Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 17. Hrnčířovo pole

[ I ]

Svatopetrský jarmark roku 1143 skončil už před týdnem a všichni se vraceli do všedního, pravidelného života. Srpen byl suchý a příznivý, úroda obilí se už svážela do stodol. Tehdy přišel sklepmistr bratr Matouš do kapituly poprvé s obchodní záležitostí, kterou probíral několik dní během jarmarku s představeným augustiniánského převorství svatého Jana Evangelisty v Haughmondu, jež leželo asi čtyři míle na severovýchod od Shrewsbury. Haughmond byl FitzAlanovou fundací, a FitzAlan byl v nemilosti a zbavený majetku od té doby, co bránil shrewsburský hrad před králem Štěpánem. Povídalo se ovšem, že se ze svého útočiště ve Francii vrátil zpátky do Anglie a je v bezpečí s císařovniným vojskem v Bristolu. Mnoho jeho místních nájemců však zůstalo loajálních ke králi, podrželo si své pozemky a Haughmond vzkvétal dík jejich dobročinným darům, takže to byl velmi vážený soused, s nímž se dalo čas od času oboustranně výhodně obchodně jednat. Podle bratra Matouše nastal takový čas právě nyní.

„Nabídka na tuto výměnu pozemků přišla z Haughmondu,“ vysvětloval, „ale je rozumná a výhodná pro oba kláštery. Potřebná fakta jsem již předložil otci opatovi a převoru Robertovi a zde mám přibližné plány obou polí, o nichž se jedná. Obě jsou velká a srovnatelná jakostí. To, které vlastní náš dům, leží asi půldruhé míle za Haughtonem a ze všech stran je obklopeno pozemky darovanými haughmondskému převorství. Je jasné, že pro ně bude výhodné, když tento kus pole připojí ke svým državám, aby se hospodářsky využil a šetřilo se časem i námahou při cestách tam a zpět. A pole, které za něj chce Haughmond vyměnit, je kousek od šlechtického sídla Longneru směrem k nám, pouhé dvě míle odtud, ale z Haughmondu nepohodlně daleko. Je rozumné uvažovat o této výměně. Pozemek jsem si prohlédl a je to slušná nabídka. Doporučuji, abychom s ní souhlasili.“

„Jestliže to pole leží směrem k Longneru,“ ozval se podpřevor bratr Richard, který pocházel z místa asi o míli vzdálenějšího než zmíněný statek a znal ty končiny, Jakou polohu má vzhledem k řece? Zaplavuje ho?“

„Ne. Má sice z jedné strany Severn, ale břeh je vysoký a louka od něho pozvolna stoupá směrem k mezi a větrolamu ze stromů a keřů na hřebeni. Je to pole, jehož nájemcem byl ještě před rokem a čtvrt bratr Ruald. Na břehu řeky byly dvě nebo tři jámy na těžbu hlíny, ale myslím, že už jsou vyčerpané. Ten pozemek je znám jako Hrnčířovo pole.“

Kapitula se poněkud zavlnila, jak se všechny hlavy otočily jedním směrem a všechny oči se na okamžik upřely na bratra Rualda. Byl to drobný, tichý, vážný muž s protáhlou, strohou tváří velmi pravidelných rysů, klasicky hezkou a bezvěkou, jenž dosud prožíval své klášterní dny napůl pohroužený do jakéhosi naprostého vytržení, protože jeho konečné sliby byly pouhé dva měsíce staré a jeho touha po klášterním životě, kterou si uvědomil teprve po patnácti letech manželského života a pětadvaceti letech hrnčířského řemesla, se rozhořela v pronikavá muka, než dosáhl přijetí a vstoupil do pokoje mysli. Zdálo se, že z toho pokoje nyní nevychází ani na okamžik. Ač se na něho obrátily všechny oči, z klidu ho to nevyrušilo. Všichni tu znali jeho příběh, který byl složitý a dosti zvláštní, ale to mu nevadilo. Byl tam, kde být chtěl.

„Je to dobrá pastvina,“ prohlásil prostě. „A dala by se i obdělat, bude-li třeba. Leží kus nad běžnou úrovní záplav. To druhé pole samozřejmě neznám.“

„Je možná o kousek větší,“ usoudil bratr Matouš, zúženýma očima zkoumaje své pergameny s hlavou nakloněnou ke straně. „Ale při té vzdálenosti ušetříme na čase a námaze. Jak jsem řekl, považuji to za spravedlivou výměnu.“

„Hrnčířovo pole!“ dumal převor Robert. „Takové pole koupili za stříbrňáky zrádce Jidáše na pohřbívání cizinců. Doufám, že ten název není zlověstný.“

„Jmenovalo se tak kvůli mému řemeslu,“ ozval se Ruald. „Zem je nevinná. Zkazit ji může jen to, co s ní uděláme. Pracoval jsem tam poctivě, dokud jsem si neuvědomil, kam mě to skutečně táhne. Je to dobrá půda. Dá se nejspíš využít líp než na takovou dílnu a pec, jakou jsem měl já. Na to by byl stačil úzký dvorek.“

„A je tam snadný přístup?“ zeptal se bratr Richard. „Leží na druhé straně řeky mimo silnici.“

„Kousek proti proudu je brod a ještě blíž přívoz.“

„Ten pozemek daroval Haughmondu teprve před rokem Eudo Blount z Longneru,“ připomněl bratr Anselm. „Ví Blount o té směně? Radil se s ním už někdo?“

„Jistě si vzpomenete,“ trpělivě odvětil bratr Matouš, který jako obvykle věděl všechno, „že Eudo Blount starší padl počátkem tohoto roku u Wiltonu, když zabezpečoval králův ústup. Pánem Longneru je nyní jeho syn, také Eudo. Ano, mluvil jsem s ním a nemá námitky. Dar patří Haughmondu, aby s ním naložili ke svému nejlepšímu užitku, a tato výměna nesporně k užitku bude. Z té strany nejsou žádné překážky.“

„A to, jak s polem naložíme, není nijak omezeno?“ naléhavě se otázal převor. „Dohoda bude podle obvyklých podmínek? Ze každá strana může pole využít libovolným způsobem? Zastavět, obdělat nebo nechat jako pastvinu, podle vlastní vůle?“

„Tak je to dohodnuto. Budeme-li je chtít zorat, nic nám nebrání.“

„Jeví se mi,“ ozval se opat Radulfus a přejel pozorné tváře svého stáda dlouhým pohledem, „že jsme slyšeli dost. Má-li někdo ještě nějakou otázku, ať ji prosím položí nyní.“

V zamyšleném tichu, jež následovalo, se mnohé zraky opět trochu vyčkávavě obrátily ke strohé tváři bratra Rualda, který jediný zůstával stranou a přísně nezaujatý. Kdo jiný by lépe znal vlastnosti pole, kde tolik let pracoval, a byl způsobilejší posoudit, zda je moudré s nabízenou výměnou souhlasit? Řekl však vše, co považoval za svou povinnost, a necítil potřebu dodat jediné slovo. Když se obrátil ke světu zády a vstoupil do svého vytouženého povolání, pole, domek, pec i rodina jako by nikdy nebyly. Nikdy nemluvil o svém dřívějším životě a pravděpodobně na něj nikdy nemyslel. Už všechna ta předešlá léta bloudil v mysli daleko od domova.

„Výborně,“ pravil opat. „Výměnou zjevně získáme jak my, tak Haughmond. Domluv se prosím s převorem, Matouši, sepište smlouvu, a jakmile bude možno stanovit pevný den, necháme ji osvědčit a zpečetit. A až to bude provedeno, myslím, že by bratr Richard a bratr Cadfael mohli pozemek obhlédnout a zvážit, jak jej nejlépe využít.“

Bratr Matouš hbitě svinul plány a tvářil se spokojeně. Jeho úkolem bylo přísně dozírat na majetek a důchody kláštera, hodnotit půdu, úrodu, dary a odkazy z hlediska prospěchu, který mohly přinést opatství svatého Petra a Pavla, a Hrnčířovo pole posoudil odborně a bystře a líbilo se mu.

„Nic jiného už nemáme?“ zeptal se Radulfus.

„Ne, otče!“

„Tato kapitula je tedy ukončena,“ pravil opat a první vyšel z kapitulní síně na sluncem vybledlou srpnovou trávu hřbitova.

Bratr Cadfael se po nešporách za slunečného chladnoucího podvečera odebral do města povečeřet se svým přítelem Hughem Beringarem a navštívit svého kmotřence Gilese, kterému byly tři a půl roku, byl veliký a silný a choval se jako blahovolný tyran celé domácnosti. Vzhledem k posvátným povinnostem kmotrovství měl Cadfael povoleno dům v rozumných mezích pravidelně navštěvovat, a pokud čas, který s chlapcem trávil, častěji vyplnil hrou než vážným nabádáním odpovědného kmotra, Giles ani jeho rodiče si nestěžovali.

„Dá na vás víc než na mě,“ prohodila usměvavě vždy klidná Aline. „Ale utahá vás dřív než vy jeho. Máte štěstí, že půjde za chvilku do postele.“

Byla stejně světlá jako Hugh tmavý, s petrklíčově plavými vlasy, jemnými kostmi, nepatrně vyšší než její manžel. Dítě mělo stejně protáhlou, útlou tělesnou stavbu a vlasy jako len. Jednou přeroste otce nejmíň o hlavu. Předpověděl to sám Hugh, když prvně spatřil svého novorozeného dědice, zimní dítě, které přišlo před Vánoci jako nejlepší dárek k svátkům. Nyní, ve třech letech, měl bouřlivou energii zdravého štěněte a stejně naprosto se odevzdával spánku, když mu energie došla. Posléze ho Aline odnesla v náručí do postýlky a Hugh s Cadfaelem si mohli družně posedět u vína a ohlédnout se za denními událostmi.

„Rualdovo pole?“ opakoval Hugh, když slyšel o dopoledním jednání v kapitule. „To je to velké pole kousek před Longnerem, kde míval chalupu a pec? Vzpomínám si, že je dostal darem Haughmond, dělal jsem svědka. Vloni počátkem října to bylo. Blountové byli vždycky štědrými příznivci Haughmondu. Kanovníci ovšem tu půdu moc nevyužili, když ji měli. Ve vašich rukou jí bude líp.“

„Už jsem tam tudy dlouho nešel,“ vzpomínal Cadfael. „Proč je to tam tak zanedbané? Když přišel Ruald do kláštera, vím, že neměl kdo převzít řemeslo, ale Haughmond tam přece aspoň dosadil nájemce.“

„To ano, starou vdovu. Co ta by si počala s půdou? A teď už tam ani není, odešla k dceři do města. Pec rozkradli na kameny a domek se rozpadá. Je na čase, aby se toho někdo ujal. Kanovníci se letos nenamáhali ani sklidit seno. Budou rádi, až se toho zbaví.“

„Vyhovuje to oběma stranám,“ zamyšleně přitakal Cadfael. „A Matouš hlásil, že mladý Eudo Blount proti tomu nic nemá. Ačkoli haughmondský převor se ho jistě musel předem zeptat, když je to dar jeho otce. Škoda,“ zalitoval, „že dárce tak předčasně odešel k našemu Stvořiteli a nemůže se vyjádřit sám.“

Eudo Blount starší ze statku Longner svěřil své pozemky synovi a dědici jen několik týdnů potom, co pole daroval převorství, vzal zbraně a odešel se připojit k vojsku krále Štěpána, které v tu dobu obléhalo císařovnu a její armádu v Oxfordu. To tažení přežil, ale pak za několik málo měsíců padl při nečekané porážce u Wiltonu. Král nikoli poprvé podcenil svého nejvážnějšího odpůrce, hraběte Roberta z Gloucesteru, neodhadl rychlost, jíž se nepřítel dokáže pohybovat, a vyjel jen s předvojem do nebezpečné situace, z níž se vyprostil jen díky hrdinskému boji zadní stráže, jenž stál králova hofmistra Williama Martela svobodu a Euda Blounta život. Štěpán zaplatil za Martela vysoké výkupné, jak mu velela čest. Euda Blounta už nikdo na tomto světě vykoupit nemohl. Na jeho místo pána Longneru nastoupil starší syn. Mladší syn, vzpomněl si Cadfael, novic v ramseyském opatství, přivezl otcovo tělo v březnu k pohřbení.

„Byl to pořádný, urostlý chlap,“ vzpomínal Hugh, „a bylo mu nejvýš dvaačtyřicet nebo třiačtyřicet let. A byl hezký! Žádný ze synů se mu nevyrovná. Zvláštní jsou cesty osudu. Jeho paní je o několik let starší a trpí nějakou nemocí, která z ní nechala pouhý stín a nedopřeje jí chvíli odpočinku od bolesti, a přece — ona žije, kdežto on je mrtev. Posílá si k vám někdy pro léky? Paní z Longneru? Nepamatuji si, jak se jmenuje.“

„Donata,“ poučil ho Cadfael. „Donata se jmenuje. Když jste se o tom zmínil, jeden čas od ní chodívala služebná pro nápoje tišící bolest. Ale už přes rok nepřišla. Myslel jsem, že je jí líp, a tak že už byliny nepotřebuje. Stejně jsem toho pro ni nikdy nemohl moc udělat. Jsou nemoci, které přesahují moje malé znalosti.“

„Viděl jsem ji, když pochovávali Euda,“ zasmušile hleděl Hugh otevřenými dveřmi síně, jak se na jeho zahradu snáší modré, svítivé šero. „Ne, neulevilo se jí. Je kost a kůže. Přísahám, že když zvedla ruku, prosvítalo jí světlo, a tvář má šedivou jako levandule a seschlou do hlubokých vrásek. Eudo pro mě poslal, když se rozhodl, že půjde k obleženému Oxfordu. Divil jsem se, že ji opouští v takovém stavu. Štěpán ho nepovolal, a i kdyby, nemusel chodit sám. Byl mu povinován jen jedním ozbrojeným panošem na koni na čtyřicet dní. Přesto dal své záležitosti do pořádku, statek převedl na syna a odešel.“

„Třeba tam už nemohl vydržet a dennodenně se dívat na utrpení, kterému se nedalo zabránit, vidět, že jeho paní není pomoci.“

Cadfael to říkal velmi tiše a Aline, jež právě vstupovala, ho neslyšela. Už jen pohled na ni, zářivě spokojenou s naplněným údělem šťastné manželky a matky, plašil všechny chmurné myšlenky a přiměl je, aby chvatně setřásli všechny stopy zádumčivosti, aby nevrhli stín na její jas. Posadila se k nim, pro jednou s prázdnýma rukama, protože světlo již bylo příliš slabé na šití i na předení a teplý, mírný večer příliš krásný, než aby jej zapudili rozsvícením svíček.

„Spí jako dudek. Už při modlitbě mu padala hlava. Přesto se dokázal natolik probrat, že si od Constance vynutil svou pohádku. Určitě neslyšel víc než první slova, ale zvyk je zvyk. A já chci taky svou pohádku,“ usmála se na Cadfaela, „než vám dovolím odejít. Co je nového u vás v opatství? Od jarmarku jsem nebyla dál než u Panny Marie na mši. Vydařil se vám letošní trh? Měla jsem dojem, že je tam míň Vlámů, ale přesto tam byly na prodej výborné látky. Dobře jsem nakoupila, těžkou velšskou vlnu na zimní šaty. Šerifovi je jedno, co nosí,“ ušklíbla se nezbedně na Hugha, „ale já nepřipustím, aby můj muž chodil ošoupaný a nakonec zmrzl. Věřil byste, že jeho nejlepší domácí kabát je deset let starý, už dvakrát znovu podšívaný, a on se s ním nechce rozloučit?“

„Staří sluhové jsou nejlepší,“ prohodil Hugh nepřítomně. „Po pravdě si ho beru jen ze zvyku, můžeš mě obléknout do nového, kdy si budeš přát, srdce moje. A pokud jde o další novinky, podle Cadfaela se Shrewsbury a Haughmond dohodly na výměně pozemků. Opatství dostane pole u Longneru, kterému se říká Hrnčířovo pole. V pravý čas na orbu, jestli se pro to rozhodnete, Cadfaele.“

„Je to dost možné,“ připustil Cadfael. „Aspoň na horní části, dál od řeky. Na dolní části je dobrá pastva.“

„Byla jsem zvyklá u Rualda nakupovat,“ posteskla si Aline. „Byl dobrý řemeslník. Pořád mi není jasné, co ho tak najednou přimělo opustit svět a odejít do kláštera.“

„Kdo to může vědět?“ Cadfael se v myšlenkách vrátil k okamžiku obratu ve svém vlastním životě. Bylo to už hodně let a nyní na to vzpomněl málokdy. Po všemožném putování, bojování, žáru, chladu a útrapách, po radostech a strastech života mu stále bylo záhadou, kde se najednou vzala ta neodolatelná touha obrátit se, odejít do ústraní a ztišit se. Rozhodně to nebyl ústup. Spíše se vynořil do světla a jistoty. „Nikdy to nedokázal vysvětlit ani popsat. Dokázal jen říct, že dostal zjevení od Boha, obrátil se tam, kam mu bylo ukázáno, a přišel tam, kam byl povolán. Stává se to. Myslím, že Radulfus měl zpočátku své pochybnosti.

Držel ho v noviciátu po celou předepsanou dobu. Rualdova touha byla mimořádná, a náš opat mimořádnostem nedůvěřuje. A pak, ten člověk byl patnáct let ženatý a manželka s tím rozhodně nesouhlasila. Ruald jí nechal všechno, co měl, ale ona tím opovrhla. Bojovala s jeho rozhodnutím mnoho týdnů, ale nedal se oblomit. Když byl mezi nás přijat, nezůstala v chalupě dlouho a nevzala si nic z toho, co jí nechal. Odešla hned za pár týdnů, dveře zůstaly dokořán, všechno na místě, a zmizela.“

„S jiným mužem, tvrdili sousedé,“ cynicky poznamenal Hugh.

„No a?“ střízlivě namítl Cadfael. „Její muž ji opustil a podle všeho ji to velmi rozhořčilo. Klidně si mohla najít milence, aby se pomstila. Viděl jste ji někdy?“

„Ne. Aspoň si nevzpomínám.“

„Já ano,“ ozvala se Aline. „Když šli na trh nebo na jarmark, pomáhala mu v krámku. Vloni samozřejmě ne, to už byl v klášteře a ona pryč. Hodně se mluvilo o tom, že ji Ruald opustil, a drby nikdy nejsou milosrdné. Trhovkyně ji neměly rády, nikdy se nesnažila spřátelit, nikdy je k sobě nepustila. A pak, byla krasavice, víte, a cizinka. Před léty si ji přivedl z Walesu a i po těch letech moc anglicky nemluvila a nikdy se nesnažila nebýt tu cizí. Zdálo se, že nestojí o nikoho jiného, než o Rualda. Není divu, že jí bylo hořko, když ji opustil. Sousedé říkali, že ho začala nenávidět a tvrdila, že má milence a bez takového manžela že se obejde. Ale bojovala o něho až do konce. Ženy si někdy ulevují nenávistí, když jim láska neponechá nic než bolest.“ S neobvyklou vážností se v myšlenkách vžila do útrap jiné ženy a pak se nad tím obrazem s úlekem otřásla. „To jsem ale drbna! Co si o mně pomyslíte? Vždyť už je to rok a teď se už jistě smířila. Není divu, že se vytrhla ze zdejších kořenů, stejně byly dost mělké, když byl Ruald pryč, a bez jediného slova odešla domů do Walesu. Sama nebo s jiným mužem — co na tom záleží?“

„Má milá,“ prohlásil dojatý a zároveň pobavený Hugh, „nikdy nad tebou nepřestávám žasnout. Jak ses o té záležitosti tolik dověděla? A jak to, že s ní tak cítíš?“

„Viděla jsem je spolu, to stačilo. Už tam ve stánku na trhu bylo jasně vidět, jak ho má ráda a jak je horkokrevná. A vy, muži,“ smířlivě a shovívavě dodala, „přirozeně nejdřív vidíte práva muže, když se upne k něčemu, co si zamane, ať chce jít do kláštera, nebo do války, ale já jsem žena a chápu, jak hluboce jí bylo ukřivděno. Copak ona neměla žádná práva? A napadlo vás vůbec, že on se osvobodil a mohl se stát mnichem, ale ona jeho odchodem svobodu nezískala? Nemohla si vzít jiného manžela, ten její byl sice mnich, ale byl stále naživu. Bylo to spravedlivé? Skoro doufám,“ rázně skončila, „že opravdu odešla s milencem, místo aby žila a trpěla sama.“

Hugh natáhl paži a přitáhl k sobě manželku napůl se smíchem, napůl s povzdechem. „Paní, na tom, co říkáte, něco je a tento svět je plný nespravedlnosti.“

„Přesto to asi nebyla Rualdova vina,“ obměkčila se Aline. „Věřím, že by ji byl propustil, kdyby mohl. Už se stalo a doufám, že tam, kde je, našla v životě nějakou útěchu. A asi bude pravda, že povolá-li člověka Bůh, nemůže jinak, než poslechnout. Třeba ho to stálo skoro tolik, co ji. Jaký bratr se z něho stal, Cadfaele? Bylo to opravdu něco, čemu se nedalo odepřít?“

„Opravdu to tak vypadá. Je naprosto oddaný. Opravdu věřím, že neměl na vybranou.“ Zmlkl a zamyslel se. Nedařilo se mu najít správná slova pro takovou míru sebeodevzdání, jíž sám nebyl nikdy schopen. „Má teď naprostou jistotu, kterou nemůže pohnout dobro ani zlo, protože pro jeho současný stav je všechno dobré. Kdyby se od něj vyžadovalo mučednictví, přijal by je stejně klidně jako blaho. Ano, bylo by to pro něj blaho, nic menšího než to nezná. Pochybuji, že vůbec vzpomene na život, který vedl celých čtyřicet let, nebo na manželku, s níž tak dlouho žil a kterou opustil. Ne, Ruald neměl na vybranou.“

Aline ho pozorně sledovala velkýma kosatcovýma očima, jež byly ve své nevinnosti velmi chytré. „Bylo to s vámi také tak, když přišel váš čas?“

„Ne, já jsem měl na vybranou. Vybral jsem si. Byla to dokonce tvrdá volba, ale vybral jsem si a držím se toho. Nejsem takový vyvolený světec jako Ruald.“

„On že je světec?“ zeptala se Aline. „To by se mi zdálo příliš snadné.“

Smlouva o výměně pozemků mezi Haughmondem a Shrewsbury byla sepsána, zpečetěna a osvědčena první týden v září. Několik dní nato se vydali bratr Cadfael a podpřevor Richard na obhlídku získaného pole, zvážit, jak by se dalo v budoucnu pro opatství nejlépe využít. Když vycházeli, bylo mlhavé ráno, ale než došli k přívozu těsně nad polem, slunce již pronikalo závojem a jejich sandály nechávaly v orosené trávě nad břehem tmavé stopy. Za řekou se strmě zvedal písčitý protější břeh, tu a tam podemletý proudem, a pozvolna se rovnal v úzkou travnatou plošinu, za níž stoupal hřeben zarostlý keři a stromy. Když vystoupili z loďky, šli několik minut po tomto pruhu pastviny, pak stanuli v rohu Hrnčířova pole a celá jeho rozloha se prostírala šikmo před nimi.

Bylo to velmi slušné pole. Od písčitého srázu nad řekou stoupal travnatý svah polehoučku k přirozené souvrati, porostlé keři a hložím, a k filigránové stěně bříz na pozadí oblohy. V protějším rohu se k tomuto hřebeni tiskla prázdná skořápka opuštěné chalupy s chatrně oplocenou, zdivočelou zahrádkou, jež pomalu splývala s pouští nekosené trávy. Úroda, která Haughmondu nestála za sklizení, s časným podzimem ztrácela barvu. Tráva uzrála a vysemenila se již před několika týdny a mezi zbělelými stébly ještě prokvétaly nejrůznější luční květiny — zvonky, andělika, mák, chudobky i chrpy — a z kořenů vadnoucích travin vyrážely čerstvé zelené výhonky. Spleť ostružinových keřů na souvrati nabízela plody, které se právě začínaly měnit z červených v černé.

„Ještě bychom to mohli pokosit a usušit na stelivo,“ znalecky obhlédl divočinu bratr Richard, „ale stálo by to za námahu? Nebo to můžeme klidně nechat zvadnout a zaorat to. Tahle půda se neorala celé generace.“

„Byla by to těžká práce,“ mínil Cadfael a s požitkem se kochal slunečními odlesky na vzdálených bílých březových kmenech na hřebeni.

„Ne tak těžká, jak myslíš. Půda vespod je dobrá, úrodná, A máme silná volská spřežení. Pole je dost dlouhé, abychom jich mohli zapřáhnout šest. Pro první orbu potřebujeme širokou, hlubokou brázdu. Já bych to doporučil,“ usoudil bratr Richard se spolehlivou zkušeností svého selského rodu a vyrazil vzhůru přes pole. Týmž sedláckým instinktem rázoval po mezi, místo aby se brodil trávou. „Dolní pruh bychom měli nechat jako pastvinu a tuhle horní část zorat.“

Cadfael byl téhož názoru. Vzdálené pole za Haughtonem, s nímž se rozloučili, bylo nejlépe nechat dobytku; zde by mohli docela dobře sklidit pšenici nebo ječmen a pak pustit na strniště dobytek z dolní části, aby pohnojil půdu na příští rok. Místo se mu líbilo, mělo však v sobě jakýsi nevyjádřitelný smutek. Zbytky plotu kolem zahrádky, když k ní došli, houšť bylinek a plevele, zápasící o světlo a prostor, vchod bez dveří a okno bez okenic, to vše mluvilo o odešlých lidech a opuštěné lidské práci. Bez těchto pozůstatků by to tu působilo zcela pokojně, mírně a přívětivě. Nebylo ale možné hledět na opuštěnou usedlost a nevzpomínat, že tu patnáct let žily dvě lidské bytosti, spojené v bezdětném manželství, a že tu teď nezůstala ani stopa po myšlenkách a citech, které sdílely. Nebylo také možné nevšimnout si plošiny, odkud byly rozkradeny všechny kameny, a nevybavit si, že tu pracoval řemeslník, plnil svou pec a zažíhal ji, zatímco nyní je ohniště prázdné a studené. Jistě tu muselo být lidské štěstí, uspokojení mysli, práce pro ruce. Jistě tu bylo i hoře, trpkost a zloba, ale nyní zde zbyla jen studená, lhostejně zasmušilá suť onoho minulého života.

Cadfael se obrátil zády k místu, které kdysi bývalo obydleno, a před sebou měl rozlehlou louku, z níž stoupala lehká pára, jak slunce vytahovalo ranní mlhu a rosu. Mezi vysypanými trávami jasněly ostré barevné skvrnky květin. Po keřích na mezi kmitali ptáci, míhali se mezi stromy na hřebeni a tísnivá vzpomínka na člověka z Hrnčířova pole se začala rozplývat.

„Tak co myslíš?“ zeptal se bratr Richard.

„Myslím, že bychom měli zasít ozimy. Teď uděláme hlubokou orbu, pak to tu zoráme podruhé a nasejeme ozimou pšenici a k ní trochu bobů. Ještě lepší by bylo, kdybychom to před druhou orbou trochu pohnojili slínem.“

„Tak to bude dobré,“ spokojeně souhlasil Richard a zamířil dolů po svahu k ohybu blyštivé řeky pod písečnou skalkou. Cadfael šel za ním, uschlá tráva mu šelestila kolem kotníků dlouhými rytmickými vzdechy, jako by i ona vzpomínala na nějakou tragédii. Bude dobře to tu co nejdřív přeorat a přimět půdu, aby rodila. Ať se na místě bývalé pece zazelená mladá pšenka a chalupa se buď zboří, nebo se do ní dosadí živý nájemce a dohlédne se, aby zahrádku vyčistil a ošetřoval. Buď tak, nebo se to zorá celé. Raději zapomenout, že tu někdy byla hrnčířova chýše a jeho pole.

V prvních říjnových dnech sem přes brod přivedli opatské šestispřeží volů, vlekoucí těžký pluh s vysokými koly, a obrátili první hroudu Rualdova pole. Začali v horním rohu kousek od zchátralé chalupy a vedli první brázdu pod silným porostem keřů a ostružiní, jenž tu tvořil souvrať. Poháněč své spřežení pobízel, voli se těžkopádně plahočili vpřed, předradlička se zakusovala hluboko do drnu a prsti, radlice protínala spleť kořenů a odhrnovačka do široka převracela půdu vzdorovitě se lámající vlnou a vyvalovala na povrch černou prsť se silnou zemitou vůní. Bratr Richard a bratr Cadfael se přišli podívat, jak práce začíná, opat Radulfus požehnal pluhu a všechno věstilo zdar. První rovná brázda se táhla po celé délce pole, leskle černá proti podzimně vybledlé trávě, a oráč, pyšný na své umění, otočil spřežení širokým obloukem, aby je co nejpřesněji navedl na zpáteční dráhu. Richard měl pravdu, půda nebyla tak těžká, práce půjde pěkně od ruky.

Cadfael se otočil zády k poli, vkročil do zejícího vchodu chaloupky a hleděl do pustého vnitřku. Právě před rokem, poté, co jedna žena setřásla prach tohoto místa ze svých nohou a odkráčela od trosek svého života hledat nový počátek jinde, byly se souhlasem pána z Longneru odneseny všechny movitosti Rualdova manželství a předány almužníkovi kláštera, bratru Ambrožovi, aby je rozdělil mezi své prosebníky podle jejich potřeb. Uvnitř nezůstalo nic. V krbu ještě ležely poslední zbytky vychladlého popela, do koutů naválo listí a vytvořilo závěje pro přezimování ježků a syslů. Z křoví venku se prázdným oknem protáhly dlouhé šlahouny ostružin a přes rameno mu sahala a houpala se větev hlohu, napůl bezlistá, ale s červenými hvězdičkami bobulí. Ve štěrbinách podlahy se zakořenily kopřivy a starček. Zemi netrvá dlouho, než zakryje stopy po člověku.

Zaslechl z druhého konce pole vzdálený výkřik, ale usoudil, že to jen poháněč huláká na své spřežení, a nevšímal si toho, dokud ho neuchopil za rukáv bratr Richard. Ostře mu sykl do ucha: „Něco se tam stalo! Podívej, zastavili. Něco vyorali — nebo zlomili — jen aby to nebyla předradlička!“ Vždycky se snadno rozčilil. Pluh je drahé nářadí a železem pobitá předradlička by se mohla na nové, nevyzkoušené půdě snadno poškodit.

Cadfael se otočil a zahleděl se k místu, kde se spřežení zastavilo, na protější konec pole u houštiny keřů. Vedli pluh těsně k nim, aby co nejvíc využili půdu, a nyní stáli voli klidně a trpělivě ve svém postroji, za sebou jen několik metrů nové brázdy, zatímco poháněč a oráč se s hlavami u sebe skláněli nad něčím v zemi. Vzápětí oráč vyskočil a o překot se rozběhl k chalupě, mávaje rukama a klopýtaje mezi trsy trávy.

„Bratře… bratře Cadfaele… Pojďte! Pojďte se podívat! Je tam něco…“

Richard otevřel ústa, aby se zeptal, oč jde, popuzen takovou nesrozumitelnou výzvou, ale Cadfael jen mrkl na polekanou a zneklidněnou oráčovu tvář, a už klusal přes pole. Bylo totiž jasné, že to něco je stejně nepříjemné jako nepředvídané a že jde o něco, čeho se musí ujmout vyšší autorita. Oráč upaloval vedle něho a zmateně vykřikoval slova, jež nic nevysvětlovala.

„Předradlička to vytáhla — pod zemí je toho víc, nedá se říct, co…“

Poháněč už také vstal a čekal na ně s bezmocně svěšenýma rukama.

„Bratře, na tohle si netroufáme, vždyť nevíme, na co jsme to narazili.“ Odvedl již spřežení kousek dopředu, aby místo uvolnil a mohl ukázat, co tak podivně narušilo práci. Blízko malého pahrbku v břehu, který označoval kraj pole, kde se metly janovce nakláněly do ohybu brázdy a kde se pluh otáčel, zajela předradlička hlouběji a táhla za sebou v brázdě cosi, co nebyly kořeny ani stonky. Cadfael si klekl a sehnul se, aby líp viděl. Bratr Richard, konečně otřesený ohromením, které jeho společníky už předtím připravilo o řeč a ponořilo je do mrazivého mlčení, postával vzadu a opatrně sledoval, jak Cadfael táhne ruku brázdou a dotýká se dlouhých vláken, jež se namotala na předradličku a byla vytažena na denní světlo.

Byla to vlákna, ne přírodní, ale vyrobená člověkem. Ne živé nitky kořínků, vyrytých z břehu, ale byly to napůl zpráchnivělé cáry sukna, jež kdysi bývalo černé nebo tmavohnědé, ale nyní už mělo barvu hlíny. Přesto v něm zůstalo tolik z jeho přirozenosti, že se trhalo v dlouhých roztřepených pruzích, když se do jeho skladů zarylo železo. A ještě cosi se vytáhlo spolu s ním, možná zpod něho, a leželo v brázdě, dlouhé takřka jako mužské předloktí, černé, povívající a jemné. Dlouhý, silný pramen tmavých vlasů.

[ II ]

Bratr Cadfael se vrátil do opatství sám a požádal o okamžité slyšení u opata Radulfa.

„Otče, vracím se k vám takhle naspěch, protože se stalo něco nepředvídaného. Pro nic menšího bych vás neobtěžoval, ale pluh odkryl na Hrnčířově poli něco, co musí zajímat jak tento dům, tak světský zákon. Dál jsem zatím nešel. Potřebuji vaše svolení, abych to ohlásil také Hughu Beringarovi, a pokud dovolí, prozkoumám to, co jsem zatím nechal tak, jak jsem to našel. Otče, předradlička vynesla na světlo cáry látky a chumáč lidských vlasů. Ženských vlasů, jak se mi to jeví. Jsou dlouhé a jemné, myslím, že nikdy nebyly stříhány. A drží pevně pod zemí, otče.“

„Tím chceš říci,“ pronesl Radulfus po dlouhé, výmluvné odmlce, „že ještě drží na lidské hlavě.“ Hlas měl nevzrušený a pevný. Za padesát let života se už setkal s kdejakou nepředvídanou událostí. Pokud tato byla první svého druhu, rozhodně nebyla nejvážnější, s čím se kdy musel vypořádat. Mnišská enkláva je stále obklopena světem, v němž je možné všechno, a souvisí s ním. „Na tom neposvěceném místě je pohřbena lidská bytost. Nezákonně.“

„Toho se obávám,“ přisvědčil Cadfael. „Nepokračovali jsme ale, abychom to potvrdili. Přáli jsme si vaše svolení a šerifovu účast.“

„Co jsi tedy udělal? V jakém stavu jsi to na poli zanechal?“

„Bratr Richard tam hlídá. Orba pokračuje, ale opatrně a dál od toho místa. Nezdálo se nutné s ní otálet. Nechceme také upoutat pozornost na to, co se tam děje. Orba vysvětluje naši přítomnost na poli, nikdo se nebude pozastavovat nad tím, že se tam vyskytujeme. A i kdyby se tam opravdu něco našlo, může to být staré, hodně staré, z dřívějších dob.“

„Pravda,“ upíral opat bystré oči na Cadfaela. „Ale myslím, že v takové štěstí nevěříš. Pokud vím ze záznamů a map, v okolí toho místa nikdy nebyl kostel ani hřbitov. Modlím se k Bohu, aby se další takové objevy nevynořily. Jeden je až až. Dobrá, máš mé pověření, udělej, co je třeba.“

Cadfael udělal, co bylo třeba. Ze všeho nejdřív bylo nutno upozornit Hugha Beringara a zajistit, aby u všeho, co bude následovat, byla přítomna světská moc. Hugh znal svého přítele dost dobře, a tak nepochyboval, nevyptával se, nemařil čas námitkami, ale okamžitě nechal osedlat koně, vzal s sebou jednoho seržanta z hradní posádky, aby v případě potřeby posloužil jako posel, a vyrazil s Cadfaelem k brodu přes Severn a k Hrnčířovu poli.

Když přijížděli po mezi k místu, kde čekal u stránky porostlé janovci bratr Richard, oráči už zase pracovali, ale níž na svahu. Dlouhé brázdy ve tvaru protáhlého S svítily sytou černí proti vybledlým, zcuchaným drnům na louce. Jenom cíp pod mezí zůstal panenský a pluh se mu od prvního zlověstného obratu pečlivě vyhýbal. Jizva, kterou nechala předradlička, náhle končila a v rýze se táhla dlouhá tmavá vlákna. Hugh se shýbl, podíval se a opatrně se jich dotkl. I tak se mu nitě pod prsty rozpadaly, dlouhé prameny vlasů se stáčely a ulpívaly. Když je zkusmo zvedl, proklouzly mu mezi prsty, protože pevně držely v zemi. Narovnal se a zasmušile hleděl do hluboké jizvy.

„Ať je to co chce, radši to vykopáme. Zdá se, že váš oráč byl trochu příliš žádostivý půdy. Kdyby byl otočil spřežení pár metrů pod břehem, byl by nám ušetřil starosti.“

Bylo však již pozdě, už se stalo a nedalo se to vrátit zpátky do země a zapomenout. Přinesli si rýče, motyku, aby jí opatrně odtáhli plst propletených kořínků dlouho nerušeného porostu, a srp, aby jím osekali převislé šlahouny janovce, které jim překážely v pohybu a částečně zakrývaly toto tajné pohřebiště. Za čtvrt hodiny už bylo jasné, že obrys dole má opravdu délku hrobu, protože souběžně s okrajem břehu se tu a tam objevovaly zteřelé kousky látky. Cadfael odložil rýč, klekl si a začal odhrabávat zem rukama. Nebyl to hluboký hrob, ten látkou ovinutý balík byl prostě ukryt pod břehem, přes něj zpátky položeny drny a splývavé keře místo zastřely. Ale byl to dostatečný úkryt a nemusel být nikdy narušen; méně výkonný pluh by neotáčel tak těsně a ani předradlička by nezajela tak hluboko.

Cadfael ohmatával odkryté pruhy černé látky a už cítil uvnitř kosti. Dlouhá trhlina způsobená předradličkou byla na straně vzdálenější od břehu a táhla se od prostředka k hlavě s vytaženými pramínky vlasů. Smetl hlínu z místa, kde by měl být obličej. Tělo bylo od hlavy k patě zavinuté v rozpadající se vlněné látce, plášti nebo pokrývce, ale již nebylo pochyb, že je to lidský tvor, tajně zde uložený pod zem. Nezákonně, říkal Radulfus. Nezákonně pohřbený, nezákonně zemřelý.

Trpělivě odhrnovali rukama hlínu, jež halila nezaměnitelný tvar lidského těla, opatrně se prohrabávali z obou stran dospod, aby je dostali z jeho lože, vyzvedli z hrobu a položili na trávu. Lehké, útlé a křehké to vycházelo na světlo. Bylo třeba s tím zacházet se zatajeným dechem a opatrně se dotýkat, protože vlněná příze se při každém tření drolila a rozpadala. Cadfael uvolnil záhyby a roztáhl látku, aby odhalil seschlé pozůstatky.

Jistě to byla žena, protože na sobě měla dlouhé tmavé šaty, nepřepásané a nezdobené. Budily zvláštní dojem, že byly pečlivě nataženy do spořádaných záhybů, jež pokrývka, do níž byla mrtvá před pohřbením zabalena, aspoň zčásti uchovala. Z obličeje zbyly jen kosti a stejně i z rukou, vyčnívajících z dlouhých rukávů, díky obalu si však zachovaly tvar. Na zápěstích a na odhalených kotnících zůstaly stopy vyschlého a scvrklého masa. Poslední vzpomínkou na živoucí bytost, jež zůstala, byla velká koruna černých spletených vlasů, z níž předradlička vytáhla jeden pramen na pravém spánku. Bylo to zvláštní, ale očividně byla před pohřbením slušně upravena, s rukama zkříženýma na prsou. Ještě zvláštnější bylo, že v nich držela hrubý kříž, vyrobený ze dvou přiříznutých větviček, svázaných pruhem plátna.

Cadfael pečlivě přetáhl okraje zpráchnivělého sukna přes lebku, z níž tak podivně a hojně bujely tmavé vlasy. Se zakrytou umrlčí hlavou budila mrtvá ještě větší bázeň a všichni čtyři od ní trochu poodstoupili a zírali s uctivým podivem, neboť tváří v tvář takové smířené a přísné smrti se soucit i hrůza zdály stejně nepodstatné. Necítili ani žádnou vůli klást nebo si připustit otázky, co je na jejím pohřbu tak zvláštního, ještě ne; ten čas přijde, ale ne nyní, ne zde. Nejprve je třeba bez poznámek a bez údivu dokončit, co je třeba.

„Tak co?“ suše se otázal Hugh. „Spadá to pod mou pravomoc, bratři, nebo pod vaši?“

Bratr Richard s tváří poněkud šedivější než obvykle váhavě odpověděl: „Jsme na půdě opatství. Je to však stěží v souladu se zákonem a zákon je vaše oblast. Nevím, co si v tak zvláštním případě bude přát pan opat.“

„Bude si přát, aby byla dopravena do opatství,“ s jistotou prohlásil Cadfael. „Ať je to kdokoli, ať ležela pohřbena bez posvěcení jakkoli dlouho, je to duše potřebující spásu a náleží jí křesťanský pohřeb. Přineseme ji z půdy patřící opatství a on si bude přát vrátit ji do půdy patřící opatství. Až dostane, co jí patří,“ prohlásil významně, „pokud to bude možné zajistit.“

„Můžeme se o to aspoň pokusit,“ povzdechl Hugh a zamyšleně pohlédl na břeh s janovci a na zející jámu, kterou vyryli v drnu. „Zkusíme to aspoň vyčistit trochu dál a hlouběji a podíváme se.“ Shýbl se a tělo opět zavinul do rozpadající se pokrývky. Již při doteku se nitě trhaly a do vzduchu se rozlétala smítka prachu. „Máme-li ji s sebou odnést, budeme potřebovat lepší rubáš a také nosítka, chceme-li ji dopravit do opatství celou a neporušenou, takovou, jako je teď. Richarde, vezměte mého koně a zajeďte k panu opatovi, povězte mu prostě, že jsme tu opravdu našli pochované tělo, a pošlete nám nosítka a slušné přikrytí. Víc nepotřebujeme, zatím. Všechno, co víme, povíme, až přijdeme.“

„Rád!“ souhlasil bratr Richard vřele a bylo zřejmé, že se mu ulevilo. Jeho pohodlná povaha nebyla stavěná na takové objevy. Dával přednost spořádanému životu, kde se všechny věci chovají tak, jak se chovat mají, a nežádají od něho velkou tělesnou a duševní námahu. Hbitě zamířil tam, kde Hughův kostnatý šedák poklidně okusoval zelenější drn pod mezí, zvedl statnou nohu do třmene a nasedl. Jeho jezdeckému umění nescházelo nic než dostatek cviku v poslední době. Byl mladším synem z rytířské rodiny a volbu mezi službou ve zbrani a v klášteře učinil až v šestnácti letech. Hughův kůň, který většinu jezdců kromě svého pána nesnášel, se bez odporu smířil s tím, že ho ponese po mezi a dolů po záplavové louce.

„Na brodu ho možná shodí,“ připustil Hugh, dívaje se za nimi, jak se vzdalují k řece, Jestli ho něco popadne. No, tak se podíváme, co tu ještě najdeme.“

Seržant zatím kopal hluboko do břehu pod ševelícími janovci. Cadfael se odvrátil od mrtvé, s podkasanou kutnou seskočil do hrobu a začal opatrně vyhazovat uvolněnou hlínu a prohlubovat jámu, v níž ležela.

„Nic,“ ohlásil nakonec, kleče na pevném podloží světlejší barvy, které prozrazovalo spodní vrstvu jílu. „Vidíte? Dole u řeky měl Ruald dvě nebo tři místa, odkud dobýval hrnčířskou hlínu. Prý už je vybraná, aspoň tam, kde se k ní snadno dostával. Tady o to místo nikdo nezavadil po celou tu dobu, co tu ta žena ležela. Hlouběji nemusíme, nic se tu nenajde. Budeme chvilku prosévat okraje, ale tuším, že tohle je všechno.“

„Víc než dost,“ otřel si Hugh umazané prsty o hustý vláknitý drn. „A míň než dost. Příliš málo, abychom mohli určit její věk a dali jí jméno.“

„Neříká to nic o jejích příbuzných a o domově, kde žila,“ zasmušile souhlasil Cadfael, „nebo o důvodu, proč zemřela. Tady už nic nenaděláme. Viděl jsem, jak byla uložena. To, co zbývá udělat, se líp vykoná v soukromí, až bude dostatek času, a se spolehlivými svědky.“

Trvalo další hodinu, než po mezi dorazili bratr Winfrid a bratr Urien s nákladem pokrývek a nosítky. Opatrně zvedli uzlíček kostí, obalili jej pokrývkami a dobře zakryli před nežádoucími pohledy. Hughův seržant byl odeslán zpátky k posádce na hradě. Nepatrný pohřební průvod s neznámou mrtvou se mlčky a pěšky odebral směrem k opatství.

„Je to žena,“ sdělil Cadfael, jak se slušelo, opatu Radulfovi v soukromí jeho salonku. „Uložili jsme ji do pohřební kaple. Pochybuji, že je na ní něco, co by někdo poznal, i kdyby zemřela nedávno, což považuji za nepravděpodobné. Šaty jsou takové, jaké by mohla nosit chalupnice, bez ozdob, bez pásu, kdysi běžné černé barvy, teď vybledlé. Nemá střevíce ani šperky, nic, co by prozrazovalo její jméno.“

„Co tvář?“ zeptal se opat pochybovačně, nic neočekávaje.

„Otče, z její tváře zůstalo jen to, co z každého pohřbeného. Nezbylo nic, podle čeho by mohl někdo říci: to je manželka, sestra nebo jakákoli žena, kterou jsem znával. Nic, snad jen, že měla spoustu tmavých vlasů. Ale to má mnoho žen. Na ženu je středně vysoká. Věk se dá jen odhadovat a to velmi přibližně. Podle vlasů jistě nebyla stará, ale myslím, že to nebyla ani mladá dívka. Žena v nejlepších letech, ale jestli jí bylo pětadvacet nebo čtyřicet, to vám nepovím.“

„Není na ní vůbec nic zvláštního? Nic, čím by se vyznačovala?“

„To, jak byla pochována,“ vmísil se Hugh. „Bez truchlení, bez obřadů, nezákonně uložená do neposvěcené půdy. Přesto — Cadfael vám to poví. Nebo přejete-li si, otče, můžete to vidět sám, protože jsme ji nechali ležet tak, jak jsme ji našli.“

„Začíná mi být jasné,“ pravil uvážlivě Radulfus, „že se na tu ženu opravdu musím podívat sám. Ale protože jste řekli už tolik, můžete mi povědět i to nejzvláštnější k okolnostem jejího tajného pohřbu. Přesto…?“

„Přesto, otče, byla uložena úhledně, s jistou péčí, vlasy spletené, ruce složené na prsou přes křížek svázaný dohromady ze dvou větviček nějakého keře. Ten, kdo ji ukládal do země, to udělal s jistou úctou.“

„I nejhorší člověk by při něčem takovém asi pocítil bázeň,“ zachmuřil se Radulfus nad tímto dokladem rozpolcené mysli. „Byl to ovšem čin vykonaný potmě a tajně. Napovídá horší čin, také spáchaný potmě. Pokud byla její smrt přirozená a nesvědčila o ničí vině, proč byla pohřbena bez kněze a bez pohřebních obřadů? Zatím jsi, Cadfaele, nedovodil, že nebožka byla zabita stejně nezákonně jako pohřbena, ale já to dovozuji. Jaký jiný důvod by mohl vést k tomu, aby ji uložili do země tajně a bez posvěcení? I ten kříž, který jí zřejmě dal ten, kdo kopal hrob, byl uříznutý z větviček, aby se v něm nedal poznat něčí majetek, aby neukazoval k vrahovi! Podle toho, co říkáš, jí přece bylo vzato všechno, co by jí mohlo vrátit totožnost, aby tajemství zůstalo tajemstvím i nyní, když ji pluh vynesl zpátky na světlo a umožnil jí milost.“

„Skutečně to tak vypadá,“ vážně přisvědčil Hugh, „až na to, že Cadfael na ní nenalézá žádné stopy zranění, žádnou zlomenou kost, nic, co by napovídalo, jak zemřela. Po tak dlouhém čase v zemi by se rána dýkou nebo nožem nemusela najít, ale my jsme neviděli ani nejmenší stopu po něčem takovém. Vaz nemá zlomený, nemá proraženou lebku. Cadfael si nemyslí, že byla uškrcena. Vypadá to, jako by zemřela na lůžku, dokonce ve spánku. Ale pak by ji nikdo nepohřbíval pokradmu a neschovával všechno, čím by se poznala od jiných žen.“

„To je pravda. Nikdo by takhle neohrozil svou duši bez vážných důvodů.“ Opat chvilku mlčky dumal a zvažoval problém, který ho tak podivně přepadl. Bylo celkem snadné učinit ukřivděné mrtvé po právu, pokud jde o její nesmrtelnou duši. I beze jména se za ni odříkají modlitby a odslouží mše a může jí být konečně poskytnut křesťanský pohřeb a křesťanský hrob, které jí byly kdysi odepřeny. Ale svého se dožadovala i světská spravedlnost. Vzhlédl k Hughovi — jeden úřad se měřil s druhým. „Co říkáte, Hughu? Byla zavražděna?“

„Vzhledem k tomu, jak málo víme a jak mnoho nevíme,“ opatrně odpověděl Hugh, „se neodvažuji soudit, že nebyla. Je mrtvá a byla zakopána bez zpovědi. Dokud nebudu mít důvod, proč bych si měl o tom činu myslet něco lepšího, pokládám jej za vraždu.“

„Je mi to tedy jasné,“ dovodil Radulfus po odmlce, „vy nevěříte, že ležela v hrobě dlouho. Není to hanebnost z dávno minulého času, s níž bychom si nemuseli lámat hlavu, neboť pak by stačilo zjednat nápravu pro její ukřivděnou duši. Boží spravedlnost přesahuje staletí a může si staletí počkat, ale naše je za hranicemi našeho pokolení bezmocná. Jak dlouho podle vás uplynulo od doby, kdy zemřela?“

„Mohu jen hádat, a skromně,“ ozval se Cadfael. „Možná to byl jen rok, mohly to být i tři čtyři, dokonce i pět let, ale ne víc. Není to žádná oběť z dávných časů. Žila a dýchala ještě nedávno.“

„A já jí neuniknu,“ ušklíbl se Hugh. „Ne. Já také ne.“ Opat se rázně opřel dlouhýma šlachovitýma rukama o stolek a vstal. „Tím spíš ji musím vidět tváří v tvář a uznat svou povinnost vůči ní. Pojďme se podívat na našeho náročného hosta. Dlužím jí to, než ji opět předáme zemi, tentokrát lepším způsobem. Kdoví, třeba se najde něco, nějaká maličkost, skrze niž by si někdo, kdo ji znal, vybavil živou ženu.“

Jak se Cadfael ubíral za svým nadřízeným přes velké nádvoří a do jižního portálu klášterního ambitu a kostela, připadalo mu až nepřirozené, jak se všichni vyhýbají jednomu jménu. Ještě je nikdo nepronesl, a tak se nemohl ubránit zvědavosti, kdo je pronese jako první. A proč vlastně ještě sám neuspíšil to, co je nevyhnutelné. Dlouho už to nevyřčeno nezůstane. Ale zatím to nechme na opatovi. Smrt, stará čí nová, ho nemůže vyvést z míry.

V malé ledové umrlčí kapli hořely svíce v hlavách i nohách kamenných már, na něž byla položena bezejmenná žena a přehozena prostěradlem. Při zkoumání ostatků a pátrání po příčině smrti se snažili co nejméně hýbat jejími kostmi, a když bez výsledku skončili, uložili je zpátky přesně tak, jak byly předtím. Pokud to byl Cadfael schopen poznat, neměla na sobě ani stopy po zranění. V uzavřeném prostoru byla obklopena těžkým pachem země, ale kamenný chlad zápach zmírňoval a to, jak urovnaně a slušně odpočívala, přemáhalo skličující přítomnost dávné smrti, takto opět odhalené světlu a zvědavým očím.

Opat Radulfus se k ní přiblížil bez zaváhání a odtáhl prostěradlo, které ji halilo, a přehodil si je přes ruku. Několik minut stál a bedlivě pozoroval ostatky od tmavých bujných vlasů k útlým holým kostem nohou, jež jistě pomohli obnažit drobní utajení obyvatelé meze. Nejdéle hleděl na bílé kosti jejího obličeje, ale nenašel nic, čím by se lišila od dlouhých pokolení svých zemřelých sester.

„Ano. Zvláštní!“ prohodil napůl sám k sobě. „Někdo k ní jistě cítil něhu a uznával její práva, přestože věděl, že se jí je neodváží dát. Že by ji zabil jeden, a pohřbíval jiný? Myslíte kněz? Ale proč by tajil její smrt, jestliže na ní neměl žádnou vinu? Je ale tak nemožné, aby ji tentýž muž zabil i pohřbil?“

„Už se to stalo,“ poznamenal Cadfael.

„Že by milenec? Nějaká osudná nehoda, kterou vůbec nezamýšlel? Okamžik násilí, jehož vzápětí litoval? Ale ne, to by nebylo třeba tajit, kdyby nešlo o nic víc.“

„A žádné stopy násilí tu nejsou,“ připomněl Cadfael.

„Jak tedy zemřela? Na nemoc ne, jinak by byla na hřbitově, vyzpovídaná a pomazaná. Jak jinak? Jedem?“

„To je možné. Nebo bodnutím, které zasáhlo srdce a nezanechalo žádnou stopu na kostech, protože jsou celé a rovné, neznetvořené úderem či zlomeninou.“

Radulfus položil prostěradlo zpět a pozorně je uhladil. „Dobrá, vidím, že je tu málo, co by člověk mohl porovnat s živou tváří nebo pojmenovat. Přesto si myslím, že se musí vyzkoušet i to. Jestliže tu byla a žila v uplynulých pěti letech, potom ji někdo dobře znal a bude vědět, kdy byla viděna naposled, a možná si všiml, odkdy se už neobjevovala. Pojďte,“ vyzval ostatní, „vrátíme se a pečlivě zvážíme možnosti, které nás napadnou.“

Cadfaelovi bylo jasné, že první a nejzlověstnější možnost opatovi na mysl už přišla a vnesla do ní hluboký neklid. Jakmile budou zase zpátky v tichém salonku a dveře před světem se zavřou, musí se ozvat jméno.

„Na odpověď čekají dvě otázky,“ ujal se slova Hugh. „První: Kdo to je? A pokud se na to nepodaří s jistotou odpovědět, kdo by to mohl být? A druhá: Zmizela během posledních několika let z těchto končin nějaká žena beze slova a beze stop?“

„O jedné takové samozřejmě víme,“ ztěžka odvětil opat. „A místo tomu až příliš odpovídá. Nikdo ovšem nikdy nezapochyboval, že odešla, a z vlastní vůle. Těžko jsem se s tím případem smiřoval, protože manželka se s tím nesmířila nikdy. Přesto nebylo možné zabránit bratru Rualdovi v tom, aby šel za puzením své duše, jako není možné zabránit slunci, aby vyšlo. Jakmile jsem si jím byl jist, neměl jsem na vybranou. K mému zármutku se s tím ta žena nikdy nevyrovnala.“

Nyní tedy bylo jméno muže vyřčeno. Jméno ženy si možná už nikdo nepamatuje. Mnozí v klášteře ji nikdy nespatřili ani o ní neslyšeli, dokud její manžel neměl své zjevení, nepostavil se trpělivě u brány a nedomáhal se vstupu.

„Musím vás požádat o dovolení, aby se přišel podívat na to tělo,“ promluvil Hugh. „I kdyby to opravdu byla jeho manželka, nebude možná nyní schopen to s jistotou potvrdit, ale musíme ho požádat, aby se pokusil. Bylo to jejich pole, chalupa byla jejím domovem, když odešel.“ Dlouze se odmlčel a pevně hleděl na opatovu uzavřením, zadumanou tvář. „Byl tam někdy Ruald vyslán zpátky potom, co sem vstoupil a než se proslechlo, že odešla s jiným mužem? Předával jí přece nějaký majetek, musely se pravděpodobně uzavřít nějaké dohody, třeba i před svědky. Ví se, že se s ní setkal potom, co se prvně rozloučili?“

„Ano,“ pohotově odpověděl Radulfus. „Dvakrát ji navštívil v prvních dnech noviciátu, ale ve společnosti bratra Pavla. Jako učitel noviců měl Pavel starost o jeho pokoj mysli a právě tak o její a dělal, co mohl, aby ji přiměl uznat Rualdovo povolání a požehnat mu. Marně! Šel ovšem s Pavlem a s Pavlem se vrátil. Nevím o žádné jiné příležitosti, kdy by ji byl mohl vidět nebo s ní mluvit.“

„Nikdy nechodil ven, pracovat na poli nebo za nějakými jinými pochůzkami poblíž onoho pole?“

„Už je to víc než rok,“ připomněl opat. „i Pavel si těžko vybaví, kde všude Ruald během té doby sloužil. Běžně by byl v době noviciátu vždy ve společnosti nejméně jednoho jiného bratra, pravděpodobně několika, kdyby byl poslán pracovat mimo obvod kláštera. Jistě se ho však hodláte zeptat sám,“ oplatil Hughovi jeho pevný pohled.

„S vaším dovolením ano, otče.“

„A hned teď?“

„Když dovolíte, tak ano. Ještě se asi běžně neví, co jsme našli. Bude nejlepší zavolat ho rovnou, bez výstrahy, když nemá důvod se přetvařovat. Pro jeho vlastní ochranu,“ zdůraznil Hugh, „kdyby později ochranu potřeboval.“

„Pošlu pro něho,“ přisvědčil Radulfus. „Cadfaele, jdi a najdi ho, a pokud to šerifovi bude vyhovovat, přiveď ho třeba rovnou do kaple. Jak říkáte, ať je pro vlastní dobro vyzkoušen ve vší nevinnosti. Teď se mi vybavilo, co sám řekl, když se rozhodovalo o výměně toho pozemku. Říkal, že země je nevinná. Zkazit ji můžeme jen tím, jak s ní nakládáme.“

Bratr Ruald byl dokonalým příkladem poslušnosti, oné podmínky řádu, která dělala Cadfaelovi odjakživa největší potíže. Vzal si k srdci povinnost okamžitě uposlechnout jakéhokoli příkazu nadřízeného, jako by to bylo boží přikázání, „bez polovičatosti a reptání“ a zajisté bez vyptávání „proč?“, což byla Cadfaelova první, instinktivní reakce, nyní zkrocená, ale ne zapomenutá. Vyslechnuv výzvu, následoval Ruald bratra Cadfaela, staršího věkem i dobou povolání, bez otázek do umrlčí kaple, nevěda nic víc o tom, co ho tam čeká, než že si jeho přítomnost přejí opat a šerif.

Ani na prahu, když před sebou náhle spatřil tělo na márách, svíce a Hugha s Radulfem, tiše rozmlouvající na druhém konci kamenného podstavce, nezaváhal, ale vkročil, zůstal stát a čekal, co se od něho bude žádat, naprosto poslušně a s dokonalým klidem.

„Poslal jste pro mě, otče.“

„Jsi zdejší člověk,“ vysvětlil opat, „a donedávna ses dobře znal se svými sousedy. Třeba nám budeš schopen pomoci. Máme tu, jak vidíš, náhodou nalezené tělo a nikdo z nás zde přítomných nedokáže mrtvolu podle nějakého znamení pojmenovat. Pokus se, zda bys to nedokázal ty. Pojď blíž.“

Ruald uposlechl a poctivě hleděl na zahalený obrys, dokud Radulfus jedním prudkým pohybem nestrhl roušku a neodhalil strnule urovnané kosti a bezmasou tvář s pletenci tmavých vlasů. Rualdův klid byl jistě otřesen při neočekávaném pohledu, ale vlny soucitu, úleku a bolesti, jež prošly jeho tváří, nebyly než vlnkami nakrátko čeřícími klidnou tůň. Neodvrátil pohled, ale vážně si ji prohlížel od hlavy k patě, jako by dlouhým pohledem mohl v duchu znovu stvořit maso, jež kdysi pokrývalo holé kosti. Když nakonec vzhlédl k opatovi, měl výraz lehkého údivu a smířeného smutku.

„Otče, tady není nic, co by mohl někdo poznat a pojmenovat.“

„Podívej se znovu,“ vyzval ho Radulfus. „Je tu postava, výška, barva vlasů. Byla to žena, někdo jí někdy musel být blízký, třeba její manžel. Někdy jsou způsoby, jak někoho poznat nezávisle na rysech obličeje. Není na ní nic, co by v tobě vyvolalo nějakou vzpomínku?“

Následovalo dlouhé ticho, kdy Ruald poslušně znovu zkoumal každý cár, který ji halil, i složené ruce, jež dosud svíraly kříž. Pak řekl, zarmoucen spíš tím, že zklame opata, než onou vzdálenou smrtí: „Ne, otče. Je mi líto. Není tu nic takového. Ale je to tak důležité? Bůh zná všechna jména.“

„Pravda,“ přisvědčil Radulfus, a Bůh také ví, kde jsou všichni mrtví pochováni, i ti, kdo jsou tajně ukryti. Musím ti povědět, bratře Rualde, kde se ta žena našla. Víš, že dnes ráno mělo začít orání Hrnčířova pole. Na souvrati první brázdy, pod mezí a zčásti pod příkrovem keřů, vyryl pluh útržek vlněné látky a pramen tmavých vlasů. Z pole, které ti kdysi patřilo, šerif vykopal a dopravil sem tuto mrtvou ženu. Nyní, než ji opět zakryji, podívej se ještě jednou a pověz, zda na ní není nic, co by ti připomínalo, jak by se měla jmenovat.“

Cadfaelovi, který pozoroval Rualdův ostrý profil, se na chvilku zdálo, že teprve v tomto okamžiku jeho klidem otřásl záchvěv opravdové hrůzy, dokonce provinilosti, ovšem provinilosti beze strachu a rozhodně ne nad tělesnou smrtí, ale nad smrtí náklonnosti, k níž se obrátil zády bez jediného ohlédnutí. Sklonil se blíž k mrtvé ženě, bedlivě si ji znovu prohlížel a na čele a horním rtu mu vyvstaly drobné kapičky potu. Zaleskly se ve světle svící. Toto poslední mlčení trvalo dlouho, než vzhlédl, bledý a rozechvělý, k opatové tváři.

„Otče, Bůh mi odpusť hřích, který jsem až do této chvíle nepochopil. Opravdu lituji toho, co nyní shledávám jako svůj strašlivý nedostatek. Nic, ničím se mně nepřipomíná. Necítím nic, když se na ni dívám. Otče, i kdyby to opravdu byla Generys, má žena Generys, já bych ji nepoznal.“

[ III ]

V opatové salonku asi o dvacet minut později získal zpátky svůj klid, klid smíření i s vlastními nedostatky a nezdary, ale nepřestal se obviňovat.

„Ve své vlastní potřebě jsem byl obrněn proti jejím potřebám. Co je to za muže, který dokáže přetnout náklonnost trvající půl života a za rok už necítit nic? Stydím se, že jsem mohl stát vedle těch már, dívat se na ostatky ženy a muset říct: já nevím. Třeba to je Generys, co já vím? Nechápu, proč by to měla být ona ani jak by se to mohlo stát, ale nemohu ani říct: není to tak. V mém srdci se nic nepohnulo. A co je nyní na těch kostech pro oči a mysl, aby to kohokoli oslovilo?“

„Jen to, co oslovilo všechny,“ stroze promluvil opat. „Byla pohřbena v neposvěcené půdě, bez obřadů, tajně. Odtud je krátký krok k závěru, že ke své smrti přišla stejně tajně a nesvatě, rukou člověka. Ode mne žádá náležité, třebaže pozdní opatření pro svou duši a od světa spravedlnost za svou smrt. Vydal jsi svědectví a já mu věřím, opravdu nemůžeš říci, kdo to je. Ale protože se našla na pozemku, který ti patříval, u chalupy, z níž tvá manželka odešla a kam se nikdy nevrátila, je přirozené, že se tě chce šerif na něco zeptat. Stejně jako se asi zeptá mnoha jiných, než se ta věc vyřeší.“

„To uznávám,“ pokorně odpověděl Ruald, „a odpovím na všechny otázky. Ochotně a podle pravdy.“

A také to udělal, dokonce s truchlivou horlivostí, jako by se chtěl ztrestat za právě objevený nedostatek citu k manželce, za to, že se radoval ze svého naplnění, kdežto ona okoušela jen jed hořkosti a osiření.

„Bylo správné, abych šel tam, kam jsem byl povolán, a dělal, co mi bylo uloženo. Ale že jsem se úplně pohroužil do své radosti a zcela zapomněl na její trápení, to bylo špatné. Nyní přišel den, kdy si nedokážu dokonce ani vybavit její tvář, ani to, jak se pohybovala, vnímám jen nepokoj, který po sobě nechala, příliš dlouho přehlížený a nyní plně uvědoměný. Ať je kdekoli, dočkala se odplaty. Minulého půl roku jsem se ani nemodlil za pokoj její mysli,“ přiznal hořce. „Úplně mi vypadla z hlavy, protože jsem byl šťastný.“

„Vyrozuměl jsem, že jste ji dvakrát navštívil,“ ozval se Hugh, „potom, co jste sem byl přijat jako postulant.“

„Ano, s bratrem Pavlem, jak vám potvrdí. Měl jsem věci, které mi otec opat dovolil jí předat, aby měla živobytí. Stalo se to podle zákona. To bylo prvně.“

„Kdy to bylo?“

„Osmadvacátého května loňského roku. A znova jsme tam šli počátkem června, když jsem dostal zaplaceno za kruh a nářadí a ostatní věci, které se daly prodat. Doufal jsem, že se s tím už třeba smířila, dá mi odpuštění a projeví dobrou vůli, ale mýlil jsem se. Celé ty týdny se mnou zápolila, aby si mě udržela u sebe. Ale ten den se na mě obrátila s nenávistí a hněvem, odmítala se snížit a cokoli mého přijmout a křičela na mě, ať táhnu, protože má milence, který za lásku stojí, a všechna něha, kterou kdy ke mně cítila, se proměnila v žluč.“

„To vám řekla?“ ostře se zeptal Hugh. „Že má milence? Vím, že se to šuškalo, když opustila chalupu a tajně odešla. Ale vy jste to slyšel přímo od ní?“

„Ano, řekla to. Byla rozhořčená a vyčítala mi, že potom, co si mě neudržela u sebe, nemůže se mě ani nadobro zbavit a být svobodná, protože v očích světa jsem stále jejím manželem, mlýnským kamenem na krku, který nemůže odhodit. Ale to prý jí nezabrání, aby se neosvobodila násilím, protože má milence, muže stokrát lepšího, než jsem já, a jestli jen kývne prstem, půjde s ním až na konec světa. Bratr Pavel byl svědkem,“ dodal Ruald, „poví vám to.“

„A tehdy jste ji viděl naposled?“

„Tehdy naposled. Do konce června byla pryč.“

„A vrátil jste se někdy od té doby na to pole?“

„Ne. Pracoval jsem na půdě opatství, většinou na Gaye, ale to pole připadlo opatství až teď. Počátkem října, teď je to rok, bylo darováno Haughmondu. Daroval jim je Eudo Blount z Longneru, můj lenní pán. Nikdy jsem nepomyslel, že to místo ještě někdy uvidím nebo o něm uslyším.“

„Ani o Generys?“ mírně poznamenal Cadfael a díval se, jak Rualdova hubená tvář tuhne krátkou křečí bolesti a studu. I to však hodlal pokorně snášet, ale bylo mu to ulehčeno díky jistotě radosti, která ho teď nikdy neopouštěla. „Jestli otec opat dovolí,“ pokračoval Cadfael, „měl bych otázku. Za celé roky, cos s ní prožil, měls někdy důvod stěžovat si na věrnost a poctivost své manželky v lásce?“

Ruald bez váhání opáčil: „Ne! Vždy byla věrná a milující. Skoro až příliš! Pochybuji, že jsem se jí někdy v oddanosti vyrovnal. Odvedl jsem ji z její rodné země,“ stavěl Ruald pravdu před oči sám sobě a skoro nevnímal ty, kdo naslouchali, „do země, která jí byla cizí, kde byl cizí její jazyk a nikdo nerozuměl jejímu chování. Až nyní vidím, o kolik víc mi dala, než jsem jí kdy byl schopen splatit.“

Byl časný podvečer, chvíli před nešporami, když si Hugh vyzvedl koně, kterého bratr Richard ohleduplně ustájil, vyjel z brány na Předklášteří a chviličku zvažoval, zda se obrátit nalevo k domovu, nebo napravo a pokračovat v hledání pravdy až do setmění. Nad řekou se již sbírala lehká namodralá pára, obloha byla zastřena těžkým závojem, ale zbývala přinejmenším dobrá hodina světla a Hugh si pomyslel, že by ještě stačil dojet do Longneru a zpátky a promluvit s mladým Eudem Blountem. Ten nejspíš Hrnčířovu poli už nevěnoval pozornost, protože bylo předáno Haughmondu, ale jeho sídlo bylo nedaleko, hned za kopečkem, uprostřed jeho lesů a někdo z jeho lidí možná tím směrem chodil skoro denně. Za dotaz to stálo.

U špitálu svatého Jiljí sjel ze silnice a zamířil k brodu. Pak se dal polní cestou podle vody a minul částečně zoraný svah po své levici. Za mezí, jež ohraničovala nové pole, začínal nad záplavovou loukou mírný lesnatý svah a na pasece uprostřed tohoto pruhu stromů stál statek Longner, dostatečně vzdálený od nebezpečí zátopy. Nízké přízemí bylo vsazeno do svahu a ke dveřím síně v obytném patře vedly strmé kamenné schody. Když Hugh vjížděl do otevřené brány, jeden podkoní přecházel od stáje přes dvůr a klidně mu přišel podržet uzdu a zeptat se, co si přeje od jeho pána.

Eudo Blount zaslechl dole hlasy a vyšel se podívat na návštěvníka do dveří síně. Šerifa hrabství dobře znal a vřele ho uvítal. Byl to totiž mladý muž od přírody veselé a otevřené povahy, který si už za rok zvykl být pánem na svém statku a žil v dobrých vztazích se svými lidmi i spořádaným světem kolem sebe. Otcův pohřeb před sedmi měsíci a hrdinská smrt, kterou sešel, sice způsobily zármutek, ale také upevnily a posílily vzájemnou důvěru a úctu mezi mladým pánem a jeho nájemci a služebnictvem. I nejprostší nevolník držící kousek longnerské půdy sdílel hrdost nad slávou, jež patřila Martelovým několika vyvoleným věrným, kteří kryli králův ústup od Wiltonu a v bitvě padli. Mladému Eudovi bylo sotva třiadvacet, byl nezkušený, nezcestovalý, stejně pevně svázaný se svou půdou jako každý nevolník na jeho državách. Ale byl to urostlý, hezký chlapík se světlou pletí a čupřinou hnědých vlasů. Správa statku, který měl slibné možnosti rozkvětu, přestože v dědečkových dobách poněkud utrpěl, mu bude zdrojem radosti a plně ho zaujme. Také to dobře zvládne a zanechá statek svému budoucímu dědici bohatší, než jej zdědil od otce. Hugh si vzpomněl, že je nyní právě tři měsíce ženatý. Vyzařovala z něho spokojenost nad vlastním údělem.

„Jsem tu ve věci, která pro vás asi nebude dobrou zprávou,“ přešel Hugh rovnou k věci, „ale není ani důvod, aby vám dělala starosti. Dnes ráno začalo spřežení z opatství orat Hrnčířovo pole.“

„To jsem slyšel,“ usměvavě přisvědčil Eudo. „Můj sluha Robin je viděl přijíždět. Budu rád, když se využije, přestože už se mě to nijak netýká.“

„Nikdo z nás ale nemá radost z první úrody, kterou přineslo,“ bez okolků pokračoval Hugh. „Pluh vyoral zpod meze mrtvolu. V umrlčí kapli opatství leží mrtvá žena — nebo aspoň její kosti.“

Mladý muž se zarazil uprostřed nalévání vína tak náhle, že se džbán zatřásl, a polil si ruku. Vykulil na Hugha užaslé modré oči a zíral s otevřenými ústy.

„Mrtvá žena? Cože? Byla tam pohřbená? Říkáte kosti? Jak dlouho je tedy mrtvá? A kdo to může být?“

„To je právě otázka. Nemáme nic než kosti, ale je to žena. Nebo kdysi bývala. Prý může být mrtvá i pět let, ale ne víc, jak mě poučili, a možná mnohem méně. Viděl jste tam někdy někoho cizího, nebo že by se tam dělo něco, čeho by si člověk všiml? Vím, že nemáte důvod na to místo dohlížet, už přes rok je to věc Haughmondu, aleje to tak blízko, že by si někdo od vás mohl všimnout nějakého vetřelce. Nemáte ponětí o něčem nekalém?“

Eudo důrazně zavrtěl hlavou. „Nebyl jsem tam od té doby, kdy otec — Bůh dej odpočinutí jeho duši — věnoval pole převorství. Slyšel jsem, že v chalupě občas přespávali tuláci, třeba o jarmarku, nebo tam v zimě cestou přenocovali, ale víc nevím. Nevím, že by se někdy mluvilo o nějaké škodě nebo ohrožení. Hrozně mě to udivuje.“

„To nás všechny,“ posteskl si Hugh a přijal podávaný pohár. V síni se šeřilo a bylo už připraveno na zatopení. Před otevřenými dveřmi se světlo trochu modralo mlhou, jíž prorážely pobledlé paprsky zapadajícího slunce. „Nikdy jste neslyšel o nějaké ženě z okolí, která by se během posledních několika let ztratila?“

„Ne, o žádné. Všude kolem žijí moji lidé, ti by to věděli a já bych se o tom rychle doslechl. Nebo otec za svých časů. Měl dobrý přehled o všem, co se tu dělo, se vším chodili za ním, protože věděli, že nepřipustí, aby se někdo z jeho lidí dostal do neštěstí.“

„To je tedy pravda,“ srdečně přitakal Hugh. „Ale jistě jste nezapomněl, že tu bývala jedna žena, která odešla z domu a beze slova zmizela. A právě z té chalupy.“

Eudo na něho opět zíral vykulenýma očima s naprostou nevírou, dokonce se při té představě široce usmál. „Rualdova žena? To nemyslíte vážně! Každý věděl, že odešla, nebylo to žádné tajemství. A vy opravdu myslíte, že je to tak dávno? Ale i kdyby a z té nešťastné ženské zbyly jen kosti, tohle je hloupost! Generys odešla s jiným mužem, a kdo jí to může vyčítat, když manžel šel svobodně za svým povoláním, a ona dál zůstala spoutaná? Byli bychom se postarali, aby nestrádala, ale to jí nestačilo. Vdova se může znovu provdat, ale ona vdova nebyla. Přece nevěříte, že máte v márnici Generys?“

„Nevím vůbec nic,“ přiznal Hugh. „Ale místo, čas a způsob, jímž se od sebe odtrhli, vede k zamyšlení. Zatím o tom skoro nikdo neví, ale brzy se to rozkřikne a pak uslyšíte, co si budou všichni šuškat. Bylo by lepší, kdybyste se mi mezi svými lidmi poptal, jestli někdo nepozoroval na tom poli nějaké pohyby nebo nějaké pochybné lidi pobývající v chalupě. Zejména na to, jestli s sebou neměli ženy. Pokud se nám podaří tu ženu pojmenovat, bude to velký krok kupředu.“

Zdálo se, že Eudo se už se skutečností té smrti vyrovnal a bere ji vážně, ačkoli ne jako něco co by mohlo nebo mělo narušit jeho vlastní spořádaný běh života. Zamyšleně hleděl na Hugha přes okraj číše a zvažoval souvislosti. „Myslíte, že tu ženu tajně usmrtili? Mohlo by podezření padnout na Rualda? Nemohu věřit, že by udělal něco tak zlého. Jistě se svých lidí vyptám a vzkážu vám, jestli zjistím něco, co by stálo za pozornost. Ale kdyby něco takového bylo, určitě bych se o tom byl dávno doslechl.“

„Přesto vás prosím o tu službu. Maličkost, kterou člověk běžně snadno pustí z hlavy, nabude často závažného významu, když se do věci připlete smrt. Pokusím se zjistit všechno o Rualdovi a kromě toho se poptám mnoha jiných. Viděl tu mrtvou,“ dodal Hugh zasmušile, „a nedokázal říct ano ani ne. Není divu, protože dnes by její tvář sotva poznal i ten, kdo s ní prožil dlouhé roky.“

„Nemohl manželce ublížit,“ odhodlaně prohlásil Eudo. „Byl v klášteře už dobré tři čtyři týdny, možná víc, když ona ještě pořád zůstávala v chalupě, než odešla. Tohle je nějaká jiná nebohá duše, která narazila na lupiče nebo na nějakou jinou takovou svoloč a byla ubodána kvůli šatům, co měla na sobě.“

„To tedy ne,“ ušklíbl se Hugh. „Byla slušně oblečená, položená rovně, ruce složené na prsou přes malý křížek ze seříznutých větviček. A pokud jde o to, jak zemřela, nemá na sobě žádné stopy násilí, žádnou zlomenou kost. Nůž to být mohl. Kdo to dnes může povědět? Ale pochovali ji s jistou starostlivostí a úctou. To je právě zvláštní.“

Eudo se zamračil a zavrtěl hlavou nad stále podivnější historkou. „Jako by ji uložil kněz, kdyby ji našel mrtvou? Ale ten by určitě udělal poplach a nechal ji přenést do kostela.“

„Brzo se najdou takoví, kteří budou tvrdit: ,že ji tak asi uložil manžel,‘ že se dostali do těžké rozepře a ona ho nejdřív dohnala k násilí a pak k výčitkám svědomí,“ odvětil Hugh. „Ne, o Rualda si zatím nemusíme dělat starosti, byl vždy ve společnosti bratrů v době, kdy jeho manželku ještě viděli živou a zdravou. Z jejich svědectví poskládáme přehled o tom, kam chodil a co dělal od té doby, co nastoupil noviciát. A budeme hledat jiné zmizelé ženy za několik uplynulých let.“ Vstal a pohlédl do houstnoucího šera venku. „Radši abych se vrátil zpátky. Už jsem vás obral o spoustu času.“

Eudo vstal zároveň s ním, vážný a plný ochoty. „Ne, udělal jste dobře, že jste začal tady. A určitě se vyptám svých lidí, spolehněte se. Někdy mi pořád ještě připadá, jako by to pole bylo moje. Člověk se nevzdá půdy, ani když ji daruje církvi, aniž by cítil, že mu v ní zůstalo pár kořínků. Myslím, že jsem se tomu poli vyhýbal, aby mě nemrzelo, že zůstalo ladem. Měl jsem radost z té výměny, věděl jsem, že opatství pole využije líp. Po pravdě řečeno, divil jsem se otci, že se rozhodl dát ho Haughmondu, když je pro ně tak namáhavé se o ně starat.“ Vyprovodil hosta k venkovním dveřím, aby se s ním rozloučil, až nasedne na koně, a tu se náhle zarazil a ohlédl se na závěsem zastřený vchod v koutě velké síně.

„Nezaskočil byste na minutku pozdravit mou matku, Hughu, když už jste tady? Vůbec teď nemůže ven a nechodí za ní skoro žádné návštěvy. Od otcova pohřbu nebyla venku. Jestli se na ni na chviličku podíváte, bude mít radost.“

„Ovšem,“ okamžitě se obrátil Hugh.

„Ale neříkejte jí nic o té mrtvé, jen by ji to rozrušilo. Ještě nedávno to byl náš pozemek a Ruald byl náš nájemce… Bůh ví, že toho musí snášet i tak dost. Snažíme se ji chránit před špatnými zprávami, zejména když je to něco tak blízkého.“

„Neřeknu o tom ani slovo,“ souhlasil Hugh. „Jak se jí vedlo od té doby, co jsem ji viděl naposled?“

Mladý muž potřásl hlavou. „Nic se nezměnilo. Jen den ode dne hubne a bledne, ale na nic si nestěžuje. Uvidíte. Běžte za ní!“ Rukou se dotýkal závěsu a mluvil tak tiše, aby ho slyšel jen Hugh. Bylo zjevné, že se mu nechce jít dovnitř s hostem, že se ve své mladistvé síle cítí v přítomnosti nemoci stísněný a bezmocný. Bylo omluvitelné, že odvrací zrak. Jakmile otevřel dveře solária a oslovil ženu uvnitř, jeho hlas zazněl nepřirozeně jemně a nuceně, jako když mluví s těžko přístupnou cizí osobou, jíž přesto dluží náklonnost. „Mami, navštívil nás Hugh Beringar.“

Hugh prošel kolem něho a vstoupil do pokojíku vyhřátého malým ohřívadlem na dřevěné uhlí, stojícím na ploché kamenné desce, a osvětleného pochodní v držáku na stěně. Blízko světla seděla na lavici u stěny vdova po pánu z Longneru, podepřená pokrývkami a polštáři, a svou nehybností a svým klidem jako by ovládala celý prostor. Pětačtyřicítku už měla za sebou a dlouhá úmorná nemoc způsobila, že předčasně zestárla a zešedla. Před sebou měla přeslici a stáčela vlnu rukou, jež se zdála křehká jako uschlý list, ale trpělivě a obratně rozmotávala a svinovala jednotlivé prameny. Při Hughově příchodu vzhlédla s překvapeným úsměvem a odložila kužel k noze lavice.

„To je od vás milé, pane! Už jsem vás dlouho neviděla.“ Bylo to již sedm měsíců od manželova pohřbu. Podala mu ruku, jež byla v jeho ruce lehká jako sněženka a právě tak studená, když ji políbil. Veliké, setměle modré, hluboko zapadlé oči si ho měřily klidně a bystře. „Úřad vám sluší,“ prohodila. „Odpovědnost se k vám hodí. Nejsem tak marnivá, abych si myslela, že jste se sem vypravil kvůli mně, když jste zatížen tolika břemeny, která si žádají váš čas. Měl jste jednání s Eudem? Ať vás přivedlo cokoli, velmi ráda vás vidím.“

„Nenechávají mě zahálet,“ odpověděl zdrženlivě a rozmyslně. „Ano, měl jsem jakési jednání s Eudem. Nic, s čím byste si měla dělat starosti. A nesmím vás dlouho zdržovat, abych vás neunavil, tak s vámi nebudu mluvit o práci. Jak se vám vede? Je něco, co byste potřebovala, nebo něco, v čem bych vám mohl posloužit?“

„Všechny mé potřeby jsou splněny dřív, než stačím požádat,“ opáčila Donata. „Eudo je dobrá duše a mám štěstí, že mi přivedl dobrou dceru. Nemám si nač stěžovat. Víte, že už je těhotná? A je statná a zdravá jako chleba, určitě bude mít syny. Eudo si vybral dobře. Snad mi občas trochu chybí venkovní svět. Syn je plně zaměstnaný tím, že se při každé sklizni snaží statek trochu obohatit, zejména teď, když se těší na vlastního syna. Když byl naživu můj choť, nezabýval se toliko svými državami. Slýchala jsem od něho o každém zvratu králových osudů. Vítr vždycky vanul odtamtud, kde byl Štěpán. Teď zaostávám. Co se vlastně venku ve světě děje?“

Hugh neměl dojem, že potřebuje nějakou ochranu před vlivy vnějšího světa, z blízka či z daleka, ale s ohledem na synovu úzkostlivost postupoval opatrně. „V našich končinách skoro nic. Hrabě z Gloucesteru pilně opevňuje jihozápad pro císařovnu. Obě strany si chrání, co mají, a v tuhle chvíli se žádné nechce do boje. Tady jsme od toho zápolení stranou. Naštěstí!“

„To zní, jako byste měl docela jiné zprávy odjinud. No tak, Hughu, když tu jste, přece mi neodepřete trošičku čerstvého závanu z končin za Eudovým plotem! On mě balí do polštářů, ale vy nemusíte.“ A skutečně, poslouchala ho pozorně, všímavá ke každému slovu, a Hughovi připadalo, že jeho neočekávaná společnost jí vehnala trochu slaboučké barvy do vyhublých tváří a jiskřičku do zapadlých očí.

Kysele přisvědčil: „Odjinud opravdu přicházejí jiné noviny a je jich až trochu příliš pro králův klid. V St. Albans se děly velké věci. Polovička lordů ode dvora zřejmě obvinila hraběte z Essexu, že opět zrádně vyjednává s císařovnou a plánuje královo svržení. Musel se vzdát správy Toweru a svého hradu a pozemků v Essexu. Buď to, nebo šibenici, a umřít se mu zatím nechce.“

„A on se toho vzdal? To musela být hořká pilulka pro někoho jako Geoffrey de Mandeville,“ podivila se. „Můj choť mu nikdy nedůvěřoval. Říkal, že je to neomalený, panovačný chlap. Převlékl kabát už několikrát, tak by nebylo divu, kdyby se k tomu chystal zas. Dobře, že byl včas zatlačen do kouta.“

„To by bývalo dobré, jenže jakmile ho zbavili půdy a propustili, utekl na své državy a shromáždil kolem sebe spodinu z celého kraje. Vyplenil Cambridge. Vyloupil všechno, co stálo za vyloupení, kostely a všechno, a pak město zapálil.“

„Cambridge?“ opakovala nevěřícně, zjevně otřesena. „On se opovážil na město jako Cambridge? Král proti němu určitě musí zakročit. Přece ho nemůže nechat loupit a pálit, jak se mu zlíbí.“

„Nebude to snadné,“ smutně opáčil Hugh. „Ten člověk zná Bažiny jako svou dlaň, takže nebude jednoduché přimět ho k bitvě v takové krajině.“

Shýbla se pro kužel, jelikož se rozkutálel, když pohnula nohou. Ruka, jíž navíjela zpátky přízi, byla ochablá a průsvitná a víčka, napolo spuštěná přes zapadlé oči, byla mramorově bílá a žilkovaná jako květ sněženky. Pokud cítila bolest, ničím to neprozrazovala, ale pohybovala se neskonale opatrně a s námahou.

Rty měla pevně sevřené v urputné mlčenlivosti a vytrvalosti.

„Mám v těch bažinách syna,“ pronesla tiše. „Mladšího syna. Jistě si vzpomínáte, že se loni v září rozhodl obléci kutnu a vstoupil do kláštera v Ramsey.“

„Ano, vzpomínám si. Když v březnu přivezl tělo vašeho chotě k pohřbu, byl jsem zvědavý, jestli si to nerozmyslel. Nebyl bych řekl, že je váš Sulien určen pro mnišský život. Jak jsem ho znal, měl zdravou chuť do života ve světě. Myslel jsem, že si to po šesti měsících mnišského života rozmyslí, ale ne, odjel tam zpátky, když splnil povinnost.“

Chviličku k němu mlčky vzhlížela a víčka plně odkryla dosud zářivé oči. Na rtech sejí zjevil nepatrný úsměv a zase zmizel. „Také jsem doufala, že zůstane doma, když už sem přijel, ale ne, jel zpátky. S božím voláním se zřejmě nedá smlouvat.“

Znělo to jako tlumená ozvěna Rualdova neúprosného odchodu od světa, od manželky a od manželství a stále to Hughovi zvučelo v uších, když se na setmělém dvoře loučil s Eudem, nasedal na koně a zamyšleně se ubíral k domovu. Z Cambridge do Ramsey je to pouhých dvacet mil, počítal cestou. Dvacet mil na severozápad, o něco dál od Londýna a od hlavní Štěpánovy síly. Ještě o trochu hlouběji v neprostupném světě bažin, a k tomu se blíží zima. Jakmile si šílený vlk jako Mandeville jednou zbuduje základnu na nějakém ostrůvku v těch vodnatých pustinách, všechna Štěpánova vojska hojen stěží odtamtud dostanou.

Bratr Cadfael se během orby několikrát vypravil na Hrnčířovo pole, ale žádné nečekané objevy už neudělal. Oráč vedl opatrně své volské spřežení zejména při každé otáčce pod břehem, jako by se bál dalšího otřesného objevu, ale brázdy se rozvíraly jedna po druhé hladké, tmavé a nevinné. Stále se mu vracelo to slovo. Země je nevinná, pravil Ruald. Jenom to, co s ní uděláme, ji může zkazit. Cadfael tam v chladné podzimní kráse tohoto rozlehlého pole, jež volně klesalo od hřebene zarostlého ostružiním, křovím a stromy, z obou stran ohraničeno nikdy neoranými mezemi, přemítal o muži, který tu dlouhá léta pracoval a pronesl ta ospravedlňující slova o půdě, na níž se lopotil a z níž doloval hlínu. Naprosto otevřený, slušný a mírný, dobrý řemeslník a počestný občan. Tak by ho popsal každý, kdo ho znal. Ale jak dobře může člověk znát svého bližního? O Rualdovi, kdysi hrnčíři, nyní benediktinském mnichovi v Shrewsbury, se už vyrojila spousta docela odlišných mínění. Netrvalo jim dlouho, než začali zpívat jinou.

Historka o ženě zakopané na Hrnčířově poli se totiž brzy rozkřikla a povídalo se o ní v celém okrese, a na co jiného by se zaměřily drby než na ženu, která tam žila patnáct let a poté zmizela a nikomu neřekla ani slovo? A kde jinde by hledali viníka než v jejím manželovi, který ji opustil kvůli kutně?

Žena sama, ať to byl kdokoli, už byla z milosti opata se všemi patřičnými obřady znovu pohřbena ve skromném koutku hřbitova. Jen jméno scházelo. Z hlediska farnosti byla poloha celého panství Longneru zvláštní. Patřívalo totiž kdysi biskupům z Chesteru; kteří všechen svůj místní a okolní majetek darovali farnosti svatého Chada v Shrewsbury. Nikdo však nevěděl, zda tato žena byla zdejší farnice, nebo cizí pocestná, a tak Radulfovi připadalo jednodušší a pohostinnější věnovat jí místo na půdě opatství a vyřešit tím alespoň jeden z mnoha problémů, které se kolem ní nakupily.

Ona snad tedy konečně došla klidu, ale někdo jiný ne. „Nepokusil jste se ho zatknout,“ říkal Cadfael Hughovi v soukromí své dílny v bylinkové zahradě ke konci dlouhého dne. „Ani jste ho tvrdě nevyslýchal.“

„Zatím není třeba,“ opáčil Hugh. „Je bezpečný tam, kde je, kdybych ho někdy potřeboval. Nehne se odtud. Sám jste viděl, že všechno přijímá přinejhorším jako spravedlivý trest od Boha — samozřejmě ne nezbytně za vraždu, ale prostě za všechny chyby, které na sobě právě objevil — nebo jako zkoušku víry a trpělivosti. Kdybychom se na něho všichni vrhli jako na viníka, nesl by to pokorně a vděčně. Nic by ho nepřimělo, aby se tomu vyhnul. Ne, budu se dál pokoušet vysledovat, co všechno dělal a kde se pohyboval od svého příchodu sem. Pokud někdy dospěji tak daleko, že budu mít důvod ho doopravdy podezřívat, vím, kde ho najít.“

„A zatím jste takový důvod nenašel?“

„Nemám nic víc, než jsem měl první den, a nic méně. A žádná jiná žena neodešla ze svých obvyklých končin. Místo, možná doba, svár mezi nimi, hněv, to vše mluví proti Rualdovi a vnucuje myšlenku, že to byla Generys. Ale Generys byla živa a zdráva ještě dlouho potom, co se usadil tady v klášteře, a nezjistil jsem, že by měl někdy jindy příležitost, aby se s ní mohl znovu setkat, leda s bratrem Pavlem, jak nám oba vyprávěli. Přesto není nemožné, že by jednou, jedenkrát, když byl na nějaké pochůzce sám, za ní proti všem předpisům nezašel, už proto, že Radulfus si určitě přál skoncovat s tou hořkostí. Prostě je tu plno Rualda a Generys a nikdo jiný mi sem nezapadá,“ skončil podrážděně a rozmrzele Hugh.

„Ale vy tomu nevěříte,“ usmál se Cadfael. „Nedá se říct, jestli věřím, nebo nevěřím. Hledám dál. Ruald počká. I kdyby se proti němu mluvilo nevímjak, uvnitř kláštera mu nic horšího nehrozí. A jestli se proti němu mluví neprávem, stejně to uvítá jako křesťanské ukázňování a bude trpělivě čekat na osvobození.“

[ IV ]

Ráno osmého října začalo šedým mrholením, které člověk na tváři skoro necítil, a přesto za chvíli promokl. Předklášterští se ubírali za svými záležitostmi s pytli přehozenými přes hlavu a mladý muž, který šlapal po silnici kolem koňského tržiště, měl kápi staženou hluboko do čela a nijak se nelišil od ostatních, kteří museli toho rána vyjít za prací bez ohledu na počasí. To, že měl na sobě benediktinskou kutnu, nebudilo žádnou pozornost. Považovali ho za jednoho z místních bratrů, který měl nějakou pochůzku z opatství ke Svatému Jiljí a teď se vrací, aby stihl velkou mši a shromáždění kapituly. Rázoval dlouhými kroky, ale tak, jako by měl nohy v sandálech nejen zablácené, ale i bolavé, a kutnu měl podkasanou skoro ke kolenům, takže bylo vidět pěkná, svalnatá lýtka, mladá a hladká, a umazané kotníky. Vypadalo to, že asi musel jít někam dál než jen do špitálu a zpátky a po méně vyšlapaných a hůř upravených cestách, než jaké jsou v Předklášteří.

Byl středně velký, ale štíhlý a kostnatý po způsobu mladíků, kteří se ještě úplně nenaučili ovládat mužské tělo, podobni nohatým, roztancovaným ročním hříbatům. Cadfael se cestou do dílny ohlédl z pěšiny, kde zahýbala do zahrady, zrovna když mladý muž vcházel do branky pro pěší, a dřív než co jiného ho na příchozím upoutala právě chůze. Bylo zvláštní vidět, jak takové mládě klade nohy na zem, odhodlaně a zároveň opatrně, a sune se kupředu s vypětím sil. Chtěl jít svou cestou, ale procitlá zvědavost ho přiměla podívat se ještě jednou, právě včas, aby viděl, že vcházející, třebaže je očividně bratrem, zůstal stát a mluví s fortnýřem jako cizinec, který se zdvořile ptá po nějaké odpovědné úřední osobě, jako by sám nebyl z tohoto domu. A teď, když Cadfael zpozorněl, uvědomil si, že ho opravdu nezná. Vyryzlá černá kutna je jedna jako druhá, zejména když se kápě hluboko stáhne proti dešti, ale Cadfael by dokázal rozpoznat každého člena této rozsáhlé domácnosti, chórového mnicha, novice, šafáře či postulanta, na větší vzdálenost než přes nádvoří a tento mladík zdejší nebyl. Na tom nebylo nic divného, protože bratr z jiného domu mohl být samozřejmě vyslán sem do Shrewsbury s nějakým řádným posláním. Na tomto návštěvníkovi však bylo cosi mimořádného. Přicházel pěšky: úřední vyslanci z kláštera do kláštera zpravidla jezdili. A ušel pěšky značnou vzdálenost, jak se dalo soudit podle jeho ošumělého, unaveného vzhledu a bolavých nohou.

Nebyla to jen Cadfaelova všudypřítomná hříšná zvědavost, kvůli níž opustil svůj původní záměr a zamířil přes nádvoří k bráně. Byl pomalu čas chystat se na mši a všichni, kdo v tom dešti museli ven, vybíhali co nejrychleji, na co nejkratší dobu a snažili se být zase honem pod střechou, takže v tu chvíli nebylo vidět nikoho jiného, kdo by se nabídl, že předá vzkaz nebo doprovodí prosebníka. Nutno ovšem přiznat, že zvědavost v tom svou úlohu hrála. Přistoupil k dvojici u brány se svítícím okem a pohotovým jazykem.

„Potřebuješ posla, bratře? Mohu posloužit?“

„Tady bratr říká, že dostal pokyn, aby se ze všeho nejdřív ohlásil u pana opata,“ vysvětloval fortnýř. „Z nařízení svého vlastního opata. Musí o něčem podat zprávu, než si bude moci odpočinout.“

„Opat Radulfus je ještě u sebe v bytě,“ oznámil Cadfael, „protože jsem ho tam před chviličkou opustil. Mám tě ohlásit? Byl sám. Jestli je to tak vážné, jistě tě okamžitě přijme.“

Mladý muž shodil z hlavy kápi a setřásl kapky, které přes ni pronikly, z tonzury, jež poněkud nepořádně zarůstala a již na temeni halil zvláštní nový porost, kučeravý a tmavě hnědozlatý. Ano, jistě byl dlouho na cestě a urputně pochodoval ze svého kláštera někde daleko. Obličej měl oválný. Trochu se zužoval od širokého čela a daleko od sebe posazených očí k tvrdošíjné, trčící bradě, v dané chvíli pokryté stejným jemným zlatým chmýřím jako neoholené temeno. Byl sice unavený a bolely ho nohy, ale jinak mu cesta zřejmě nijak neublížila, protože tváře měl zdravě zardělé, oči jasné, světle modré a díval se na Cadfaela jasným, neuhýbavým pohledem.

„Budu rád, jestli mě přijme,“ odpověděl, „protože se opravdu potřebuji zbavit špíny z cest, ale mám příkaz, abych nejdříve podal zprávu jemu, a musím uposlechnout. A opravdu je to pro náš řád dost důležité — a pro mě také, na tom ovšem tolik nezáleží,“ dodal a spolu s kapkami vody z kápě a škapulíře ze sebe setřásl i úvahy o vlastních problémech.

„On si to možná myslet nebude,“ pousmál se Cadfael. „Ale pojď, zkusíme to.“ A svižně zamířil po nádvoří směrem k opatovu bytu a nechal fortnýře, aby se před vtíravým deštěm schoval do útulné strážnice.

„Jak dlouho jsi na cestě?“ zeptal se Cadfael mladého muže, který mu pokulhával po boku.

„Sedm dní.“ Hlas měl hluboký, ale jasný a stejně mladý jako celý jeho zjev. Cadfael odhadoval, že mu nemůže být víc než dvacet let, možná ani tolik ne.

„To tě na tak dlouhou cestu poslali samotného?“ podivil se Cadfael.

„Bratře, všichni jsme byli rozesláni všemi směry. Promiň, že si svou zprávu nechám pro sebe, aby ji jako první slyšel pan opat. Rád bych ji sdělil jen jednou a všechno přenechal jemu.“

„To můžeš udělat s důvěrou,“ ujistil ho Cadfael a už se nevyptával. Ve slovech zazněl náznak čehosi vážného a v mladém hlase se ozval první tón tiše ovládaného zoufalství. U dveří opatova bytu Cadfael bez okolků i s mládencem vstoupil do předsíně a zaklepal na pootevřené dveře salonku. Opat ho zaneprázdněným a nepřítomným hlasem pozval dál. Radulfus měl před sebou složku listin, dlouhým ukazovákem si podržel místo, kde četl, a jen krátce vzhlédl, aby viděl, kdo vchází.

„Otče, je tu mladý bratr ze vzdáleného domu našeho řádu, který má od svého opata nakázáno se vám hlásit, zřejmě se závažnou novinou. Je tady za dveřmi. Smím ho uvést?“

Radulfus vzhlédl ještě trochu zachmuřeně, jak vypouštěl z hlavy to, čím se zabýval, a obrátil plnou pozornost k této nečekanosti.

„Z kterého vzdáleného domu?“

„Neptal jsem se a on mi to neřekl. Má nakázáno všechno povědět vám. Byl však na cestě k nám sedm dní.“

„Uveď ho,“ rozhodl opat a odstrčil své pergameny stranou.

Mladý muž vstoupil, hluboce se poklonil představiteli řádu, a jako když se zlomí jakási pečeť na jeho mysli a jazyku, zhluboka se nadechl a náhle ze sebe vyhrkl příval slov, jež se hrnula jedno přes druhé jako tryskající krev.

„Otče, nesu velmi zlé zprávy z opatství Ramsey. Otče, v Essexu a v Bažinách se z lidí stali ďábli. Geoffrey de Mandeville se zmocnil našeho opatství, opevnil se v něm a nás vyhnal na cestu jako žebráky, tedy ty, kdo zůstali naživu. Z opatství Ramsey se stalo doupě lupičů a vrahů.“

Nečekal, až mu bude dovoleno promluvit a sdělit novinu běžným způsobem, sledem otázek a odpovědí, a Cadfael za sebou zrovna zavíral dveře — přiznejme, že pomalu a s nataženýma ušima —, když opatův hlas ostře přeťal chlapcovo udýchané vyprávění.

„Počkej! Zůstaň s námi, Cadfaele. Třeba budu potřebovat spěšného posla.“ A chlapci řekl rázně: „Vydýchej se, synu. Posaď se, rozmysli se, než začneš mluvit, a vylič mi to srozumitelně. Po sedmi dnech už na pár minutách nezáleží. Nejdřív ti musím říci, že jsme tu o tom dosud nic neslyšeli. Pokud ti to pěšky trvalo tak dlouho, než jsi sem došel, divím se, že zpráva nedorazila k šerifovi rychleji. Jsi první, kdo z toho útoku vyšel živý?“

Rozechvělý chlapec se poddal Cadfaelově ruce, která mu dolehla na rameno, a poslušně klesl na lavici u stěny. „Otče, dalo mi velkou práci, abych se dostal přes Mandevillovy linie, a stejně na tom musel být každý jiný posel. Zejména muž na koni, kterého by případně mohli poslat se vzkazem ke královým šerifům, by stěží projel živ. Zabírají všechny koně, všechna zvířata, luky i meče ze tří hrabství, takže muž v sedle by je na sebe přivolal jako vlčí smečku. Docela dobře mohu být první, protože na sobě nemám nic, kvůli čemu bych jim stál za zabití. Hugh Beringar to asi ještě neví.“

Samozřejmost, s níž použil šerifovo jméno, překvapila Radulfa i Cadfaela. Opat se prudce otočil a bedlivěji se zahleděl na mladou tvář, jež k němu s důvěrou vzhlížela. „Ty znáš zdejšího pana šerifa? Jak to?“

„To je právě důvod — jeden z důvodů — , proč sem poslali mě, otče. Jsem zdejší. Jmenuji se Sulien Blount. Můj bratr je pánem na Longneru. Vy jste mě asi nikdy neviděl, ale Hugh Beringar zná mou rodinu dobře.“

Tak tohle, svitlo Cadfaelovi, je ten mladší syn, který se víc než před rokem rozhodl vstoupit do benediktinského řádu a koncem září odešel, aby se stal novicem v Ramsey, právě tou dobou, kdy jeho otec předal Hrnčířovo pole haughmondskému opatství. Zkoumavě si mladíka znovu prohlédl od hlavy k patě. Ale proč si vlastně vybral benediktiny a ne augustiniány, oblíbence své rodiny? Mohl přece odejít i s polem a tiše a pokojně si žít mezi haughmondskými kanovníky. Proč bych mu ovšem vyčítal, že si vybral stejně jako já, když mi tím vlastně polichotil, dumal, shlížeje na mládencovu tonzuru s čerstvým tmavě zlatým chmýřím v kruhu mokrých hnědých vlasů. Zalíbila se mu umírněnost a rozumná, lidská laskavost svatého Benedikta, stejně jako mně. Bylo poněkud zneklidňující, ale naprosto případné, že tato příjemná úvaha vyvolávala další otázky. Proč volil Ramsey v takové dálce? Proč nezůstal tady, v blízkém Shrewsbury?

„Hugh Beringar se ode mne bezodkladně doví všechno, co mi povíš,“ pravil uklidňujícím tónem opat. „Říkáš, že Mandeville se zmocnil Ramsey. Kdy se to stalo? A jak?“

Sulien si olízl rty a celkem rozumně a už klidně předložil obraz, který si po sedm dní nesl v mysli.

„Dnes je to devátý den. Věděli jsme jako celý tamní kraj, že se hrabě vrátil na území, které mu patřívalo, a shromáždil tam ty, kdo mu v minulosti sloužili, a všechny, kdo žili divoce nebo v rozporu se zákonem a byli ochotni mu sloužit v jeho nynějším vyhnanství. Nevěděli jsme ovšem, kde jeho vojska jsou, a ani nás nenapadlo, že má nějaké úmysly s námi. Víte, že Ramsey je téměř ostrov, kam vede jen jediná cesta po náspu? Proto bylo kdysi považováno za vhodné místo k životu v ústraní, odříznutém od světa.“

„A bezesporu to byl i důvod, proč po něm zatoužil hrabě,“ zachmuřil se Radulfus. „Ano, víme to.“

„Nikdy jsme ovšem nepotřebovali násep střežit, a jak bychom jej jako mniši mohli střežit se zbraní v ruce, i kdybychom byli věděli, co se chystá? Přišly jich celé tisíce,“ pokračoval Sulien a bylo zjevné, že údaj o jejich množství dobře uvážil a stojí na svém, „zdolali násep a zmocnili se kláštera. Vyhnali nás na nádvoří a pak z brány a pobrali všechno, co jsme měli, kromě našich kuten. Část klášterních budov podpálili. Některé z nás, kteří se chovali vzpurně, třebaže bez násilí, ztloukli nebo zabili. Na jiné, kteří otáleli v okolí, třebaže ne na ostrově, stříleli šípy. Proměnili náš dům v doupě lupičů a mučitelů, naplnili jej zbraněmi a ozbrojenci a teď z té pevnosti vycházejí loupit, plenit a zabíjet. Na míle kolem nemá nikdo čím obdělávat pole a po domech nezůstalo nic, co má nějakou cenu. Takhle se to stalo, otče, a já byl při tom.“

„A váš opat?“ zeptal se Radulfus.

„Opat Walter je opravdu statečný muž, otče. Druhý den se vypravil sám do jejich tábora a hořící větví z jejich ohniště jim podpálil několik stanů. Nade všemi vyhlásil klatbu. Je div, že ho nezabili, jen se mu vysmáli a nechali ho odejít bez úhony. De Mandeville se zmocnil všech okolních statků patřících opatství a dal je svým pochopům, aby je obsadili, ale některé vzdálenější nechal na pokoji a opat Walter se tam uchýlil s většinou bratrů. Když jsem došel do Peterborough, byl ještě v bezpečí. To město také ještě není ohroženo.“

„Pročpak tě také nevzal s sebou?“ zeptal se opat. „Chápu, že chtěl poslat zprávy aspoň některým z králových leníků, ale proč právě do našeho hrabství?“

„Sděloval jsem to všude, kam jsem přišel, otče. Ale opat mě poslal sem k vám kvůli mně samotnému, protože mám své vlastní trápení. Přednesl jsem mu je, jak jsem povinen,“ pokračoval Sulien váhavě a se sklopenýma očima, „a protože tato zkáza na nás dopadla dřív, než se to vyřešilo, poslal mě sem, abych se se svým břemenem svěřil vám a přijal od vás radu, pokání nebo rozhřešení, podle toho, jak usoudíte, co si zasloužím.“

„To je tedy mezi námi dvěma,“ rázně ho přerušil opat, „a může to počkat. Pověz mi, co ještě můžeš, o rozsahu těch hrůz v Bažinách. O Cambridgi jsme věděli, ale jestliže má ten člověk nyní bezpečnou základnu v Ramsey, která další místa mohou být ohrožena?“

„Teprve se tam usazuje a první to odnesly okolní vesnice. Žádná chaloupka není dost chudá, aby z nájemce nevydřel nějaký příspěvek nebo ho nepřipravil o život či o zdraví, nemá-li nic jiného. Ale vím, že opat Walter měl strach o Ely, protože je bohaté a leží v kraji, který hrabě tak dobře zná. Zůstane mezi vodami, kde ho žádná armáda nemůže přinutit k bitvě.“

Při tomto úsudku zvedl hlavu a v očích mu zablesklo, takže působil spíš jako učedník vojenského řemesla než jako klášterní novic. Radulfus si toho také všiml a vyměnil si přes mladíkovo rameno dlouhý němý pohled s Cadfaelem.

„Tak to tedy je! Jestliže je to všechno, co nám můžeš povědět, je třeba to okamžitě sdělit Hughu Beringarovi. Cadfaele, postaráš se o to? Nech bratra Suliena tady u mě a pošli k nám bratra Pavla. Vezmi si koně, a až se vrátíš, přijď sem k nám.“

Bratr Pavel, učitel noviců, dodal Suliena zpátky do opatova salonku asi za půl hodiny jako docela jiného mládence, umytého od bláta, oholeného, v suché kutně, s vlasy sice ještě nezbavenými vzpurného kučeravého chmýří, ale úhledně učesanými. Ten před opatem poslušně sepjal ruce s výrazem veškeré pokory a hluboké úcty, ale čiré, modré oči hleděly stále stejně přímo a důvěřivě.

„Opusť nás, Pavle,“ řekl Radulfus, a když se za Pavlem tiše zavřely dveře, oslovil chlapce: „Posnídal jsi? Jídlo v refektáři bude až zadlouho a myslím, že jsi dnes ještě nejedl.“

„Ne, otče, vyrazil jsem před svítáním. Bratr Pavel mi dal chléb a pivo. Jsem za to vděčný.“

„Dostáváme se tedy k tomu, co tě trápí. Nemusíš stát. Byl bych raději, aby ses cítil volně a mohl svobodně mluvit. Mluv se mnou, jako bys mluvil s opatem Walterem.“

Sulien si poslušně sedl, ale stále byl uvnitř svého mladého těla strnulý. To, co horlivě předkládal slovem i chováním, nešlo ze srdce. Seděl s rovnými zády, se sklopenýma očima a se zbělelými klouby na propletených prstech.

„Otče, vloni ke konci září jsem vstoupil do kláštera v Ramsey jako postulant. Snažil jsem se věrně plnit, co jsem slíbil, ale přišly těžkosti, které jsem nepředvídal, a žádaly se ode mne věci, o nichž jsem si nemyslel, že jim někdy budu muset čelit. Potom, co jsem opustil domov, odešel i můj otec, připojil se ke královu vojsku a byl s králem u Wiltonu. Možná, že to všechno již víte, že tam padl v zadní stráži, když chránil krále na ústupu. Připadl mi úkol jít pro jeho tělo a dopravit je domů k pohřbení. Stalo se to v březnu. Měl jsem od opata dovolení a vrátil jsem se přesně na den. Ale… je těžké mít dva domovy, když jsem se toho prvního ještě docela nezřekl a ten druhý ještě docela nepřijal, a pak muset podniknout tu dvojí pouť ještě jednou. Navíc vznikly v poslední době v Ramsey spory, které nás zcela rozpoltily. Opat Walter se načas vzdal svého úřadu ve prospěch bratra Daniela, který mu nesahal ani po kotníky. To se již vyřešilo, ale způsobilo to rozvrat a tíseň. Nyní se můj rok noviciátu chýlí ke konci a já nevím, co si počít ani co vlastně chci. Požádal jsem opata o trochu víc času, než složím konečné sliby. Když nás stihla ta pohroma, považoval za nejlepší poslat mě sem, k mým řádovým bratřím v Shrewsbury. A zde se podrobuji vaší správě a vedení, dokud před sebou jasně neuvidím svou cestu.“

„Už si nejsi jistý svým povoláním,“ pochopil opat.

„Ne, otče, už si jím nejsem jistý. Zmítají mnou dva protikladné proudy.“

„Opat Walter ti to neusnadnil,“ zamračil se Radulfus. „Poslal tě sem, kde jsi jim vystaven ještě víc.“

„Otče, jsem přesvědčen, že to považoval za spravedlivé. Můj domov je tady, ale neřekl mi: jdi domů. Poslal mě tam, kde mohu dál být pod kázní, kterou jsem si zvolil, a přesto cítit silnou přitažlivost rodného místa a rodiny. Proč by se mi to mělo zjednodušovat,“ zvedl náhle Sulien své daleko od sebe posazené modré oči, neochvějně statečné a hluboce ztrápené, „když jde o to, abych nakonec našel správnou odpověď? Nemohu se však nijak rozhodnout, protože se stydím už za to, že se vůbec ohlížím zpátky.“

„To nemusíš,“ ujistil ho Radulfus. „Nejsi první a nebudeš ani poslední, kdo se ohlíží, a také ne první ani poslední, kdo se vrátil zpátky, jestliže se tak rozhodneš. Každý má v sobě jen jeden život a jednu povahu, které může dát do služby Bohu, a kdyby existovala jen jedna cesta, celibát v klášteře, skončilo by plození a rození, svět by se vylidnil a Bohu by se nedostávalo uctívání ani v církvi, ani mimo ni. Sluší se, aby člověk nahlédl do svého nitra a zbožně použil darů, které dostal od svého stvořitele, nejlepším možným způsobem. Neděláš nic špatného, když zkoumáš to, co jsi svého času pro sebe považoval za správné, jestliže se ti to nyní správné nezdá. Zapuď každou myšlenku na to, že jsi vázán. My tě nechceme svázaného. Nikdo, kdo není svobodný, nemůže svobodně dávat.“

Mladý muž na něho chvíli mlčky vážně hleděl, oči jasné a světlé jako luční zvonky, rty velmi pevně sevřené, a zkoumal spíš svého učitele než sám sebe. Pak uvážlivě odpověděl: „Otče, nejsem si jistý ani svými vlastními činy, ale myslím, že jsem o přijetí do řádu nepožádal ze správných důvodů. Myslím, že právě proto se ho nyní stydím zříci.“

„To samo, můj synu, by mohlo být dobrým důvodem, aby se řád zřekl tebe. Mnozí vstoupili z nesprávných důvodů a později zůstali ze správných, ale zůstávat proti své přirozenosti a proti pravdě z paličatosti a pýchy, to by byl hřích.“ A usmál se, když viděl, jak se chlapcovo rovné hnědé obočí stahuje v zoufalé nechápavosti. „Matu tě ještě víc? Neptám se, proč jsi vstoupil, přestože si myslím, že asi spíš proto, abys utekl světu venku, než abys přijal svět uvnitř. Jsi mladý a ze světa venku jsi zatím viděl jen málo a třeba jsi nesprávně posoudil to, co jsi viděl. Teď není naspěch. Prozatím plně zaujmi své místo tady mezi námi, ale ne s ostatními novici. Nechtěl bych, aby se trápili tvým trápením.

Několik dní si odpočiň, neustále se modli a pros Boha, aby tě vedl, a věř, že ti to bude dáno, a pak se rozhodni. Rozhodnout se totiž musíš sám a nikomu nedovol, aby rozhodl za tebe.“

„Nejdřív Cambridge,“ rázoval Hugh po vnitřním nádvoří hradu dlouhými kroky, jak podrážděn trávil noviny z bažinného kraje, „a teď Ramsey. A Ely v nebezpečí! Váš mládenec má pravdu, byla by to bohatá kořist pro vlka, jako je Mandeville. Řeknu vám, Cadfaele, pro jistotu zkontroluji každé kopí, meč a luk ve zbrojnici a vyberu pár schopných, do boje připravených chlapíků. Štěpán se někdy odhodlává pomalu, protože v sobě má prostě žilku lenosti, dokud se nerozčílí, ale teď bude muset proti té sebrance zasáhnout. Měl Mandevillovi zakroutit krkem, dokud ho měl v rukou. Dostal nejedno varování.“

„Vás sotva povolá,“ uvažoval Cadfael, „i kdyby se opravdu rozhodl sebrat nové vojsko a vlky vyhnat. Může se přece obrátit na okolní hrabství. Bude chtít vojáky rychle.“

„Však je rychle dostane,“ nasupil se Hugh, „protože já budu připraven vyjet, jakmile vzkáže. Pravda, třeba nebude chtít odvádět muže odtud z pohraničí, protože Chesterovi nevěří o nic víc než Essexovi, a na Chestera jistě také dojde. Ale ať mě povolá, nebo ne, budu připravený. Jestli musíte zpátky, Cadfaele, poděkujte za mě opatovi, že mi poslal zprávu. Zbrojíři a výrobci šípů se hned dají do práce a zajistíme si koně. Nebude-li jich třeba, nevadí, posádce neuškodí občasný rychlý poplach.“ Zamířil s odcházejícím přítelem k vnějšímu nádvoří a pak k bráně a nepřestával se mračit nad touto novou komplikací v již tak zmatené a nepokojné Anglii. „Je to zvláštní, jak se proplétají životy malých a velkých, Cadfaele. Mandeville se mstí na východě, ale ta jeho msta nám poslala tohohle chlapce, mladého Suliena Blounta, sem na velšskou hranici. Co myslíte, prokázal mu tím osud přízeň? Možné to je. Vy jste ho dodneška neznal, viďte? Nikdy mě nenapadlo, že by mohl odejít do kláštera.“

„Vyrozuměl jsem,“ opatrně se zmínil Cadfael, „že asi ještě nesložil konečné sliby. Říkal, že přichází s vlastním nevyřešeným trápením, s nímž ho jeho opat poslal za Radulfem. Třeba se najednou zalekl, když ho začíná tlačit čas. Stává se to! Poběžím zpátky a uvidím, jaké s ním má Radulfus úmysly.“

Jaké úmysly má Radulfus se ztrápenou duší, se jasně ukázalo, když se Cadfael podle pokynu vrátil do opatova salonku. Opat již seděl u svého psacího stolku sám. Nový příchozí byl odeslán s bratrem Pavlem, aby si odpočinul po dlouhé pěší pouti a zaujal místo — s jistou ochranou — mezi svými vrstevníky, ač k nim tak docela nepatřil.

„Potřebuje několik dní klidu,“ prohlásil Radulfus, „a čas modlit se a přemýšlet. Pochybuje totiž o svém povolání, a abych řekl pravdu, já také. Nevím ovšem nic o stavu jeho mysli a o jeho chování v době, kdy zatoužil po klášteře, a nemohu posoudit, jak opravdové byly tehdy jeho pohnutky ani jak opravdové jsou jeho nynější výhrady. Je to něco, co si musí vyřešit sám. Já ho snad mohu uchránit dalších otřesů a zajistit, aby na něho nepadl už žádný stín, který by ho rozptyloval, když nejvíc potřebuje soustředěnou mysl. Nechci, aby si pořád připomínal osud Ramsey, a také nechci, aby se před ním mluvilo o té záležitosti s Hrnčířovým polem. Ať má klid a samotu, aby si nejdříve promyslel, co si se sebou počít. Řekl jsem bratru Vitalisovi, aby ho ke mně okamžitě vpustil, jakmile bude připraven opět se se mnou sejít. Mezitím bude možná dobré, vezmeš-li ho k sobě na výpomoc do bylinkové zahrady, aby byl kromě bohoslužeb stranou od ostatních bratrů. V refektáři a dormitáři na něho dohlédne bratr Pavel a v hodinách práce mu bude nejlíp u tebe, který už znáš jeho situaci.“

„Napadlo mě,“ zamnul si Cadfael přemýšlivě čelo, „že ví, že je tu Ruald. Mladý se rozhodl pro klášter jen několik měsíců potom, co Ruald vstoupil mezi nás. Ruald byl celý život Blountovým nájemcem, žil blízko panského sídla a Hugh mi povídal, že Sulien byl v té dílně odmalička jako doma a že ho tam měli rádi, protože vlastní děti neměli. Nezmínil se náhodou o Rualdovi a nepožádal, aby ho směl vidět? Co jestli ho vyhledá?“

„Jestli to udělá, proč ne? Má na to právo a já ho nemíním dlouho držet stranou. Myslím ale, že je příliš plný Ramsey a svého vlastního trápení, takže zatím nemá pomyšlení na nic jiného. Konečné sliby ještě nesložil,“ dodal Radulfus, s rezignovanou ustaraností přemítaje o složitých bolestech mládí. „Můžeme mu jedině dopřát čas, ochranu a klid. Jeho vůle a jeho jednání stále patří jen jemu. A pokud jde o stín, který visí nad Rualdem — k čemu by bylo přehlížet tu hrozbu? —, jestliže měli mezi sebou takové vztahy, jak říká Hugh, bude to pro mládence další zármutek a vyrušení. Ať je toho raději na pár dní ušetřen. Ale přijde-li to, budiž. Je dospělý, nemůžeme mu brát břemena, která mu právem náležejí.“

Ráno druhého dne po svém příchodu se Sulien setkal s bratrem Rualdem zblízka tváří v tvář a nebyl při tom nikdo jiný, než Cadfael. Při každé bohoslužbě viděl Sulien Rualda mezi ostatními bratry, jednou či dvakrát zachytil jeho pohled a usmál se na něj přes šerý prostor kněžiště, ale nedostalo se mu jiné odpovědi, než krátkého, utkvívajícího pohledu, plného odtažité vlídnosti, jako by jej starší muž viděl přes jakýsi závoj úžasu a nadšení, v němž staré vztahy nemají místo. Nyní se zároveň vynořili na velkém nádvoří a oba mířili k jižním dveřím ambitu, Sulien ze zahrady s kolébajícím se Cadfaelem asi metr za sebou, Ruald přicházející od nemocnice. Nyní, když se Sulienovi zahojily puchýře na nohou, chodil mladicky kvapně, skoro zbrkle a vynořil se zpoza vysokého zimostrázového plotu tak prudce, že se málem srazili a otřeli se o sebe rukávem. Oba se naráz zastavili, couvli a chvatně se omlouvali. Zde v otevřeném prostoru, pod širou oblohou, pruhovanou petrklíčově žlutými paprsky vycházejícího slunce, se setkali jako prostí smrtelníci, mezi nimiž nevisí žádný závoj slávy.

„Suliene!“ otevřel Ruald náruč s vřelým, potěšeným úsměvem a krátce mladíka objal a přitiskl k sobě. „Viděl jsem tě v kostele hned první den. To jsem rád, že jsi tady a v bezpečí!“

Sulien stál chviličku oněměle, vážně si prohlížel staršího muže od hlavy k patě, upoután jasným klidem v jeho hubené tváři a zvláštním výrazem člověka, který našel cestu domů a je tu zabydlený a spokojený, jak nebyl nikdy předtím ve svém řemesle, ve své chaloupce, svém manželství, ve své obci. Cadfael, který zůstal stát opodál na kraji živého plotu a sledoval je bystrým pohledem, nakrátko spatřil Rualda tak, jak ho viděl Sulien: jako muže, který si je jist správností své volby a z něhož na všechny kolem vyzařuje neposkvrněná radost. Člověku, jenž netuší, že nad tím mužem visí nějaká hrozba nebo stín, musel připadat jako ztělesnění dokonalého štěstí. Opravdovým zázrakem bylo, že jím skutečně byl.

„A vy?“ zeptal se Sulien, stále zahleděný do vzpomínek. „Jak se vede vám? Je vám dobře? Jste spokojený? Ale vždyť to na vás vidím sám!“

„Vede se mi dobře,“ odpověděl Ruald. „Velmi dobře, lépe, než si zasloužím.“ Uchopil mladého muže za rukáv a společně zamířili ke kostelu. Cadfael je následoval pomaleji a nechal je odejít z doslechu. Podle toho, jak se cestou tvářili, hovořil Ruald dobrodušně o obyčejných věcech jako bratr s bratrem. O Sulienově útěku z Ramsey věděl, jako to věděl celý klášter, ale zjevně zatím neměl tušení o chlapcově otřesené víře v duchovní povolání. A stejně zjevně nemínil říci ani slovo o podezření a možném nebezpečí, jež se vznášejí nad jeho vlastní hlavou. Zezadu vypadali, pružné mládí a trpělivý, usedlý střední věk, svižně rázující bok po boku, jako otec a syn stejného řemesla cestou do práce a ten starší si otcovsky nepřál, aby se stín nad jeho vlastním osudem rozrostl jako mrak na jasné obzory víry, jež k sobě zvaly jeho syna.

„Ramsey bude dobyto zpět,“ prohlásil Ruald s jistotou. „Zlo bude odtamtud vypuzeno, přestože budeme asi muset být dlouho trpěliví. Modlím se za vašeho opata a bratry.“

„Já jsem se také modlil,“ posmutněle odpověděl Sulien, „celou cestu. Mám štěstí, že jsem z té hrůzy vyvázl. Ale pro chudáky vesničany v těch končinách je to horší, ti se nemají kam uchýlit.“

„Modlíme se i za ně. Dojde k návratu a účtování.“

Dopadl na ně stín jižního portálu a oni se nerozhodně zastavili na pokraji rozloučení: Ruald půjde na své sedadlo v chóru, Sulien na své nenápadné místo mezi novici. Pak Ruald promluvil. Hlas měl stále vyrovnaný a měkký, ale z jakési hlubší studny citu v jeho nitru nabyl vzdáleného, truchlivého zvuku jako daleký zvon.

„Dostal jsi někdy zprávu od Generys potom, co odešla? Nebo víš o někom jiném, komu by dala vědět?“

„Ne, nikdy ani slovo,“ zachvěl se Sulien překvapením.

„Já také nic. Nic jsem si také nezasloužil, ale z laskavosti by mi jistě řekli, kdyby se o ní něco vědělo. Měla tě odmalička ráda, tak jsem si myslel, že třeba… Moc rád bych věděl, že se jí daří dobře.“

Sulien sklopil oči a na dlouhý okamžik se zamlčel. Pak odpověděl velmi tiše: „Já také, Bůh ví, jak rád!“

[V]

Bratru Jeronýmovi se nelíbilo, že se v prostoru kláštera děje něco, o čem toho asi nemá moc vědět, a cítil, že v záležitosti novice, který se sem uchýlil z Ramsey, nebylo všechno zcela otevřeně oznámeno. Pravda, Radulfus učinil v kapitule jasné prohlášení o osudu Ramsey a o strašných událostech v Bažinách a vyjádřil naději, že mladému bratru Sulienovi, který novinu přinesl a hledá zde útočiště, bude dopřána chvíle klidu a míru, aby se ze svých zážitků vzpamatoval. Bylo to zajisté odůvodněné a laskavé. Každý v klášteře už ovšem věděl, kdo je Sulien. Nemohli si nespojovat jeho návrat s mrtvou ženou nalezenou na Hrnčířově poli a s houstnoucím mračnem visícím nad hlavou bratra Rualda a všichni byli zvědavi, jestli už ví všechny podrobnosti té tragédie, a pokud ano, jak to na něho zapůsobilo. Co si asi myslí o bývalém nájemci své rodiny? Požádal snad opat o chlapce pro mír a klid právě kvůli tomu a postaral se, aby svou každodenní práci konal poněkud v ústraní, vzdálen od společnosti ostatních? A co si asi řeknou a co bude možno vypozorovat z jejich chování, až se Sulien s Rualdem setkají?

Nyní už každý věděl, že se setkali. Každý je viděl, jak vcházeli do kostela na mši bok po boku v tichém hovoru, a všichni je pozorovali, jak se rozcházejí na svá místa bez postřehnutelné změny ve výrazu tváře a nadále chodí každý za svou prací pevným krokem a s neotřesitelným klidem. Bratr Jeroným je hladově pozoroval a nebyl o nic moudřejší. To ho trýznilo. Jeho pýchou bylo, že ví o všem, co se šustne v opatství svatého Petra a Pavla i v okolí, a jeho pověst by utrpěla, kdyby ponechal tuto zvláštní záhadu neprobádanou. Mohlo by být otřeseno i jeho postavení u převora Roberta. Robertovi důstojnost nedovolovala strkat vlastní aristokratický nos do každého stinného koutu, ale přesto očekával, že bude informován o všem, co se kde zběhne. Kdyby zjistil, že jeho spolehlivý zdroj přece jen není neomylný, jeho tenké stříbřité obočí by se možná zvedlo a to by věstilo mrzutosti.

Když se tedy bratr Cadfael ten den odpoledne vydal s plnou mošnou navštívit jistého nového obyvatele špitálu u svatého Jiljí a zároveň tam doplnit zásoby léků, ponechal bylinkovou zahradu svým dvěma pomocníkům. Bratra Winfrida bylo z dálky vidět, jak okopává sklizené zeleninové záhony a připravuje je na zimu. Bratr Jeroným tedy využil příležitosti a také se vypravil na návštěvu.

Mladý Sulien v dílně v bylinkové zahradě pilně třídil usušené sadbové fazole, vyhazoval poškozené nebo podezřelé a ty nejlepší sbíral do hliněného džbánku, který skoro jistě vyrobil ve svém dřívějším životě bratr Ruald. Jeroným si ho nejprve ode dveří opatrně prohlédl, než vstoupil a vyrušil ho z práce. Ten pohled v něm prohloubil podezření, že se tu děje něco, o čem je on, Jeroným, nedostatečně informován. Například Sulien měl na temeni stále tu svou pokrývku světle hnědých kučer, jež byla den ze dne bujnější a působila nesourodě, čímž hrubě urážela Jeronýmův smysl pro to, co se sluší. Proč už zas není vyholený a upravený jako ostatní bratři? Navíc se věnuje svému jednoduchému úkolu s naprosto nevzrušeným klidem a pracuje pevnou rukou, očividně zcela nepohnut tím, co se mezitím musel dozvědět od samého Rualda. Jeroným si nedovedl představit, že by ti dva spolu mohli přejít velké nádvoří na mši a neříci ani slovo o zavražděné ženě, nalezené na Hrnčířově poli, jež patřívalo chlapcovu otci a jež měl Ruald pronajaté. Byl to přece hlavní námět všech řečí, klepů a dohadů, tak jak by se mu mohli vyhnout oni dva? A konečně, tenhle chlapec a jeho rodina by případně byli dobrou ochranou pro muže, jemuž hrozí obvinění z vraždy, kdyby se rozhodli při něm stát. Jeroným by se na Rualdově místě v nejmenším nerozpakoval takovou podporu získat a vychrlil by celý svůj příběh, jakmile by se naskytla příležitost. Považoval za zaručené, že to Ruald udělal právě tak. Přesto tu ten nevyzpytatelný mladík se vší vážností třídí semena a očividně mu v hlavě neleží nic jiného. Dokonce i napětí a úzkost kvůli Ramsey již ovládl.

Sulien se otočil, když dovnitř padl návštěvníkův stín, vzhlédl k Jeronýmovi a ukázněně mlčky čekal, co se od něho bude žádat. Zatím tu pro něho byl bratr jako bratr a s tímhle sušinkou si zatím nevyměnil ani slovo. Se svou úzkou našedlou tváří a přihrblými rameny vypadal Jeroným starší, než byl, a mladí bratři byli povinni se podřizovat a sloužit starším.

Jeroným požádal o cibule a Sulien pro ně došel do kůlny. Vybral ty nejzdravější a nejkulatější, protože byly určeny pro kuchyni samého otce opata. Jeroným vlídně zahájil řeč: „Jak se ti tu u nás daří po všech těch zkouškách, které jsi zažil jinde? Vyhovuje ti to u bratra Cadfaela?“

„Děkuji, velmi dobře,“ odpověděl Sulien opatrně. Zatím si nebyl jist tímto zvídavým návštěvníkem, který nepůsobil právě uklidňujícím dojmem, a ani jeho hlas, přestože pronášel soustrastná slova, příliš soustrastně nezněl. „Mám štěstí, že jsem tady, a děkuji Bohu za svou záchranu.“

„To je velmi správné,“ pochválil ho Jeroným vemlouvavě. „Bojím se ovšem, že i tady jsou záležitosti, které tě jistě znepokojují. Škoda, že jsi k nám nepřišel za šťastnějších okolností.“

„To si myslím také!“ vřele přitakal Sulien, v duchu se stále vraceje k rozvrácení Ramsey.

Jeronýma to povzbudilo. Třeba bude mít mladý muž nakonec přece chuť se svěřit, bude-li soucitně popostrčen. „Cítím s tebou,“ děl sladce. „Musí být otřesné přijít po takových hrozných ranách domů a dočkat se tu dalších špatných zpráv. Ta smrt, která vyšla najevo, a ještě hůř, ten stín podezření, který tak černě vrhla na jednoho bratra v našem středu, a k tomu známého vaší rodiny…“

Tak sebejistě se propracovával ke svému námětu, že ani nepostřehl, jak Sulien tuhne a jak jeho tvář náhle ztratila výraz a znehybněla.

„Smrt?“ přerušil ho chlapec náhle. „Jaká smrt?“

Takto prudce sražen v rozletu, Jeroným zamrkal a zůstal s otevřenými ústy. Pak se předklonil a upřeněji se zahleděl do mladé zamračené tváře před sebou, hledaje klam. Modré, široko rozsazené oči však na něho hleděly s takovou křišťálovou průzračností, že ani Jeroným, sám zběhlý v přetvářce a vyvolávající sebeobrannou vyhýbavost u druhých, nemohl pochybovat, zeje mladý muž doopravdy zmaten.

„Copak ti to Ruald neřekl?“ nevěřícně se otázal Jeroným.

„Co mi měl říkat? O smrti rozhodně nic! Nevím, co myslíte, bratře!“

„Ale šel jsi s ním přece dnes ráno na mši,“ namítl Jeroným, který se zdráhal vzdát se své jistoty. „Viděl jsem vás spolu přicházet, mluvili jste spolu…“

„To ano, ale ne o žádných špatných zprávách, o žádném úmrtí… Znám Rualda od té doby, co jsem se naučil chodit. Měl jsem radost, že jsem se s ním setkal a že ho vidím tak bezpečného ve své víře a tak šťastného. Ale o jaké smrti to mluvíte? Prosím vás, vysvětlete mi to!“

Jeroným myslel, že informace získá, ale místo toho je měl teď dávat. „Myslel jsem, že už o tom jistě víš. Naše volské spřežení hned první den, kdy jsme začali orat Hrnčířovo pole, vyneslo na povrch tělo ženy. Byla tam nezákonně pohřbena, bez obřadu, a šerif soudí, že i nezákonně zabita. První, co každého napadlo, bylo, že to musí být ta žena, která byla manželkou bratra Rualda, dokud žil ve světě. Myslel jsem, že to víš od něho. On ti o tom neřekl ani slovo?“

„Ne, ani slovo,“ odpověděl Sulien nevzrušeným, téměř vzdáleným hlasem, jako by se s tou surovou pravdou v myšlenkách již utkal a stáhl se hluboko do svého nitra, aby v sobě uzavřel a utajil jakékoli bezprostřední úvahy o jejím plném významu. Jeho modrý, neproniknutelný zrak se neochvějně upíral na Jeronýma. „Říkal jste, že to musí být ta žena. Takže se to nevil Ani on, ani nikdo jiný tu ženu nedokáže pojmenovat?“

„Ta se prostě pojmenovat nedá. Nezbylo na ní nic, co by mohl někdo poznat. Našly se jen holé kosti.“ Jeronýmovo povadlé tělo se schoulilo již při pouhém pomyšlení nad tak tvrdou připomínkou smrtelnosti. „Odhadují, že je mrtvá nejméně rok. Možná i víc, dokonce až pět let. Země zachází s tělem velmi rozličnými způsoby.“

Sulien chviličku stál strnule a mlčky a trávil ten poznatek s obličejem nehybným jako maska. Nakonec se ozval: „Rozuměl jsem vám správně, že ta smrt vrhá černý stín podezření na bratra z tohoto domu? Tím myslíte Rualda?“

„Tomu se nelze vyhnout,“ odpověděl Jeroným. „Jestli je to opravdu ona, kam jinam by se zákon měl obrátit nejdřív? Nevíme o žádné jiné ženě, která by se na tom místě vyskytovala, zato víme, že tahle odtud zmizela a nikomu neřekla ani slovo. Ale ať je živá, nebo mrtvá, kdo si může být jistý?“

„To je nemožné,“ pevně opáčil Sulien. „Ruald byl už víc než měsíc předtím, než zmizela, tady v opatství. Hugh Beringar to ví.“

„A uznává to, ale proto to ještě není nemožné. Od té doby ji dvakrát navštívil ve společnosti bratra Pavla, aby vyřídil majetkové záležitosti. Kdo si může být jistý, zeji nikdy nenavštívil sám? Nebyl v klášteře vězněm, chodil s ostatními pracovat na Gaye i na jiné naše pozemky. Kdo může říci, že nikdy nezmizel z dohledu svých druhů? Jedno je jisté,“ dodal Jeroným s mírně škodolibým uspokojením nad tím, jak skvěle mu to myslí, „šerif pečlivě zkoumá všechny pochůzky, které bratr Ruald měl v oněch raných dnech svého noviciátu mimo klášter. Pokud se ubezpečí, že se nikdy nesetkali a nepohádali, bude dobře. V opačném případě ví, že je Ruald tady a že tu na něj počká. Vyhnout se mu nemůže.“

„To je hloupost,“ odsekl chlapec s náhlou prudkostí. „I kdyby to dokazovalo nevímkolik svědků, neuvěřil bych, že jí někdy ublížil. Věděl bych, že jsou lháři, protože ho znám. Něco takového udělat nemohl. A neudělal! opakoval Sulien. Vrhal na Jeronýma výhružné modré pohledy jako dýky.

„Bratře, příliš si troufáš!“ vytáhl se Jeroným do celé své nedostatečné výšky. I tak ho mladík převyšoval skoro o hlavu. „Je hřích dát se unést lidskou náklonností při obhajobě bratra. Pravda a spravedlnost mají přednost před pouhou omylnou náklonností. To stojí v šedesáté deváté hlavě Řádu. Jestliže znáš Řád tak, jak bys měl, víš, že takové stranění je přestupek.“

Nedá se říci, že by Sulien při této výtce sklopil svůj bojovný pohled nebo sklonil hlavu, a jistě by ho byla čekala mnohem delší přednáška, kdyby bystré ucho jeho nadřízeného v tom okamžiku z dálky nezaslechlo Cadfaelův hlas. Ten se zastavil kousek odtud na pěšině, aby prohodil pár bodrých slov s bratrem Winfridem, který právě čistil rýč a ukládal nářadí. Jeroným si nepřál, aby tento neuspokojivý rozhovor ještě ztížila třetí osoba, a už vůbec ne Cadfael, který, napadlo ho, možná dostal tohoto neukázněného pomocníka do péče právě proto, aby se příliš brzy nedověděl příliš mnoho. Bude lépe nechat to tak.

„Je tě však možné omluvit,“ pospíšil si projevit velkorysost, „protože ses to dověděl tak náhle a ve chvíli, kdy už máš za sebou bolestné zkoušky. Už nic neříkám!“

Načež se poněkud nakvap, ale přesto důstojně rozloučil, a když potkal Cadfaela, byl již několik kroků ode dveří. Když se míjeli, vyměnili si pár slov, což Cadfaela poněkud překvapilo. Taková bratrská zdvořilost u Jeronýma napovídala jisté rozpaky, ne-li provinilost.

Když Cadfael vešel, Sulien sbíral vyřazené fazole do misky, aby je vysypal do kompostu. Neohlédl se, když přišel jeho učitel. Poznal hlas, stejně jako krok.

„Co chtěl Jeroným?“ zajímal se Cadfael.

„Cibuli. Poslal ho bratr Petrus.“

Nikdo s nižším postavením než převor Robert bratra Jeronýma nikdy nikam neposílal. Své služby vyhrazoval pro ty oblasti, kde mu mohly vynést přízeň a prospěch, a opatův zrzavý, popudlivý kuchař odněkud ze severu mu neměl co nabídnout, i kdyby byl Jeronýmovi nakloněn, což rozhodně nebyl.

„Celkem věřím, že bratr Petrus chtěl cibuli. Ale co chtěl Jeroným?“

„Chtěl vědět, jak se mi tu u vás vede,“ rozmyslně odpověděl Sulien. „Aspoň se mě na to ptal. A vy víte, Cadfaele, jak to se mnou je. Nejsem si ještě docela jistý, jak se mi vede ani co bych měl dělat, ale než se nadobro rozhodnu buď odejít, nebo zůstat, myslím, že je načase, abych šel zase navštívit otce opata. Říkal, že mohu, až pocítím potřebu.“

„Běž hned, jestli chceš,“ prostě odpověděl Cadfael a pozorně sledoval klidné ruce, jež smetaly z lavice drobky, a hlavu tak pilně skloněnou, aby mladá strohá tvář zůstala ve stínu. „Máš do nešpor čas.“

Opat Radulfus zkoumal prosebníka s odstupem, nezaujatě, s obvyklou snášenlivostí. Chlapec se během tří dnů pochopitelně změnil, vzpamatoval se z vyčerpání, chůzi měl pevnou a ráznou, z tváře mu vymizely stopy únavy a napětí a z očí odraz nebezpečí a hrůzy. Zatím nebylo jasné, zda odpočinek vyřešil i jeho osobní problém, ale v jeho chování nebylo pranic nerozhodného a ve vystrčené, oholené, výrazné bradě také ne.

„Otče,“ promluvil přímo, jdu vás poprosit, abyste mi dovolil navštívit rodinu a domov. Je jen spravedlivé, abych byl stejně otevřený vlivům zevnitř i zvenčí.“

„Myslel jsem,“ pronesl mírně Radulfus, „že jsi mi třeba přišel sdělit, že se tvé trápení vyřešilo a že ses rozhodl. Vypadáš tak. Zřejmě předbíhám.“

„Ne, otče, ještě si jistý nejsem. A nechtěl bych se zasvětit znovu, dokud si jistý nebudu.“

„Chceš se tedy nadýchat longnerského ovzduší, než dáš život v sázku, a chceš, aby tě oslovil i domov a příbuzní, jako tě oslovil náš život tady. Nechtěl bych, aby to bylo jinak. Jistě můžeš jít na návštěvu. Jen jdi. Ještě lepší bude, když v Longneru přespíš a důkladně se zamyslíš nad vším, co tam můžeš získat i ztratit. Třeba budeš potřebovat ještě víc času. Až budeš připraven, až si budeš jistý, potom přijď a pověz mi, kterou cestu sis vyvolil.“

„Ano, otče,“ přisvědčil Sulien tónem, jejž se za rok noviciátu v Ramsey naučil brát jako samozřejmý, poddajně, poslušně a uctivě, ale zneklidňující oči měl upřené na jakýsi daleký cíl, který znal jen on sám. Tak to alespoň připadalo opatovi, který dovedl číst z mnišských obličejů stejně dobře, jako se Sulien naučil za obličej skrývat.

„Jdi tedy, přeješ-li si, hned.“ Vzpomněl si, jak dlouhou pěší cestu musel mladý muž nedávno podstoupit, a učinil ústupek. „Jestli chceš odejít hned, vezmi si ze stáje mulu. Když pojedeš, dostaneš se tam ještě za světla. A pověz bratru Cadfaelovi, že máš dovoleno tam zůstat do zítřka.“

„Ano, otče!“ Sulien se uklonil a vzdálil s cílevědomou pohotovostí, kterou Radulfus pozoroval trochu pobaveně a trochu s lítostí. Rozhodně by stálo za to si chlapce ponechat, kdyby tomu byl opravdu nakloněn, ale Radulfus pomalu docházel k úsudku, že ho již ztratil. Od chvíle, kdy si zvolil klášter, už jednou doma byl, když přivezl otcovo tělo k pohřbení po porážce u Wiltonu. Zdržel se tenkrát několik dní, a přece se rozhodl vrátit ke svému povolání. Od té doby měl sedm měsíců na to, aby se rozmyslel, a toto náhlé puzení k návštěvě Longneru, když neměl na omluvu žádnou nevyhnutelnou synovskou povinnost, připadalo opatovi jako významné svědectví, že je již vlastně rozhodnut.

Cadfael právě přecházel přes nádvoří ke kostelu na nešpory, když se k němu Sulien přihrnul s novinou.

„To je jen přirozené,“ srdečně řekl chlapci, „že chceš vidět matku a bratra. Jdi s dobrou vůlí nás všech, a ať se rozhodneš jakkoli, Bůh žehnej tvé volbě.“

Jak se tak díval za chlapcem vyjíždějícím z brány, uvědomil si totéž, co Radulfus. Sulien Blount již od pohledu nebyl stavěný na mnišský život, přestože se usilovně snažil věřit své pomýlené volbě. Jedna noc doma, ve vlastní posteli a v kruhu příbuzných, všechno rozhodne.

Tento závěr však vyvolal velmi případnou otázku, která se po celé nešpory Cadfaelovi vtírala do mysli. Co vůbec chlapce tenkrát přimělo, aby se uchýlil do kláštera?

Sulien se druhý den vrátil včas na mši s velmi slavnostní tváří a odhodlanou chůzí. Kdovíproč vypadal o léta blíž plné mužné zralosti, než když přišel z míst hrůz a strastí, jež nesl s veškerou silou a odhodlaností muže. S Cadfaelem strávil dva dny mladík odolný, ale zranitelný; z Longneru se vrátil a po mši za ním přišel vážný a cílevědomý muž. Stále měl na sobě kutnu, ale jeho nemožná tonzura, chocholka tmavě zlatých kučer uprostřed přerostlého kruhu tmavších hnědých vlasů, jako by se vysmívala celému jeho zjevu, právě když se tvářil nejvážněji. Nejvyšší čas, pomyslel si Cadfael, pohlížeje na něho s rodící se náklonností, aby se vrátil, kam patří.

„Jdu za otcem opatem,“ vyhrkl Sulien.

„To jsem předpokládal.“

„Půjdete se mnou?“

„Je to potřeba? To, co mu podle mě chceš říct, je jen mezi tebou a tvým nadřízeným, ale nemyslím, že bude překvapen,“ připustil Cadfael.

„Musím mu povědět ještě něco navíc,“ odpověděl Sulien bez úsměvu. „Byl jste tam, když jsem přišel poprvé, a byl jste poslem, kterého vyslal, aby všechny mé noviny zopakoval panu šerifovi. Od svého bratra vím, že máte k Hughu Beringarovi blízko, a vím už i to, co jsem předtím nevěděl. Vím, co se stalo, když začala orba, vím, co se na Hrnčířově poli našlo. Vím, co si všichni myslí a říkají, a hlavně vím, že to nemůže být pravda. Pojďte se mnou k opatu Radulfovi. Chtěl bych vás tam dál mít jako svědka. A myslím, že asi bude potřebovat posla jako minule.“

Mluvil tak naléhavě a žádal tak prudce, že Cadfael pokrčil rameny a nevyptával se. „Dobrá, jak si budete přát, ty a on. Pojď!“

Bez vyptávání byli vpuštěni do opatova salonku. Radulfus bezpochyby očekával, že ho Sulien hned po mši vyhledá. Pokud ho překvapilo, že si chlapec s sebou vede dohled, ať již jako advokáta, který by hájil jeho rozhodnutí, nebo jen ze vzorného citu pro povinnost vůči učiteli, jemuž byl ve své zkušební době přidělen, nedal to znát na tváři ani na hlase.

„Nuže, můj synu? Doufám, že v Longneru jsou všichni v pořádku. Pomohlo ti to najít cestu?“

„Ano, otče.“ Sulien před ním stál trochu škrobeně a přímočaré oči mu v bledé tváři jasně a slavnostně zářily. „Přišel jsem vás poprosit o dovolení, abych mohl opustit řád a vrátit se do světa.“

„Je to tvé uvážené rozhodnutí?“ zeptal se opat stejně mírným hlasem. „Tentokrát nejsi na pochybách?“

„Ne, otče. Udělal jsem chybu, když jsem žádal o přijetí do řádu, teď to vím. Nechal jsem za sebou povinnosti k jiným a odešel jsem hledat vlastní pokoj mysli. Říkal jste, otče, že toto musí být mé vlastní rozhodnutí.“

„Říkám to stále,“ přisvědčil opat. „Ode mne výčitky neuslyšíš. Jsi ještě mladý, ale o dobrý rok starší, než když jsi hledal útočiště v klášteře, a myslím, že i moudřejší. Je daleko lepší z celého srdce sloužit na jiném poli než zůstat s polovičatým přesvědčením a s pochybnostmi v řádu. Vidím, že jsi ještě nesundal kutnu,“ usmál se.

„Ne, otče!“ Sulienova škrobená mladá důstojnost byla tou narážkou poněkud dotčena. „Jak bych mohl, dokud jste mi to nedovolil? Dokud mě nepropustíte, nejsem svobodný.“

„Propouštím tě. Rád bych si tě nechal, kdyby ses byl pro to rozhodl, ale věřím, že pro tebe je to lepší takhle a svět z tebe ještě možná bude mít radost. Jdi s mým svolením a požehnáním a služ tam, kde je tvé srdce.“

Pootočil se ke svému stolu, kde na jeho pozornost čekaly světštější záležitosti domnívaje se, že slyšení skončilo, ač nedával najevo spěch ani netrpělivost. Sulien však zůstal stát a palčivost jeho pohledu opata zastavila uprostřed pohybu a přiměla ho, aby znovu a ostřeji pohlédl na syna, kterého právě propustil.

„Chceš nás požádat ještě o něco? Na naše modlitby za tebe se můžeš spolehnout.“

„Otče,“ oslovil ho Sulien zcela přirozeně postaru, „nyní, když mé trápení skončilo, shledávám, že jsem se chytil do velké pavučiny trápení jiných lidí. V Longneru mi bratr pověděl, čeho jsem zde byl ušetřen, buď náhodou, nebo záměrně. Dověděl jsem se, že v den, kdy se začalo orat pole, které můj otec loni věnoval Haughmondu a Haughmond je přede dvěma měsíci vyměnil s tímto domem za jiný, výhodněji položený pozemek, předradlička vyorala tělo ženy, která tam byla před nějakým časem pohřbena, ale ne tak dávno, aby nevznikly otázky ohledně způsobu, doby a příčiny její smrti. Všude se říká, že to byla manželka bratra Rualda, kterou opustil, aby mohl vstoupit do řádu.“

„Možná, že se to všude říká,“ souhlasil opat a hleděl na mladého muže s vážnou tváří a staženým obočím, „ale doopravdy se to neví. Nikdo nemůže říci, kdo to je, a zatím se nedá nijak zjistit, jak zemřela.“

„Ale vně těchto zdí se říká něco jiného,“ stál na svém neoblomně Sulien. „Když se učiní takový strašný nález, nelze se takovému podezření vyhnout. Žena nalezená tam, odkud předtím zmizela a nenechala po sobě ani slovo! Co si má člověk myslet jiného, než že je to jedna a táž? Pravda, všichni se mohou mýlit. A jistě se také mýlí! Ale jak jsem to slyšel já, tu myšlenku chová i Hugh Beringar, a kdo mu to může zazlívat? Otče, to znamená, že prst ukazuje na Rualda. Říkali mi, že už ho lidé běžně obviňují z vraždy a že je ohrožen i na životě.“

„Co se říká mezi lidmi, nemá žádnou váhu,“ trpělivě namítl opat. „Rozhodně nemluví za pana šerifa. Jestliže zkoumá pohyby a činy bratra Rualda, dělá jen svou povinnost, a až bude třeba, bude jednat stejně i s jinými. Rozumím tomu tak, že bratr Ruald sám ti o tom nic neřekl, jinak bys to byl poprvé neslyšel doma v Longneru. Jestliže není znepokojen on, proč se kvůli němu znepokojuješ ty?“

„Ale, otče, právě o tom chci mluvit!“ zarděl se Sulien horlivostí. „Nikdo se kvůli němu nemusí znepokojovat. Opravdu, jak jste říkal, nikdo nemůže určit, kdo ta žena je, ale tady máte někoho, kdo může s naprostou jistotou určit, kdo to není! Má totiž důkaz, že Rualdova manželka Generys je živá a zdravá — nebo aspoň před třemi týdny byla.“

„Ty jsi ji viděl?“ rázně se otázal Radulfus jako napůl nevěřícná ozvěna chlapcova planoucího nadšení.

„Ne, to ne! Ale mám něco lepšího.“ Sulien zastrčil ruku hluboko do záňadří kutny a vytáhl něco malého, zavěšeného na šňůrce kolem krku. Stáhl si ji přes hlavu a nastavil dlaň s prostým stříbrným prstýnkem, zdobeným jen malým žlutým kamínkem, jaké se někdy nacházejí ve velšských a pohraničních horách, ještě teplým od jeho těla. Prstýnek sám měl hodnotu jen nepatrnou, ale přitom obrovskou vzhledem k tomu, co o něm Sulien tvrdil. „Otče, vím, že jsem to přechovával neoprávněně, ale zaručuji se vám, že v Ramsey jsem jej neměl. Vezměte si jej, podívejte se na vnitřní stranu!“

Radulfus mu věnoval dlouhý, pátravý pohled, než natáhl ruku, uchopil prstýnek a otočil jej, aby světlo padlo na vnitřní stranu. Rovné tmavé obočí se stáhlo. Našel to, co Sulien chtěl.

„Navzájem propletená písmena G a R. Hrubě provedené, ale zřetelné — a staré. Hrany jsou otřelé a ztratily lesk, ale ten, kdo to zdobil, ryl hluboko.“ Vzhlédl do Sulienovy planoucí tváře. „Kdes to získal?“

„Od klenotníka v Peterborough, potom, co jsme uprchli z Ramsey a opat Walter mě pověřil, abych šel sem. Byla to úplná náhoda. Ve městě byli nějací obchodníci, kteří se tam báli zůstat, když se doslechli, jak blízko je Mandeville a jaké má s sebou vojsko. Všechno prodávali a stěhovali se pryč. Ale jiní byli stateční a chtěli tam zůstat. Došel jsem do města večer a dostal jsem radu, že by mě u sebe nechal přes noc tenhle klenotník u Kněžské brány. Byl to statečný muž, který nemínil utíkat před lupiči, a býval dobrodincem Ramsey. Své cennosti uschoval, ale mezi drobnostmi v jeho krámu jsem uviděl tohle.“

„A poznal?“ zeptal se opat.

„Je to z dávných časů, kdy jsem byl ještě děcko. Nemohl jsem si ho splést, ani předtím, než jsem se podíval po tomhle znamení. Ptal jsem se, kde a kdy k němu přišel, a on mi pověděl, že mu jej před několika dny přinesla na prodej nějaká žena a vysvětlila, že s mužem chtějí odejít někam dál od nebezpečí Mandevillových raubířů, a tak vyměňují, co jen lze, za peníze, aby se mohli znovu usadit někde v bezpečí. Dělala to spousta lidí, kteří neměli ve městě pevné zázemí. Ptal jsem se, jak vypadala, a popsal mi ji nezaměnitelně. Otče, před pouhými třemi týdny byla Generys živá a zdravá v Peterborough.“

„A jak jsi ten prsten získal?“ otázal se Radulfus mírně, ale s ostrým a přísným pohledem, upřeným na chlapcovu tvář. „A proč? Neměls tehdy nejmenší důvod vědět, že by tu mohl mít mimořádný význam.“

„To ne.“ Cadfael si všiml, že se Sulien lehounce začervenal, ale pevný pohled modrých, široko rozsazených očí byl stejně jasný jako vždy, a dokonce teď trochu vyzývavý. „Vrátil jste mě do světa, takže mohu a budu mluvit jako ten, kdo je již mimo tyto zdi. Ruald a jeho manželka byli blízkými přáteli mého dětství, a když už jsem nebyl dítě, ta náklonnost rostla a zrála s mým tělem. Jistě vám pověděli, že Generys byla krásná. To, co jsem k ní cítil, sejí vůbec nedotýkalo, nikdy se o tom nedověděla. Ale po jejím odchodu jsem si myslel a doufal, a přiznávám, že marně, že mi klášter a kutna vrátí klid. Hodlal jsem věrně zaplatit cenu, ale vy jste dluh zrušil. Když jsem ten prstýnek, o němž jsem věděl, že je její, viděl a sáhl si na něj, zatoužil jsem po něm. Takhle prosté to je.“

„Ale neměl jsi na něj peníze,“ připomněl Radulfus stejně mírně, nikoli káravě.

„On mi ho dal. Pověděl jsem mu, co jsem teď pověděl vám. Možná víc,“ dodal Sulien s náhlým jiskrným úsměvem, který se jen na chviličku mihl v jinak úpěnlivě vážných očích. „Strávili jsme spolu jen jeden večer. Víckrát ho neuvidím a on mě taky ne. Když se setkají takoví dva lidé, řeknou si víc, než kdy pověděli vlastní matce. A on mi ten prsten dal.“

„A proč jsi jej nevrátil, nebo aspoň neukázal Rualdovi,“ stejně přímočaře se zeptal opat, „a nepověděl jsi mu tu novinu, jakmile ses s ním tady setkal?“

„Nevyprosil jsem si jej od klenotníka pro Rualda,“ vysvětlil Sulien bez okolků, „ale pro vlastní útěchu. A proč bych mu jej ukazoval a vykládal, kde a jak jsem jej získal, když jsem nevěděl, že nad ním visí nějaký stín a že se našla žena, která je tu čerstvě pochovaná a kterou považují za Generys? Mluvil jsem s ním od svého příchodu pouze jednou, a to jen pár minut cestou na mši. Připadal mi úplně šťastný a spokojený, tak proč bych honem budil staré vzpomínky? Jeho příchod sem znamenal radost i bolest, tak jsem myslel, že mu nebudu současnou radost kazit. Ale teď se to opravdu musí dovědět. Třeba jsem byl veden prozřetelností, abych prsten přinesl zpátky, otče. Ochotně vám jej předávám. To, co jsem potřeboval, už pro mě udělal.“

Nastala krátká odmlka, zatímco opat dumal nad tím, co vše to znamená pro přítomné i pro ty, jichž se to zatím nedotklo. Pak se otočil ke Cadfaelovi. „Bratře, dones mé pozdravy Hughu Beringarovi a požádej ho, aby s tebou přijel a připojil se k nám. Pokud ho hned nenajdeš, nech mu vzkaz. Dokud to neuslyší on, myslím, že by se nikomu jinému nemělo nic říkat, ani bratru Rualdovi. Suliene, už nejste bratr z tohoto domu, ale doufám, že tu zůstanete jako host, dokud svůj příběh nevylíčíte ještě jednou, a v mé přítomnosti.“

[ VI ]

Hugh byl na hradě a Cadfael ho našel ve zbrojnici, kde přepočítával zásoby oceli a byl zcela zaměstnán myšlenkou na možný výpad proti bezvládí v Essexu. Bral to velmi vážně a hodlal být připraven vyrazit ještě téhož dne, kdy by ho král povolal. Hugh byl ovšem málokdy nedostatečně připravený jednat, a tak byl se stavem pohotovosti celkem spokojen. Až přijde výzva, dokáže vypravit na cestu úctyhodný oddíl vybraných mužů během několika hodin. Nebylo nijak jisté, že výzva šerifovi v hrabství tak vzdáleném od zpustošených Bažin skutečně přijde, ale možnost tu byla. Hughův smysl pro pořádek a zdravý rozum urážela už sama existence Geoffreyho de Mandevilla a jemu podobných.

Pozdravil Cadfaela trochu nepřítomně a dál zkoumavě pozoroval, jak zbrojíř překovává meč. Opatovu naléhavému pozvání věnoval jen kouteček své mysli, dokud ho Cadfael zostra neprobudil dodatkem: „Má to co dělat s tělem, které jsme našli na Hrnčířově poli. Budete koukat, jaký obrat náš případ vzal.“

To Hugha rychle probralo. „Jaký?“

„Pojďte si to poslechnout od mládence, který to způsobil. Jak se zdá, mladý Sulien Blount s sebou z Bažin přinesl nejen špatné zprávy. Opat si chce poslechnout, jak vám to bude znovu vypravovat. Pokud je tam něco významného, co mu ušlo, je přesvědčen, že vám to neujde. Pak můžete dát hlavy dohromady, protože se zdá, že se vám jedna cesta uzavřela. Dojděte si pro koně a pojedeme.“

Cestou zpátky přes město a přes most do Předklášteří mu však přece jen předběžně něco sdělil na úvod k tomu, co mělo následovat. „Jak se zdá, bratr Sulien se rozhodl, že se vrátí do světa. Posoudil jste ho správně, za mnicha se prostě nikdy nehodil. Dospěl k témuž závěru dřív, než promarnil velkou část mládí.“

„A Radulfus s tím souhlasí?“ podivil se Hugh.

„Myslím, že na to přišel první. Sulien je dobrý chlapec a dělal, co mohl, ale sám říká, že vstoupil do řádu z nesprávných důvodů. Teď se vrátí k životu, pro který byl stvořen. Až to všechno skončí, budete ho možná mít u sebe v posádce; když opouští jedno povolání, bude potřebovat jiné. Není z těch, kteří by se povalovali na bratrově panství.“

„Tím spíš, že Eudo je krátce ženatý, takže za rok, za dva může mít syny. Pro mladšího bratra tam nebude místo, když bude pokračování rodu zajištěno. Mohl by pochodit hůř. Je to slibný mladíček. Dobře stavěný, mečem dosáhne daleko a na koni jezdil vždycky dobře.“

„Matka bude jistě ráda, že ho má zpátky,“ přemítal Cadfael. „Podle toho, co jste mi vyprávěl, má v životě málo radostí a syn, který se vrátí domů, bude pro ni hodně znamenat.“

Slibný mladíček byl stále ještě o samotě s opatem, když vstoupil Hugh s Cadfaelem v patách. Zdálo by se, že se spolu cítí docela volně, nebýt nepatrné známky napětí v tom, jak Sulien seděl: velmi vzpřímeně a nastraženě, ramena přitisknutá k dřevěnému obložení. Svůj úkol zde splnil teprve zpola; pozorně a s očima dokořán čekal, až jej bude moci dokončit.

„Tady Sulien vám chce sdělit něco důležitého,“ promluvil opat. „Myslel jsem, že bude líp, když to od něho uslyšíte přímo, protože se třeba budete chtít zeptat na věci, které mě nenapadly.“

„O tom pochybuji,“ usmál se Hugh a usadil se tak, aby na mladého muže dobře viděl ve světle od okna. Bylo něco po poledni a nejjasnější hodina zataženého dne. „Dobře, že jste pro mě tak rychle poslal. Vyrozuměl jsem totiž, že to má co dělat s onou mrtvou ženou. Cadfael mi nic víc neřekl. Poslouchám, Suliene. Co mi chcete povědět?“

Sulien vylíčil svůj příběh ještě jednou, stručněji než předtím, ale víceméně stejnými slovy, pokud šlo o fakta. Nebyly tam žádné rozpory, ale nevyprávěl také tak přesně, aby se to zdálo předem připravené. Choval se rázně, mluvil vřele a uměl se vyjadřovat. Když domluvil, opřel se opět s hlubokým vzdechem o stěnu a dodal: „Takže bratra Rualda teď nemůže nikdo podezřívat. Kdy měl co dělat s nějakou jinou ženou než s Generys? A Generys je živá a zdravá. Nevím, koho jste našli, ale ona to být nemůže.“

Hugh držel prstýnek na dlani. Vyryté iniciály byly na světle jasně viditelné. Díval se na něj se zamyšleně staženým obočím. „Nocleh u toho klenotníka vám doporučil váš opat?“

„Ano. Byl znám jako dobrý přítel ramseyských benediktinů.“

„Jak se jmenuje? A kde má ve městě obchod?“

„Jmenuje se John Hinde a obchod má u Kněžské brány nedaleko katedrály.“ Odpovídal pohotově, ba dychtivě.

„Dobrá, Suliene, zdá se, že jste osvobodil Rualda ode všech starostí ohledně této záhady a smrti a připravil mě o jednoho podezřelého, pokud by vůbec někdy na něho podezření doopravdy padlo. Po pravdě řečeno, nikdy se mi nezdál být pravděpodobným vrahem, ale lidé jsou lidé — dokonce i mniši jsou lidé — a málokdo z nás by nedokázal zabít, kdyby se sešly příležitost, potřeba, hněv a samota. Možné to bylo! Nemrzí mě, že to padlo. Zdá se, že tedy musíme hledat nějakou ztracenou ženu jinde. Rualdovi jste to už řekli?“ zvedl oči k opatovi.

„Ještě ne.“

„Pošlete teď pro něho,“ požádal Hugh.

„Bratře,“ obrátil se opat ke Cadfaelovi, „najdi Rualda a požádej ho, ať přijde.“

Cadfael se zamyšleně vydal na cestu. Pro Hugha toto osvobození znamenalo návrat na začátek a rozptylovalo jeho pozornost upnutou ke královým záležitostem ve chvíli, kdy by se mnohem raději soustředil právě jen na ně. Bezpochyby pokračoval v pátrání po jiných možnostech, kdo by ta mrtvá mohla být, a zmizelá Generys se nabízela jako nejpravděpodobnější možnost. Ale nyní, po tomto nepředvídaném zásahu, si alespoň opatství svatého Petra a Pavla klidněji vydechne. Ruald sám bude rád spíš kvůli ženě než kvůli sobě. Jeho naprostý, zanícený pokoj mysli, tak daleko přesahující to, čeho mohla dosáhnout většina obyčejných, chybujících bratrů, byl přetrvávajícím divem. Všechno, co Bůh rozhodl a učinil v jeho prospěch či neprospěch, dokonce i zármutek a pokoření, dokonce i ztráta života, bylo podle něho dobré. Mučednictví by jeho názor nezměnilo.

Cadfael ho našel v klenutém podsklepení refektáře, kde měl bratr Matouš, správce sklepa, své nejprostornější sklady. Ruald mu byl přidělen jako praktický muž, který měl spíš obratné ruce, než aby tíhl k učenosti nebo umění. Když byl povolán do opatova salonku, oprášil si ruce, nechal sepisování, ohlásil bratru Matoušovi v jeho malé kanceláři na konci jižní chodby, kam jde, a následoval Cadfaela s prostou poslušností, která se neptá. Nenáleželo mu ptát se nebo se divit, přestože za současných okolností, uvažoval Cadfael, by mohl maličko poklesnout na mysli, až uvidí vedle sebe sedět světskou i klášterní autoritu, obě s přísně vážnými tvářemi a očima upřenýma na něho. Pokud pohled na tento dvojí tribunál při vstupu opravdu otřásl jeho klidem, do jeho chování ani výrazu se to nepromítlo. Pokojně se uklonil a čekal, až bude osloven. Cadfael za ním zavíral dveře.

„Poslal jsem pro tebe, bratře,“ oslovil ho opat, „protože se objevilo něco, co třeba poznáš.“

Hugh mu předložil na dlani prsten. „Znáte to, Rualde? Vezměte si ho a prohlédněte.“

Nebylo to ani zapotřebí, protože už při pohledu na Hughovu dlaň otevřel ústa, aby odpověděl. Poslušně však prsten vzal a okamžitě ho natočil tak, aby světlo zasáhlo hrubě vyryté iniciály uvnitř. Nepotřeboval je, aby jej poznal, ale vděčně je přijal jako znamení někdejší shody a nynější naděje na budoucí usmíření a odpuštění. Cadfael postřehl záchvěv příslibu, který na okamžik proteplil trpělivé rysy hubené tváře.

„Znám jej dobře, pane. Je mé manželky. Dal jsem jí ho, než jsme se vzali, ve Walesu, kde se takové kameny nacházejí. Jak se sem dostal?“

„Nejdřív ať máme jasno. Jste si jistý, že je její? Nemůže být jiný takový?“

„To je nemožné. Mohl by být i jiný prsten se stejnými iniciálami, ale tohle jsem vyryl sám, a já nejsem žádný rytec. Znám každou čárku, každou nepravidelnost, každou chybičku té práce, viděl jsem, jak ty lesklé zářezy během let matní a tmavnou. Naposled jsem jej viděl na ruce Generys. Nemůže být nic jistějšího. Kde je ona? Vrátila se? Mohu s ní mluvit?“

„Není tu,“ odpověděl Hugh. „Prsten se našel v obchodě jistého klenotníka v Peterborough a ten dosvědčil, že jej koupil od nějaké ženy před pouhými deseti dny. Prodávala jej, protože potřebovala peníze, aby mohla opustit město a najít si bezpečnější sídlo, protože v Bažinách vypukl rozvrat. Popsal ji a zdá se, že je to opravdu ta, jež bývala vaší ženou.“

Paprsek naděje postupoval po Rualdově prosté, nemladé tváři jen pomalu a opatrně, ale nyní se rozptýlily poslední cáry mračen. Obrátil se k opatu Radulfovi s tak rozzářenou dychtivostí, že světlo od okna, pronikající sem trochu pobledlými slunečními paprsky, se zdálo být jen odrazem jeho radosti.

„Takže není mrtvá! Je živá a zdravá! Otče, smím se ptát dál? Tohle je přece úžasné!“

„Jistě smíš,“ ubezpečil ho opat. „A úžasné to je.“

„Pane šerife, jak se sem ten prsten dostal, jestliže byl prodán a koupen v Peterborough?“

„Přinesl ho kdosi, kdo sem před nedávném z těch končin přišel. Tady ho vidíte, je to Sulien Blount. Toho přece znáte. Nocoval u toho klenotníka na své pouti a v jeho obchodě uviděl a poznal ten prsten. Ze staré náklonnosti,“ pokračoval Hugh rozmyslně, „si jej chtěl vzít s sebou, udělal to a teď jej držíte v ruce.“

Ruald se otočil a dlouze, pevně se zahleděl na mladého muže, který stál mlčky a nehybně trochu stranou, jako by se chtěl stáhnout z dohledu, a protože v tak malém pokojíku se nemohl ztratit, doufal alespoň, že ujde pozornosti tím, že zůstane bez hnutí a uzavře svůj příliš průhledný obličej. Vyměnili si zvláštní, pátravý pohled a nikdo se nepohnul ani nepromluvil, aby narušil jeho naléhavost. Cadfael slyšel v duchu otázky, jež nebyly položeny: Proč jsi mi ten prsten neukázal? Jestliže jsi to nechtěl udělat z důvodů, které tuším, nemohl jsi mi aspoň povědět, že máš o ní čerstvé zprávy, že je živá a zdravá? Ruald neodvrátil oči od Suliena a řekl jen: „Nemohu si jej nechat. Přísahou jsem se zřekl majetku. Děkuji Bohu, že mi jej dal vidět a že se mu zlíbilo Generys ochránit. Modlím se, aby o ni pečoval i nadále.“

„Amen!“ pravil sotva slyšitelně Sulien. Znělo to jako pouhý vzdech, ale Cadfael viděl, jak se jeho stažené rty zachvěly a pohnuly.

„Můžeš jej darovat, bratře, když ne podržet,“ připomněl opat a pozoroval je oba bystrýma očima, jež zvažovaly a přemítaly, ale zdržovaly se soudu. Chlapec se mu již přiznal, proč si prsten vyžádal a proč si jej mínil ponechat. Sám o sobě byl prsten skoro bezcenný, byl však cenným důkazem, ale svou úlohu už sehrál a dál již nic neznamenal. Leda by se dalo něco vyvodit z toho, komu ho Ruald dá. „Smíš jej dát tam, kam uznáš za vhodné,“ pravil Radulfus.

„Jestli jej pan šerif už nepotřebuje,“ promluvil Ruald, „dám jej zpátky Sulienovi, který jej získal. Přinesl mi nejlepší novinu, jakou mi mohl přinést, a zbavil mě toho zbylého kousíčku nepokoje, kterého mě nemohl zbavit ani tento dům.“ Náhle se usmál, až se jeho prostý dlouhý obličej rozzářil, a podal prsten Sulienovi. Chlapec pro něj natáhl ruku jen pomalu, téměř zdráhavě. Když se dotkli, do tváří mu stoupla živá, ohnivá červeň. Nepřístupně odvrátil obličej od světla, aby zrádnou barvu nebylo tak vidět.

Tak takhle to je, svitlo Cadfaelovi. Nebyly vzneseny žádné otázky, protože jich nebylo třeba. Ruald jistě pozoroval mladšího syna svého pána okolo své dílny a domu téměř od narození a viděl, jak roste do rozpačitého, bolestného dospívání a předzvěsti mužnosti, pořád nablízku té záhadné a nepřístupné ženě, cizince, která pro něho cizinkou nebyla, té, která si udržovala odstup, ale ne od něho, té bytosti, o které každý říkal, že byla velmi krásná, ale ne pro každého byla i blízká a ke každému laskavá. Děti právem pronikají tam, kam není dovoleno dospělým. Sulien tvrdil, že se jí to vůbec nedotýkalo, že o tom nikdy nevěděla. Ale Ruald věděl. Nebylo nyní třeba, aby chlapec vysvětloval své pohnutky a omlouval se za to, že si chránil, co mu bylo drahé.

„Výborně,“ rázně prohlásil Hugh, „vyřízeno. Další otázky nemám. Jsem rád, Rualde, že máte konečně klidnou mysl. Vy už se aspoň kvůli té záležitosti nemusíte trápit, na vás ani na klášteře nezůstává žádný stín, nevisí žádná hrozba a já musím hledat jinde. Jak slyším, Suliene, rozhodl jste se opustit řád. Budete prozatím v Longneru, kdybych s vámi ještě potřeboval mluvit?“

„Ano,“ přisvědčil Sulien, stále trochu ztuhlý a chránící si svou důstojnost. „Budu tam, až mě budete potřebovat.“

To bych rád věděl, napadlo Cadfaela, když opat propustil Rualda i Suliena krátkým žehnajícím pohybem a oni společně vyšli, jaké hnutí mysli způsobilo, že chlapec použil slovo „až“? Byl bych očekával spíš „Jestli mě budete potřebovat“. Má snad tušení, že od něj jednoho dne z nějakého důvodu bude žádáno více?

„Je jasné, že byl do té ženy zamilovaný,“ prohlásil Hugh, když trojice osaměla. „Stává se to! Nezapomínejme, že jeho vlastní matka byla už nějakých osm let nemocná a postupně chátrala v tu křehkou pápěrku, která je z ní dnes. Jak starý mohl být, když to začalo? Sotva desetiletý. V Rualdově chalupě byl ovšem rád a vítaný dávno předtím. Dítě miluje laskavou a hezkou ženu mnoho nevinných let a pak najednou zjistí, že se v jeho těle i mysli pohnuly mužské touhy. Pak zvítězí buď jedno, nebo druhé. Tenhle chlapec si tuším přál vítězství mysli, postavil svoji lásku na piedestal — nebo spíš na oltář, odpustíte-li mi to slovo, otče — a mlčky ji zbožňoval.“

„Právě tak to říkal,“ suše přisvědčil Radulfus. „Nikdy o tom nevěděla. Podle něho.“

„Celkem bych tomu věřil. Viděl jste, že zrudl jako pivoňka, když si uvědomil, že Ruald do něho vidí. Že by náš Ruald na svůj poklad nikdy nežárlil? Tvrdí se přece, že byla krasavice. Nebo je to tím, že chlapce znal a věděl, že je neškodný?“

„Spíš podle všeho, co jsem slyšel,“ vážně nadhodil Cadfael, „věděl, že je jeho žena neotřesitelně věrná.“

„Přesto se šušká, že mu nakonec řekla, že má milence, když se nezvratně rozhodl ji opustit.“

„Nejen se to šušká,“ opravil je opat. „Říká to on sám. Při poslední návštěvě u ní, a bratr Pavel to potvrzuje, mu řekla, že má milence, který si lásku víc zaslouží, a že sám zničil všechen cit, který kdy k němu, svému manželovi, chovala.“

„Řekla to,“ namítl Cadfael, „ale byla to pravda? Vzpomínám si ovšem, že i s klenotníkem mluvila o svém muži.“

„Kdo to má vědět?“ mávl Hugh rukama. „Nedivil bych se, kdyby zaútočila na manžela vším, co jí přišlo na mysl, ať to byla pravda, nebo ne, ale klenotníkovi neměla proč lhát. Jediné jisté je to, že naše mrtvá není Generys. A já mohu zapomenout na Rualda a na každého jiného, kdo snad měl s Generys co dělat. Hledám jinou ženu a jiný důvod k vraždě.“

„Přesto nemohu spolknout jedno,“ prohodil Hugh, když se s Cadfaelem po boku ubíral k bráně, „proč nevyhrkl hned, jakmile se potkali, že je ta žena živá a zdravá. Kdo měl větší právo to vědět než její manžel, přestože se stal mnichem? A jaká novina mohla být naléhavější ve chvíli, kdy na něj chlapci padly oči?“

„Tenkrát o žádné mrtvé nic nevěděl, a že je Ruald z něčeho podezřelý, také ne,“ snažil se mu pomoci Cadfael, a samotného ho překvapilo, jak vratce to zní i jemu.

„Uznávám. Ale nikdo nevěděl líp než on, že na ni Ruald musí pořád myslet a ptát se, jestli žije, nebo ne. Přirozené by bylo okamžitě vykřiknout: ,Nedělejte si starosti o Generys, je v pořádku.‘ To jediné potřeboval vědět a byl by dokonale spokojený.“

„Chlapec byl do ní sám zamilovaný,“ zkusmo nadhodil Cadfael. „Třeba Rualdovi nepřál to uspokojení, když došlo na věc.“

„Připadá vám nepřejícný?“

„Řekněme tedy, že měl ještě plnou hlavu vyplenění Ramsey a svého útěku odtamtud. To mu stačilo vyhnat z hlavy všechno méně závažné.“

„Prsten viděl až po odchodu z Ramsey,“ namítl Hugh, „a v tu chvíli měl dost velkou váhu, aby ho plně zaujal.“

„Pravda. A musím přiznat, že si s tím také lámu hlavu. Kdo ale vysvětlí, jak uvažuje člověk, na kterého doléhá tak velký tlak? Záleží hlavně na tom prstenu. Patřil jí; Ruald, který jí ho dal, jej okamžitě poznal. Prodala jej z bezprostřední potřeby. Ať je v Sulienově povaze a jednání cokoli divného, důkaz nám přinesl. Generys žije a Ruald je zproštěn jakékoli pohany. Co víc potřebujeme vědět?“

„Kam se ale obrátit teď?“ posteskl si Hugh.

„Nic jiného nemáte? Co ta vdova, kterou tam Haughmond dosadil jako nájemkyni, když jim Eudo pole daroval?“

„Viděl jsem ji. Žije teď s dcerou ve městě, kousek od západního mostu. Byla tam jen krátce, protože nešťastně upadla, dceřin manžel ji dopravil k nim domů a domek zůstal prázdný. Nechala po sobě všechno v pořádku, a když tam bydlela, neviděla a neslyšela nic nekalého ani tam nikdo cizí nezašel. Je to stranou od silnice. Ale povídá se, že tam občas přespávali pocestní, hlavně ve dnech jarmarku. Eudo z Longneru slíbil, že se všech svých lidí vyptá, jestli tam někdy nezahlédli něco podezřelého, ale ještě jsem od něj žádné takové zprávy nedostal.“

„Kdyby tam obíhaly nějaké takové pověsti,“ rozvážně usoudil Cadfael, „Sulien by nám je byl přinesl spolu se svou vlastní historií.“

„Tak musím hledat někde dál.“ Jeho pátrači už to dělali od samého začátku, přestože jeho vlastní pozornost zajisté poněkud odvedla náhlá znepokojivá komplikace králových záležitostí.

„Můžeme aspoň vymezit čas,“ přemítal Cadfael. „Dokud tam bydlela ta vdova, zdá se velmi nepravděpodobné, že by tam někdo tropil neplechu. Na to, aby to tam využívali jako příležitostný levný nocleh, je to dost stranou od silnice, těžko by sem zabloudil náhodný kolemjdoucí a párek lidí, kteří si hledají skryté místečko, aby se spolu vydováděli, si nevybere jediné obydlené místo v širém okolí. Ale jakmile byla nájemkyně pryč, bylo to tam dost osamělé pro každý nekalý záměr a také předtím, než ji tam kanovníci dosadili… Který den přesně Generys odešla a nechala dveře chalupy dokořán a popel v krbu?“

„Na den přesně to nikdo neví,“ zastavil se Hugh u otevřené branky pro pěší. „Sedmadvacátého června šel kolem pasák krav z Longneru a viděl ji na zahradě. Posledního června se tam cestou k přívozu zastavila sousedka ze severní strany hřebenu — to byli nejbližší sousedé, které měli, a i ti žili skoro míli daleko. Nebyla to mimochodem nejpřímější cesta, ale tuším, že ta sousedka měla čich na drby a zachtělo se jí nejnovějších zpráv o chutném skandálku. Našla dveře dokořán, všude pusto a krb vychladlý. Potom už v těch končinách Rualdovu ženu nikdo neviděl.“

„A smlouva, podle níž pole připadlo Haughmondu, byla sepsána a osvědčena počátkem října. Který den? Byl jste přece svědek.“

„Sedmého. A vdova po kováři se tam nastěhovala, aby tam hlídala, tři dny nato. Muselo se to tam nejdřív trochu opravit, protože domek už mezitím vykradli. Donést tam nějaký ten hrnec, pokrývku… Závora na dveřích byla přeražená, takže se tam zloději lehko dostali. Jistě, chodili tam všelijací návštěvníci, ale velké škody do té doby nenadělali. Až později tam pokradli všechno, co za něco stálo.“

„Takže od třicátého června do desátého října,“ počítal Cadfael, „tam mohli spáchat vraždu a pohřbít mrtvolu a nikdo by nic nevěděl. A kdy že ta stařena odešla do města k dceři?“

„Vyhnala ji zima. K tomu kolem Vánoc, když byl mráz, upadla. Naštěstí má dcera hodného muže, a protože začalo špatné počasí, šel se podívat, jak se jí vede, a když ji viděl bezmocně ležet, vzal ji k nim do města. Od té doby je chalupa prázdná.“

„Takže i od začátku letošního roku se tam mohlo vraždit beze svědků. Přesto si myslím, že byla v zemi víc než rok a byla tam uložena, když se dala půda rozkopat rychle a snadno, ne za mrazu. Od letošního jara? Ne, to je příliš krátká doba. Hledejte dál v minulosti, Hughu. Myslím, že se to stalo někdy mezi koncem června a desátým říjnem loňského roku. Dost dávno na to, aby země slehla a prorostla kořeny. A jestli domek používali tuláci, proč by pátrali pod mezí mezi janovci? Myslím, že ten, kdo ji tam ukládal, předvídal, že by se pole někdy mohlo začít obdělávat, a uložil ji tam, kam byl špatný přístup. Kdyby byl oráč obracel pluh jen o trochu opatrněji, nikdy bychom ji byli nenašli.“

„Jsem v pokušení,“ ušklíbl se Hugh, „litovat, že se to tak nestalo. Ale našli jste ji. Žila, a je mrtvá a nedá se před ní utéct, ať je kdo chce. Nevím vlastně, proč je tak důležité vrátit jí jméno a volat k odpovědnosti toho, kdo ji na vaše pole uložil, ale dokud se to nestane, my dva si neodpočineme.“

Všeobecně se vědělo, že všechny drby z okolního kraje, na rozdíl od těch, které se urodí ve městě, přicházejí nejprve do špitálu svatého Jiljí na východním okraji Předklášteří, dobře půl míle od opatství. Ti, kdo obvykle využívali to laskavé přístřeší, byli lidé bez kořenů, přežívající na cestách: žebráci, potulní nádeníci, hledající práci, kapsáři, zlodějíčci a podvodníčci, naopak odhodlaní práci se vyhnout, mrzáci a nemocní, závislí na dobročinnosti, a malomocní, potřebující ošetření. Jediná úroda, kterou při svém putování sklízeli, byly klepy a rozličné novinky a používali je místo peněz, kupovali si jimi zájem lidí. Bratr Oswin, dohlížející na špitál pod nominální správou určeného laika, který tam ze svého domu na Předklášteří zaskočil na obhlídku jen vzácně, si už zvykl na běžné příchody a odchody a dovedl rozlišit mezi opravdovými chudáky a nešťastníky a mezi drobnými, ubožáckými lotříky. Občasný zdravý předstírající nějakou ochromující nemoc byl vzácností, ale Oswin se již učil rozpoznávat i tento možný zdroj nepříjemností. Než postoupil do této služby, býval Cadfaelovým pomocníkem v herbáriu a naučil se od něho víc než jen míchat vodičky a masti.

Tři dny po Sulienově odhalení poskládal Cadfael léky, pro něž si bratr Oswin vzkázal, a s plnou mošnou vyrazil po Předklášteří doplnit skříň s léčivy u Svatého Jiljí. Tento pravidelný úkol plnil tak jednou za dva, za tři týdny, podle potřeby. Nyní v pokročilém podzimu již budou tuláci pomýšlet na zimní nepohodu a zvažovat, kde najdou dobrodince a přístřeší na nejhorší časy. Počet ubožáků ještě nevzrostl, ale všichni, kdo putují, již určitě dělají plány na přežití. Cadfael se beze spěchu ubíral po silnici, zdravil a odpovídal na pozdravy z otevřených domovních dveří a pociťoval jistou vzdálenou radost při pohledu na děti, jež si hrály ve střídavě oblačném dni a kolem nichž rejdili jejich stálí průvodci, předklášterští psi. Byl v zádumčivém rozpoložení, jež ladilo s podzimním ovzduším a padajícím listím. Pro tu chvíli úplně pustil z hlavy Hughův problém a s poněkud provinilou horlivostí a zbožností se vrátil k horáriu mnišského dne a k vlastním povinnostem v jeho rámci. Malé hlodavé pochybnosti, jež sídlily někde v pozadí jeho mysli, spaly, třebaže jen lehce.

Došel tam, kde se silnice rozvětvovala, vedle ní se za mírným travnatým svahem a proutěným plotem zvedala dlouhá nízká střecha nemocnice a na všechno svrchu dohlížela přičaplá věž špitálního kostelíka. Bratr Oswin ho přišel uvítat na zápraží, pořád stejně baculatý, veselý a jarý, drátovité kučery okolo tonzury měl rozježené po setkání s dolními větvemi stromů v sadě a přes ruku nesl košík s pozdními, tvrdými hruštičkami, které vydrží až do Vánoc. Od té doby, co přišel Cadfaelovi pomáhat do herbária, se naučil ovládat své silné tělo a živou mysl, už nerozbíjel to, s čím zacházel, ani nezakopával o vlastní nohy v horlivém chvatu činit dobro. Ano, od příchodu sem do špitálu zcela překonal Cadfaelovo očekávání. Jeho veliké ruce a silné paže se lépe hodily ke zvedání churavých a nemocných a ke zvládání vzteklounů než k vyrábění tabletek a válení pilulek, ale docela zdatně podával i léky, které mu Cadfael přinesl, a projevil se jako rozumný a dobromyslný ošetřovatel, který nikdy neztrácel trpělivost ani se svými nejobtížnějšími a nejnevděčnějšími pacienty.

Společně doplnili police ve skříni s léky, opět za jejími tajemstvími otočili klíčem a postoupili hloub do síně. Blížil se listopad, a tak v ní celý den hořel oheň pro hosty příliš churavé, než aby se mohli volně pohybovat. Někteří už odtud neodejdou jinam než na místní hřbitůvek. Ti, co se ještě dokázali pohybovat, byli v sadu a paběrkovali zbytky sklizně.

„Máme tu nového obyvatele,“ hlásil Oswin. „Bylo by dobře, abyste se na něho podíval a posoudil, jestli ho léčím správně. Musím říct, že je to špinavý dědek a vede stejně špinavé řeči. Přišel tak zavšivený, že jsem ho uložil do kouta stodoly stranou od ostatních. I teď, když už je umytý a nově oblečený, ho raději nechávám odděleného. Jeho boláky by mohly nakazit jiné a jeho zlomyslnost je taky jen na škodu. Zanevřel na celý svět.“

„Celý svět toho asi na něm napáchal tolik, že si to zaslouží,“ smutně poznamenal Cadfael, „ale škoda, že si zlost vylévá na těch, kdo jsou na tom ještě hůř než on. Vždycky mezi námi budou ti, kdo žijí nenávistí. Kde jsi ho splašil?“

„Přikulhal sem před čtyřmi dny. Podle toho, co vykládá, přespával na divoko v okolí lesních vesniček, žebral o jídlo, kde se dalo, a když se nedostávalo dobročinnosti, pravděpodobně kradl. Prý trochu podělkoval při jarmarku, ale podezřívám ho, že spíš vybíral kapsy, protože při tom, jak vypadá, by ho žádný slušný kupec nezaměstnal. Pojďte se podívat!“

Stodola špitálu byla prostorná, dokonce útulná, provoněná letním senem a zralou vůní uskladněných jablek. Stařík, na těle bezpochyby méně špinavý, než když sem přišel, měl lehátko postavené v koutě, kde nejméně táhlo, a seděl shrbeně na slamníku jako pták na hradě, rozcuchanou šedivou hlavu zataženou mezi kdysi mohutná ramena. Podle záštiplného pohledu, jímž přivítal návštěvníky, se na jeho „vnitřní špíně“ nic nezměnilo. Obličej měl svraštělý a zbrázděný v masku podezření a mstivosti a z hojících se boláků na ně jiskřily malé zlomyslné, vědoucí oči. Šat, který mu dali, byl příliš velký pro tělo sesychající stářím, a jak si Cadfael uvědomil, úmyslně vybraný tak, aby volně splýval a příliš nedřel boláky, které pokračovaly dolů po krku až na ramena. Okraj šatů byl podložen kusem lněného plátna, aby vlna nedráždila kůži.

„Nákaza se trochu zlepšila,“ pošeptal Oswin Cadfaelovi do ucha. A když se přiblížili, oslovil starce: „Tak co, strýčku, jak se cítíte za dnešního pěkného rána?“

Bystré stařecké oči po nich šlehly postranním pohledem a utkvěly na Cadfaelovi. „O nic l9p,“ ozval se hlas nečekaně silný a mocný na takovou pošramocenou skořápku, „když vás vidím dva místo jednoho.“ Přišoupl se na kraji lůžka trochu blíž a zvědavě si Cadfaela prohlížel. „Vás znám,“ vyhrkl a ušklíbl se, jako by mu to působilo ne snad radost, ale jisté uspokojení, že je před protivníkem ve výhodě.

„Když to tak říkáte,“ souhlasil Cadfael a prohlížel si zdvižený obličej stejně pozorně, „myslím, že bych se na vás měl taky pamatovat. Ale to jste vypadal líp. Otočte obličej ke světlu, takhle!“ Zkoumal sice boláky, ale chtě nechtě si uvědomoval i rysy obličeje a oči toho muže, žlutavé a lesklé ve svých vrásčitých hnízdech, a vytrvale ho pozoroval celou dobu, co zkoumal vyrážku. Na okrajích boláků bylo vidět slabou, znetvořenou krustu čerstvě zahojené kůže. „Proč si na nás stěžujete, když tu jste v teple, dostáváte jíst a bratr Oswin se o vás báječně postaral? Zlepšuje se vám to a vy to dobře víte. Jestli budete ještě dvě tři neděle trpělivý, můžete se toho neřádu zbavit.“

„A pak mě odtud vyhodíte,“ zareptal hořce silným hlasem. „Já to znám! To už je můj úděl na světě. Spravíte mě, a pak mě vyhodíte ven, abych zase hnil. Kam přijdu, všude je to stejné. Když si na noc najdu kousek střechy nad hlavou, přijde nějaký prevít, vykopne mě a zabere si to pro sebe.“

„Tady vám to sotva udělají,“ klidně namítl Cadfael a vrátil ochranné plátno zpátky na vrásčitý krk. „Bratr Oswin se o to postará. Nechte se od něho vyléčit a nepřemýšlejte o tom, kde budete spát a co budete jíst, dokud nebudete zahojený. Pak bude dost času o tom uvažovat.“

„Řečičky, stejně to dopadne jako vždycky. Já nikdy nemám štěstí. Copak vy,“ zamračil se na Cadfaela, „vám se to rozdává, ty drobečky almužny v bráně, když máte všeho dost a střechu nad hlavou a pěkné, suché postele, a pak vykládáte Bohu, jací jste nábožní. Co vám záleží na tom, kde my chudáci tu noc složíme hlavu.“

„Tak tam jsem vás viděl,“ rozsvítilo se Cadfaelovi. „V předvečer jarmarku.“

„A kde já viděl vás. A co jsem z toho měl? Chleba, polívku a grešli na útratu.“

„A utratil jste ji za pivo,“ mírumilovně hádal Cadfael a usmál se. „Kde jste tedy tu noc složil hlavu? A všechny noci během jarmarku? Stejní chudáci jako vy u nás pohodlně přespávali v jedné stodole.“

„Radši bych ve vašich zdech neležel. Mimoto,“ neochotně přiznal, „jsem věděl o jednom místečku ne moc daleko odtud, o chalupě, kde nikdo nebydlel. Byl jsem tam vloni, dokud nepřišel ten zrzavý prevít podomní obchodník se svou děvkou a nevykopnul mě. A kde jsem skončil? Pod živým plotem na sousedním poli. Myslíte, že mě nechal aspoň v koutku u pece? Kdepak, chtěl to tam mít pro sebe, aby se vydováděl s tou svou děvkou. A pak se většinu nocí prali jak divoké kočky. Však jsem je slyšel.“ Přešel do mrzutého brumlání a neuvědomil si, jak Cadfael ztichl a zpozorněl. „Ale letos jsem ji dostal. Jenže za moc nestojí. Už se rozpadá. Nač sáhnu, to se rozsype.“

„Ta chalupa, co u ní byla pec,“ zeptal se opatrně Cadfael, „kdepak stojí?“

„Na druhé straně řeky, kousek od Longneru. Už tam nikdo nepracuje. Zpustlá zbořenina!“

„A letos o jarmarku jste tam nocoval?“

„Už dovnitř prší,“ posteskl si stařec. „Loni byla ještě v pořádku, myslel jsem, že si tam pohovím. Ale to je můj osud, vždycky mě vyšoupnou jako zaběhlého psa, abych se klepal zimou pod keřem.“

„Povězte mi, jak to bylo vloni. Ten chlap, co vás vyhodil, byl podomní obchodník, který přišel prodávat na trh? Zůstal v té chalupě až do konce jarmarku?“

„I s tou ženskou.“ Stařec zbystřil pozornost, uvědomil si, že jeho novina vzbudila Cadfaelův zájem, a začal se v ní vyžívat, ač si nedělal naděje, že by z ní získal nějaký prospěch. „Byla to taková divoká, černovlasá děvka, ani o fous lepší než on. Když jsem se pokoušel vplížit zpátky, chrstla na mě studenou vodu.“

„Viděl jste je odcházet? Oba, spolu?“

„Ne, ještě tam byli, když jsem se nechal najmout jako nosič od jednoho chlápka, co šel do Beistonu a nakoupil víc, než mohl sám unést.“

„A letos? Viděl jste ho na letošním trhu zas?“

„Ale jo, byl tam,“ lhostejně přisvědčil stařec. „Nic jsem s ním neměl, ale viděl jsem ho tam.“

„A ta žena s ním byla pořád?“

„Ne, letos jsem ji ani nezahlídnul. Viděl jsem ho jen samotného nebo s chlapy v hospodě. Kdo ví, kde spal! Hrnčířova chalupa už by mu asi nebyla dost dobrá. Slyšel jsem, že ona je komediantka a zpěvačka, toulavá jako on. Její jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Lehký důraz na slovo „její“ Cadfaelovi neunikl. S pocitem, že zvedá pokličku z hrnce, který možná vypustí a možná nevypustí nebezpečné odhalení, se zeptal: „Ale jeho jméno znáte?“

„No jo, jeho jméno zná kolem stánků a pivnic každý. Jmenuje se Britric a pochází z Ruitonu. Nakupuje na městských jarmarcích a prodává zboží v téhle části kraje a ještě kus ve Walesu. Většinu časuje na pochodu, ale nikdy se nezatoulá moc daleko. Prý se mu daří dobře!“

„No,“ vydechl dlouze Cadfael, „nepřejte mu nic horšího a prospějete své vlastní duši. Máte svoje trápení a počítám, že Britric má taky svoje, asi o nic lehčí. Jezte a odpočívejte, dělejte, co vám bratr Oswin řekne, a brzo se vám uleví. Přejme všem totéž.“

Stařec pozorně a zvědavě dřepěl na lůžku a díval se za nimi, jak odcházejí. Cadfael už sahal na kliku, když za ním houkl ten podivně znělý a silný hlas: „Jedno mu musím uznat, ta jeho čubka byla hezká, i když to byla mrcha.“

[ VII ]

Teď tedy něco měli, věrohodné jméno, kouzelný proutek k povzbuzení paměti. Jména v sobě mají to mocné kouzlo. Do dvou dnů po návštěvě u Svatého Jiljí, o níž Cadfael ještě týž den věrně podal Hughu Beringarovi hlášení, měli o podomním obchodníkovi jménem Britric z Ruitonu podrobností, že by mohli sepsat kroniku. Stačilo vyslovit jméno Britric před někým okolo jarmarku a koňského trhu, a ústa už se otvírala a jazyky vesele mlely. Jediné, co o něm zřejmě nevěděli, bylo to, že během loňského jarmarku přespával v chalupě na Hrnčířově poli, která tehdy byla sotva měsíc opuštěná a dosud ve velmi dobrém stavu. Ani nikdo ze sousední domácnosti v Longneru o tom nevěděl. Tajný nájemník na celé dny mizel i se svým zbožím a jeho ženština také, jestliže si musela vydělávat bavením zástupů, a jistě měli dost rozumu na to, aby zavírali dveře a zachovávali kolem chalupy pořádek. Pokud se většinu času hádali, jak tvrdil stařec, sváděli své bitvy za zavřenými dveřmi. A jakmile byla Generys pryč, nikdo z Longneru přes pole k opuštěné chalupě už nechodil. Na to místo padl chlad a smutek; lidé se mu vyhýbali a odvraceli tvář. Jen starý ubožák, který si hledal krytý koutek, tam zabrousil, a byl vypuzen pozdějším, silnějším dobyvatelem.

Vdova po kováři, úhledná stařenka s jasnýma, kulatýma očima červenky, zastříhala ušima, když slyšela Britrikovo jméno. „Ten? Ten k nám před několika lety chodíval se svou krosnou, když jsem žila s manželem v kovárně v Suttonu. Začínal skoro s ničím, ale chodil po vsích pravidelně, a to víte, člověk se každý týden do města nedostane. Brala jsem od něho sůl. Dařilo se mu, to ano, a nebál se práce, pokud byl střízlivý, ale když se napil, byl jako divý. Vzpomínám si, že jsem ho loni zahlídla na jarmarku, ale nemluvila jsem s ním. Vůbec jsem nevěděla, že přespává v hrnčířově chalupě. To víte, já sama ten domek tehdy ještě ani neviděla. Převor mě tam ubytoval až dva měsíce nato, abych se tam o to starala. Manžel mi koncem jara toho roku umřel a já prosila Haughmondské, aby mi našli nějakou práci. Kovář pro ně svého času dobře pracoval a věděla jsem, že mě převor neodmítne.“

„A ta žena?“ zeptal se Hugh. „Potulná komediantka, jak jsem slyšel, tmavovlasá, velmi hezká. Viděla jste ho s ní?“

„Ano, měl s sebou děvče,“ zamyslela se na chviličku vdova. „Jeden den jsem nakupovala u rybáře kousek od Watovy hospody na rohu koňského trhu a ona pro něho přišla, než prý propije všechno, co za den vydělal sám, a ještě půlku jejího výdělku. Na to si vzpomínám. Byli hluční; jak měl vypito, měl hroznou hubu, ale ona si s ním v ničem nezadala. Nadávali si až hanba, ale pak spolu odešli jako dvě hrdličky, ona ho podpírala, aby nezakopl. Jestli byla hezká?“ zamyslela se vdova a nakrčila nos. „Někomu by se líbit mohla. Drzá, černooká ženská, hubená a ohebná jak vrbový prut.“

„Slyšel jsem, že Britric byl i na letošním jarmarku,“ pokračoval Hugh. „Viděla jste ho?“

„Ano, byl tu. Vypadal, že se mu vede docela dobře. Říká se, že podomním obchodem se dá vydělat, když člověk není líný. Počkejte, za pár let si bude najímat boudu jako kupci a platit opatství poplatky.“

„A ta žena? Ještě s ním byla?“

„Co já viděla, tak ne.“ Nebyla hloupá a na míli kolem Shrewsbury by se sotva teď našla nějaká duše, která by nevěděla, že se zjišťuje totožnost mrtvé ženy a že se podezření, které se nabízelo, z nějakých důvodů nepotvrdilo, protože pátrání pokračuje, a dokonce se zostřilo. „Letos jsem byla během těch tří dnů v Předklášteří jen jednou,“ vysvětlila. „Jiní tam byli každý den, a třeba celý den, ti to budou vědět. Ale já jsem ji ani nezahlédla. Ví Bůh, co s ní udělal,“ dodala vdova a pokřižovala se s usedlou vážností, odpuzujíc všechno zlé od své nenapadnutelné ctihodnosti, „ale pochybuji, že najdete někoho, kdo ji zahlédl od loňského svatopetrského jarmarku.“

„Ach ten!“ rozpomněl se pan William Rede, starší z obou laických správců opatství, kteří vybírali nájemné a poplatky od kupců a řemeslníků, kteří přinášeli zboží na každoroční jarmark. „Ano, vím, koho myslíte. Trochu darebák, ale znám spoustu horších. Správně by měl platit nějaký poplatek za to, že tu prodává, táhne s sebou pokaždé náklad, na jaký by stačil tak Herkules. Ale však víte, jak to chodí. Když si někdo na tři dny postaví stánek, je to jednoduché, víte, kde ho hledat. Zaplatí, co se patří, a nemaříme čas. Ale chlapík, který nosí zboží na hřbetě, vás z dálky zahlédne a už je pryč a honit se za ním by byla ztráta času větší než ztráta těch jeho pár grošíků. Hrát si na schovávanou mezi stovkou stánků a návalem lidí, kteří kupují a prodávají, to pro mě není. Takže uniká bez placení. Žádná velká ztráta a nakonec ještě platit bude, protože mu podnik roste. Víc o něm nevím.“

„Měl s sebou letos nějakou ženu?“ vyzvídal Hugh. „Tmavovlasou, hezkou, akrobatku?“

„Ne, žádnou jsem neviděl. Vloni jsem si všiml, že s ním jedla a pila nějaká žena, mohla to být ta, o které mluvíte. Jsem si jistý, že mu občas dala znamení, když jsem se objevil, aby se ztratil. Letos ale ne. Letos si přinesl víc zboží a zjistíte asi, že přespával ve Watově hospodě, protože je někde potřeboval uskladnit. Tam se o něm asi dovíte víc.“

Walter Renold se opřel holýma svalnatýma rukama o velký sud, který právě bez námahy dovalil do kouta místnosti, a zkoumavě se přes něj zadíval na Hugha klidnýma očima muže znalého své práce.

„Říkáte Britric? Ano, bydlel tu během jarmarku. Přišel letos s těžkým nákladem. Dovolil jsem mu, ať si něco složí na půdu. Proč ne? Vím, že utíká před poplatky opatství, ale pro jeho halíř nezchudnou. Pan opat není tak přísný na malé lidičky. V žádném jiném smyslu ovšem Britric malý není! Velký, statný chlap, zrzavý, občas, když se napije, trochu rváč, ale celkem ne špatný mládenec.“

„Loni měl s sebou ženu,“ připomněl Hugh, „aspoň jsem to slyšel. Dobře vím, že u vás nepřespával, ale popíjel tady a musel jste je vidět oba. Pamatujete se na ni?“

Wat si na ni očividně vzpomínal s jistým potěšením a notným pobavením. „Ta! Na tu nezapomenete, jak ji jednou uvidíte. Dovedla se skroutit jako vrbová houžev, tancovala jako březnové jehně a hrála na píšťalku. Ta se dobře nosí, líp než fidula, pokud na ni nehrajete jako mistr. Taky držela kasu. Mluvila o svatbě, ale pochybuji, že ho někdy dostane ke kostelním dveřím. Třeba o ní mluvila až moc, protože letos přišel sám. Nikdo neví, kde ji nechal, ale ta se o sebe postará.“

Hughovi to zaznělo velmi hořce, když uvážil možnost, kterou nosil v hlavě. Zdálo se, že si to Wat nespojil tak jako vdova před ním. Ale než se stačil zeptat na něco dalšího, Wat ho překvapil tím, že prostě dodal: „Gunnilda jí říkal. Nikdy jsem neslyšel, odkud pochází — počítám, že to sám nevěděl — ale je krasavice.“

Jako by to byla zvláštní ozvěna jeho vlastní myšlenky, Hugh si při těch slovech vybavil holé kosti na Hrnčířově poli. Stále víc v jeho představách nabývaly podoby této divoké, obratné tulačky, temně zářivé jako obdivný záblesk, který dovedla vzbudit v oku postaršího hostinského ještě rok po svém zmizení.

„Od té doby jste ji neviděl tady ani jinde?“

„Jak často jsem někde jinde?“ dobrodušně opáčil Wat. „Já jsem si své toulání odbyl v mládí. Jsem spokojený tam, kde jsem. Ne, už jsem to děvče ani okem nespatřil. Ani on se o ní letos nezmínil, jak si uvědomuji. Jako by ta jeho loňská láska byla po smrti,“ prohodil Wat se shovívavým úsměvem.

„Takže to tu máme,“ shrnoval Hugh stručně své poznatky v útulném soukromí dílny v bylinkové zahradě. „Britric je jediný, o kom víme, že se v Rualdově chalupě uvelebil. Mohli tam být i jiní, ale o žádném jsme se nedověděli. Navíc s ním byla žena, jejich láska byla očividně bouřlivá, ona naléhala na sňatek, a jemu se do něj nijak nechtělo. To bylo víc než před rokem. A letos nejenže přišel na trh sám, ale ona se tu vůbec neukázala, přestože trhy, jarmarky, svatby a oslavy jsou její živobytí. Důkaz to není, ale volá to po odpovědi.“

„Ale máme k ní už jméno,“ zádumčivě dodal Cadfael. „Gunnilda. Ale ne místo pobytu. Přišla odnikud a zmizela nikam. No, můžete se po nich jen pilně poohlížet, ale jeho asi bude snadnější najít. Tuším, že už jste na něho poštval všechny své lidi.“

„Jak v hrabství, tak za hranicí,“ přitakal klidně Hugh. „Říkají, že nikam dál nechodí, jen do měst nakupovat zboží jako sůl a koření.“

„A teď máme listopad, trhy a jarmarky skončily, ale počasí je ještě celkem mírné a suché. Bude ještě obcházet vesnice, ale hádal bych,“ přemítal Cadfael, „že ne příliš odlehlé. Pokud má pořád základnu v Ruitonu, zamíří tam, jen co začnou mrazy a napadne sníh, nebo se aspoň bude držet v rozumné vzdálenosti odtamtud pro případ, že by se najednou ochladilo.“

„Někdy touhle dobou v roce se asi rozpomíná, že má v Ruitonu matku, a míří tam přezimovat.“

„A někdo tam na jeho příchod čeká.“

„Budeme-li mít štěstí, najdeme ho dřív, než tam dorazí. Ruiton znám, je to jen osm mil od Shrewsbury. Načasuje si své obchůzky tak, aby prošel všechny velšské vesnice, a pak se dá na východ přes Knockin přímo domů. V tom koutě je hodně vesniček nahloučených na sebe, takže může prodávat, dokud se počasí nezmění, a přesto být blízko domova. Někde tam ho najdeme.“

A opravdu ho někde tam našli už za tři dny. Jeden z Hughových seržantů vypátral, že nějaký podomní obchodník obchází vesničky na velšské straně hranic, a nenápadně si na něj počkal na anglické straně, dokud nepřešel hranici a nezamířil beze spěchu do Meresbrooku cestou ke Knockinu a k domovu. Hugh ostře sledoval své nezkrotné sousedy v Powysu, a jako nestrpěl žádné porušení anglického zákona na své straně hranice, puntičkářsky dbal, aby jim nezavdal příčinu ke stížnostem, že překračuje velšský zákon na jejich straně, dokud oni sami neporuší mlčenlivou dohodu. S Owainem Gwyneddem na severovýchodě byl v přátelských vztazích a dobře si rozuměli, ale Velšané z Powysu byli neukáznění a nepokojní. Nebylo dobré je dráždit, ale nesmělo se jim ani ustoupit, pokud mu něco provedli bez provokace. Seržant tedy počkal, až nic netušící kořist překročí starodávný val, který označoval hranici, v těchto končinách poněkud pobořený a neudržovaný, ale stále vysledovatelný. Počasí bylo až doteď celkem vlídné a chůze po silnicích nebyla nepříjemná, ale Britrikova krosna se zdála skoro prázdná, takže mířil k domovu už před mrazy, očividně spokojený s výdělkem. Má-li doma v Ruitonu zásoby, může je prodávat sousedům a po okolních vesničkách.

Vstoupil tedy do hrabství rázným krokem, zamířil k Meresbrooku, klidně si pohvizdoval a rozháněl se dlouhou holí nad trávníkem u silnice. A těsně před vesnicí vkročil do náruče dvoučlenné, lehce ozbrojené hlídky ze shrewsburské posádky. Přistoupili k němu z obou stran, uchopili ho každý za jednu paži a nevzrušeně se dotázali, zda se jmenuje Britric. Byl to mohutný, silný chlap, o hlavu větší než oba zatýkající, a kdyby chtěl, snadno by se jim vytrhl, ale věděl, kdo jsou a co představují, a raději se držel zpátky a nepokoušel boží prozřetelnost. Zachoval se s opatrnou rozvahou, bez obav přiznal své jméno a s odzbrojující nevinností se zeptal, co mu chtějí.

Nehodlali mu povědět víc než to, že si šerif přeje, aby se dostavil do Shrewsbury. Jejich mlčenlivost spolu s nevzrušeně věcným zacházením by ho možná přiměly k útěku, jenže to už bylo pozdě. Zčistajasna se objevili další dva z jejich družiny, nespěchavě se přiloudali od kraje silnice, oba ovšem s lukem přehozeným přes rameno, a bylo na nich znát, že s ním umějí zacházet. Představa šípu v zádech se Britrikovi nelíbila, a tak se smířil s nutností. Velká škoda, když měl Wales jen čtvrt míle za zády. Ale přinejhorším se třeba naskytne lepší příležitost k útěku později, bude-li teď poslušný.

Odvedli ho do Knockinu, a aby cestu urychlili, sehnali mu koně a před setměním ho přivedli do Shrewsbury a bezpečně dopravili do cely na hradě. Tou dobou už na něm byla zřetelně patrná stísněnost, ale žádný skutečný strach. Za uzavřenou, nic nevyjadřující maskou tváře možná vážil a měřil různé nepravosti, z nichž se případně bude muset zodpovídat, a lámal si hlavu, která z nich asi vyšla najevo, ale pokud to tak bylo, výsledky těch úvah ho zřejmě spíš zmátly než polekaly. Všechny sňaty vymámit něco z doprovodu byly marné. Mohl tedy nyní jen čekat, jelikož šerif zřejmě nebyl právě v dosahu.

Šerif byl tou dobou na večeři v opatové bytě spolu s převorem Robertem a statkářem z Uptonu, který právě daroval opatství právo rybolovu na řece Tern, jež tvořila hranici jeho držav. Smlouva byla sepsána a zpečetěna před nešporami a Hugh byl jedním ze svědků. Upton patřil koruně a souhlas a schválení královského úředníka byly pro takový převod nutné. Posel vyslaný z hradu byl natolik moudrý, že trpělivě čekal v předpokoji, dokud společnost nevstala od stolu. Dobré zprávy počkají stejně dobře jako špatné a podezřelého měli bezpečně v kamenných zdech.

„To je ten muž, o kterém jste mluvil?“ zeptal se Radulfus, když vyslechl vojákovo sdělení. „Ten, o němž je známo, že se vloni nastěhoval do chalupy bratra Rualda?“

„Ten,“ přitakal Hugh. „A jediný, o kom vím, že si tam opatřil zdarma nocleh. Omluvíte-li mě, otče, musím jít a pokusit se z něho vypáčit, co se dá, než bude mít čas vydechnout a sebrat myšlenky.“

„Na spravedlnosti mi záleží stejně jako vám,“ ujistil ho opat. „Ne natolik, abych toužil po životě toho nebo onoho člověka, ale chci vědět, jak přišla o život ta žena. Samozřejmě, jděte. Doufám, že tentokrát jsme blíž pravdě. Bez ní není možné žádné rozhřešení.“

„Smím si půjčit bratra Cadfaela, otče? První mi o tom muži přinesl zprávu a nejlíp ví, co o něm vykládal ten stařec u Svatého Jiljí. Třeba postřehne podrobnosti, které by mi unikly.“

Převor Robert nad tím návrhem nakrčil svůj dlouhý, patricijský nos a nesouhlasně stáhl tenké rty. Soudil, že se Cadfaelovi popřává příliš často tolik svobodného pohybu vně klášterních zdí, že to až uráží převorův přísný výklad pravidel řádu. Opat Radulfus však zamyšleně přikývl.

„Jistě, bystrý svědek nebude na škodu. Ano, vezměte ho s sebou. Vím, že má vynikající paměť a nos na nesrovnalosti. Navíc je s tou záležitostí spojen od začátku a podle mě má jisté právo ji dovést ke konci.“

Tak se stalo, že Cadfael, když vyšel od večeře v refektáři, místo aby ukázněně odkráčel na kolace do kapituly nebo si méně ukázněně vzpomněl na něco naléhavého, co musí vyřídit v dílně, aby se vyhnul nudnému, těžkopádnému předčítání bratra Františka, na kterého právě přišla řada, byl vytržen z běžného chodu klášterního života, aby doprovodil Hugha přes město na hrad a tam se setkal s vězněm.

Byl, jak ho popsal stařec, mohutný, zrzavý, schopný vyhodit odkudkoli mnohem silnějšího vetřelce, než byl strupatý starý tulák, a pro nezaujaté oko celkem pohledný na to, aby mohl zaujmout prudkou a soběstačnou ženu, stejně protřelou jako on sám. Alespoň načas. Pokud se spolu potom hádali, snadno se mohlo stát, že jednou své velké šlachovité ruce použil příliš prudce a potom zjistil, že zabil, aniž to měl sebeméně v úmyslu. A pokud se někdy doopravdy rozzuřil, jak napovídaly jeho ohnivé, ježaté vlasy, mohl by zabít i úmyslně. Zde, v cele, kde se ho Hugh rozhodl navštívit, seděl se širokými plecemi opřenými o stěnu, strnule, vzpřímeně a pozorně, s tváří stejně kamennou jako zeď, jen ostražité oči odrážely otázky i tazatele neúhybným pohledem. Člověk, který se už víc než jednou dostal do nepříjemností, usoudil Cadfael, a úspěšně se s nimi vypořádal. Asi to nebylo nic smrtícího, snad nějaký ten upytlačený jelen, ukradená slepice, nic, co by se nedalo vyřídit mimo soud v těchto poněkud rozvrácených časech, kdy královi lesníci mnohde nemají čas ani vůli tvrdě prosazovat lesní zákon.

Nebylo snadné uhodnout, zdali se v současnosti něčeho bojí, jaké úvahy mu procházejí hlavou, kolik tuší nebo jaké horečné snůšky lží skládá dohromady, aby odrazil cokoli, z čeho by podle svého názoru mohl být obviněn. Čekal bez námitek, tak strnule napružený, že i jeho vlasy se zdály zježené napětím. Hugh zavřel dveře cely a beze spěchu si ho prohlížel.

„Nuže, Britriku — jmenujete se tak? Poslední dva roky jste chodil na opatský jarmark, nemám pravdu?“

„Déle,“ opáčil Brítric. Řekl to tiše, opatrně a zjevně se mu nechtělo používat více slov, než bylo nezbytné. „Celkem šest let.“ Neklidným okem hodil po Cadfaelovi v kutně, mlčky čekajícím v koutku cely. Třeba si vzpomněl na poplatky, jimž se vyhnul, a dumá, jestli opata neomrzelo přehlížet drobné přestupníky.

„Jde nám o loňský rok. Což není tak dávno, aby vám paměť nesloužila. V předvečer svátku svatého Petra v okovech a tři dny potom jste nabízel na prodej své zboží. Kde jste trávil noci?“

To ho zmátlo a vedlo k ještě větší ostražitosti, ale odpověděl bez nepatřičného váhání: „Věděl jsem o chalupě, která zůstala prázdná. Na trhu vykládali, jak hrnčíře napadlo, že se stane mnichem, a také že jeho žena odešla a nechala dům prázdný. Za řekou, u Longneru. Myslel jsem, že nikomu neuškodím, když tam přespím. Kvůli tomu jste mě sebrali? Ale proč teď, po takové době? Nikdy jsem nic neukradl. Všechno jsem nechal tak, jak to bylo. Potřeboval jsem jen střechu nad hlavou a místo, kde bych si mohl pohodlně lehnout.“

„Sám?“ šlehl otázkou Hugh.

Tentokrát vůbec nezaváhal. Měl spočítáno, že na tu otázku odpověděli už jiní, než přišla řada na něj, aby odpovídal za sebe. „Měl jsem tam ženu. Jmenovala se Gunnilda. Cestovala po jarmarcích a trzích a živila se tím, že bavila lidi. Potkali jsme se v Coventry a nějaký čas jsme spolu drželi.“

„A když bylo po zdejším jarmarku? Vloni? Odešli jste spolu a drželi spolu dál?“

Britric přelétl zúženýma očima z jedné tváře na druhou, ale pomoc nenašel. Váhavě odpověděl: „Ne. Šli jsme každý svou cestou. Já šel na západ, protože nejlepší obchody dělám v pohraničních vesnicích.“

„Kdy a kde jste se s ní rozešel?“

„Nechal jsem ji v té chalupě, kde jsme spali. Ráno čtvrtého srpna. Sotva svítalo, když jsem vycházel. Šla odtamtud na východ, takže nemusela přes řeku.“

„Nemohu najít nikoho ve městě ani v Předklášteří,“ uvážlivě pravil Hugh, „kdo by ji od té doby spatřil.“

„Taky nemohli, vždyť říkám, že šla na východ.“

„A od té doby jste ji neviděl? Nikdy jste se po ní ze starého přátelství nepídil?“

„Neměl jsem příležitost.“ Začínal se potit, ať to znamenalo cokoli. „Byla to náhodná známost, nic víc. Ona šla svou cestou, já svou.“

„A nepohádali jste se? Nepadla žádná rána? Vždycky jste na sebe byli mírní a laskaví, Britriku? Říká se o vás něco jiného,“ pokračoval Hugh. „Nebyl tam náhodou ještě jeden chlapík, který doufal, že si pěkně v pohodlí pospí v chalupě? Stařík, kterého jste vyhnal. Daleko ale nešel. Ne tak daleko, aby neslyšel, jak jste se po nocích hádali. Prý to byl dost bouřlivý vztah. A ona na vás naléhala, abyste se s ní oženil, viďte? A vy jste na svatbu neměl ani pomyšlení. Co se stalo? Už vás příliš unavovala? Nebo byla moc divoká? Kdybyste jí položil tu svou tlapu na ústa nebo kolem hrdla, snadno byste ji umlčel.“

Britric přitiskl hlavu pevně ke zdi jako šelma v pasti a pod rezavou kšticí mu na čele znovu vyvstal v chvějivých kapkách pot. Ze sevřených zubů vyrazil hlasem tak přiškrceným, jako by se mu nedostávalo dechu: „To je šílené… šílené… Říkám vám, že jsem ji tam nechal chrápat živou a zdravou. O co jde? Co si to o mně myslíte, pane? Co jsem podle vás udělal?“

„Povím vám, Britriku, co jste podle mě udělal. Letos nebyla na jarmarku žádná Gunnilda, viďte? A v Shrewsbury ji nikdo neviděl od té doby, co jste ji opustil na Rualdově poli. Myslím si, že jste se jednou v noci nepohodli a pohádali trochu příliš, možná tu poslední noc, a Gunnilda na to umřela. A myslím si, že jste ji tam v noci pochoval pod mez, letos na podzim ji klášterní pluh vyoral. Ženské kosti, Britriku, a ženské černé vlasy, hřívu černých vlasů, pořád ještě držící na lebce.“

Britric vydal tichý, dušený zvuk a vypustil dech mocným, zajíkavým vzdechem, jako by ho do prsou udeřila železná pěst. Když byl zase schopen promluvit, třebaže jen přiškrceným šeptem, takže spíš pohyboval rty než vydával zvuk, opakoval znovu a znovu: „Ne… ne… ne! Gunnilda ne, Gunnilda ne!“

Hugh tedy počkal, dokud zas nebude mocen pořádného slova, a dopřál mu čas se zamyslet, uvěřit a uvážit svou situaci. Ale muž se ovládl rychle a zjevně se přinutil přijmout skutečnost, že šerif nelže, že toto je opravdu důvod, proč ho zatkli a uvěznili, a že by se měl raději zamyslet nad svou obhajobou.

„Nikdy jsem jí neublížil,“ pronesl nakonec pomalu a důrazně. „Nechal jsem ji tam, když ještě spala. Od té doby jsem ji neviděl. Byla živá a zdravá.“

„Tělo ženy, Britriku, nejmíň rok v zemi. Černé vlasy. Říkali mi, že Gunnilda byla černovlasá.“

„To byla. To je, ať je kde chce. To je tady v pohraničí spousta žen. Ty kosti, co jste našli, nemohou být Gunnildiny.“ Hugh příliš lehce prozradil, že našli vlastně jen kosti, podle nichž se nedá poznat postava ani tvář. Teď Britric věděl, že mu nehrozí příliš přesný, obviňující důkaz. „Říkám vám pravdu, pane,“ pokračoval vemlouvavěji, „když jsem se odplížil a nechal ji v chalupě, byla živá. Nezapírám, že si mnou začala být moc jistá. Ženy chtějí muže vlastnit a to se jednomu zprotiví. Proto jsem vstal tak časně, dokud ještě spala, a odešel jsem na západ sám, abych se jí v tichosti zbavil. Ne, nikdy jsem jí neublížil. Ta nebožka, co našli, musí být někdo jiný. Gunnilda to není.“

„Jaká jiná žena, Britriku? Osamělé místo, nájemci odstěhovaní, proč by tam někdo chodil, tím spíš proč by tam šel umřít?“

„Jak to mohu vědět, pane? Nikdy jsem o tom místě neslyšel, až loni v předvečer jarmarku. Nevím, kdo tam v okolí na druhé straně řeky bydlí. Chtěl jsem jen pohodlné místo na spaní.“ Už se ovládl, věděl, že uzlíčku ženských kostí se nedá přiřknout jméno, i kdyby byly vlasy na lebce sebečernější. Třeba ho to nezachrání, ale poskytuje mu to jisté, i když křehké brnění proti obvinění z vraždy a bude na tom lpět a neúnavně zapírat tolikrát, kolikrát bude muset. „Nikdy jsem Gunnildě neublížil. Opustil jsem ji živou a zdravou.“

„Co jste o ní věděl?“ vmísil se náhle do řeči Cadfael a změnil námět tak zprudka, že Britric na okamžik ztratil rovnováhu a přestal se soustřeďovat na prosté zapírání. „Jestli jste spolu nějaký čas drželi, určitě jste se o tom děvčeti něco dověděl, odkud pochází, kde má příbuzné, kudy během roku obvykle putuje. Říkáte, že žije, nebo aspoň že jste ji živou opustil. Kde bychom ji měli hledat, aby se to prokázalo?“

„Ale ona o sobě nikdy moc nevykládala.“ Zrozpačitěl a znejistěl. Bylo zjevné, že o ní mnoho neví, jinak by to pohotově vysypal na důkaz svých dobrých úmyslů vůči zákonu. Neměl také čas vymyslet věrohodnou snůšku lží a namluvit jim něco o vzdálenějších končinách, kde by teď mohla třeba pokračovat ve svém tuláckém životě. „Potkal jsem ji v Coventry. Odtamtud jsme přišli spolu, ale ona byla nemluvná. Pochybuji, že chodila dál na jih než tam, ale nikdy neřekla, odkud je a nemluvila o žádných příbuzných.“

„Říkal jste, že potom, co jste ji opustil, šla na východ. Jak to ale můžete vědět? Přece to neřekla a nedohodla se s vámi, že se rozejdete, jinak byste se neodplížil časně ráno, abyste se jí vyhnul.“

„Mluvil jsem nepřesně,“ přiznal zkroušeně Britric. „To přiznávám. Myslel jsem — myslím si, že zamířila na východ, když zjistila, že jsem zmizel. Chodit s akrobacií a zpěvem do Walesu nemělo smysl, rozhodně ne pro samotnou ženu. Ale mluvím pravdu, že jsem jí nikdy neublížil. Opustil jsem ji živou.“

A to byla jeho jednoduchá, tvrdošíjná odpověď na všechny další otázky, to a pak prosba, kterou opakoval mezi úporným zapíráním.

„Pane, buďte ke mně spravedlivý. Rozhlaste, že se hledá, nechte to vyvolat ve městě, žádejte pocestné, ať tu zprávu roznesou všude, kam půjdou, ať vám vzkáže a dá najevo, že pořád žije. Nelhal jsem vám. Když uslyší, že jsem obviněný z její vraždy, ozve se. Nikdy jsem jí neublížil. Poví vám to.“

„Tak dáme její jméno rozhlásit a uvidíme, jestli se objeví,“ souhlasil Hugh, když zamkli Britrika v jeho kamenné cele, ponechali ho stísněnému odpočinku a ubírali se zpět k bráně hradu. „Pochybuji ale, že dáma, která žije Gunnildiným způsobem, bude moc horlivá se přiblížit k zákonu, i kdyby měla Britrikovi zachránit krk. Co si o něm myslíte? Že všechno popřel, ještě nic neznamená. A něco na svědomí má, něco, co se týká toho místa a té ženy. Když jsme se mu o tom místě zmínili, první, co vykřikl, bylo: ,Nikdy jsem nic neukradl. Nechal jsem všechno tak, jak to bylo.‘ Takže podle mě něco ukradl. Když jsem se zmínil o Gunnildě jako o mrtvé, vyděsil se, jenže pak si uvědomil, že já hlupák.prozradil, že z ní zbyly jen kosti. Hned si věděl rady a začal prosit, abychom ji vyhledali. Vypadá a zní to dobře, ale myslím, že ví, že se nikdy nenajde. Spíš ví až moc dobře, že se našla, což doufal, že se nikdy nestane.“

„A necháte ho pod zámkem?“

„To určitě! A vysleduji jeho stopy všude, kde od té doby byl, a vyzpovídám každého hostinského, výčepního nebo vesnického zákazníka, který s ním kdy jednal. Někde musí být někdo, kdo nám pomůže vyplnit ty nejasné hodiny jeho života — a také jejího. Teď, když ho mám, nechám si ho, dokud nebudu vědět pravdu, takovou nebo onakou. Proč? Můžete přidat něco, co mi ušlo? Neodmítl bych žádnou podrobnost, která vás třeba napadla.“

„Jen taková myšlenčička,“ prohodil nepřítomně Cadfael. „Nechme ji den, dva uzrát. Kdoví, třeba nebudete muset na pravdu čekat dlouho.“

Druhý den ráno, v neděli, přijel Sulien Blount z Longneru na mši do kostela v opatství svatého Petra a Pavla a přivezl s sebou vyklepanou, vykartáčovanou a pečlivě složenou kutnu, v níž odešel domů, když ho opat propustil. Ve vlastním kabátci a nohavicích, plátěné košili a dobrých kožených botách vypadal jaksi stísněněji než v kutně, tak nezvyklá byla pro něho svoboda víc než po roce noviciátu. Ještě se mu nevrátila snadná, volná, mladická chůze bez překážející mnišské suknice. Nevypadal také o nic šťastnější ani bezstarostnější proto, že učinil konečné rozhodnutí. Tvářil se smrtelně vážně a mezi rovným obočím měl vrásku mlčenlivého, hlubokého přemýšlení. Kruh vlasů, které mu během cesty z Ramsey přerostly, byl úhledně přistřižený a zlatohnědé kučeravé chmýří uprostřed mezitím dorostlo do přijatelné délky a začínalo splývat s okolním porostem. Zúčastnil se mše se stejným, vážným soustředěním, jako když byl v řádu, odevzdal oděv, kterého se zřekl, uctivě pozdravil opata Radulfa a převora Roberta a odebral se za bratrem Cadfaelem do bylinkové zahrady.

„Vida, vida!“ uvítal ho Cadfael. „Myslel jsem si, že nás brzy navštívíš. Jak se ti líbí venku ve světě? Nepřišel jsi na něco, proč by sis to zase rozmyslel?“

„Ne,“ stručně opáčil chlapec a pro tu chvíli neměl co dodat. Rozhlédl se po zahradě s vysokými zdmi, se záhony upravenými už na zimu. Teď s opadanými listy vypadala poněkud nohatě a husté keříky tymiánu připomínaly černé drátky. „Líbilo se mi tu u vás. Ale ne, nevrátil bych se. Byla to chyba, že jsem utekl od světa. Podruhé stejnou chybu neudělám.“

„Jak se vede vaší matce?“ zeptal se Cadfael s tušením, že právě ona mohla být tím neutěšitelným zármutkem, před nímž se Sulien pokusil uprchnout. Žít bez možnosti úniku před trvalou bolestí a nekonečně pomalu se blížící, krutě otálející smrtí bylo pro mládence jistě k nevydržení. Hugh totiž velmi jasně vylíčil její současný stav. Jestliže je jádrem věci tohle, chlapec se nyní vzchopil, odhodlal se jí to vynahradit a nést doma svůj díl nákladu a tím jí samé ulehčit.

„Bídně.“ Sulien nic nepřikrašloval. „Nikdy jinak. Ale nikdy si nestěžuje. Jako by měla v těle nějakou hladovou šelmu, která ji zevnitř ustavičně sžírá. Některý den je to o malinko lepší než jindy.“

„Mám byliny, které by jí mohly trochu pomoci od bolesti. Před časem je nějakou dobu užívala.“

„Já vím. Všichni jí to říkáme, ale teď je odmítá. Tvrdí, že je nepotřebuje. Přesto,“ dodal s trochou oživení, „mi nějaké dejte, třeba ji přemluvím.“

Následoval Cadfaela do dílny pod ševelící svazečky sušených bylin, visící ze střešních trámů, a posadil se na dřevěnou lavici, zatímco Cadfael plnil lahvičku ze zásob sirupu, který si vyrobil z orientálního máku, tišitele bolesti a dárce spánku.

„Třeba jsi ještě neslyšel,“ pronesl Cadfael, obrácený zády, „že šerif má jistého člověka ve vězení pro vraždu ženy, kterou jsme považovali za Generys, dokud jsi nám nepověděl, že to není možné. Nějakého Britrika, podomního obchodníka, který obchází pohraniční vesnice a loni během svatopetrského jarmarku nocoval v Rualdově chalupě.“

Zaslechl za zády tichý pohyb, jak Sulien posunul ramena opřená o dřevěnou stěnu, ale neozvalo se ani slovo.

„Zřejmě tam měl s sebou ženu, nějakou Gunnildu, akrobatku a zpěvačku, která na tržišti bavila lidi. A od konce loňského jarmarku ji nikdo neviděl. Prý byla černovlasá. Klidně to mohla být ta nebohá duše, kterou jsme našli na Hrnčířově poli. Hugh Beringar si to myslí.“

Sulienův hlas se trochu úsečně a tiše zeptal: „Co na to říká Britric? Přece se k tomu nepřiznal?“

„Říká, co říkat musí, že ji tam ráno po skončení jarmarku nechal živou a zdravou a od té doby ji neviděl.“

„A může to tak být,“ rozumně namítl Sulien.

„Možné to je. Ale nikdo tu ženu od té doby neviděl. Na letošní jarmark nepřišla, nikdo o ní nic neví. A jak jsem slyšel, hádali se, dokonce došlo i na rány. A on je silák s prudkou povahou a snadno by mohl zajít příliš daleko. Nechtěl bych být v jeho kůži,“ pokračoval rozmyslně Cadfael, „protože obvinění proti němu se asi potvrdí. Za jeho život bych nedal zlámanou grešli.“

Teprve teď se otočil. Chlapec seděl zcela nehybně a upřeně hleděl Cadfaelovi do obličeje. S odtažitou lítostí, bez velkého pohnutí prohodil: „Chudák ubohá! Nejspíš ji vůbec zabít nechtěl. Jak že se jmenovala, ta akrobatka?“

„Gunnilda. Říkali jí Gunnilda.“

„Musí to být těžký život, toulat se po silnicích,“ zamyšleně pokračoval Sulien, „zejména pro ženu. V létě to snad není tak zlé, ale co asi dělají v zimě?“

„To, co všichni komedianti,“ věcně odpověděl Cadfael. „Někdy touhle dobou začínají uvažovat, na kterém panském sídle by je nejspíš pro jejich zpěv a hraní nechali přečkat nejhorší počasí. A s jarem zase vyrazí dál.“

„Ano, počítám, že koutek u ohně a večeře na nejvzdálenějším místě stolu musí být náramně vítané, když začne padat sníh,“ souhlasil lhostejně Sulien a vstal, aby převzal lahvičku, kterou mu Cadfael zazátkoval. „Už půjdu, Eudovi se bude hodit pomoc ve stáji. A děkuji vám, Cadfaele. Za tohle a za všechno.“

[ VIII ]

Tři dny nato vjel do brány hradu podkoní se ženou v dámském sedle za sebou a vysadil ji na vnějším nádvoří, aby se šla domluvit se strážnými. Skromně, ale s pevnou sebedůvěrou požádala o rozmluvu s panem šerifem a sdělila, že její záležitost je důležitá a že i ten, koho hledá, ji za takovou bude považovat.

Hugh v košili a v kožené kazajce přišel ze zbrojnice, rozpálený a zakouřený od kovářské pece. Žena na něho hleděla stejně zvědavě jako on na ni, tak mladý a nečekaný byl jeho zjev. Nikdy ještě šerifa tohoto hrabství neviděla a čekala někoho staršího, kdo si víc potrpí na důstojnost než tento drobný mladý člověk, jemuž možná nebylo ještě ani třicet, černovlasý a černobrvý, připomínající spíš jednoho z kovářských učňů než královského úředníka.

„Přála jste si mě vidět, paní?“ zeptal se Hugh. „Pojďte dál a povězte mi, co ode mne potřebujete.“

Bez rozpaků ho následovala do předsíňky strážnice, ale na okamžik zaváhala, když ji vyzval, aby se posadila, jako by cítila potřebu nejdříve oznámit a vysvětlit svou záležitost, než bude schopna se uvolnit.

„Myslím, pane, že potřebujete vy mne, pokud je pravda to, co jsem slyšela.“ Její hlas měl intonaci venkovanky a zněl trochu drsně a syrově, jako by byl svého času příliš namáhán či přetěžován. Nebyla také tak mladá, jak se zprvu domníval, byla dobře pětatřicetiletá, ale hezká, nesla se zpříma a pohybovala se skromně a s půvabem. Měla na sobě usedlé a střízlivé tmavohnědé šaty, vlasy stažené dozadu a schované pod bílým šlojířem. Dokonalý obraz řádné měšťanské choti nebo panské komorné. Hugh nedokázal ihned uhodnout, jak asi do jeho současných starostí zapadá, ale byl ochoten počkat si na vysvětlení.

„A co jste slyšela?“ zeptal se.

„Na trhu se povídá, že jste zatkl muže jménem Britric, podomního obchodníka, protože zabil ženu, která s ním v loňském roce nějakou dobu žila. Je to tak?“

„V podstatě ano,“ přisvědčil Hugh. „Máte k tomu co vypovědět?“

„To mám, pane!“ Nechávala oči napůl zastřené těžkými, dlouhými řasami a jen vzácně a krátce mu vzhlédla přímo do tváře. „Nemyslím si o Britrikovi nic zvlášť dobrého a mám k tomu své důvody, ale také se na něho nezlobím. Bylo s ním nějaký čas dobře, a přestože jsme se opravdu rozešli ve zlém, nechci, aby visel za vraždu, která nikdy nebyla spáchána. Tak jsem tady, abych prokázala, že jsem živá. A jmenuji se Gunnilda.“

„A také že ano!“ prohlásil Hugh, když o několik hodin později líčil celou tu nepravděpodobnou historii během odpolední klášterní hodinky oddechu v Cadfaelově dílně. „Bezesporu je to Gunnilda. Měl jste vidět, jak se zatvářil ten podomní obchodník, když jsem mu ji přivedl do cely. Prohlédl si tu důstojnou, vážnou postavu od hlavy k patě, pak se jí pořádně podíval do obličeje, brada mu spadla, nemohl tomu uvěřit, ale jen co popadl dech, zaječel: ,Gunnilda!‘ Baže, je to ona, není nejmenší pochyby, ale tak změněná, že chvíli nevěřil svým očím. A to ráno neodešel jen tak, jak nám tvrdil. Není divu, že se odplížil a nechal ji spát. Odnesl totiž s sebou celý její výdělek do posledního penízku i se svým. Já říkal, že má něco na svědomí a že to má něco společného s tou ženou. Také že ano, okradl ji o všechno, co mělo nějakou cenu, a musela to mít loni na podzim a na začátku zimy pořádně těžké.“

„Zní mi to,“ bez údivu se ozval Cadfael, Jako by jejich dnešní shledání bylo asi taky dost bouřlivé.“

„No, měl z ní takovou radost, že děkoval, sliboval náhradu a vlichocoval se jí, jak mohl. A ona ho odmítá žalovat pro krádež. Myslím, že ho dokonce napadlo, aby ji zlákal zpátky k toulavému životu, ale kdepak ona! Zavolala si podkoního, ten ji vysadil do sedla a odjeli.“

„A Britric?“ Cadfael zamyšleně míchal tekutinou, která mírně bublala v hrnci na roštu, položeném na jedné straně ohřívadla. Do nosu je štípaly ostré, horké výpary jablečníku. U stařičkých bratrů v Edmundově nemocnici se už vyskytl nějaký ten kašel a nastuzení.

„Už je na svobodě a pryč, hodně zkrotlý, ale nevím, jak dlouho mu to vydrží. Není důvod ho dál držet. Budeme pro jistotu dohlížet na jeho obchody, ale jestli začíná poctivě prosperovat — no, skoro poctivě! —, třeba už bude mít rozum a bude se držet v mezích zákona. A třeba se i opatství dočká svých poplatků, jestli napřesrok přijde na jarmark. Jenže se nám celá historie krásně zopakovala, Cadfaele, a museli jsme pustit nejen jednoho možného vraha, ale už dva. Věřil byste tomu?“

„Takové věci se už staly,“ opatrně odvětil Cadfael, „ale ne právě často.“

„Vy tomu věříte?“

„Věřím, že se to stalo. Ale že se to stalo náhodou, nevím, nevím. To se mi věřit nechce,“ důrazně dodal Cadfael.

„Že by jedna údajně mrtvá žena zase ožila, budiž. Ale že by i druhá? A máme očekávat, že nám umře a zase ožije třetí, pokud se nám podaří nějakou třetí najít? A přitom tu pořád máme tu nebohou, ukřivděnou duši čekající na spravedlnost, které by se jí mělo dostat, i kdyby ne za cenu odplaty, ale aspoň tím, že bude uctěno a připomenuto její jméno. Ona mrtvá je a dožaduje se účtování.“

Cadfael s úctou a náklonností vyslechl proslov, který mohl klidně zaznít od opata Radulfa, ale byl přednesen s mladistvým a světským zápalem. Hugh nedával často průchod rozhořčení, aspoň ne nahlas.

„Hughu, pověděla vám, jak a kde se doslechla, že máte Britrika ve vězení?“

„Jen neurčitě. Prý se o tom povídá na tržišti. Nenapadlo mě,“ zlobil se na sebe Hugh, „podrobněji se jí vyptat.“

„Je to jen tři dny, co jste oznámil, z čeho je podezřelý, a rozhlásil její jméno. Novina putuje rychle, ale bylo by docela důležité vědět, jak daleko za ten čas stačila dojít. Rozumím správně, že Gunnilda vysvětlila, co se s ní stalo? Jak se změnily její poměry? Ještě jste mi nepověděl, kde teď žije a slouží.“

„Vlastně jí Britric svým způsobem posloužil, když ji tam v Rualdově chalupě nechal bez groše. Byl srpen, konec jarmarku, nebylo snadné něco vydělat, a tak se během podzimu stěží protloukala. Uživila se, ale nic neušetřila, a jak si vzpomenete — Bůh ví, že byste měl! —, zima přišla brzo, a tuhá. Udělala to, co potulní herci většinou dělají, začala se ohlížet po panském sídle, kde by přijali dobrou zpěvačku po čas nejhorší zimy. Je to běžný zvyk, ale nejistá sázka, můžete vyhrát, nebo pochodit špatně!“

„Ano,“ přisvědčil Cadfael, spíš sobě než příteli, „to jsem mu řekl.“

„Ona pochodila dobře. V prosinci, když sněžilo, náhodou přišla na statek ve Withingtonu. Od té doby, co byly zabaveny FitzAlanovy državy, jej spravuje Giles Otmere jako nájemce koruny a má děti, které rády přivítaly na vánoční svátky zpěváka. Takže ji přijali. Nejlepší na tom je, že dceři, které je právě osmnáct, se Gunnilda zalíbila. Prý umí pěkně česat, dobře se ohání jehlou, a tak ji děvče přijalo jako svou komornou. Měl byste vidět, jak teď cupitá a chová se jako nevinnost sama. Dobře své paní slouží a nemůže si ji vynachválit. Gunnilda se už víckrát nevrátí na silnici a na tržiště, na to má příliš zdravý rozum. Vážně, Cadfaele, měl jste ji vidět.“

„To je pravda,“ přemítavě opáčil Cadfael, „myslím, že měl. Dobrá, Withington není daleko, jen kousek za Uptonem, ale pokud paní Gunnilda nepřijela včera do města na trh nebo někdo s tou novinou náhodou nezabrousil do Withingtonu, zdá se, že pověst běžela trávou a přes řeku sama od sebe. Jistě, někdy pověst letí rychleji než pták, aspoň po městě a Předklášteří, ale do vzdálenějších vesnic jí to obvykle nějaký den trvá. Pokud si někdo nepospíší a nedonese ji.“

„Ať už si ji přivezli z trhu, nebo přivála s větrem, zřejmě do Withingtonu doputovala,“ pokrčil rameny Hugh. „Takže Britric měl štěstí. Já teď nevím, kde dál hledat, ale je to lepší než pronásledovat nevinného. Přesto bych se nerad vzdával a nechal to upadnout do zapomenutí.“

„Zatím to není třeba vidět tak černě. Počkejte ještě pár dní a věnujte se mezitím královým záležitostem. Třeba nám ještě jedna nitka zůstala.“

Před nešporami se Cadfael odebral do opatova bytu a požádal o slyšení. Svou prosbu přednesl trochu zdráhavě. Dobře věděl, že je mu často povolováno víc, než co běžně připouští řád, a tentokrát si dokonce nebyl ani příliš jist svými záměry. Navíc to, jak se na něho opat naučil spoléhat, bylo samo určitým břemenem.

„Otče, myslím, že za vámi byl dnes odpoledne Hugh Beringar a pověděl vám, co se stalo ve věci toho Britrika. Žena, o níž bylo známo, že se před rokem vyskytovala v jeho společnosti, skutečně zmizela ze svých obvyklých míst, ale nezemřela. Dostavila se k Hughu Beringarovi, aby prokázala, zejí neublížil, a on byl propuštěn.“

„Ano,“ přisvědčil Radulfus, „to vím. Hugh byl u mne před hodinou. Jsem jen rád, že ten člověk vraždu nespáchal a může svobodně odejít. Ale naše odpovědnost za mrtvou trvá a naše pátrání musí pokračovat.“

„Otče, přišel jsem vás požádat o dovolení, abych směl zítra podniknout cestu. Stačilo by mi několik hodin. V jednom ohledu toto zproštění viny vyvolává jisté otázky, které je třeba zodpovědět. Neradil jsem Hughu Beringarovi, aby takové pátrání podnikl, jednak proto, že ho velmi zaměstnávají královy záležitosti, jednak se mohu mýlit, a pokud se to prokáže, nemusím ho s tím obtěžovat. Pokud se naopak prokáže, že mé pochybnosti jsou opodstatněné,“ velmi střízlivě dodal Cadfael, „musím mu tu věc předat a nechat to na něm.“

,A smím se zeptat,“ otázal se po kratičkém zamyšlení opat s přelétavým stínem neveselého úsměvu, „jaké pochybnosti to jsou?“

„Raději bych nic neříkal,“ otevřeně odpověděl Cadfael, „dokud sám nebudu mít odpověď ano či ne. Pokud se totiž ze mne stal přechytřelý, podezřívavý dědek, který má sklon vidět nekalosti i tam, kde nejsou, raději bych nikoho jiného do toho nedůstojného močálu nezatahoval a nevznášel falešná obvinění, která je snazší rozhlásit než odvolat. Mějte se mnou do zítřka trpělivost.“

„Pověz mi tedy jen jedno. Doufám, že v tom, o čem uvažuješ, není nic, co by opět ukazovalo na bratra Rualda?“

„Ne, otče. Ukazuje to směrem od bratra Rualda.“

„To je dobře. Nemohu uvěřit, že by spáchal něco zlého.“

„Jsem si jistý, že nic zlého neudělal,“ důrazně potvrdil Cadfael.

„Aspoň on tedy může mít pokoj.“

„To jsem neřekl.“ A na opatův ostrý, pronikavý pohled pevně dodal: „My všichni v tomto domě sdílíme starost a zármutek kvůli bytosti, která leží v opatské půdě beze jména, pohřbená bez náležitých obřadů a rozhřešení. Do té míry nikdo z nás nemůže mít pokoj, dokud se to nevyřeší.“

Radulfus zůstal chvilku nehybný a bedlivě hleděl na Cadfaela. Pak se rázně vytrhl a řekl věcně: „Čím dřív tedy v pátrání postoupíš, tím lépe. Pokud je cesta trochu dlouhá na to, aby ses během dne dostal tam a zpátky, vezmi si ve stáji mulu. Kam máš namířeno? Smím se zeptat aspoň na to?“

„Nikam daleko, ale ušetřím čas, když pojedu. Jen na statek ve Withingtonu.“

Cadfael vyjel druhý den ráno hned po ranní mši na šestimílovou vyjížďku k sídlu, kde Gunnilda našla útočiště před náhodami a nehodami kočovného života. Řeku překročil na přívozu kousek proti proudu od longnerských pozemků a na druhé straně sledoval potůček, který se tam vléval do Severnu. Po obou stranách se zvedala pole. Asi čtvrt míle odtud viděl po pravici dlouhý hřeben stromů a keřů, na jehož druhé straně leželo Hrnčířovo pole, nyní proměněné v čerstvě zoranou, rovnou plochu a mírně se svažující louku. Zbytky chalupy již budou touto dobou rozebrány, zahrada odstraněna a místo srovnáno. Cadfael se tam už podívat nešel.

Až k vesnici Upton vedla cesta mezi širými poli a mírňoučce stoupala. Odtud pak pokračovala dobře uježděná cesta úrodnou a zelenou rovinou ještě asi dvě míle k Withingtonu. Mezi vesnickými domky si poklidně hledaly cestu dva potoky, na jižním konci se slévaly a pak ústily do řeky Tern. Kostelík uprostřed palouku patřil opatství, stejně jako jeho soused v Uptonu. Biskup de Clinton jej daroval benediktinům před několika lety. Na druhém konci vesnice kousek od potoka stálo panské sídlo v nízké kůlové ohradě, obklopeno stodolami, chlévy a stájemi. Přízemí bylo trámové, jeden konec obytného patra z kamene a ke dveřím síně vedlo několik strmých schodů. Už v tuto časnou hodinu bylo otevřeno, protože pekař i mlékařka jistě probíhali sem a tam.

Cadfael u vrat sesedl a poklidně vedl mulu do dvora. Nespěchal a rozhlížel se. Z chléva do mlékárny právě přecházela služebná s velikým džbánem mléka, zastavila se, když ho spatřila, ale protože se ze stáje vynořil podkoní a svižně kráčel převzít Cadfaelově mule uzdy, pokračovala za svou prací.

„Jste časně na cestách, bratře. Jak vám můžeme posloužit? Pán už odjel k Rodingtonu. Mám za ním poslat, pokud máte jednání s ním? Nebo máte-li čas počkat, až se vrátí, rádi vás pozveme dál. Pro váš řád máme dveře vždycky otevřené.“

„Nebudu vyrušovat zaměstnaného člověka,“ srdečně odpověděl Cadfael. „Jedu jen poděkovat vaší mladé paní za laskavost a pomoc v jisté nepříjemné záležitosti, a smím-li dámě složit poklonu, za chvíli budu na cestě zpátky do Shrewsbury. Její jméno neznám, protože váš pán má dětí celé hejno, jak jsem slyšel. Ta, kterou hledám, asi bude nejstarší. Má komornou jménem Gunnilda.“

Podle samozřejmosti, s níž podkoní jméno přijal, měla již Gunnilda v této domácnosti své pevné a uznávané postavení, a pokud se někdy ostatní služebné mrzely nad proměnou ucourané komediantky v oblíbenou komornou, již se na to zapomnělo, což svědčilo o Gunnildině bystrosti a rozumnosti.

„Ale ano, to je slečna Pernel,“ odpověděl podkoní, otočil se a zavolal na kolem procházejícího chlapce, aby převzal mulu a postaral se o ni. „Je doma, i když paní odjela s pánem, aspoň na kus cesty, protože má jednání s mlynářovou ženou v Rodingtonu. Pojďte dál a já vám zavolám Gunnildu.“

Jak stoupali po schodech, hlasy ozývající se na dvoře vystřídaly pronikavější hlásky a příval dětského smíchu, z otevřených dveří vylétli dva kloučci, jeden asi osmiletý, druhý dvanáctiletý, třemi skoky byli dole, přičemž málem porazili Cadfaela, vzpamatovali se, udýchaně vyjekli a pokračovali v úprku směrem k lukám. O zlomkrk je následovala pětiletá či šestiletá holčička, oběma ručičkama si držela sukně a z plna hrdla křičela na bratry, ať na ni počkají. Podkoní ji obratně zvedl a bezpečně postavil na zem pod schody a ona pádila za bratry, co jí krátké nožky stačily. Cadfael se na schodech na okamžik otočil a sledoval její běh. Když se obrátil zpět, aby stoupal dál, ve vchodu jako zarámovaná stála dospělejší dívka a usměvavě, překvapeně na něj hleděla.

To rozhodně nebyla Gunnilda, ale Gunnildina paní. Hugh říkal, že právě oslavila osmnáctiny. Osmnáct, a ještě nebyla vdaná, ba, jak se zdálo, ani zasnoubená, snad pro své skromné věno a otcův původ, ale třeba i proto, že byla nejstarší z toho hejna čilých kuřátek a velmi užitečná v domácnosti. Při dvou zdravých synech bylo nástupnictví zajištěno a postarat se o věno dvěma dcerám mohlo být při příjmech Gilese Otmera dost náročné, takže nebylo naspěch. Se svým půvabným vzhledem a očividně vřelou povahou ani nebude velké věno potřebovat, přijde-li ten pravý.

Nebyla vysoká, ale měkce zaoblená a dařilo se jí jaksi celým tělem vyzařovat jas, jako by se usmívala od jemných hnědých vlasů až po malé nožky, stejně jako se usmívaly její oči a rty. Tvářičku měla kulatou, oči daleko od sebe, široce rozevřené a zářící upřímností, ústa plná a vášnivá, a zároveň odhodlaně pevná, přestože v tuto chvíli byla pootevřená překvapeným úsměvem. V ruce držela sestřinu pohozenou dřevěnou panenku, kterou právě zvedla z podlahy.

„Tady máte slečnu Pernel,“ vesele ji představil podkoní a udělal krok zpátky, směrem na dvůr. „Paní, tady vážený bratr by s vámi rád mluvil.“

„Se mnou?“ vykulila oči. „Pojďte dál, pane, a buďte vítán. Opravdu hledáte mne? Ne maminku?“

Zářivému zjevu dívky jako by odpovídal i její hlas. Byl vysoký a veselý, trochu dětský, ale velmi melodický ve svém zpěvavém přízvuku.

„Aspoň se uslyšíme,“ zasmála se, „když jsou děti pryč. Pojďte do okenního výklenku a odpočiňte si.“

Alkovna, kde se usadili, měla na ochranu před povětřím přivřenou jednu okenici, ale druhá byla dokořán. To ráno bylo téměř bezvětří, a přestože byla obloha zatažená, světla bylo dost. Sedět proti té dívce bylo jako dívat se na žhnoucí lampu. V tu chvíli měli síň sami pro sebe, i když z chodby, kuchyně a ze dvora slyšel několik hlasů, jež se spolu při práci harmonicky proplétaly.

„Přicházíte ze Shrewsbury?“ zeptala se.

„S opatovým svolením, abych vám poděkoval, že jste tak pohotově poslala svou komornou Gunnildu k panu šerifovi, aby osvobodila muže, který byl ve vězení pro podezření, že ji má na svědomí. Jak můj opat, tak šerif jsou vašimi dlužníky. Jde jim o spravedlnost a vy jste jim pomohla vyhnout se nespravedlnosti.“

„Nic jiného jsme přece udělat nemohli,“ odpověděla prostě, Jakmile jsme se dověděli, že je to třeba. Nikdo by přece nenechal nějakého chudáka ve vězení ani o den déle, než je nutné, když nic zlého neudělal.“

„A jak jste se dověděli, že je to třeba?“ zeptal se Cadfael. To byla otázka, kvůli níž přišel, a odpověděla mu na ni vesele a otevřeně, netušíc její skutečný význam.

„Bylo mi to řečeno. Víte, jestli si někdo zaslouží dík, tak ani ne my, jako spíš ten mladý muž, který mi o celé věci pověděl. Všude se po Gunnildě vyptával, totiž, jestli nestrávila loňskou zimu v nějaké domácnosti v téhle části hrabství. Nečekal, že ji tu ještě najde, a k tomu trvale usazenou, ale moc se mu ulevilo. Já jen poslala Gunnildu s podkoním do Shrewsbury, kdežto on jezdil sem a tam, vyptával se na ni, pátral, jestli je živá a zdravá, a chtěl ji poprosit, aby přišla a prokázala to, protože je považována za mrtvou.“

„Dělá mu velkou čest, že mu tak záleží na spravedlnosti,“ pravil Cadfael.

„To ano!“ vřele přitakala. „Nebyli jsme první, koho navštívil, než přijel k nám, byl až v Cressage.“

„Znáte ho jménem?“

„Do té doby jsem ho neznala. Pověděl mi, že je Sulien Blount z Longneru.“

„Ptal se výslovně po vás?“

„Kdepak!“ Překvapilo a pobavilo ji to. Nebyl si jistý, jestli si již bystře neuvědomila podivnou naléhavost jeho dotazů, ale neviděla důvod váhat s odpovědí. „Ptal se po mém otci, ale tatínek byl tou dobou na polích a já byla na dvoře, když přijel. Oslovil mě jen náhodou.“

Příjemná náhoda, pomyslel si Cadfael, a možná jistá neočekávaná útěcha pro ztrápeného.

„A když se tedy dověděl, že našel ženu, kterou hledá, chtěl s ní mluvit? Nebo to nechal na vás?“

„Ano, mluvil s ní. V mé přítomnosti jí pověděl, že je nějaký podomní obchodník ve vězení a ona že musí předstoupit před pana šerifa a dokázat, že jí nijak neublížil. A ona to ochotně udělala.“

Nyní byla vážná a už se neusmívala, ale zůstávala otevřená a přímočará. Z jasných, inteligentních očí vyzařovalo, že za tímto vyptáváním rozeznala hlubší záměr a velmi ji zajímají souvislosti, ale ani tehdy neviděla důvod něco zamlčovat nebo se rozmýšlet, protože pravda podle její víry nemohla vést ke škodě. Bez váhání tedy položil poslední otázku: „Měl příležitost s ní mluvit o samotě?“

„Ano,“ přisvědčila Pernel. Její daleko od sebe posazené oči se pevně upíraly na Cadfaelovu tvář a byly zlatavě, slunečně hnědé, světlejší než její vlasy. „Poděkovala mu a vyprovodila ho na dvůr, když nasedal na koně a odjížděl. Zůstala jsem vevnitř s dětmi, právě se vrátily a byl skoro čas na večeři. Ale on se nechtěl zdržet.“

Pozvala ho však. Líbil se jí, líbí se jí i teď a přemítá, přestože bez obav, co asi tak může toho shrewsburského mnicha zajímat na počínání Suliena Blounta z Longneru. „Co si říkali, to nevím,“ pokračovala. „Určitě nic špatného.“

„Asi to dokážu uhodnout. Myslím, že ji mladý pán požádal, aby šerifovi neříkala, že ji přišel hledat on, ale aby řekla, že se o Britrikově neštěstí a své údajné smrti doslechla z kolujících pověstí. Noviny se snadno šíři a nakonec by se to byla doslechla, ale obávám se, že přece jen ne tak rychle.“

„Ano,“ zarděla se Pernel a zazářila, „umím si představit, že nechtěl, aby mu přičítaly nějaké zásluhy za jeho dobrý skutek. Proč? Poslechla ho?“

„Ano. Nedá se jí to vyčítat a on měl právo ji o to požádat.“ Třeba nejen právo, ale i potřebu! Cadfael se začal zvedat a děkovat za čas, který mu věnovala, ale natáhla ruku a zadržela ho.

„Nesmíte od nás odejít bez občerstvení, bratře. Pokud se u nás nezdržíte na oběd, dovolte aspoň, ať zavolám Gunnildu, aby nám přinesla víno. Otec na letním jarmarku koupil nějaké francouzské.“ Už byla na nohou a chvátala přes síň ke dveřím za závěsem, než stačil buď přijmout, nebo se vzdálit. Vlastně je to spravedlivé, uvažoval. On od ní získal, co chtěl, poskytla to bez neochoty a bez obav, nyní chce něco ona od něho. „Gunnildě nic říkat nemusíme,“ pravila tiše, když se vrátila. „Vedla předtím těžký život, tak ať na něj nemusí vzpomínat. Je mi dobrou přítelkyní a služebnou a miluje děti.“

Žena, která přišla z kuchyně nebo ze spíže s lahví a sklenicemi, byla vysoká, řeklo by se spíš hubená než štíhlá, ale její pohyby byly i v prostém tmavém šatě stále elegantní a plavné. Měla oválný obličej, rámovaný bílým šlojířem, hladkou olivovou pleť a tmavé oči, jež si prohlédly Cadfaela s klidnou, ale obezřetnou zvědavostí a s téměř majetnickou náklonností utkvěly na Pernel, byly ještě bez vrásek a krásné. Obratně je obsloužila a diskrétně se vzdálila. Gunnilda se dostala do přístavu, odkud už nehodlala vyplout, a už vůbec ne na pozvání darebáka jako Britric. Až se její paní vdá, bude tu ještě mladší sestřička, o kterou se bude moci starat, a jednoho dne se možná sama Gunnilda vdá a bude to nejspíš pohodlný, praktický sňatek dvou slušných stárnoucích služebníků, kteří spolu sloužili tak dlouho, aby věděli, že se spolu dobře snesou až do konce života.

„Vidíte, že stálo za to ji přijmout, a jak je tu spokojená. A teď,“ neskrývaně přikročila k tomu, co ji nejvíc zajímalo, „mi povězte o Sulienu Blountovi. Myslím totiž, že ho znáte.“

Cadfael se nadechl a pověděl jí vše, co považoval za dobré, aby věděla o někdejším benediktinském novici, jeho domově a rodině a jeho konečném rozhodnutí vrátit se do tohoto světa. Z historie Hrnčířova pole neřekl víc než pouhý fakt, že pole postupně přešlo od Blountů až do majetku opatství a při orbě vydalo tělo mrtvé ženy, po jejíž totožnosti nyní zákon pátrá. To se zdálo být dostatečným důvodem, aby se syn té rodiny o věc osobně zajímal a namáhal se zprostit podezření nevinného, a také to uspokojivě vysvětlovalo starost projevovanou opatem a jeho poslem, tímto obstarožním mnichem, který tu nyní seděl v okenním výklenku s Pernel a stručně líčil celý znepokojivý příběh.

„A jeho matka je opravdu tak těžce nemocná?“ ozvala se Pernel, naslouchajíc s očima rozšířenýma soustrastí a s bedlivou pozorností. „Musí být jen ráda, že se nakonec rozhodl vrátit domů.“

„Starší syn se v létě oženil,“ vysvětlil Cadfael, „takže v domácnosti je mladá žena, která jí zajišťuje pohodlí a péči, ale jistě bude ráda, že má Suliena zase doma.“

„Není to tak daleko,“ přemítala Pernel. „Jsme skoro sousedi. Myslíte, že je paní Donatě někdy dost dobře na to, aby přijímala návštěvy? Když nemůže ven, musí se někdy cítit osamělá.“

Cadfael se rozloučil a v uších mu stále zněl jemný cílevědomý náznak v dívčině vřelém hlase a před očima měl její jasnou, důvěřivou tvář, jež byla pravým protikladem nemoci, osamělosti a bolesti. Konečně, proč ne? I když půjde spíš hledat mladého muže, který upoutal její obraznost, než svým živoucím zájmem a půvabem těšit churavou šlechtičnu, její přítomnost přesto může být zázračně blahodárná.

Beze spěchu jel zpátky mezi podzimními poli, a místo aby zabočil do brány opatství, pokračoval přes most do města za Hughem Beringarem na hrad.

Jakmile začal stoupat po nájezdu k věžové bráně, bylo mu jasné, že se stalo něco, co uvnitř způsobilo obrovský rozruch. Do svahu čile hrkotaly dva prázdné vozy a pak zmizely v hlubokém průchodu věže. Uvnitř mezi obytnou budovou, stájemi, zbrojnicí a sklady panoval tak čilý ruch, že Cadfael zůstal sedět několik minut na své mule bez povšimnutí a zvažoval, co vidí, a vyvozoval nevyhnutelný závěr. Nebyl tu totiž žádný zmatek ani rozčilení, všechno se odbývalo cílevědomě a přesně. Bylo to spořádané vyvrcholení promyšlených a dobře naplánovaných příprav. Sesedl a Will Warden, Hughův nejstarší a nejostřílenější seržant, se mezi naváděním vozků do vnitřního nádvoří na okamžik zastavil a přišel mu vysvětlit, co se děje.

„Zítra ráno pochodujeme. Před hodinou přišla zpráva. Jděte za ním, bratře, je ve strážnici.“

A už byl pryč. Pokynul kočímu druhého vozu, aby projel průchodem dovnitř, a zmizel za vozem, aby se postaral, že bude pořádně naložen. Zásobovací kolona musí být připravena k odjezdu ještě dnes, ozbrojená družina za nimi vyjede s prvním světlem.

Cadfael přenechal mulu stájníkovi a přešel do hlubokého vchodu strážnice ve věžové bráně. Hugh při pohledu na něj vstal od stolu, zavaleného listinami, shrnul je a odsunul stranou.

„Přišlo to, jak jsem si myslel. Král proti němu musel vytáhnout. Nemohl dál sedět a nic nedělat, když si chtěl zachránit důstojnost. Přestože ví stejně dobře jako já,“ přiznal zaměstnaný a rozpálený Hugh, „že naděje na to, přimět Geoffreyho de Mandevilla k pravidelné bitvě, je pranepatrná. Vždyť má bezpečný přísun zásob z Essexu, i kdyby už z Bažin nemohl vyždímat žádné další obilí ani dobytek. A všechny ty ponuré roviny jsou samá voda a on to tam zná jako své boty. No, naděláme mu co největší škody, a pokud ho nebudeme moci vyštvat, snad ho tam aspoň uzavřeme. Ať je to jak chce, Štěpán svolal hotovost do Cambridge a vyžádal si ode mne na omezený čas jednu družinu a družinu také dostane, stejně dobrou jako jeho Vlámové. A pokud nedostane svůj bleskový záchvat — někdy překvapí sebe i nás —, budeme v Cambridgi dřív než on.“

Když si takto ulevil od svého bezprostředního zaneprázdnění, jež nebylo nijak zvlášť naléhavé, protože všechno bylo připraveno předem, pozorněji se zadíval na přítele a pochopil, že kurýr krále Štěpána nebyl jediný, kdo mu přinesl závažné zprávy.

„Vida, vida!“ pravil mírně. „Koukám, že máte také něco na mysli, nejen Jeho královská Milost. A já se vás chystám opustit a nechat vás táhnout náklad samotného. Posaďte se a povězte mi, co je nového. Ještě je čas, než budu muset vyrazit.“

[ IX ]

„Žádná náhoda to nebyla,“ pravil Cadfael, opřen o zkřížené paže. „Měl jste pravdu. Celý děj se z dobrého důvodu opakoval, protože jej táž ruka posunula tam, kde jej chtěla mít. Dvakrát! Leželo mi to v hlavě, tak jsem to vyzkoušel. Postaral jsem se, aby chlapec věděl, že je z toho zločinu podezřelý další muž. Snad jsem Britrikovo ohrožení vymaloval trochu černěji, než odpovídalo pravdě. A vida: mládenec si vzal k srdci pravdu, kterou jsem mu pověděl o tom, že kočovníci si na zimu hledají teplé přístřeší, a vyrazil pátrat, jestli na nějakém statku nenašla útočiště jistá Gunnilda. A všimněte si, tentokrát vůbec nemohl vědět, jestli je ta žena živá, nebo mrtvá, protože o ní nevěděl nic víc, než to, co jsem mu řekl. Měl štěstí a našel ji. Ale proč ji hledal, když o ní v životě neslyšel, v životě ji neviděl, proč se tak namáhal kvůli Britrikovi?“

„Ano, proč,“ souhlasil Hugh a upíral na něho oči přes stolní desku, „ledaže věděl, co nevěděl nikdo jiný, že naše mrtvá není a nemůže být tahle Gunnilda? A jak to mohl vědět, ledaže až příliš dobře ví, kdo ta mrtvá je a co se jí stalo?“

„Nebo si myslí, že to ví,“ taktně ho opravil Cadfael.

„Cadfaele, váš nevydařený bratr mě začíná zajímat. Shrňme si to. Máme tu mladíčka, který se krátce nato, co Rualdova manželka zmizela z domu, naprosto neočekávaně rozhodne opustit domov a jít do kláštera, ale ne tady blízko, kde ho znají, k vám nebo do Haughmondu, do domu, kterému jeho rodina vždycky přála, ale daleko odtud, do Ramsey. Prchá snad z místa, které ho nyní straší a kde ho něco pronásleduje? A třeba je pro něj i nebezpečné? Chtě nechtě se vrátí domů, když se Ramsey promění v lupičské doupě, a dost možná nyní opravdu pochybuje, jestli bylo od něj moudré jít do kláštera. A co tu zjistí? Že se našlo tělo ženy pohřbené na pozemku, který patříval k rodinným državám, a že se mezi lidmi docela oprávněně soudí, že je to Rualdova ztracená manželka a že je Ruald její vrah. Co tedy udělá? Vypravuje historku, která má dokázat, že je Generys živá a zdravá. Je příliš daleko na to, aby se dala snadno najít a promluvila za sebe sama, vzhledem k tomu, v jakém stavu je nyní ten kraj, ale on má důkaz. Má prsten, který jí patříval a který prodala v Peterborough dlouho potom, co odtud odešla. Takže to nemůže být její tělo.“

„Ten prsten,“ rozvážně připomněl Cadfael, „byl nesporně její a pravý. Ruald jej okamžitě poznal a byl nezměrně rád a vděčný za ujištění, že je živá, zdravá a zřejmě se jí bez něho daří dobře. Viděl jste ho stejně jako já. Jsem přesvědčen, že v Rualdově chování nebyla žádná lest, žádná faleš.“

„Tomu také věřím. Nemyslím si, že se vracíme zpátky k Rualdovi, přestože, Bůh ví, se možná vracíme ke Generys. Ale podívejme se, co bylo dál! Pátrání vynese na světlo dalšího muže, který by mohl podle všeho být vinen zabitím jiné zmizelé ženy právě na tom místě. A Sulien Blount, jakmile se o tom od vás tak užitečně doví, zase projeví zájem o tu záležitost, dobrovolně se vydá hledat i tuhle ženu, aby předvedl, že je živá. A přisámbůh, má takové štěstí, že ji najde! Takže vyprostí z tenat Britrika, jako vyprostil Rualda. A teď mi, Cadfaele, po pravdě povězte, co vám to všechno říká?“

„Říká mi to,“ poctivě přiznal Cadfael, „že bez ohledu na to, kdo je ta žena, Sulien sám je vinen a hodlá bojovat o život, ale ne na účet Rualda, Britrika nebo kohokoli nevinného. A to by myslím odpovídalo jeho povaze. Dokázal by zabít, ale nedovolil by, aby za to visel někdo jiný.“

„Takhle jste to tedy rozluštil?“ zkoumavě ho pozoroval Hugh s černým obočím povytaženým a s jedním koutkem svých výmluvných úst posměšně zdviženým.

„Tak jsem to rozluštil.“

„Ale nevěříte tomu!“

Bylo to spíš konstatování než otázka. Hugh nebyl překvapen tímto závěrem. Už se v Cadfaelovi vyznal dost dobře na to, aby postřehl tok jeho myšlenek ještě dřív, než si ho sám uvědomil. Cadfael chvíli mlčky a úporně zvažoval, co z toho plyne. Pak se rozvážně vyslovil: „Napohled je to logické, je to možné, dokonce je to i pravděpodobné. Jestli je to přece jen Generys, a už to tak zase vypadá, podle všeobecného mínění byla krasavice. Pravda, byla dost stará na to, aby mohla být málem jeho matkou, a znal ji odmalička, ale sám víceméně řekl, že utekl do Ramsey, protože zjistil, že se do ní provinile a bolestně zamiloval. To se stává mnoha zelenáčům, že svou první neblahou lásku pocítí k ženě, kterou dávno důvěrně znají a mívali ji rádi jinak, ženě z jiné generace, a k tomu nedosažitelné. Ale co když v tom bylo víc než jen útěk před neřešitelnými problémy a nezhojitelnou bolestí? Představte si tu situaci, kdy manžel, kterého milovala a kterému důvěřovala, zpřetrhá svazek, jímž byli srostlí, do krve ji tím raní, a přesto ji nechává spoutanou, nesvobodnou a osamělou! Zuřivost a hořkost nad takovou zradou se u vášnivé ženy mohla snadno změnit v pomstychtivost vůči všem mužům, i těm zranitelným, mladým. Vzala ho, potěšila se jeho zbožňujícíma, psíma očima, a pak ho odmrštila. Takovou urážku prožívají mladí při první mučivé zkušenosti až k smrti. Ale ta smrt mohla být její. To by byl dostatečný důvod, proč uprchnout z místa a ze světa do dalekého kláštera, aby neviděl ani stromy, které stínily její domov.“

„Je to logické,“ opakoval Hugh po Cadfaelovi, ,je to možné, je to uvěřitelné.“

„Má jediná námitka je,“ prohlásil Cadfael, „že tomu prostě nevěřím. Ani nemohu, z docela dobrých důvodů — prostě nevěřím.“

„Vaše výhrady,“ pravil Hugh smířeně, „mě vždycky zabrzdí a přinutí našlapovat velmi opatrně, dnes jako jindy! Ale napadá mě jiná věc: Co když měl Sulien ten prsten celou dobu od chvíle, kdy se s Generys rozešel — ať s živou, nebo mrtvou? Co když mu jej dala sama? Zahodila manželův svatební dar v hořkosti nad tím, že ji opustil, a věnovala jej nejnevinnějšímu a nejžalostnějšímu milenci, jakého kdy mohla mít. A ona přece říkala, že má milence.“

„Jestli ji zabil, byl by si ponechal její dárek?“

„Proč ne? Ale ano, docela dobře si jej mohl nechat. Takové věci se už staly, když láska jednoho ve své nejďábelštější podobě vzbudí nenávist, ďábla, v tom druhém, pak se mezi sebou utkají dvě ďábelské síly. Ano, myslím si, že by si její prsten nechal, i kdyby jej měl celý rok skrývat před opatem, zpovědníkem a všemi ostatními v Ramsey.“

„Radulfovi ovšem přísahal, že to neudělal,“ připomněl si náhle Cadfael. „Myslím, že by dokázal zalhat, ale nelhal by jen tak, bez dobrého důvodu.“

„Nepřipsali jsme mu snad dostatečně dobrý důvod pro to, aby lhal? Jestliže měl tedy prsten celou dobu, najednou přišla chvíle, kdy jej bylo kvůli Rualdovi naléhavě nutné ukázat jako důkaz i s tou falešnou historkou, jak k němu přišel. Pokud tedy falešná je. Kdybych měl důkaz, že není,“ zamračil se Hugh nad zlomyslnou hrou náhod, „mohl bych Suliena téměř — téměř — pustit z hlavy.“

„Je tu také otázka,“ váhavě pronesl Cadfael, „proč neřekl Rualdovi hned, když se potkali, že se o Generys doslechl v Peterborough a že je živá a zdravá. I v případě, že si chtěl prsten nechat, jak říká, mohl mu to přece povědět. Určitě věděl, že by mu to přineslo velkou úlevu. Ale neudělal to.“

„Tenkrát ještě chlapec nevěděl, že jsme našli mrtvou ženu,“ připomněl Hugh v zájmu spravedlnosti, „ani že nad Rualdem visí nějaký stín. Dokud v Longneru nevyslechl celý příběh, nevěděl o žádném naléhavém důvodu, proč by mu měl vyprávět o manželce. Mohl dokonce považovat za lepší nic mu nepřipomínat, protože Ruald byl blažený tam, kde je.“

„Nejsem si tak docela jistý,“ začal pomalu Cadfael, usilovně vzpomínaje na krátký čas, který strávil se Sulienem jako pomocníkem v herbáriu, „že o tom případu nevěděl ještě dřív, než šel domů. Ten den, kdy požádal o dovolení navštívit Longner a rodinu, byl u něho v zahradě Jeroným. Potkal jsem ho totiž na odchodu, náramně spěchal a pro jednou se choval krapet zdvořileji a bratrštěji než jindy. A teď si kladu otázku, jestli nepadlo nějaké slovo o objevených ženských kostech a o něčí ohrožené pověsti. Ten večer se Sulien vydal za otcem opatem a dostal povolení zajet do Longneru. Když se druhý den vrátil, ohlásil, že chce vystoupit z řádu, a předložil prsten a historku, jak k němu přišel.“

Hugh tiše bubnoval prsty na stole, oči zamyšleně zúžené. „Co bylo dřív?“ zeptal se prudce.

„Dřív požádal o propuštění.“

„Myslíte, že by pro obvykle pravdomluvného člověka bylo snadnější opatovi zalhat potom než předtím?“

„Napadají nás stejné věci,“ zamračil se Cadfael.

„No,“ pokrčil Hugh rameny, „dvě věci jsou jisté. Za prvé, ať je to se Sulienem samotným jak chce, tohle druhé zproštění viny je dokonale prokázané. Gunnildu jsme viděli a mluvili jsme s ní. Žije, vede se jí dobře a zcela rozumně se nehodlá víckrát vydat na cesty. A protože nemáme důvod Britrika spojovat s žádnou jinou ženou, může klidně jít a přejme jim oběma štěstí. A druhá jistota, Cadfaele, je, že tohle druhé zproštění viny velmi zpochybňuje to první. Generys jsme neviděli. Bez ohledu na prsten teď hodně pochybuji, že ji ještě někdy uvidíme. A přece, a přece — Cadfael tomu nevěří! Tomu, jak to teď vypadá. Tomu, jak se nám to teď jeví.“

„Jisté je ještě jedno,“ připomněl mu Cadfael, „že zítra ráno musíte odtud a králova záležitost nepočká, takže naše zdejší záležitost počkat musí. Je něco, co byste chtěl mít uděláno, než se vrátíte a převezmete otěže? Dej Bůh, aby to bylo brzy!“

Oba vstali, když zaslechli dutý rachot naložených vozů rychle vyjíždějících průjezdem ven. Doléhal k nim zpod kamenné klenby jako ozvěna z jeskyně. Na první úsek cesty se zároveň se zásobami vydával pěšky oddíl lučištníků, aby si vyzvedli čerstvé koně v Coventry, kde je dohoní kopiníci.

„Neříkejte Sulienovi a nikomu jinému ani slovo, ale bedlivě sledujte, co se bude dál dít. Radulfovi povězte, kolik uznáte za vhodné. Umí mlčet jako nikdo jiný. Mladého Suliena nechte odpočívat, pokud to dokáže. Pochybuji, že bude klidně spát, přestože mi pobral všechny vrahy, nebo aspoň doufá a věří, že ano. Kdybych ho potřeboval, až přijde čas, bude tady.“

Vyšli spolu na vnější nádvoří a tam se zastavili a rozloučili. „Budu-li dlouho pryč,“ řekl Hugh, „navštívíte Aline?“ Nepadla ani zmínka o takových maličkostech, jako že muži umírají i v nahodilých místních šarvátkách, o jaké asi v Bažinách nebude nouze. Tak jako ani ne před rokem padl Eudo Blount starší v zadní stráži při zmateném přepadení ze zálohy u Wiltonu. Není pochyb o tom, že mistr převleků Geoffrey de Mandeville, který se stále umí udělat cenným a žádoucím, by si při své lstivosti rád ponechal možnosti otevřené, a tak se bude, pokud možno, vyhýbat bitvě s královým vojskem ani nezabije nikoho z baronského stavu, ale vždycky se mu asi nepodaří diktovat podmínky boje ani na vlastní vodnaté půdě. A Hugh nebyl z těch, kdo řídí boj zezadu.

„To víte, že ano,“ bodře přitakal Cadfael. „Bůh vás oba ochraňuj a také všechny mládence, kteří s vámi jdou.“

Hugh ho vyprovodil k bráně s rukou položenou na přítelově rameni. Byli víceméně stejně velcí a snadno drželi krok. Ve stínu průjezdu se zastavili.

„Napadlo mě ještě jedno,“ ozval se Hugh, „a vás to určitě napadlo už dávno, i když jste to neřekl. Z Cambridge není daleko do Peterborough.“

„Tak to přece přišlo!“ zasmušil se opat Radulfus, když mu Cadfael po nešporách poctivě vylíčil všechno, co ten den dělal. „Je to poprvé od Lincolnu, co Hugha povolali do královského vojska. Doufám, že se jim tentokrát povede líp. Dej Bůh, aby kvůli té záležitosti nemuseli být příliš dlouho pryč.“

Cadfael si nedovedl představit, že by se tohle střetnutí mohlo odbýt snadno a rychle. Ramsey nikdy neviděl, ale podle Sulienova líčení to byl ostrov s vlastním nebezpečným přírodním vodním příkopem a jedinou úzkou přístupovou cestou, kterou uhájí pouhá hrstka mužů. Malá naděje na snadné dobytí. A přestože se Mandevillovi lupiči musejí ze své pevnosti vydávat ven, aby mohli kořistit, mají výhodu, že jsou tamější a zvyklí na všechny vodní pevnosti v té nehostinné, otevřené krajině, takže se dovedou stáhnout do močálů, jakmile se přiblíží nepřítel.

„Už máme listopad a zima je na spadnutí,“ připomněl. „Pochybuji, že se podaří něco víc, než uzavřít ty bandity v jejich vlastních bažinách, a alespoň omezit škody, které mohou napáchat. Podle všech zpráv to bude pro chudáky, kteří v těch končinách žijí, i tak dost. Ale vzhledem k tomu, že máme za souseda hraběte Chestera, jehož věrnost je velmi pochybná, hádám, že král Štěpán bude chtít poslat Hugha a jeho muže zase domů, aby zabezpečovali hrabství a hranice, jakmile je bude moci postrádat. Třeba doufá v rychlý úder a rychlou smrt. Nedovedu si pro Mandevilla představit žádný jiný konec, přestože umí převlékat kabáty náramně šikovně. Tentokrát zašel příliš daleko, aby mohl myslet na návrat.“

„Je to smutné,“ zachmuřil se Radulfus, „když si člověk musí přát něčí smrt, ale tenhle má na svědomí smrt tolika jiných, prostých, bezbranných duší a způsobil ji tak ohavnými způsoby, že se dokážu modlit, aby s ním byl co nejdřív konec, protože by to bylo milosrdenství pro jeho bližní. Jak jinak může v těch zpustlých končinách zavládnout mír a dobré hospodaření? Mezitím ovšem musíme nechat stranou otázku té smrti, která je k nám blíž, Cadfaele. Hugh tu ve své nepřítomnosti nechal jako kastelána Alana Herbarda?“

Hughův zástupce byl mladý, horlivý a slibný. Zatím měl malé zkušenosti se zvládáním posádky, ale za sebou měl ostřílené seržanty ze starší generace, aby mu pomohli, bude-li třeba jejich zkušeností.

„Ano. A Will Warden bude natahovat uši po každé novince v případu, přestože má stejně jako já příkaz držet jazyk za zuby, tvářit se jakoby nic a do ničeho nešťourat. Jak vidíte sám, otče, právě to, že ta žena přišla na Sulienovu prosbu, zpochybňuje příběh, který nám vypravoval předtím. Jednou, řekli jsme si, je to docela věrohodné, tak proč bychom pochybovali? Ale dvakrát stejné zproštění viny stejnou rukou? To není dílo náhody a těžko se tomu dá věřit. Ne! Sulien nepřipustí, aby byl za vraha označen Ruald nebo Britric, a vynakládá velkou námahu, aby prokázal nemožnost takového obvinění. Jak si může být tak jistý jejich nevinou, pokud neví, kdo je skutečně vinen? Nebo aspoň nevěří, že to ví?“

Radulfus na něho vrhl nevyzpytatelný pohled a pak rovnou vyřkl to, co zatím nevyslovili ani Cadfael, ani Hugh:

„Nebo to spáchal sám!“

„Je to první, a logický závěr, který mě napadl,“ přiznal Cadfael, „ale zjistil jsem, že jej nemohu uznat. Zatím se odvažuji připustit jen to, že jeho chování vyvolává značné pochybnosti a že je těžké věřit v jeho nevědomost, neřkuli nevinu ohledně té smrti. V případě toho Britrika nejsou žádné nejasnosti. Tady nejde jen o něčí slovo, ta žena přišla osobně, přihlásila se. Je živá, šťastná a vděčná a nikdo ji nemusí hledat v hrobě. Musíme se ale vrátit k té první historii a přezkoumat ji. Na to, že Generys je pořád na světě a žije, máme jen Sulienovo slovo. Ona nepřišla. Ona se nepřihlásila. Zatím víme všechno jen z doslechu. Ohledně té ženy, prstenu a všeho ostatního máme jen slovo jediného člověka.“

„I přesto, jak málo ho znám,“ přemítal Radulfus, „mi nepřipadá, že je od přírody lhář.“

„Mně také ne. Ale všichni lidé, i ti, kdo nejsou od přírody lháři, mohou být nuceni zalhat tam, kde vidí naprostou nutnost. A já se bojím, že on cítil nutnost Rualda zbavit břemene podezření. Mimoto,“ pokračoval Cadfael s jistotou vyplývající ze zkušeností s hříšnými lidmi vně kláštera, „když lžou z takové zoufalé nouze, dělají to dobře, lépe než ti, kdo lžou lehce.“

„Zní to, jako bys mluvil z vlastní zkušenosti,“ suše prohodil Radulfus se zábleskem skrytého úsměvu. „Dobrá, jestliže slovo jednoho člověka už není možné přijmout bez důkazu, nevidím, jak bychom mohli dál pokračovat v pátrání. Asi bude lepší nechat to být, dokud tu není Hugh. Neříkej nic nikomu z Longneru ani bratru Rualdovi. V tichu a klidu je jasně slyšet i šepot a každé zašelestění listu má význam.“

„A Hugh mi svými posledními slovy připomněl, že z Cambridge není daleko do Peterborough,“ s mocným povzdechem vstal Cadfael a odebral se do refektáře.

Následující den byl zasvěcen svaté Winifred, a byl tedy v opatství svatého Petra a Pavla důležitým svátkem, přestože den jejího přenesení a uložení na současném oltáři v kostele, dvaadvacátý červen, byl slaven většími obřady. Letní svátek nabízí lepší počasí a delší den na procesí a oslavy než třetí listopad, kdy se dny krátí a blíží se zima.

Cadfael vstal ráno velmi časně, dlouho před ranní, vykradl se z temného dormitáře pobočních schodech, kde celou noc hořela lampička, aby posvítila klopýtajícím nohám, vytrženým ze spaní, na cestu dolů do kostela na půlnoční a chvály. Dlouhou síň, vroubenou nízkými přepážkami, jež oddělovaly jednu celu od druhé, plnily drobné lidské zvuky — tu tichý povzdech, bezděčné zadrhnutí v hrdle, skoro vzlyk, jako by spáč vítal nostalgický sen, tu neklidné zavrtění napůl probuzeného, mocné, spokojené chrápání mohutného těla, ponořeného do bezesného spánku, a na konci dlouhé místnosti hluboký, klidný spánek převora Roberta, zbožně spokojeného se svými slovy i činy, neznepokojovaného pochybnostmi a nepoplašeného zlými sny. Převor spával tak hluboce, že bylo snadné vstát a vyklouznout kolem něj bez obav, že se vzbudí. Svého času to Cadfael dělával z méně chvályhodných důvodů než tohoto jitra. A možná i jiní nevinní spáči okolo.

Tiše sestoupil po schodech do lodi kostela, temné, prázdné a obrovité, ozářené jen světluškami lamp na oltářích, drobounkými hvězdičkami v klenuté noci. Kdykoli takhle zavčasu vstal, pokaždé zamířil k oltáři svaté Winifred se stříbrným relikviářem, kde se zastavil na malé uctivé a přátelské popovídání s krajankou. Vždycky s ní mluvil velšsky, jazyk jeho i jejího dětství je sbližoval v přívětivé důvěrnosti, takže ji mohl požádat o cokoli a nikdy se necítil odmrštěn. Cítil, že její přízeň a ochrana půjdou s Hughem do Cambridge i bez jeho přímluv, ale neškodilo se o tom zmínit. Nezáleželo na tom, že Winifrediny útlé kosti stále odpočívaly v gwytherinské půdě, mnoho mil odtud v severním Walesu, kde konala svou službu. Svatí nejsou tělesností, ale přítomností, mohou dosáhnout, kamkoli si ve své milosti a velkorysosti přejí.

Tohoto rána Cadfaela napadlo ztratit slovo také za Generys, cizinku, temnou ženu, jež byla také Velšanka a jejíž krásný, zneklidňující stín vyvstává dosud v obraznosti mnoha jiných kromě manžela, který ji opustil. Ať už dožívá zbytek života někde daleko od rodné země, v krajích, jež nikdy nemínila navštívit, mezi lidmi, jež nikdy nemínila poznat, nebo leží v tom tichém koutku zdejšího hřbitova, přestěhována z půdy opatství do půdy opatství, pomyšlení na ni se ho citelně dotýkalo a jistě k vřelosti a něze pohne i světici, jež podobnému vyhnanství unikla. Cadfael předložil její záležitost směle, na kolenou na nejnižším schůdku Winifredina oltáře, kam bratr Rhun odložil berle, když ho uchopila za ruku a uzdravila ho z jeho zmrzačení.

Když vstával, první slaboučké projasnění tmy před svítáním se už měnilo v bledý, perleťový náznak světla, který jasně vykresloval obrysy vysokých oken v lodi a vyčarovával z temnot sloupy, klenbu a oltáře. Cadfael prošel lodí k západním dveřím, jež se nikdy nezavíraly, jen v době válek či jiných nebezpečí, a vyšel na schody, aby se podíval po Předklášteří směrem k mostu a městu.

Přijížděli. Do ranní scházela ještě dobrá hodina a na cestu jim teprve šíralo, ale slyšel již kopyta ostře, rychle a maličko dutě klapat po mostě. Slyšel, jak mění krok na pevné půdě Předklášteří, a viděl jakoby chvění tmy, pohyb bez tvaru, ještě dříve než slaboučké odlesky na oceli daly tvar jejich postrojům a vyrýsovaly ze šera lidské postavy. Žádná okázalá nádhera, jen praporce na kopích, dvě trubky pro ryze věcné účely a pracovní lehká zbroj, v níž jeli. Třicet kopí a pět lučištníků na koni. Zbývající lučištníci šli napřed se zásobami. Hugh udělal pro krále Štěpána, co mohl, byla to pěkná družina a pravděpodobně početnější, než bylo žádáno.

Cadfael se díval, jak jedou kolem s Hughem na jeho oblíbeném kostnatém šedákovi v čele. Byly mezi nimi tváře, které znal, ostřílení vojáci z posádky, synové kupeckých rodin z města, zkušení lučištníci, vycvičení střelbou do terčů pod hradní zdí, mladí panoši z panských sídel v kraji. V normálních dobách by se asi z jednoho korunního statku požadovalo dodání jednoho panoše ve zbroji s obrněným koněm na čtyřicetidenní službu proti Velšanům u Oswestry. Naléhavé situace jako současné bezvládí ve východní Anglii veškerou normalitu rozvracely, ale i tentokrát musela být stanovena určitá doba služby. Cadfael se nezeptal, na kolik dní se ti muži vydávají do nebezpečí. Mezi kopiníky jel na dobrém koni pohledný Nigel Apsley. Cadfael si vybavil, že se před třemi lety neobratně pokusil o zradu, a bezpochyby se nyní snaží tu vzpomínku zahladit pilnou službou. Nu, pokud se Hugh rozhodl, že ho přijme, asi se poučil a stěží opět sejde z cesty. A byl to zdatný muž, urostlý, silný, a své místo zastane.

Projeli kolem, kopyta tlumeně bubnovala na ušlapané, vyschlé půdě silnice a pak zvuk pozvolna tichl v dálce podél zdi kláštera. Cadfael se za nimi díval, dokud téměř nesplynuli s šerem a dokud se nadobro neztratili za ohybem vysoké ohradní zdi. Světlo nespěchalo s příchodem, protože obloha visela nízko, obtěžkána mraky. Bude to temný, zatažený den a později možná deštivý. Déšť byl to poslední, po čem by král Štěpán v Bažinách toužil, protože ubývalo přístupů po souši a stoupající voda znesnadňovala veškeré putování po stezkách v močálech. Udržovat vojsko v poli stojí těžké peníze, a přestože král tentokrát povolal mnoho mužů povinných službou, musel stále platit velkou družinu vlámských žoldnéřů, jež civilní obyvatelstvo nenávidělo, bálo se jich a jež neměli rádi ani Angličané, kteří bojovali po jejich boku. Oba soupeři v nekončícím sváru o korunu používali Vlámy. A pro ně byla tou správnou stranou ta, která jim platila, a snadno mohli přejít k protivníkovi, pokud zaplatil víc; přesto Cadfael svého času poznal mnoho žoldnéřů, kteří se pevně a věrně drželi smlouvy, jakmile ji uzavřeli, kdežto hrabata a baroni jako de Mandeville se pro vlastní prospěch obraceli hbitě jako korouhvičky.

Hughova sevřená a zdatná malá družina odjela a doznělo i poslední podzemní chvění pod kopyty. Cadfael se otočil a vrátil se velkými západními dveřmi do kostela.

Okolo farního oltáře se pohybovala nějaká postava, němý stín v šeru stále osvětleném jen věčnými lampami. Cadfael ji následoval do chóru a pozoroval, jak si u červené žířící hvězdičky zažíhá slámový knot, jímž rozsvítí oltářní svíce na ranní. Byla to povinnost, v níž se pravidelně střídali, a Cadfael neměl tušení, kdo je dnes na řadě, dokud nedošel skoro na dosah mlčky stojícího muže, hledícího s pozvednutou hlavou na oltář. Vzpřímená postava, hubená, ale šlachovitá a silná, s velkýma, hezkýma rukama, založenýma u pasu, a zapadlýma očima, uchvácenýma jakýmsi snem. Bratr Ruald slyšel blížící se kroky, ale necítil potřebu otočit hlavu nebo jakkoli vzít na vědomí přítomnost druhého. Někdy se zdálo, jako by si téměř neuvědomoval, že tento vyvolený život a útočiště s ním sdílejí i jiní. Teprve když Cadfael stanul těsně vedle něho, rukáv vedle rukávu, a jeho pohybem se lehce rozechvěly svíčky, Ruald se s hlubokým vzdechem ohlédl, vyrušen ze svého snu.

„Vstal jsi časně, bratře,“ pravil mírně. „Nemohl jsi spát?“

„Vstal jsem, abych se podíval, jak odjíždí šerif se svou družinou,“ vysvětlil Cadfael.

„Už odjeli?“ s údivem se nadechl Ruald při pomyšlení na život a kázeň tak naprosto cizí jeho dřívějšímu i současnému bytí. Polovinu života, jak mohl očekávat, prožil jako skromný dělník v řemesle, jež bylo z nějakého nevyzpytatelného důvodu ze všech nejméně vážené, ačkoli proč právě počestní hrnčíři měli tak nízké postavem, bylo pro Cadfaela záhadou. Nyní prožije vše, co mu ze života zbývá, v oddané službě Bohu. Nikdy ani pro zábavu nestřílel do terče, jako to pravidelně dělali synkové shrewsburských kupců, ani nezápasil s holemi nebo tupými meči na veřejném cvičišti. „Otec opat nechá denně konat modlitby za jejich bezpečný a brzký návrat,“ připomněl. „A otec Bonifác při farních bohoslužbách také.“ Říkal to jako na uklidněnou a na útěchu hluboce ustarané duši, jeho se to však vůbec nedotýkalo. Jeho život byl odjakživa úzký, pomyslel si Cadfael a s vděčností vzpomněl na šíři a hloubku vlastního. A náhle mu připadlo, že všechna vášeň, která kdy byla i v manželství tohoto muže, všechna krev, která mu hořela v žilách, pocházela jen od té ženy.

„Doufejme,“ opáčil krátce, „že se jich vrátí stejný počet, jako se dnes vydal na cestu.“

„Doufejme,“ mírumilovně souhlasil Ruald, „přesto je psáno, že ten, kdo mečem zachází, mečem schází.“

„Divil by ses, ale počestný válečník proti tomu nic nemá,“ pousmál se Cadfael. „Jsou mnohem horší konce.“

„To jistě může být pravda,“ s velkou vážností odpověděl Ruald. „Vím, že já sám mám čeho litovat a z čeho se kát, a jsou to věci stejně strašné jako prolití krve. Copak jsem vlastně nezabíjel i při tom, když jsem se snažil udělat to, co ode mne Bůh žádal? Dokonce i jestli dál žije někde tam na východě, vlastně jsem jí vzal to, čím dýchala. V tu chvíli jsem to nevěděl. Nedokázal jsem ani jasně vidět její tvář, pochopit, jak ji drásám. A teď si nejsem jistý, jestli jsem vůbec udělal dobře, když jsem následoval to, co jsem považoval za posvátný pokyn, nebo zda jsem se toho kvůli ní neměl vzdát. Třeba mě Bůh zkoušel. Pověz mi, Cadfaele, ty jsi žil ve světě, putoval jsi po něm, poznal jsi krajnosti, do nichž bývají lidé vehnáni, v dobrém i zlém. Myslíš, že někdy existoval nějaký člověk ochotný vzdát se i nebe, aby zůstal s jinou duší, která ho milovala, v očistci?“

Cadfaelovi připadalo, jako by tento hubený a omezený muž vedle něho vyrostl a nabral větší hmotnost. Nebo to snad bylo jen sílícím a jasnícím světlem, jež nyní probleskovalo všemi okny a přebíjelo záři svíček? Ten mírný a skromný hlas však jistě ještě nikdy nebyl tak výmluvný.

Opatrně a uvážlivě odpověděl: „Lidé jsou jistě tak různí, že i to je možné. Ale pochybuji, že by byl takový div žádán od tebe.“

„Za tři dny,“ připomněl Ruald tišeji a hleděl do klidných zlatistých plamenů, jež zapálil, „bude svátek svatého Illtuda. Jsi Velšan, tak víš, co se o něm vypráví. Měl manželku, urozenou dámu, jež s ním ochotně bydlela v prosté rákosové chýši u řeky Nadafan. Anděl mu řekl, aby manželku opustil, a on časně ráno vstal a vyhnal ji samotnou do světa, velmi surově ji odstrčil, jak se vypráví, a odešel, aby si dal od svatého Dyfriga vyholit mnišskou tonzuru. Nebyl jsem surový, ale přesto je toto i můj případ, protože stejně tak jsem se já rozešel s Generys. Cadfaele, chtěl bych se zeptat, kdo to přikázal? Anděl, nebo ďábel?“

„Kladeš otázku, na kterou zná odpověď jen Bůh, a s tím se musíme spokojit. Jisté je, že stejné volání jako ty slyšeli i jiní a uposlechli ho. Hrabě, který založil tento klášter a odpočívá tady mezi oltáři, také opustil svou paní a oblékl kutnu, než zemřel.“ Sice pouhé tři dny před smrtí a s manželčiným souhlasem, ale to v dané chvíli nebylo třeba připomínat.

Dosud nikdy neotevřel Ruald zapečetěné místo ve svém nitru, kde byla jeho manželka ukryta i před jeho vlastním zrakem, zprvu prudkostí jeho touhy po svatosti, pak nedokonalostí lidské paměti a citu, jež způsobily, že si stěží vybavoval rysy její tváře. Obrácení k Bohu na něho dopadlo jako omračující úder, který ochromil všechno cítění. Nyní, v patřičném čase, se vracel k životu a vzpomínky plnily jeho bytost ostrou, hlodavou bolestí. Snad by byl nikdy nedokázal křečovitě rozkrýt své srdce a promluvit o ní jinak než v této bezčasé, neosobní samotě, jen před jediným svědkem.

Mluvil totiž spíš jakoby sám k sobě, jasně a prostě, spíš vzpomínal než vyprávěl. „Ani mě nenapadlo jí ubližovat, Generys… Neměl jsem na vybranou, musel jsem jít, ale odcházet se dá různě. Nebyl jsem moudrý, zato hodně neobratný, neudělal jsem to dobře. Přitom jsem ji odvedl od jejího vlastního lidu a ona se celé ty roky spokojovala jen s odměnou tak skromnou, jako jsem byl já, a nic víc nechtěla. Určitě jsem jí nedal ani desetinu, ani pouhý desátek toho, co dala ona mně.“

Cadfael bez hnutí naslouchal a tichý hlas pokračoval ve svém žalozpěvu. „Byla tmavovlasá a snědá a velmi krásná. Každý to o ní říkal, ale teď vidím, že nikdo nevěděl, jak je krásná doopravdy, protože před vnějším světem chodila zahalená a jenom já ji viděl s odkrytou tváří. Snad ještě děti — jim možná také ukazovala nezakrytou tvář. My jsme děti nikdy neměli, to požehnání nás minulo. Proto byla něžná a láskyplná k těm, které rodily její sousedky. Ještě neztratila všechnu naději, že porodí vlastní děti. Kdoví, třeba ještě s jiným mužem počne.“

„A ty bys jí to přál?“ tichoučce, aby ho nevyrušil, promluvil Cadfael.

„Přál bych jí to. Byl bych moc rád. Proč by měla zůstávat prázdná, když já jsem naplněný? Nebo spoutaná, když já jsem svobodný? Na to jsem vůbec nepomyslel, když na mě přišla ta touha.“

„A věříš, že ti tenkrát naposled řekla pravdu, když prohlásila, že má milence?“

„Ano,“ prostě a bez váhání přisvědčil Ruald, „věřím tomu. Ne že by mi tenkrát nemohla lhát, byl jsem přece nehorázný tupec a trpce jsem ji urazil, jak nyní chápu. Urážel jsem ji i tím, že jsem ji navštěvoval. Věřím tomu díky prstenu. Vzpomínáš si? Díky prstýnku, který s sebou přinesl Sulien, když se vrátil z Ramsey.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil Cadfael.

Zazvonil zvonek v dormitáři a budil bratry na ranní. Zněl slaboučce a vzdáleně někde na okraji jejich vědomí. Nevšímali si ho.

„Od té doby, co jsem jí ho navlékl, ho nesundala z prstu. Myslel jsem, že by jej po tom dlouhém čase ani nepřetáhla přes kloub. Když jsem ji poprvé navštívil s bratrem Pavlem, vím, že ho měla na ruce jako vždycky. Ale podruhé… Zapomněl jsem, ale nyní to chápu. Když jsem ji viděl naposled, na prstě jej neměla. S tím prstýnkem svlékla své manželství se mnou a dala jej někomu jinému, jako mě svlékla ze svého života a nabídla jej tomu druhému. Ano, věřím, že Generys měla milence. Říkala o něm, že si zaslouží lásku. Z celého srdce doufám, že to tak je.“

[ X ]

Během obřadů, bohoslužeb a čtení v den svaté Winifred se Cadfael kousíčkem své mysli neustále úporně a nekajícně, i když víceméně proti své vůli zabýval věcmi, které neměly nic společného s opravdovou zbožnou láskou, kterou cítil ke své osobní světici, kterou si vždy představoval takovou, jaká byla, když tak surově skončil její první krátký život: jako svěží, krásnou, rozzářenou sedmnáctiletou dívku, přetékající laskavostí a líbezností, jako vždy jiskřivě přetékají čisté vody její studánky, vzdorují mrazu a vyzařuje z nich uzdravení pro tělo i duši. Rád by měl tento den mysl naplněnou jen jí, ale tvrdošíjně se mu vnucovalo pomyšlení na Rualdův prsten a světlý proužek na prstě, z něhož jej Generys strhla, opouštějíc Rualda, jako on opustil ji.

Bylo stále jasnější, že tam skutečně byl jiný muž. S ním odešla, aby se zřejmě usadila v Peterborough nebo někde v tom kraji, možná na místě ještě víc vystaveném zvěrstvům Mandevillových barbarů. A když začala vláda vraždění a hrůzy, vytrhla se i se svým mužem z nových, mělkých kořenů, vyměnila všechny cennosti, které měli, za peníze a odstěhovali se dál od té hrozby. Nechala tam prstýnek, aby jej mladý Sulien našel, přinesl si jej domů a jeho pomocí Rualda zprostil podezření. Tomu alespoň docela jistě věřil Ruald. Každé slovo, jež ráno pronesl před oltářem, neslo pečeť upřímnosti. Nyní tedy velmi záleželo na oněch čtyřiceti mílích mezi Cambridgi a Peterborough. Není to zase tak malá vzdálenost, pokud se však bude králova záležitost vyvíjet dobře a pokud se Štěpán brzy rozhodne, že se obejde bez vojáků, kteří by raději měli dohlížet na hraběte z Chesteru, cesta přes Peterborough by návrat domů příliš neprodloužila.

Pokud bude odpověď znít ano a potvrdí se každé Sulienovo slovo, Generys je opravdu stále naživu a netrpí samotou a mrtvá z Hrnčířova pole zůstává dál v prázdnu a beze jména. Ale proč by se v takovém případě Sulien tak namáhal prokázat, že Britric, po kterém mu nic nebylo, je stejně nevinný jako Ruald? Jak to mohl vědět a proč ho vůbec napadla ta možnost, že je podomní obchodník nevinný? Nebo proč si vůbec připustil, že by Gunnilda mohla být naživu?

A bude-li odpověď znít ne a Sulien nikdy nepřespal u klenotníka v Peterborough, nikdy si od něj nevyprosil prstýnek, ale historku na obranu Rualda si prostě vymyslel a podepřel ji prstenem, který měl u sebe celou dobu, potom si plete oprátku sám pro sebe, zatímco tak pilně vyprošťuje z pout jiné.

Zatím však odpověď nepřišla a nedala se nijak uspíšit a Cadfael se svědomitě snažil věnovat náležitou pozornost obřadům. Přesto svátek svaté Winifred uběhl v neklidném přemítání. V následujících dnech se ukázněně věnoval práci v herbáriu, ale bez svého obvyklého radostného soustředění. Byl zamlklý a poněkud roztržitý i vůči bratru Winfridovi, jemuž ale spokojená povaha a chlapecká chuť do práce naštěstí pomáhaly s klidem přecházet proměnlivé nálady druhých, aniž sám ztrácel vyrovnanost.

Když se Cadfael zamyslel nad prvními dny listopadového kalendáře, připadalo mu, že je zasvěcen převážně velšským svatým. Ruald mu připomněl, že šestého má svátek svatý Illtud, který tak pohotově uposlechl rozkazovačného anděla a tak málo bral ohledy na manželčiny city. V anglických klášterech se jeho svátek příliš neslavil, ale svatý Tysilio, který měl svátek osmého, tady na hranicích Powysu mnoho znamenal a jeho vliv se přeléval přes hranice do sousedních hrabství. Střediskem jeho služby byl totiž hlavní kostel Powysu v Meifodu, nepříliš daleko ve Walesu, a o světci se vyprávělo, že vynikal i vojenskými, nejen světeckými ctnostmi a že bojoval na straně křesťanů v bitvě u Maserfieldu poblíž Oswestry, kde byl pohany zajat a umučen Osvald, světec z královského rodu. Proto se Tysiliovu svátku prokazovala jistá úcta a Velšané z města i Předklášteří se toho rána dostavili na mši v hojném počtu. Jednu zbožnou duši Cadfael na mši přesto rozhodně neočekával, protože přijížděla z větší dálky.

Vjela do brány na ženském sedle za obstarožním podkoním hodnou chvíli před mší a na oblázky nádvoří ji uctivě sesadil druhý, mladší podkoní, který přijel na statném valachu se služebnou Gunnildou. Obě ženy si nejdříve pěkně roztřásly sukně a pak skromně zamířily ke kostelu, dáma napřed, služebná pozorně a ukázněně krok za ní, zatímco podkoní prohodili pár slov s fortnýřem a pak odvedli koně do stájí. Dokonalý obraz mladé dámy, poslušné všech společenských pravidel, jimiž se řídí chování takových žen do posledního pohybu, s komornou jako strážkyní a společnicí a v doprovodu podkoních. Pernel si dobře zajistila, aby tato výprava mimo obvyklé končiny byla ve všech podrobnostech vzorná a nevyvolala žádné pomluvy. Byla sice nejstarší z withingtonských dětí, ale přesto byla velmi mladá, takže bylo nezbytné překrýt přirozenou přímočarost a smělost opatrností. A bylo třeba uznat, že to dělala elegantně a půvabně a ve zkušené Gunnildě měla obdivuhodnou pomocnici. Přešly velké nádvoří se sepjatýma rukama a skromně sklopenýma očima a zmizely v kostele jižními dveřmi, aniž se jedinkrát odvážily setkat pohledem s někým z celibátníků, kteří se pohybovali po nádvoří a v ambitu kolem nich.

Jestli má v úmyslu to, co si myslím, uvažoval Cadfael, dívaje se za nimi, bude kromě své vlastní rozumnosti a odhodlanosti potřebovat veškerou Gunnildinu světskou moudrost. A opravdu se zdá, že je jí ta žena oddaná, a kdyby někdy bylo třeba, bude ji bránit jako dračice.

Nakratičko ji opět zahlédl, když s bratry vstupoval do kostela a procházel ke svému sedadlu v chóru. Loď byla značně zaplněná laickými věřícími, někteří stáli vedle farního oltáře, odkud viděli na velký oltář v kněžišti, někteří se shlukli okolo mohutných kulatých sloupů, podpírajících klenbu. Pernel klečela tam, kde jí náhodou z osvětleného kněžiště dopadal na tvář paprsek světla. Oči měla zavřené, ale rty se nepohybovaly. Nemodlila se slovy. Vypadala velmi vážná ve strohém oblečení do kostela, jemné hnědé vlasy měla zakryté bílým šlojířem a přes něj přetaženou kapuci, protože v kostele nebylo žádné teplo. Vypadala jako mladičká novicka, kulatou tvářičku ještě dětštější než obvykle, ale sevřené rty byly dospělé a nebezpečně pevné. Těsně za zády jí klečela Gunnilda a oči s dlouhými řasami měla otevřené a jasné a majetnicky upnuté na svou paní. Běda každému, kdo by se pokusil urazit Pernel Otmerovou, pokud je u toho její komorná!

Cadfael se po nich ohlížel ještě po mši, ale skryl je dav lidí řadících se u západních dveří. Vyšel jižními dveřmi přes ambit a vynořil se na nádvoří, kde ji spatřil, jak tiše čeká, až se průvod bratrů rozdělí a mniši půjdou za svými jednotlivými povinnostmi. Nepřekvapilo ho, když při pohledu na něj zbystřila pozornost, rozjasnily se jí oči a udělala krůček směrem k němu, který ho stačil zastavit.

„Bratře, směla bych s vámi mluvit? Požádala jsem o dovolení pana opata.“ Znělo to věcně a rozhodně, ale zjevně se nedopustila ani nejmenší nerozvážnosti. „Odvážila jsem se ho oslovit právě před chviličkou, když odcházel,“ vysvětlila. „Zdá se, že mé jméno a rodinu už znal. Myslím, že od vás, viďte?“

„Otec opat je o všem plně zpraven,“ ujistil ji Cadfael, „o všem, co mě za vámi přivedlo. Jde mu o spravedlnost jako nám všem. Pro mrtvou i pro živé. Nebude bránit žádné rozmluvě, která tomu může posloužit.“

„Byl laskavý,“ odpověděla, náhle se rozehřála a usmála. „A teď jsme vyhověli všem náležitostem a můžu si zas vydechnout. Kde si můžeme popovídat?“

Odvedl je do dílny v bylinkové zahradě. Na postávání venku bylo trochu chladno. Ohřívadlo uvnitř doutnalo, přiklopeno drny, trámové dveře zůstaly dokořán, bratr Winfrid se vrátil dokončit podzimní rytí těsně u zdi zahrady a Gunnilda stála diskrétně vpovzdálí uvnitř, a tak ani převor Robert by nemohl pochybovačně zvednout obočí nad patřičností té porady. Pernel se moudře obrátila přímo na nejvyššího představitele, který již věděl o roli, jakou sehrála, a zajisté neměl důvod ji neschvalovat. Neudělala snad dost, aby zachránila čísi tělo i duši? A to tělo, i když duši viditelně ne, mu přivedla ukázat.

„Tak se posaďte,“ vyzval je Cadfael a hrábl do ohřívadla, aby mezi drny vzkřísil trochu červených uhlíků, „a udělejte si obě dvě pohodlí. A vy mi povězte, co vám leží na srdci tak, že jste sem přišla na mši, když vím, že máte vlastní kostel a vlastního kněze. Vím to, protože stejně jako uptonský patří našemu klášteru svatého Petra a Pavla. A váš kněz je vzácný člověk a učenec, jak vím od jeho přítele, od bratra Anselma.“

„To je pravda,“ vřele přitakala Pernel, „a nesmíte si myslet, že jsem s ním tu věc velmi vážně neprobrala.“ Způsobně se usadila na jednom konci lavice u stěny chaty, klidná, vzpřímená, a tvář se jí jasně odrážela od tmavých trámů, protože kapuci si shodila na ramena. Gunnilda, pozvaná úsměvem a pokynutím ruky, vyklouzla ze stínu a posadila se na druhý konec lavice, ponechávajíc mezi nimi rozumnou mezeru, aby naznačila rozdíl postavení, ale ne příliš širokou, aby naopak podtrhla hloubku své spřízněnosti s paní. „Právě jedno slovo otce Ambrosia mě sem zrovna dnes přivedlo,“ vysvětlila Pernel. „Otec Ambrosius studoval několik let v Bretani. Víte, čí svátek dnes slavíme, bratře?“

„Abych nevěděl,“ odložil Cadfael dmychadlo, jímž roznítil červený žár v ohřívadle. „Je zrovna takový Velšan jako já a blízký soused tohoto hrabství. Co je se svatým Tysiliem?“

„Věděl jste ale, že odešel do Bretaně, aby uprchl před pronásledováním jedné ženy? A v Bretani také vypravují o jeho životě, jak dnes uslyšíte při předčítání na kolacích. Jenže ho tam znají pod jiným jménem. Říkají mu Sulien.“

„Ale ne,“ ohradila se, když se na ni Cadfael zkoumavě zadíval, „nepochopila jsem to jako znamení z nebe, když mi to otec Ambrosius pověděl. To jméno mě prostě pobídlo k jednání, kdežto předtím jsem jen přemítala a dělala si starosti. Tak proč ne dnes? Myslím si totiž, bratře, že jste přesvědčen, že Sulien není tím, čím se zdá, není tak otevřený, jak se jeví. Přemýšlela jsem o tom a vyptávala jsem se. Vzniklo myslím podezření, že toho o nebožce, kterou vaše volské spřežení vyoralo zpod meze na Hrnčířově poli, ví příliš mnoho. Že ví tolik, až to zavání vinou. Mám pravdu?“

„Příliš mnoho ví jistě,“ přisvědčil Cadfael. „Vina je jen dohad, ale důvody pro podezření tu jsou.“ Dlužil jí upřímnost a ona ji očekávala.

„Povíte mi celý ten příběh? Vím totiž jen, co se povídá. Pomozte mi pochopit, v jakém nebezpečí je. Ať je vinen, nebo nevinen, nedovolí, aby byl nespravedlivě obviněn někdo jiný“

Cadfael jí vylíčil všechno od první brázdy vyorané opatským pluhem. Naslouchala pozorně a vážně, oblé čelo zbrázděné přemýšlivými vráskami. Nemohla a nechtěla věřit ničemu zlému, co by se přičítalo mladému muži, který ji navštívil s tak ušlechtilým záměrem, ale nepřehlížela ani důvody, proč o něm jiní mají pochybnosti. Nakonec se zhluboka, tiše nadechla a na chviličku se zamyšleně zakousla do rtu.

„Vy věříte, že je vinen?“ zeptala se pak bez okolků.

„Věřím, že ví něco, co zatím nechce odhalit. Víc neřeknu. Všechno závisí na tom, jestli nám pověděl pravdu o tom prstenu.“

„Ale bratr Ruald mu věří, že?“

„Nesporně.“

„A zná ho odmalička.“

„A tak mu možná straní,“ usmál se Cadfael. „Ale ano, zná toho chlapce víc než my dva a očividně od něho neočekává nic jiného, než pravdu.“

„Já bych ji očekávala také. Ale jedna věc mě udivuje,“ pokračovala svrchovaně vážně Pernel. „Myslíte si, že o té věci věděl dřív, než šel navštívit svůj domov, přestože on tvrdí, že se o ní doslechl až tam. Pokud máte pravdu a on to slyšel od bratra Jeronýma, než šel požádat o dovolení navštívit Longner, proč nepředložil prsten hned a nevypověděl, jak k němu přišel? Proč to nechával na druhý den? Ať už ten prsten dostal tak, jak říkal, nebo jej měl od dřívějška, mohl bratru Rualdovi ušetřit jednu noc trápení. Jestli je taková jemná duše, jak se jeví, proč by nechával někoho nést břímě jen o hodinu, neřkuli o den déle?“

Byla to myšlenka, která Cadfaelovi tanula v pozadí mysli už od onoho okamžiku v herbáriu, ale dosud nevěděl, jak si to vysvětlit. Jestliže má Pernel tutéž pochybnost, ať ji vysloví za něho a pátrá dál, než se zatím odvážil on. Řekl prostě: „Nezabýval jsem se tím. Znamenalo by to ptát se bratra Jeronýma, a do toho se mi nechce, dokud nebudu mít pod nohama pevnější půdu. Ale napadá mě jen jediný důvod. Z nějaké vlastní pohnutky si přál zachovat dojem, že se o tom případu dověděl teprve během návštěvy v Longneru.“

„Proč by mu na tom záleželo?“ vyhrkla vyzývavě.

„Třeba si chtěl promluvit s bratrem, než se do něčeho pustí. Byl víc než rok pryč a jistě se chtěl ubezpečit, že tím, co se právě dověděl, není nijak ohrožena jeho rodina. Je jen přirozené, že byl citlivý vůči jejich zájmům, zejména, když je tak dlouho neviděl.“

To připustila zamyšleným a chápavým pokývnutím hlavy. „Ano, to jistě. Ale napadá mě ještě jiný důvod, proč otálel, a vás určitě také.“

„A sice?“

„Že ho neměl,“ pevně prohlásila Pernel, „a nemohl ho ukázat, dokud nezašel domů a nevzal si ho.“

Opravdu promluvila bez ostychu a bez bázně a Cadfael mohl jedině obdivovat její přímočarost. Jejím jediným přesvědčením bylo, že Sulien nenese ani stín viny, a jejím jediným záměrem bylo dokázat to světu, ale důvěra v užitečnost pravdy ji hnala střemhlav vpřed s jistotou, že nalezená pravda určitě bude na její straně.

„Já vím, že to, co vykládám, pro něho nezní dobře, ale nakonec mu to nemůže uškodit, protože já jsem si jistá, že nic špatného neudělal. Není vyhnutí, musíme vzít v úvahu všechny možnosti. Vím, říkal jste, že se Sulien do té ženy zamiloval a sám to přiznal, a jestli dala svůj prsten jinému muži, aby urazila svého manžela, mohla ho dát Sulienovi.

Ale zrovna tak ho mohla dát někomu jinému. A přestože bych nechtěla zprostit kletby jednoho člověka tím, že ji uvrhnu na jiného, Sulien nebyl jediný mladý muž v blízkém sousedství. A dá se předpokládat, že i jiného přitahovala žena, která byla podle všech zpráv velmi krásná. Pokud Sulien ví o nějaké vině a nechce ji odhalit, možná chrání bratra, stejně jako sebe. Nevěřím,“ dodala důrazně, „že vás to nenapadlo.“

„Napadla mě spousta možností,“ klidně přisvědčil Cadfael, „ale žádnou nepodporují fakta. Ano, mohl by lhát kvůli sobě i kvůli bratrovi. Nebo kvůli Rualdovi. Ale jedině tehdy, jestli nad slunce jasně ví, že naše nebožka je opravdu Generys. A nezapomeňte, je tu i možnost, ačkoli vzhledem k jeho úsilí ospravedlnit Britrika značně oslabená, že nelhal, že je Generys živá a zdravá někde na východě s mužem, se kterým se rozhodla odejít. A třeba se nikdy, nikdy nedovíme, kdo byla ta tmavovlasá žena, kterou někdo s úctou pohřbil na Hrnčířově poli.“

„Ale nevěříte tomu,“ opáčila s jistotou.

„Myslím si, že pravda je jako cibulka. Ať ji zasadíte sebehlouběji, nakonec se prodere na světlo.“

„A my to nemůžeme nijak uspíšit,“ vzdychla odevzdaně Pernel.

„Zatím můžeme jen čekat.“

„A modlit se. Co myslíte?“

Cadfael si přesto nemohl neklást otázku, co dalšího dívka podnikne, protože nečinnost pro ni musela být nesnesitelná, když se teď celou svou energií upnula k mladému muži, kterého viděla jednou v životě. Těžko říci, jestli Sulien věnoval stejně pronikavou pozornost jí, ale Cadfael měl dojem, že dříve nebo později bude muset, protože ona rozhodně couvnout nemíní. A měl také dojem, že by chlapec mohl pochodit mnohem hůř. Pokud ovšem z téhle záhadné motanice vyjde se zdravou kůží a s uklidněnou myslí, kterou zatím rozhodně neměl.

Z Cambridge a z Bažin nedošly zatím žádné zprávy. Nikdo je také ještě neočekával. Ale pocestní z východu vyprávěli, že se počasí kazí, hustě prší a objevují se první mrazíky. Nepříliš lákavá vyhlídka pro vojsko čvachtající vodnatou krajinou, kterou nezná, kdežto nepolapitelný nepřítel ji zná nazpaměť. Cadfael si vzpomněl, co nyní již déle než týden nepřítomnému Hughovi slíbil, a požádal o dovolení zajít do města na návštěvu k Aline a svému kmotřenci. Obloha byla zatažená a od východu se k Shrewsbury stěhoval drobný déšť, spíš mlžička, která ulpívala ve vlasech a tkanině oblečení a sotva ztmavila břidlicovou šeď půdy v Předklášteří. Na Hrnčířově poli již byly zasety ozimy a na dolním pruhu louky se asi pase skot. Cadfael se tam víckrát podívat nešel, ale viděl to v duchu velmi zřetelně — tmavou, úrodnou půdu, chystající se urodit nový život, zelený, vlhký trávník a mez plnou trní a šlahounů pod hřebenem zarostlým keři a stromy. Brzy se zapomene, že tam kdysi býval neposvěcený hrob. Měkce šedý den vyvolával melancholii. Bylo příjemnou úlevou zabočit do vrat Hughova dvora a dát se přivítat a obejmout okolo nohou rozpustilým kloučkem, který vřískal nadšením nad jeho příchodem. Ještě měsíc a kousek, a Gilesovi budou čtyři roky. Sevřel v pěstičce kus Cadfaelovy kutny a vítězoslavně ho táhl do domu. V Hughově nepřítomnosti byl Giles pánem domu a plně si uvědomoval své povinnosti a výsady. Se slavnostní důstojností nabídl Cadfaelovi veškeré pohostinství svého sídla, obřadně ho usadil a sám se rozběhl do spíže pro korbel piva. Opatrně jej nesl v obou dosud baculatých dětských ručičkách, přeplněný a hrozící, že přeteče, vlásky žluté jako petrklíče, zježené a rozcuchané, špičku jazyka pozorně v koutku úst. Matka ho následovala do síně diskrétně zpovzdáli, aby nenarušila jeho rovnováhu a dětskou důstojnost. Usmívala se na Cadfaela přes synovu světlou hlavičku a zářivá podobnost mezi nimi náhle Cadfaela oslnila jako slunce probleskující z mraku. Kulatý vážný obličejík dítěte s ducatými tvářičkami a čistý ovál se širokým čelem a zužující se bradou u ženy, dvě tváře tak odlišné, a přece tak podobné, sdílely navíc stejnou, svítivě bledou barvu a liliově hladkou pleť, jemné rysy a klidný pohled. Hugh je opravdu šťastlivec, pomyslel si Cadfael a pak se zajíkl opatrnou, pověrčivou modlitbičkou, aby při něm štěstí stálo i nadále, ať je v tu chvíli kde chce.

Pokud měla Aline nějaké obavy, nedovolila jim vyjít na povrch. Posadila se k němu stejně pokojně jako vždy a s obvyklou věcností a rozumně mu vyprávěla o domácnosti a o hradních záležitostech pod správou Alana Herbarda a Giles, místo aby vylezl kmotrovi na klín, jak to dělal ještě před několika týdny, se vyšplhal na lavici a usadil se vedle něho jako muž a vrstevník.

„Ano,“ pravila Aline, „dnes odpoledne přijel jeden lučištník z družiny s první zprávou, kterou jsme dostali. Byl trochu škrábnut v jedné šarvátce, a když Hugh viděl, že se udrží v sedle, poslal ho domů. Nechali si cestou koně na vystřídání. Podle Alana se ten člověk uzdraví dobře, ale má poraněnou ruku, kterou natahuje tětivu.“

„A jak se jim daří? Podařilo se jim vylákat Geoffreyho do otevřeného kraje?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Na to mají pramalou naději. Voda všude stoupá a pořád prší. Nemohou nic víc, než číhat na nájezdnické tlupy, když se odváží ven plenit vesnice. I král je v nevýhodě, když uvážíme, že Geoffreyoví lidé znají každou použitelnou pěšinku a až příliš snadno je mohou nalákat do močálu. Ale pobili pár takových malých družin. Není to, co si Štěpán přál, ale je to všechno, co je možné. Ramsey je úplně odříznuto, nikdo nemůže doufat, že je odtamtud dostane.“

„A tohle úmorné číhání v záloze maří spoustu času. Štěpán si nemůže dovolit tam zůstat příliš dlouho. Je to nákladné a neúčinné. Bude se muset stáhnout a zkusit něco jiného. Jestli Geoffreymu přibylo víc mužů, musí teď získávat zásoby i odjinud než z vesnic v Bažinách. Třeba by se dalo zásobování odříznout. A co Hugh? Je v pořádku?“

„Asi je promoklý, zablácený a prochladlý,“ smutně se usmála Aline, „a nejspíš kleje jako pohan, ale je živ a zdráv, aspoň byl, když lučištník odjížděl. Ta úmorná číhaná, jak jste to nazval, má jednu výhodu, že všechny ztráty zatím byly na Mandevillově straně. Ale jsou příliš malé, než aby ho citelně oslabily.“

„Ne dostatečné,“ uvážlivě pravil Cadfael, „na to, aby králi ještě dlouho stály za námahu. Myslím, Aline, že nebudete muset dlouho čekat, než se Hugh vrátí domů.“

Giles se trochu víc přitulil ke kmotrovu boku, ale jinak byl zticha. „A vy, můj pane,“ oslovil ho Cadfael, „budete muset předat zpátky své sídlo a vydat počet ze své správy. Doufám, že jste to tu nenechal zvlčit, zatímco je pan šerif pryč.“

Hughův zástupce opovržlivě vyprskl nad tím pomyšlením, že by se někdo odvážil postavit jeho přísné vládě. „Já to umím,“ prohlásil pevně. „Tatínek to říká. Říká, že držím otěže víc zkrátka než on. A víc používám ostruhy.“

„Tvůj otec je vždycky spravedlivý a uznalý i k těm, kdo ho převyšují.“ Jakýmsi kouzlem blízkosti a náklonnosti věděl o úsměvu, kterému Aline nedovolila vystoupit na povrch.

„Zejména k ženám,“ samolibě pravil Giles.

„Tomu rád věřím,“ přitakal Cadfael.

Vytrvalost krále Štěpána v jakémkoli podniku byla vždy vratká. Jistě ne z nedostatku odvahy, ba ani ne z nedostatku odhodlání zanechával obléhání během několika dnů a vrhal se do jiného, slibnějšího útoku. Byla to spíš netrpělivost, zklamaný optimismus a odpor k nečinnosti, jež ho nutily opouštět jeden podnik pro druhý. Občas, jako u Oxfordu, se dokázal obrnit a vytrvat, pokud situace slibovala rozumnou naději na konečný úspěch, ale kde byla zjevně patová, rychle ho to omrzelo a odebral se na nová pole. Hněv a osobní nenávist ho v podzimních deštích v Bažinách udržely déle než obvykle, ale úspěchy měl jen skrovné a poslední týden v listopadu si uvědomil, že nemá naději dílo dokončit. Jeho vojska, bořící se do mokřadů na těch nehostinných pláních, se zajisté seskupila dostatečně cílevědomě a silně, aby sevřela Mandevillovo území, a pobila slušný počet jeho loupeživých oddílů, kdykoli se odvážily na sušší půdu, ale bylo zjevné, že nepřítel má dostatečné zásoby a nějaký čas se obejde i bez nájezdů. Nebyla naděje vykouřit je z nory. Štěpán změnil politiku s okamžitou rázností, kterou ve chvílích potřeby dokázal sebrat. Přál si, aby se jeho feudální posily, zejména z nejistých končin, jako bylo sousedství Walesu, nebo pochybní přátelé druhu hraběte z Chesteru, vrátily tam, kde byly nejužitečnější. Zde v Bažinách se rozhodl použít spíš zákopnické než bojové oddíly, vytvořit kruh narychlo postavených, ale dobře rozmístěných pevnůstek, aby držely v šachu území banditů, ještě víc je tísnily, kde to jen bude možné, a až začnou Geoffreymu docházet zásoby, aby ohrožovaly jeho dodávky zvenčí. S posádkami zkušených vlámských žoldnéřů, obeznámených s bojem v rovinách a mezi složitými vodními cestami, mohl takový kruh pevnůstek během zimy udržet, co bylo získáno, dokud nenastanou podmínky příznivější pro otevřené manévrování.

Ke konci listopadu dostal tedy Hugh a jeho družina stručné poděkování a byl propuštěn. O žádného muže nepřišel, měl jen několik lehce raněných a velice rád své muže stáhl z bláta kolem Cambridge a vydal se s nimi na severozápad směrem k Huntingdonu, kde královský hrad udržel město poměrně bezpečné a silnice průchodné. Odtamtud je poslal přímo na západ na Kettering, kdežto sám se rozjel na sever do Peterborough.

Dokud nepřejel most přes Nene do města, nezabýval se přemítáním, co tam najde. Snad bylo lepší se sem vydat bez nějakých očekávání. Silnice od mostu ho dovedla na tržiště, kde vládl čilý ruch. Měšťané, kteří se rozhodli zůstat, udělali dobře, protože město bylo zatím příliš silné, než aby uvedlo Mandevilla do pokušení, dokud se daly najít osamělejší a bezbrannější oběti. Hugh vyhledal ustájení pro koně a pěšky se vydal hledat Kněžskou bránu.

Obchod tam byl, přinejmenším tam opravdu bylo kvetoucí klenotnictví, vítající zákazníky a nastavující světu blahobytně působící průčelí. První věc se tedy potvrdila. Hugh vešel a zeptal se mladého chlapíka pracujícího vzadu v krámě pod oknem, které osvětlovalo pracovní stůl, na mistra Johna Hinda. Otázka byla dobře přijata, mladík odložil nářadí a vyšel zadními dveřmi zavolat mistra. Zatím žádná nesrovnalost, obchod i muž byli na místě, právě jak je Sulien opustil, když putoval z Ramsey na západ.

Mistr John Hinde, který vyšel za svým tovaryšem ze soukromých prostor, byl očividně zámožný občan města a jistě mohl být cenným příznivcem svého oblíbeného kláštera a výborně vycházet s opaty. Byl asi padesátiletý, hubený, činorodý, vzpřímený a oblečený v bohatém kožešinovém šatě. Bystré tmavé oči v úzké rozhodné tváři zhodnotily Hugha jedním pohledem.

„Jsem John Hinde. Co pro vás mohu udělat?“ Na Hughových šatech i zbroji bylo vidět stopy úmorného obléhání v mokru a na větru i občasných rychlých jízd po kraji. „Přicházíte od králova vojska? Slyšeli jsme, že je stahuje. Doufám, že nenechá Mandevillovi volné pole?“

„To rozhodně ne,“ ujistil ho Hugh, „přestože mě posílá zpátky, abych se staral o vlastní kraj. Ne, po našem odchodu na tom nebudete o nic hůř. Mezi vámi a nebezpečím budou Vlámové nejméně s jednou dobře umístěnou pevnůstkou, která je udrží na jejich ostrově. Teď, když je zima na krku, nemohl král udělat celkem nic jiného ani lepšího.“

„Nu, žijeme jako svíčky v božím dechu,“ hlubokomyslně pravil klenotník, „ať jsme, kde jsme. Vím to už dost dlouho a nedám se snadno vyplašit. A co potřebujete, pane, než zamíříte domů?“

„Vzpomínáte si, že u vás prvního nebo druhého října nocoval mladý mnich? Bylo to hned po vyplenění Ramsey, chlapec přišel odtamtud, prý ho k vám doporučil jeho opat. Opat Walter ho posílal domů do bratrského domu v Shrewsbury, cestou měl podávat zprávy o Ramsey. Vzpomínáte si na něho?“

„Jasně,“ bez váhání odpověděl John Hinde. „Právě mu končil noviciát. Bratři se rozcházeli do bezpečí. Na ten čas u nás sotva někdo zapomene. Byl bych chlapci půjčil na prvních pár mil koně, ale říkal, že pěšky projde líp, protože se tenkrát hemžili všude po kraji jako rojící se včely. Co se s ním stalo? Doufám, že bezpečně došel do Shrewsbury?“

„Ano, a cestou plnil, co mu bylo uloženo. Ano, je v pořádku, přestože od té doby opustil řád a vrátil se na bratrovo sídlo.“

„Říkal mi, že je na pochybách, jestli se dal na správnou cestu,“ přisvědčil klenotník. „Walter není z těch, kdo by nějakého mládence drželi proti jeho vůli. Co tedy ještě mohu o tom chlapci dodat?“

„Všiml si ve vašem krámě jistého prstenu,“ uváženě začal Hugh. „Zmínil se o něm a ptal se vás na ženu, od které jste jej koupil jen asi deset dní předtím. Byl to prostý stříbrný prstýnek s malým žlutým kamínkem a vevnitř byly vyryty iniciály. A vyprosil si jej od vás, protože tu ženu znal od dětství a měl ji rád. Je něco z toho pravda?“

Následovala chvíle ticha, kdy mu klenotník hleděl do očí a rysy hubeného obličeje se napjaly bystrým uvažováním. Uvažoval možná o tom, že se dál svěřovat nebude, jelikož neví, co by jeho odpovědi mohly způsobit mladému muži, který možná bez viny uvízl v nějakém neštěstí. Obchodníci se v životě odnaučí důvěřovat příliš brzy příliš mnoha lidem. Pokud to tak ale bylo, vzdal se úmyslu zapírat, jakmile si Hugha bedlivě prohlédl, a zřejmě dospěl ke správnému úsudku.

„Pojďte dál!“ pozval ho pak stejně uváženě a stejně jistě. Otočil se ke dveřím, odkud vyšel, a pokynul Hughovi, aby šel s ním. „Pojďte! Povězte mi víc. Když jsme již dospěli tak daleko, můžeme spolu dojít ještě dál.“

[ XI ]

Sulien sice kutnu sundal, ale odložit pravidelný řád, který k ní patřil, už nebylo tak snadné. Zjistil, že se o půlnoci probouzí na půlnoční a chvály, čeká na zvonění a skličuje ho ticho a osamělost tam, kde dřív vnímal bratry mnichy, jak se převalují a vzdychají, tiché brumlání těch, kdo budí tvrdé spáče, a scházela mu i lampička svítící v šeru nad nočními schody kvůli bezpečné cestě dolů do kostela. I volný pohyb ve vlastních šatech mu po roce v dlouhé suknici jaksi neseděl. Odložil jeden život, ale nedovedl navázat na ten starý tam, kde jej opustil, a nový začátek mu přinášel nečekanou námahu a bolest. Mimoto se poměry v Longneru od jeho odchodu do Ramsey změnily. Jeho bratr měl mladou manželku, zvykl si na postavení statkáře a těšil se na dědice, protože Jehane byla těhotná. Longner byla velmi pěkná država, ale ne dost velká na to, aby uživila dvě rodiny, i kdyby takové sdílení vůbec někdy slibovalo dobré výsledky, a mladší syn si bude muset vybudovat svůj, nezávislý život sám, jako museli všichni mladší synové odjakživa. Klášter ozkoušel a opustil. Rodina ho trpělivě a shovívavě snášela, dokud se nerozhodne, co bude dělat. Eudo byl nesmírně otevřený a přívětivý mladý muž a byl ochoten dopřát Sulienovi veškerý čas, který bude potřebovat, a chtěl, aby dokud se nerozmyslí, měl v Longneru domov a věděl, že je bratr rád jeho návratu.

Nikdo si však nemohl být tak docela jistý, že je rád i Sulien. Vyplňoval své dny všemožnou prací, která se nabízela, ve stájích, chlévech, cvičil sokoly i psy, pomáhal s ovcemi a dobytkem na lukách, vozil dříví na opravu plotů a na topení, byl až úzkostlivě ochotný dělat všechno, co bylo třeba. Jako by měl v sobě takový náboj energie, že ji musí za každou cenu vydat, nemá-li z toho onemocnět.

Doma byl tichým společníkem, ale tichý konečně býval odjakživa. Byl mírný a pozorný k matce a stoicky snášel celé hodiny v její strastiplné společnosti, jíž se Eudo vyhýbal, jak mohl. Ocelové sebeovládání, s nímž odsouvala všechny známky bolesti stranou, bylo obdivuhodné, ale přihlížet mu bylo skoro těžší než přihlížet neskrývanému utrpení. Sulien žasl a trpěl s ní, protože nic víc pro ni udělat nemohl. A ona byla milostivá a důstojná, ale nedalo se uhodnout, zda ji jeho společnost těší, nebo zda jen přidává další rozměr jejímu břemeni. Vždycky se domníval, že jejím oblíbencem je Eudo a že mu patří lví podíl její náklonnosti. To byl obvyklý řád věcí a Sulien se nad tím nepohoršoval.

Eudo a Jehane jeho roztržitost a zamlklost ani nevnímali. Čekali rodinu, byli šťastní, život byl pro ně naplněný a příjemný a připadalo jim samozřejmé, že mládenec, který bláhově promarnil rok života v povolání, které si na poslední chvíli rozmyslel, tráví první týdny svobody usilovným přemýšlením o budoucnosti. Ponechali ho tedy jeho myšlenkám, zajišťovali mu těžkou práci, kterou zřejmě potřeboval, a s vlídnou náklonností čekali, až se mu zachce vynořit se zpátky do světa.

Jednoho dne v polovině listopadu jel vyřídit Eudovy pokyny honákovi na odlehlejší longnerské pozemky na východě u řeky Tem, skoro až k Uptonu, a když je vyřídil, obrátil se na zpáteční cestu. Pak ale koně zase otočil a pomaličku pokračoval opačným směrem. Vesnici Upton nechal po levé straně. Vlastně nevěděl, co má v úmyslu. Neměl naspěch; při vší své píli se nedokázal přesvědčit, že ho doma skutečně potřebují, a den byl sice oblačný, ale suchý a povětří mírné. Postupně se vzdaloval od břehu řeky, a teprve když překročil mírný kopeček, který v těchto rovných polích představoval jedinou vyvýšeními, uvědomil si, kam míří. Nedaleko před ním mezi křehkým krajkovím holých větví prosvítaly střechy Withingtonu a nízká hranatá kostelní věž stěží přečnívala hájek nízkých stromů.

Vůbec si neuvědomil, jak ustavičně mu ležela v hlavě od jeho návštěvy u nich, usazená hluboko v jeho paměti, nevtíravá, ale stále přítomná. Stačilo zavřít oči, a rázem viděl její tvář stejně jasně, jako když poprvé zaslechla klapot kopyt jeho koně na udusané hlíně nádvoří a otočila se, aby viděla, kdo to přijíždí. To, jak se zastavila a obrátila k němu, připomínalo květinu kolébající se vánkem a tvář, kterou k němu zvedla, byla jako rozvitý květ, bez zdráhavosti a strachu, takže mu připadalo, že již tím prvním pohledem vidí do hlubin její bytosti. Jako by její tělo, ač oblé, plné a pevné, bylo zvenčí průsvitné a zevnitř prozářené. Toho dne bledě svítilo slunce, ale zář vycházející z jejích zlatohnědých očí a z jejího širokého čela pod jemnými hnědými vlasy jako by mu propůjčovala větší sílu. Hleděla na něho s přejícím úsměvem, rozsévala okolo sebe teplo a roztavila chlad úzkosti v jeho mysli a srdci, ona, která ho nikdy předtím ani okem nespatřila a nesmí ho už nikdy spatřit ani na něho pomyslet.

Ale on na ni myslel, ať chtěl, nebo nechtěl.

Stěží si uvědomoval, že jede stále dál k protějšímu konci vesnice, kde stálo panské sídlo. Z polí vyvstala linie palisády, strmá střecha uvnitř, skladba políček za statkem, čtvercový sad očesaných a téměř bezlistých ovocných stromů. Takřka bez povšimnutí přebrodil první potok, ale druhý, tak blízko před široce rozevřenými vraty v oplocení sídla, ho náhle zarazil a přiměl ho rozmyslet si, co vlastně dělá, co udělat nesmí, co nemá právo udělat.

Viděl nádvoří uvnitř palisády a staršího chlapce, jak opatrně vodí v ustálených, pravidelných kruzích poníka, na jehož hřbetě seděla malá holčička. Pravidelně se zjevovali, míjeli a mizeli, aby se znovu zjevili na protějším okraji svého kruhu a zase zmizeli. Chlapec důležitě dával pokyny, děcko svíralo pěstičkami poníkovu hřívu. Jednou se na okamžik ukázala usměvavá Gunnilda, pozorující svou nejmladší svěřenku, jak jezdí po klukovsku a kope poníka kulatými bosými patičkami do tlustých boků. Potom se stáhla, aby jim nestála v cestě, a zmizela z dohledu. Sulien se s námahou vzpamatoval a otočil se od nich směrem k vesnici.

A náhle ji uviděl. Přicházela k němu směrem od kostela a košíkem přes ruku schovanou pod záhyby pláště, hnědé vlasy spletené do silného copu a převázané červenou šňůrkou. Oči upírala na něho. Poznala ho dřív, než si uvědomil její přítomnost, a blížila se k němu beze spěchu a bez otálení, s důvěřivým potěšením. Právě tak, jak ji před okamžikem v duchu viděl, jen tenkrát neměla plášť a vlasy jí splývaly po ramenou rozpuštěné. Ale ve tváři měla stejný otevřený jas a oči ho stejně jako tenkrát vpouštěly až do srdce.

Zastavila se několik kroků od místa, kde přitáhl uzdu, a dlouze se na sebe mlčky zahleděli. Pak promluvila: „Opravdu jste chtěl zase odjet, teď, když jste přijel? Beze slova? Vůbec byste nezašel dovnitř?“

Věděl, že by z nějakého koutku mysli měl vylovit nějaká chytrá slova a vysvětlit, že jeho nynější přítomnost nemá nic společného s předchozí návštěvou, vymyslet si nějakou pochůzku, kvůli níž musel jet kolem a která ho nutí bez otálení jet domů. Nedokázal však najít jediné, jakkoli lživé, jakkoli hrubé slovo, jímž by ji od sebe odehnal.

„Pojďte se seznámit s tatínkem,“ prostě ho vybídla. „Bude rád, ví, proč jste tu byl minule. Gunnilda mu to samozřejmě pověděla, jak jinak by dostala koně a podkoního, aby mohla jet do Shrewsbury za šerifem? U nás nikdy nikdo nemusí nic dělat za tatínkovými zády. Já vím, že jste ji prosil, aby se o vás před Hughem Beringarem nezmiňovala, ale tady v domě nemáme žádná tajemství, není důvod.“

To jí opravdu věřil. Její povaha vypovídala o jejím otci, o zděděné stálosti a bezstarostnosti. A přestože věděl, že je povinen se od ní vzdálit, vyhýbat se jí, nechat ji v klidu a zajistit, aby se její rodiče kvůli ní nikdy nemuseli trápit, nedokázal to. Sesedl a šel s ní, uzdu v ruce, stále oněmělý a zaražený, do brány Withingtonu.

Bratr Cadfael je zahlédl spolu v kostele při zpívané mši o svátku svaté Cecílie, dvaadvacátého listopadu. Mohl se dohadovat, proč se rozhodli jít právě sem do opatství, když mají vlastní farní kostely. Třeba cítí Sulien ještě jistou náklonnost k řádu, který opustil a který mu poskytoval jistoty, jaké se venku ve světě nedají nalézt, a dosud cítí potřebu s ním čas od času vejít do styku, zatímco hledá nový směr života. Jí se možná zachtělo obdivované hudby bratra Anselma, zejména o tomto svátku. Anebo, přemítal Cadfael, se jim tento kostel jeví jako příhodné a mimořádně úctyhodné místo schůzky pro lidi, kteří ještě nedospěli tak daleko, aby se spolu dali veřejně vidět v blízkosti domova. Z nějakého důvodu prostě byli v lodi kousek od farního oltáře, odkud viděli do chóru a slyšeli zpěv nezkreslený hluchými místy za některými mohutnými sloupy. Stáli blízko sebe, ale nedotýkali se ani látkou rukávů, velmi tiše, velmi pozorně, se slavnostními tvářemi a široce rozevřenýma očima. Cadfael viděl dívku pro jednou vážnou, přestože stále zářila, a chlapce pro jednou uvolněného a klidného, přestože stín neklidu mu stále seděl v drobné vrásečce mezi obočími.

Když se bratři po obřadu vynořili z kostela, Sulien a Pernel již dávno odešli západními dveřmi a Cadfael se vrátil na zahradu přemítaje, jak často se takhle scházejí a jak došlo k prvnímu setkání, protože během bohoslužby se na sebe sice ani jedinkrát nepodívali a nedotkli se rukama, dokonce ani neprozradili, že si jeden uvědomuje přítomnost druhého, ale přesto bylo v jejich vyrovnané a upřené pozornosti cosi, co je k sobě neomylně poutalo.

Usoudil, že není těžké vysvětlit dvojznačnost, která z nich vyzařovala, to, jak jsou zřetelně spolu, a přitom mlčky oddáleni. Tato rozpolcenost se nevyřeší, nerozhodne, dokud nebude dána odpověď na jedinou, sžíravou otázku. Ruald, který znal chlapce nejlépe, vůbec nepochyboval, že mluvil pravdu, a prosté přijetí té jistoty bylo pro Rualda spásou. Cadfael však zatím neviděl jistotu na žádné straně. A Hugh a jeho kopiníci byli dosud mnoho mil odtud, jejich osudy neznámé a nedalo se dělat nic jiného, než čekat.

Posledního listopadového dne přijel od východu lučištník z posádky, celý ukoptěný z cesty, a nejprve se zastavil u Svatého Jiljí, aby rozhlásil novinu, že šerifova družina není daleko za ním, až na pár šrámů a modřin nedotčená, tak jak opustila město, že královy krajské hotovosti, kterých je zvláště zapotřebí jinde, byly aspoň na zimu propuštěny do vlastních posádek, kdežto král změnil taktiku, a místo aby se pokoušel nepřítele vykouřit a zničit, dělá taková opatření, aby ho uzavřel na jednom území a omezil škody, které působí lidem v okolí. Tažení bylo spíš odloženo než ukončeno, ale znamenalo to bezpečný návrat shropshirských mužů na vlastní pastviny. Než kurýr dojel do Předklášteří, novina ho předběhla, a tak zvolnil, cestou ji znovu oznamoval a obšírněji odpovídal na dychtivé otázky místních obyvatel. Vybíhali z domů, krámů i usedlostí s nářadím v ruce, ženy z kuchyní, kovář z kovárny, otec Bonifác z pokojíku nad severní předsíní opatského kostela a všude se rozléhal radostný šum úlevy, jak si předávali podrobnosti, jež náhodou pochytili z kurýrových úst.

Když osamělý jezdec minul bránu opatství a mířil k mostu, ke Svatému Jiljí už dolehl spořádaný dusot kopyt a lehké řinčení postrojů a obyvatelé Předklášteří rovnou zůstali venku, aby přivítali vracející se družinu. Práce nějakou tu hodinku počká. Zpráva se rychle šířila i po opatství a bratři se seskupovali před ohradní zdí, aby se podívali na návrat družiny, a nikdo je nekáral. Cadfael, který si přivstal, aby je viděl odjíždět, se vděčně přišel podívat, jak se bezpečně vracejí domů.

Přijeli pochopitelně v méně nablýskané zbroji, než když odjížděli. Praporce na kopích byly umazané a otřepené, tu a tam dokonce v cárech, některé kusy lehkého brnění zohýbané a bez lesku, pár hlav ovázaných, jedno dvě předloktí na pásce a několik plnovousů tam, kde předtím nebyly. Přijížděli však v dobrém pořádku a vypadali velmi úctyhodně vzdor špíně z cest a nedokonale vykartáčovanému blátu na šatech. Hugh své muže dohonil dávno předtím, než dojeli do Coventry, a udělal tam dostatečně dlouhou zastávku, aby si muži i koně mohli dopřát odpočinek a trochu se zušlechtili.

Zásobovací vozy a pěší lučištníci nemuseli z Coventry nijak pospíchat, protože silnice byly volné a dobré a doma už se vědělo, že jsou živi a zdrávi.

Hugh v čele kolony se vysvlékl z brnění a pohodlně jel ve vlastním kabátci a plášti. Vypadal bděle a povzbuzené, lehce se zardíval potěšením nad hukotem úlevy a radosti, jenž ho provázel po Předklášteří, a jistě to bude stejné i cestou přes město. Hugh se vždy uměl uštěpačně smát chvále a poklonám, protože dobře věděl, jak úzká hranice je dělí od reptání a výčitek, jež by ho pozdravily, kdyby ztratil nějaké muže, bez ohledu na to, v jak zoufalém střetnutí k tomu došlo. Bylo však lidské užívat si potěšení z vědomí, že neztratil nikoho. Návrat z Lincolnu před třemi lety byl jiný; tentokrát si mohl dopřát radost z uvítání.

U brány opatství se v hejnu vyholených temen rozhlížel po Cadfaelovi a našel ho na schodech západních dveří. Prohodil slůvko do ucha svého kapitána, vyjel se svým šedákem z řady a přitáhl otěže, třebaže neseskočil. Cadfael se s vrcholnou spokojeností natáhl po uzdě.

„Rád vás vidím, chlapče, moc rád. Takřka bez škrábnutí a ani jeden nechybí! Kdo by si mohl přát víc?“

„Já jsem chtěl Mandevillovu kůži,“ procítěně opáčil Hugh, „ale ještě pořád ji má na hřbetě a Štěpán s tím čerta nadělá, dokud krysu nevykouříme z díry. Viděl jste Aline? Všechno v pořádku?“

„Docela v pořádku, ale ještě líp bude, až vás uvidí ve dveřích. Jdete k Radulfovi?“

„Ještě ne. Teď ne. Musím dovést muže domů, vyplatit je a pak si zaběhnout domů. Cadfaele, udělejte pro mě něco.“

„S radostí,“ bodře opáčil Cadfael.

„Chci mladého Blounta, kdekoli, jen ne v Longneru, protože tuším, že jeho matka neví, do čeho je zapletený. Nikam nechodí, aby se doslechla, co se povídá, a rodina se usilovně snaží nepřidělávat jí starosti. Jestli jí nic neřekli o mrtvé, kterou jste našli na Hrnčířově poli, Bůh uchovej, abych to teď na ni zčistajasna vyhrkl já. Má i tak dost trápení. Opatříte si povolení od opata a vymyslíte, jak mi chlapce přivést na hrad?“

„Takže víte něco nového!“ Ale neptal se. „Nejlepší by bylo přivést ho sem. Radulfus se bude stejně muset všechno časem dovědět. A chlapec byl jedním z nás, přijde, bude-li povolán. Radulfus si snadno najde záminku. Starost o někdejšího syna. A nebude lhát!“

„Dobře. To bude stačit. Přiveďte ho a zdržte, dokud nepřijdu.“

Kopl do strakatě šedé koňské kůže patami a Cadfael pustil uzdu. Hugh vyrazil klusem za svým oddílem k mostu a městu. Bylo možné sledovat, jak jedou, podle utichajícího křiku na uvítanou, jako vlny valící se do dálky, zatímco spokojené a vděčné broukání hlasů tady na Předklášteří se podobalo bzukotu včel na louce. Cadfael se vrátil na velké nádvoří a šel požádat o slyšení u opata.

Nebylo těžké vymyslet hodnověrný důvod pro návštěvu Longneru. Byla tam nemocná žena, která svého času využívala jeho umu alespoň k utlumení bolestí, a právě se tam vrátil mladší syn, který se uvolil vzít s sebou zásobu téhož sirupu a možná ji přemluvil, aby ho po dlouhé době, kdy odmítala jakoukoli útěchu, opět začala užívat. Cadfael se chce vyptat na matčino zdraví a současně vyřídit opatovo otcovské pozvání synovi, který byl ještě tak nedávno v jeho péči. Cokoli z toho bude vypadat celkem věrohodně. Cadfael viděl Donatu Blountovou jen jednou, za dnů, kdy měla ještě dost síly chodit ven, a byla tehdy ještě ochotná přijmout jeho rady. Jednou se totiž přišla poradit s bratrem Edmundem, správcem nemocnice, a ten ji odvedl do Cadfaelovy dílny. Už léta na tu návštěvu nevzpomněl. Během té doby neskonale pomalu slábla a chřadla, již nevycházela z nádvoří Longneru a zřídka se objevila i tam. Hugh měl pravdu, její muži před ní tajili všechno, co by mohlo ještě ztížit příliš bolestné břímě, které už nesla. Musí-li se o tom zlu nakonec dovědět, ať je to až po důkazu a po dosažení jistoty, až už nebude úniku.

Vzpomínal si, jak vypadala tenkrát, když ji jednou v životě spatřil. O něco přesahovala jeho skromnou výšku, již tenkrát byla útlá jako jíva, v černých vlasech již prokvétaly šedé prameny, oči měla sytě, zářivě modré. Podle Hugha byla nyní svraštělá jako suchá větvička, každý pohyb znamenal námahu, každý okamžik bolest. Aspoň mák, posel od řeky Lethe, by jí mohl poskytnout chvíli spánku, kdyby ho byla ochotna užívat. Někde v hloubi duše se Cadfael neubránil myšlence, zda se ho nezříká proto, aby uspíšila svou smrt a své vysvobození.

Když ale sedlal hnědáka a vydával se po Předklášteří na východ, šlo mu hlavně o jejího syna, který nebyl ani starý, ani churavý a jehož bolest pramenila z mysli, nebo snad dokonce z duše.

Bylo časné odpoledne a den byl zakaboněný. Od rána se sbírala mračna, klesala dolů a stírala vzdálenosti, nebyl však vítr a ani stopa po dešti. Cestou k přívozu si uvědomil těžké ticho, tísnivé a nehybné, v němž se nepohnul ani lístek či stéblo trávy, a stejně nehybný byl i olověný vzduch. Cestou po lukách vzhlédl k hřebeni nad Hrnčířovým polem. Úrodná zoraná černozem už začínala prosvítat prvním slabým stínem zeleně, nepolapitelným a křehkým jako závoj. I dobytek na rovině u řeky stál nehybně, jako by spal.

Projel pruhem čistého, dobře spravovaného lesa za lukami a začal stoupat pasekou do mírného svahu až k otevřeným vratům Longneru. K hnědákově uzdě přiběhl mladý stájník a služebná přecházející přes dvůr cestou z mlékárny se s jistým překvapením a zvědavostí obrátila a zeptala se ho, co tu dělá. Vypadalo to, že nečekaní hosté tu jsou vzácností. Mohlo to tak být, protože sídlo stálo stranou od hlavních cest, kde by mohli pocestní hledat střechu nad hlavou přes noc nebo útočiště ve špatném počasí. Ti, kdo sem přicházeli na návštěvu, přicházeli s nějakým cílem, ne náhodou.

Cadfael se opatovým jménem zeptal na Suliena a ona chápavě, souhlasně přikývla. Její zdvořilost se uvolnila v poněkud vědoucí úsměv. Mnišské řády přirozeně nerady pouštějí z drápů mladé muže, když už je jednou měly, a třeba by stálo za to vykonat starostlivou návštěvu brzy po Sulienově úniku, dokud je ještě nejistý a na pochybách, a zkusit, zda by ho nepřemluvili k návratu. Myslela si jistě něco takového, ale posuzovala to shovívavě. To se bude výborně hodit. Jen ať to rozhlásí mezi ostatními sloužícími a Sulienův odjezd na opatovo pozvání historku jen potvrdí, možná i vzbudí pochybnosti, jak všechno dopadne.

„Jděte dál, pane, najdete je v soláriu. Klidně jděte přímo, budete vítán.“

Dívala se, jak zdolává první schody ke dveřím síně, než zamířila do přízemku, kde široká vrata pro povozy stála dokořán a někdo vevnitř kutálel a rovnal sudy. Cadfael vstoupil do síně. Tam bylo v porovnání s otevřeným nádvořím šero, tím víc, že den byl zatažený, takže chviličku postál, aby se jeho oči přizpůsobily změně. V tu hodinu byl oheň dobře zásobený a už pěkně rozhořelý, ale zatím zadušený drny, aby pomalu hořel až do večera, kdy se tu shromáždí celá domácnost a bude se těšit z tepla a světla. V danou chvíli byli všichni venku za prací nebo se otáčeli v kuchyni a špižírnách a síň byla prázdná. Ze vchodu na protějším konci místnosti však byl odtažen těžký závěs a dveře, jež chránil, byly pootevřené. Cadfael slyšel z místnosti hlasy, jeden mužský, mladistvý a příjemně tlumený. Eudo, nebo Sulien? Nebyl si jistý. A ženin… Ne, zněly tam hlasy dvou žen, jeden pevný, hluboký, pomalý a jasně vyslovující, jako by tvoření slov a jejich pronášení znamenalo námahu, kdežto druhý byl mladý, svěží, sladký a určitě upřímný. Cadfael jej poznal. Pokročili tedy už tak daleko, že buď ona, nebo okolnosti, nebo sám osud přiměly Suliena, aby ji přivedl domů. Takže v soláriu s ní musí být Sulien.

Cadfael zcela roztáhl závěs, zaklepal na dveře, otevřel dokořán a zůstal stát na prahu. Hlasy rázem ustaly, Sulien a Pernel ho okamžitě poznali a uzavřeli se, paní Donata byla lehce zaražená, ale po svém zvyku milostivě shovívavá. Vetřelci zde byli vzácní a pokaždé překvapili, přesto se Donata nedala nikdy vyrušit ze své vytrvalé, unavené důstojnosti.

„Pokoj všem přítomným!“ pronesl Cadfael. Vyhrkl to přirozeně jako navyklé požehnání, ale okamžitě pocítil bodnutí bolesti, že je pronesl, když příliš dobře ví, že jim žádný pokoj nepřináší. „Promiňte, neslyšeli jste mě přicházet. Bylo mi řečeno, že za vámi mohu rovnou. Smím vstoupit?“

„Vstupte a buďte srdečně vítán, bratře!“ pravila Donata.

Zvuk jejího hlasu byl téměř hmotnější než její tělo, přestože jej používala opatrně a s námahou. Seděla na široké lavici u protější stěny pod jedinou pochodní, jež z držáku nad ní rozlévala kmitavé světlo. Byla podepřená pečlivě nakupenými polštáři, aby seděla zpříma, a pod nohama měla čalouněnou stoličku. Úzký ovál její tváře měl průsvitně namodralou barvu stínů na nedotčeném sněhu a prosvěcovaly jej zapadlé oči, sytě modré jako chrpy. Ruce, spočívající na polštářích, byly křehké jako pavučiny a tělo v tmavém šatě a brokátové tunice bylo kost a kůže. Stále tu však byla paní a svou úlohu zvládala.

„Přijel jste ze Shrewsbury? Euda a Jehane bude mrzet, že vás propásli, jeli za otcem Eadmerem do Atchamu. Posaďte se, bratře, sem ke mně. Je tu málo světla a já ráda vidím hostům do tváře, ale mé oči už nejsou, co bývaly. Suliene, přines hostu pivo. Určitě jste vlastně přijel za mým synem,“ obrátila se ke Cadfaelovi s drobným, pokojným úsměvem, který změkčil stoické sevření jejích rtů. „Jeho návrat mi způsobil radost.“

Pernel seděla Donatě po pravici velmi tiše a nehybně a oči upírala na Cadfaela. Připadalo mu, že ještě bystřeji než Sulien vycítila nějaký hlubší a temnější záměr v pozadí této neočekávané návštěvy. Pokud ano, potlačila své tušení a zůstávala klidná a ukázněná, dobře vychovaná urozená slečna, uctivě pozorná vůči starší dámě. Že by tu byla na návštěvě poprvé? Cadfael tak usoudil ze sotva patrného napětí, jež ovládalo oba mladé lidi.

„Jmenuji se Cadfael. Váš syn mi těch několik málo dní, které mezi námi strávil, pomáhal v bylinkové zahradě v opatství. Nerad jsem ho ztrácel, ale nemrzelo mě, že se vrací k životu, který si zvolil.“

„Bratr Cadfael byl mírný pán,“ řekl Sulien a s poněkud stísněným úsměvem mu podal pohár.

„To věřím,“ přisvědčila matka, „podle všeho, cos mi o něm vyprávěl. A já se na vás pamatuji, bratře, i na léky, které jste mi před několika lety vyráběl. Byl jste tak laskavý, že jste mi po Sulienovi poslal další dávku, když vás šel navštívit. Od té doby mě přesvědčuje, abych si ten sirup vzala. Já ale nic nepotřebuji. Vidíte, že se o mne velmi dobře starají a jsem naprosto spokojená. Měl byste si vzít lahvičku zpátky, třeba ji budou potřebovat jiní.“

„Je to vlastně jeden z důvodů, proč jsem přijel,“ navázal Cadfael, „abych se vás zeptal, jestli vám ten nápoj trochu pomohl nebo jestli pro vás mohu udělat ještě něco jiného.“

Usmála se mu přímo do očí, ale řekla jen: „A ten druhý důvod?“

„Pan opat mě poslal, abych se Suliena zeptal, zda by se mnou nejel zpátky a nenavštívil ho.“

Sulien proti němu stál s nevyzpytatelnou tváří, ale na okamžik se prozradil tím, že si olízl náhle oschlé rty. „Teď hned?“

„Teď hned.“ Slovo dopadlo příliš těžce, bylo třeba je odlehčit. „Byl by rád. Nějaký čas myslel na vašeho syna,“ obrátil se k Donatě, Jako na svého vlastního a své otcovské dobré vůle se nezřekl. Rád by tě viděl a věděl,“ pravil důrazně s očima upřenýma na Suliena, „že se ti vede po všech stránkách dobře. Nic si nepřejeme více.“ A ať bude následovat cokoli, tohle přinejmenším byla pravda. Zda mohou doufat, že to, co si přejí, také dostanou a podrží si to, byla už jiná otázka.

„Směl bych se hodinu nebo dvě zdržet?“ zeptal se Sulien už klidně. „Musím doprovodit Pernel domů do Withingtonu. To bych snad měl udělat nejdřív.“ Čímž Cadfaelovi vlastně říkal: Třeba se z opatství dlouho nevrátím. Nejlépe bude dokončit všechny rozdělané práce.

„To není třeba,“ pronesla rozhodně Donata. „Pernel u mne zůstane přes noc, bude-li tak laskavá. Pošlu do Withingtonu chlapce, aby jejímu otci vyřídil, že je u mě v bezpečí. Nechodí za mnou tolik mladých návštěvníků, abych se s ní chtěla rozloučit tak brzy. Jeď s bratrem Cadfaelem a my si tu budeme spolu příjemně krátit čas, dokud se nevrátíš.“

Sulienovou i Pernelinou tváří prošel jistý opatrný záblesk. Vyměnili si kratičký pohled a Pernel okamžitě vyhrkla: „Moc by se mi líbilo, kdybyste mi opravdu dovolila tu zůstat. O děti se může postarat Gunnilda a maminka mě jistě jeden den oželí.“

Donata možná, přemítal Cadfael, ve svém krajním utrpení myslí na budoucnost svého mladšího syna a vítá u něho tuto první známku zájmu o vhodnou mladou ženu. Matky silné povahy, již dlouho se sžívající s vlastní pomalou smrtí, si také mohou přát dokončit všechny rozdělané práce.

Právě si uvědomil to, co ho na ní nejvíc zaráželo. Ten hltavý nepřítel, který jí vysál barvu z vlasů a vysušil ji na holé kosti, z ní přesto nedokázal udělat stařenu. Vypadala spíš jako křehká, osiřelá dívenka, sežehnutá mrazem, uvadlá a vyprahlá ve dnech svého jara, právě když mělo poupě rozkvétat. Vedle zářivé Pernel byla jako větrem hnaný obláček mlhy, přízrak dítěte. Přesto na sebe v této a jakékoli jiné místnosti stále poutala pozornost.

„Tak já půjdu osedlat,“ nadhodil Sulien lehce, skoro jako by nepomýšlel na nic jiného, než na malou projížďku po lese. Shýbl se, políbil matčinu propadlou líc a ona zvedla ruku, jež se chvěla jako filigránová kostřička uschlého listu, když se dotkla jeho tváře. Nerozloučil se ani s ní, ani s Pernel. Snad nechtěl vyvolat tušení něčeho zrádně zlověstného. Rázně prošel síní, Cadfael se rozloučil, jak nejzdvořileji uměl, a pospíšil za ním do stáje.

Na dvoře nasedli a vyrazili bok po boku. Dokud nedojeli do pruhu lesa, nepadlo ani slovo.

„Už jsi asi slyšel,“ promluvil pak Cadfael, „že se dnes vrátil Hugh Beringar se svou družinou. Beze ztrát!“

„Ano, slyšeli jsme to. Pochopil jsem,“ nevesele se pousmál Sulien, „čí hlas mě volá. Ale bylo dobré, že se nechal zastoupit opatem. Kam máme doopravdy namířeno? Do opatství, nebo na hrad?“

„Do opatství. To byla pravda. Pověz mi, kolik toho ví ona?“

„Matka? Nic. Nic o vraždě, nic o Gunnildě, Britrikovi ani o Rualdově očistci. Neví, že váš pluh vyoral tělo ženy na naší někdejší půdě. Eudo jí nikdy neřekl ani slovo a nikdo jiný také ne. Vždyť jste ji viděl,“ dodal Sulien prostě. „Okolo ní není jediná duše, která by dopustila, aby jí k tomu, co už musí nést, přibylo sebemenší hoře navíc. Byl bych vám vděčný za stejnou starostlivost.“

„Pokud to bude možné, jistě. Ale po pravdě řečeno, nejsem si jistý, že jste jí tím posloužili. Napadlo vás vůbec někdy, že je možná silnější než kdokoli z vás? A že se to nakonec třeba stejně bude muset dovědět, a ke svému většímu zármutku?“

Sulien jel chvíli vedle něho mlčky, hlavu zdviženou, oči upřené přímo před sebe, a jeho profil, jasně se rýsující proti zamračené obloze, byl bledý a strnulý jako maska. Další stoik, syn, který v sobě má mnoho ze své matky.

„Nejvíc mě mrzí,“ řekl posléze uvážlivě, „že jsem se vůbec kdy přiblížil k Pernel. Neměl jsem právo. Hugh Beringar by byl Gunnildu nakonec našel, byla by přišla, kdyby se doslechla, že je to zapotřebí, i beze mě. A teď vidíte, jakou škodu jsem způsobil!“

„Myslím,“ ozval se s uctivou opatrností Cadfael, „že slečna na tom měla stejný podíl jako vy. A pochybuji, že toho lituje.“

Sulien se vrhl do brodu první a jeho hlas dolehl ke Cadfaelovi uprostřed šplouchání jasně a odhodlaně. „Třeba se dá ještě všechno zrušit. A pokud jde o matku, ano, uvažoval jsem o konci. I o to jsem se postaral.“

[ XII ]

Sešli se všichni čtyři po nešporách v opatové salonku s okenicemi a s dveřmi pevně zavřenými před světem. Na Hugha chvíli čekali. Musel obhlédnout posádku, vyplatit muže povolané z feudálních panství a poslat je domů k rodinám, dohlédnout, aby se několika raněným dostalo náležité péče, ještě než, celý ztuhlý, seskočil na dvoře svého domu, objal manželku a syna, shodil špinavé cestovní šaty a vydechl si u vlastního stolu. Další výslech pochybného svědka, jehož důvěryhodnost byla nyní mizivě malá, mohl klidně hodinku, dvě počkat.

Ale po nešporách přišel, uvolněný, občerstvený, i když stále ještě unavený. U dveří svlékl plášť a poklonil se opatovi. Radulfus zavřel dveře a nastalo ticho, krátké, ale hluboké. Sulien seděl nehybně a mlčky na lavici u dřevem obložené stěny. Cadfael se stáhl do koutku u zacloněného okna.

„Musím vám poděkovat, otče,“ začal Hugh, „že jste nám poskytl toto místo k setkání. Nerad bych obtěžoval rodinu v Longneru a vy podle všeho máte o tuto záležitost také zájem, stejně vážný jako já.“

„Doufám, že všichni máme zájem o pravdu a spravedlnost,“ přisvědčil opat. „Nemohu se také zříci odpovědnosti za syna jen proto, že odešel do světa. Sulien to jistě ví. Postupujte, jak uznáte za vhodné, Hughu.“

Udělal Hughovi místo vedle sebe za stolem, z něhož nyní byly odklizeny pergameny a spisy týkající se denních záležitostí. Hugh místo přijal a s mocným povzdechem se posadil. Ještě byl celý obolavělý ze sedla a čerstvě zahojené jizvy mu tuhly, ale dovedl svou družinu z Bažin netknutou a to byl dost velký výkon. Co ještě si s sebou přinesl, to se chystal probrat s trojicí přítomných.

„Suliene, nemusím vám připomínat — ani vám, kteří jste byli svědky — sdělení, které jste podal o prstenu Rualdovy manželky a jak jste k němu přišel v obchodě Johna Hinda u Kněžské brány v Peterborough. Na jméno a místo jsem se vás zeptal a vy jste mi je pověděl. Když jsme byli v Cambridgi propuštěni ze služeb, jel jsem do Peterborough. Kněžskou bránu jsem našel. Obchod jsem našel. Johna Hinda jsem našel. Mluvil jsem s ním, Suliene, a předávám jeho svědectví tak, jak jsem je od něho slyšel. Ano,“ pokračoval Hugh cílevědomě s očima upřenýma na Sulienovu papírově bílou, ale ukázněnou tvář, „Hinde se na vás dobře pamatuje. Opravdu jste k němu přišel s doporučením od opata Waltera a on vás na jednu noc ubytoval a ráno vás vypravil na cestu domů. To je pravda. To potvrzuje.“

O pravdivosti této části příběhu Cadfael vlastně neměl pochyby, když si vybavil, jak pohotově Sulien sdělil klenotníkovo jméno a místo, kde má krám. Tehdy se totiž nezdálo pravděpodobné, že se někdy bude ověřovat zbytek. Sulienova tvář však zůstávala tak mramorově nehybná, jak mu velela odhodlanost, a oči nespouštěl z Hughova obličeje.

„Ale když jsem se ho dotázal na prsten, zeptal se na oplátku on mne, jaký prsten to byl. A když jsem mu jej popsal, prohlásil s naprostou jistotou, že takový prsten nikdy neviděl a nikdy že nekoupil ani prsten, ani nic jiného od ženy, jakou jsem popsal. Tak nedávnou událost nemohl přece zapomenout, i kdyby nevedl dobré záznamy, a ty vede. Ten prsten vám nikdy nedal, protože jej nikdy neměl. To, co jste nám napovídal, byla snůška lží.“

Ticho padlo jako kámen a jako by se zastavilo na Sulienově napjaté nehybnosti. Nepromluvil a nesklopil oči. Jen drobný, křečovitý pohyb Radulfovy svalnaté ruky na stole narušil napětí v místnosti. To, co Cadfael předvídal od okamžiku, kdy předal opatovo pozvání a viděl, jak se při tom Sulien zatvářil, dopadlo teď jako úder na Radulfa. Bylo toho málo, s čím se během života u lidí nesetkal. Lháře znal a jednal s nimi bez překvapení, ale toto neočekával.

„Přesto jste prsten přinesl,“ neoblomně pokračoval Hugh, „a Ruald jej poznal a potvrdil jeho pravost. Když jste jej tedy nedostal od klenotníka, tak jak jste k němu přišel? Ukázalo se, že jedna historka, kterou jste vyprávěl, je lživá. Teď máte příležitost vyprávět jinou, a pravdivější. Všem lhářům se takové milosti nedostane. Tak povídejte.“

Sulien s námahou otevřel ústa, jako když otáčí klíčem v zámku, který jde ztuha.

„Už jsem ten prsten měl,“ řekl. „Dala mi jej Generys. Pověděl jsem panu opatovi a nyní to říkám i vám, že jsem ji měl celý život rád, hlouběji, než jsem tušil. Ani když jsem dorostl v muže, neuvědomil jsem si, jak se ta náklonnost mění, dokud ji Ruald neopustil. Její hněv a hoře mi pomohly porozumět. Nevím vlastně, co vedlo ji. Snad se mstila na všech mužích, i na mně. Přijala mě a využila. A dala mi ten prsten. Dlouho to netrvalo,“ pokračoval bez hořkosti. „Nemohl jsem ji uspokojit, byl jsem zelenáč. Nebyl jsem Ruald ani jsem neměl dostatečnou váhu, aby to Rualda bodlo až do srdce.“

V jeho volbě slov je něco zvláštního, pomyslel si Cadfael, chvílemi jako by v nich kolovala krev vášně, chvílemi přicházela s odtažitou pečlivostí, uměřeně a skoro vyumělkovaně. Snad to vycítil i Radulfus, protože tentokrát se ozval a netrpělivě se dožádal jasnějšího výkladu. „Říkáte tím, můj synu, že jste byl milencem té ženy?“

„Ne,“ opáčil Sulien. „Říkám, že jsem ji miloval a že mě vpustila kousíček do svého trápení, když to zoufale potřebovala. Jestli jí má muka ulehčila, nebyl to promarněný čas. Jestli se ptáte, zda mě pustila také do postele, to ne, to nikdy a já jsem o to nikdy nežádal ani v to nedoufal. Můj význam a má užitečnost nikdy nedospěly tak vysoko.“

„A když zmizela,“ s neúprosnou trpělivostí pokračoval Hugh, „co jste o tom věděl?“

„Nic, nic víc než kdo jiný.“

„Co jste si myslel, že se s ní stalo?“

„To už bylo po všem, skončila se mnou. Věřil jsem tomu, čemu věřili všichni, že zpřetrhala své kořeny a uprchlá z místa, které se jí zošklivilo.“

„S jiným milencem?“ klidně pronesl Hugh. „Tomu všichni věřili.“

„S milencem nebo sama. Jak jsem to mohl vědět?“

„Pravda! Nevěděl jste víc než kdo jiný. Přesto, když jste se sem vrátil a doslechl jste se, že jsme našli na Hrnčířově poli pohřbené tělo ženy, jste věděl, že to musí být ona.“

„Věděl jsem,“ s bolestnou pečlivostí namítl Sulien, „že jsou o tom všichni přesvědčeni. Nevěděl jsem, že je to ona.“

„Pravda! Věděl jste jen to, co všichni, neznal jste žádné tajemství, takže jste také nemohl vědět, že to není Generys. Přesto jste považoval za nutné okamžitě si vymyslet lživou historku a předložit prsten, který vám dala, jak teď tvrdíte, abyste prokázal, že je živá, ale tak daleko odtud, že se to dá těžko ověřit, a abyste sňal z Rualda stín podezření. Bez ohledu na jeho vinu nebo nevinu, protože podle toho, co říkáte nyní, jste nevěděl, jestli žije, nebo jestli ji třeba nezavraždil.“

„Ne!“ vyhrkl Sulien v prudkém návalu energie a rozhořčení, který odtrhl jeho napjaté tělo od dřevěného obložení. „To jsem věděl, protože ho znám. Je nepředstavitelné, že by jí byl někdy ublížil. Dopustit se vraždy, ne, to by ani nebyl Ruald.“

„Šťastný muž, jímž jsou si jeho přátelé tak jisti!“ suše poznamenal Hugh. „Dobrá, pokračujte. Tenkrát jsme neměli důvod o vašem slovu pochybovat. Prokázal jste přece, že Generys žije, viďte? Proto jsme se rozhlíželi po jiných možnostech a našli jsme jinou ženu, která se tam v těch místech vyskytovala a poslední dobou ji nikdo neviděl. A hle, vaše ruka opět řídí záležitosti. Od chvíle, kdy jste se doslechl, že jsme zatkli podomního obchodníka, začal jste hledat sídlo, kde ta žena mohla najít přístřeší přes zimu, kde by někdo mohl dosvědčit, že byla živá dlouho potom, co se s Britrikem rozešla. Asi jste neočekával, zeji najdete, ale určitě jste byl rád, že jste ji našel. Znamenalo to, že nemusíte předstoupit sám, že může přijít z vlastní vůle, protože se doslechla o muži, který byl obviněn z její vraždy. Dvakrát, Suliene? Máme dvakrát přijmout vaši ruku jako ruku boží, aniž byste měl nějakou naléhavější pohnutku než lásku ke spravedlnosti? Když jste tak nesporně prokázal, že ta mrtvá nemůže být Generys, proč jste si byl tak jistý, že to není ani Gunnilda? Dva takové záchranné činy jsou příliš mnoho a ztrácejí věrohodnost. To, že Gunnilda žije, se prokázalo, přišla, promluvila, nesporně byla z masa a krve. Ale na to, že žije Generys, máme jen vaše slovo. A ukázalo se, že vaše slovo je lživé. Myslím, že nemusíme dál hledat jméno pro ženu, kterou jsme našli. Tím, že jste jí upřel jméno, jste ji pojmenoval.“

Sulien zavřel ústa a zaťal zuby, jako když nehodlá víckrát pronést ani slovo. Na další lež bylo příliš pozdě.

„Myslím,“ pokračoval Hugh, „že v okamžiku, kdy jste se doslechl, co opatský pluh vyoral ze země, ani chviličku jste nepochyboval o tom, jak se jmenuje. Myslím, že jste dobře věděl, že tam je. A byl jste si naprosto jistý, že Ruald jejím vrahem není. Ano, tomu věřím! Na takovou jistotu má právo jen Bůh, který ví s jistotou všechno. Jen Bůh a vy, který jste až příliš dobře věděl, kdo je vrahem.“

„Dítě,“ promluvil do dloužícího se ticha Radulfus, „máš-li na to odpověď, promluv hned. Máš-li na duši vinu, nezůstávej zatvrzelý, ale vyznej ji. Pokud ne, pověz nám tedy, jaká je odpověď, protože jsi na sebe uvalil podezření. Je ti ke cti, že si zřejmě nepřeješ, aby břímě zločinu, za který neodpovídá, nesl nějaký jiný muž, známý či neznámý. To bych od tebe očekával. Ale lež není důstojná, dokonce ani v takové záležitosti. Mnohem lepší je osvobodit všechny ostatní a říci rovnou: Já jsem to, dál nehledejte.“

Opět následovalo mlčení a tentokrát trvalo ještě déle, až Cadfael cítil strnulé ticho v místnosti jako závaží na prsou, jež mu krátilo dech. Venku za oknem zhoustlo šero v řídký, nízký, beztvarý oblak, v olověnou šeď, vysávající ze světa všechnu barvu. Sulien seděl bez pohnutí, ramena opřená o pevnou zeď, jež ho podpírala, víčka napolo spuštěná přes zmatnělou modř očí. Po dlouhém čase se pohnul, zvedl obě ruce, přitiskl ztuhlé prsty k tvářím a třel je, jako by zoufalá situace, v níž se ocitl, sevřela jeho tělo křečí a on z něho musel vymnout ochromující chlad, než bude schopen promluvit. Když ale promluvil, znělo to tiše, rozumně a přesvědčivě, zvedl hlavu a zadíval se na Hugha s klidem toho, kdo dospěl k rozhodnutí a zaujal postoj, z něhož jen tak neustoupí.

„Dobrá! Lhal jsem, a nejednou, a nemám lži rád o nic víc než vy, pane. Pokud ale s vámi uzavřu dohodu, přísahám, že ji věrně dodržím. Zatím jsem se k ničemu nepřiznal. Ale přiznám se vám k vraždě, za jistých podmínek!“

„Podmínek?“ opakoval Hugh a uštěpačně zvedl černé obočí.

„Nemusejí v žádné míře omezit to, co se stane se mnou,“ pravil Sulien tak mírně, jako by předkládal rozumný návrh, s nímž musejí souhlasit všichni, kdo jsou při smyslech, jakmile jej uslyší. „Chci jen, aby kvůli mně matka a rodina neutrpěly žádnou pohanu. Proč by nebylo možné uzavřít dohodu v otázce života a smrti, jestliže to ušetří nevinné a zahubí jen viníka?“

„Nabízíte mi přiznání výměnou za to, že celou záležitost zahalím mlčením?“ zeptal se Hugh.

Opat vyskočil a zvedl ruku k rozhořčené námitce. „O vraždě se nesmlouvá. Musíš odtud odejít, můj synu, přidáváš ke svému zločinu urážku.“

„Ne,“ namítl Hugh, „nechte ho mluvit. Každý si zaslouží slyšení. Pokračujte, Suliene. Co nabízíte a co žádáte?“

„Něco docela snadno proveditelného. Byl jsem povolán sem, kde jsem se zřekl svého povolání,“ začal Sulien stejným uměřeným a přesvědčivým hlasem. „Bylo by tak zvláštní, kdybych se rozmyslel ještě jednou a vrátil se sem k svému povolání jako kajícník? Tady otec opat by si mě jistě dokázal získat, kdyby se snažil.“ Radulfus se v tu chvíli mračil ovládaným nesouhlasem, ne nad znevážením svého vlivu a úřadu, ale nad zoufale lehkovážným tónem, který se vkradl do mladíkova hlasu. „Má matka je smrtelně nemocná,“ pokračoval Sulien, „a můj bratr má vážené jméno, jako měl před námi náš otec, manželku, napřesrok čeká dítě, nikomu nic zlého neudělal a o ničem neví. Proboha, nechte je na pokoji, nechte je, ať si uchovají čisté jméno a pověst. Povězte jim, že jsem litoval svého odchodu, vrátil jsem se do řádu a byl jsem odtud poslán hledat opata Waltera, ať je kdekoli, abych se podřídil jeho pokynům k ukáznění a vysloužil si návrat do řádu. Budou věřit, že mě neodmítl. Pravidla řádu dovolují, aby se zbloudilý vrátil, a byl přijat dokonce potřikrát. Udělejte to pro mne a já se vám přiznám k vraždě.“

„Takže vás mám výměnou za přiznání osvobodit,“ pravil Hugh a výmluvným gestem umlčel opata, „a pustit zpátky do kláštera?“

„To jsem neřekl. Řekl jsem, ať tomu věří oni. Ne, udělejte to pro mě,“ požádal Sulien smrtelně vážně, bledší než jeho košile, „a přijmu smrt, jakoukoli si vyžádáte, a můžete mě zakopat a zapomenout na mne.“

„Bez přelíčení?“

„K čemu by mi bylo přelíčení? Chci, aby zůstali v klidu, nic se nedověděli. Je spravedlivé dát život za život, tak co znamená nějaký úřední výrok?“

Bylo to nehorázné a jen velmi zoufalý hříšník by se opovážil navrhnout něco takového muži jako Hugh, který vykonával svůj úřad pevnou rukou a svědomitě jako občas neortodoxně. Přesto zůstal Hugh dál klidně sedět, umlčel opata postranním pohledem blýskajícího černého oka a ťukal špičkami prstů jedné své dlouhé ruky na stůl, jako by o tom vážně přemýšlel. Cadfael měl jisté tušení, oč mu jde, ale nedokázal uhodnout, jak toho chce dosáhnout. Jisté bylo jen jedno, že taková otřesná dohoda nemůže být nikdy přijata. Někoho jen tak chladnokrevně a tajně utratit, i kdyby to byl vrah, bylo nemyslitelné. Něco takového mohl navrhnout jen nezkušený chlapec dohnaný do krajnosti a jen někdo takový mohl chovat naději, že bude vzat vážně. Tohle měl tedy na mysli, když říkal, že se postaral o konec. Jak se tyhle děti, pomyslel si Cadfael v náhlém osvícení a rozhořčení, opovažují s takovou pobloudilou oddaností takhle urážet své rodiče? A sobě tak strašlivě ubližovat?

„Zajímáte mě, Suliene,“ řekl posléze Hugh a pevně mu přes stůl hleděl do očí. „Musím však o té smrti vědět trochu víc, než vám budu moci odpovědět. Existují maličkosti, které mohou vinu zmírnit. Můžete jich využít — pro pokoj vlastní mysli i mé, bez ohledu na to, co přijde pak.“

„Nechápu, k čemu by to bylo,“ povzdechl unaveně, ale smířeně Sulien.

„Hodně záleží na tom, jak se to stalo,“ vysvětlil Hugh. „Byla to hádka? Když vás odmítla a zahanbila? Nebo pouhá nešťastná náhoda, zápas a pád? Podle toho, jak byla pohřbena, tam pod keři u Rualdovy zahrady, totiž víme…“ Tady se odmlčel, protože Sulien ztuhl, otočil hlavu a zahleděl se na něho. „Copak?“

„Buď to máte zmatené, nebo se pokoušíte zmást mne,“ namítl Sulien a opět se stáhl do apatie z vyčerpání. „Musíte přece vědět, že tam to nebylo. Bylo to pod houštinou janovců na mezi.“

„Ano, pravda, já zapomněl. Od té doby se toho mnoho stalo a nebyl jsem u toho, když orba začala. Chtěl jsem říct, že víme, že jste ji uložil do země s jistými známkami úcty, lítosti, dokonce i výčitek svědomí. Pohřbil jste s ní křížek. Obyčejný stříbrný,“ doložil Hugh, „takže se nedal vystopovat jeho původ k vám ani k nikomu jinému, ale byl tam.“

Sulien na něho vytrvale hleděl a nic nenamítal.

„To mě vede k otázce,“ pokračoval Hugh polehoučku, Jestli to nebyla prostě jen náhoda, neštěstí, které se nemělo stát. Vždyť stačí jen tahanice, snad útěk, prudká rána z hněvu, pád, a ženská lebka praskne jako ta její. Žádné jiné kosti zlámané neměla, jen tohle. Tak nám povězte, Suliene, jak se to celé zběhlo, protože vás to třeba trochu omluví.“

Sulien zbělel jako mramor a odrazil ho s nepřístupnou, ostražitou tváří. Procedil mezi zuby: „Pověděl jsem vám všechno, co potřebujete vědět. Už neřeknu ani slovo.“

„Dobrá,“ vyskočil Hugh, jako by ztratil trpělivost, „myslím, že to postačí. Otče, venku mám dva lučištníky s koňmi. Navrhuji prozatím držet vězně pod stráží na hradě, dokud nebudu mít víc času pokračovat. Smějí mí muži vstoupit a odvést ho? Zbraně nechali u brány.“

Opat celou tu dobu seděl mlčky, ale velmi bedlivě sledoval vše, co bylo řečeno, a bystré, zúžené oči v přísné tváři prozrazovaly, že mu neunikly žádné souvislosti. Řekl tedy; „Ano, povolejte je.“ A když Hugh přecházel ke dveřím, oslovil Suliena: „Můj synu, třebaže se nám velmi vnucují lži, nakonec není jiný lék než pravda. To je jediný postup, který nemůže být zlý.“

Sulien obrátil hlavu a svíčka osvětlila zkalenou modř jeho očí a vyčerpanou bledost tváře. S námahou otevřel rty. „Otče, budete se modlit za mou matku a za mého bratra?“

„Stále,“ ujistil ho Radulfus.

„A za duši mého otce?“

„I za tvou.“

To už byl Hugh opět ve dveřích salonku. V patách mu kráčeli dva lučištníci z posádky a Sulien bez pobízení s úlevou vyskočil z lavice a vyšel mezi nimi beze slova a bez ohlédnutí. A Hugh zavřel dveře.

„Slyšeli jste ho,“ řekl pak. „Co věděl, na to odpovídal pohotově. Když jsem ho dovedl na nejistou půdu, věděl, že by to nezvládl, a odmítl odpovídat. Byl tam, to ano, viděl, jak ji pohřbívají. Ale ani ji nezabil, ani ji nepohřbil.“

„Vyrozuměl jsem,“ ozval se opat, „že jste mu nastražil jisté body, které by ho mohly prozradit…“

„Které ho prozradily,“ opravil ho Hugh.

„Protože neznám všechny podrobnosti, nedokázal jsem přesně rozpoznat, co jste z něho dostal. Jistě padla otázka, kde přesně byla nalezena. To jsem pochopil. Opravil vás. To byla věc, kterou věděl a která potvrzovala jeho příběh. Ano, byl svědkem.“

„Ale ne účastníkem, dokonce ani nebyl blízko,“ navázal Cadfael. „Nebyl natolik blízko, aby viděl křížek, který jí položili na prsa, protože nebyl stříbrný, ale narychlo vyrobený z větviček uříznutých z keře. Ne, nepohřbil ji a nezabil ji. Tak rád totiž na sebe bere vinu, že by nás jinak opravil ohledně jejích zranění — nebo spíš nezranění. Víte jako já, že neměla rozbitou hlavu. Neměla žádná zjistitelná zranění. Kdyby byl věděl, jak zemřela, pověděl by nám to. Jenže to nevěděl a byl příliš chytrý na to, aby se odvážil hádat. Třeba si dokonce uvědomil, že mu Hugh klade nástrahy. Rozhodl se mlčet. Co neřeknete, to vás neprozradí. Ale s jeho očima ho neochrání ani mlčení. Ten hoch je jako křišťál.“

„Určitě je pravda,“ promluvil Hugh, „že velice stonal láskou k té ženě. Miloval ji bez ptaní, bez přemýšlení jako sestru nebo chůvu už od dětství. Právě soucit a hněv, které k ní a kvůli ní cítil, když byla opuštěna, v něm musel rozpoutat vášeň muže. Myslím, že je určitě pravda i to, že se o něho v tu chvíli opírala a tím mu poskytla důvod myslet si, že je vyvolený, přičemž pro ni to byl pořád klouček, děcko, kterému byla nakloněna a které jí nabízelo dětskou útěchu.“

„Je pravda i to, že mu dala prsten?“ zeptal se opat.

Na to Cadfael okamžitě vyhrkl: „Ne.“

„Měl jsem stále jisté pochybnosti,“ mírně pravil Radulfus, „ale ty říkáš, že ne?“

„Pořád mi nešlo na rozum jedno,“ vysvětlil Cadfael, „a sice to, jak a kdy prsten předložil. Vzpomínáte si, přišel vás, otče, požádat o povolení navštívit domov. Zůstal tam přes noc, jak jste mu dovolil, a po návratu nám dal na srozuměnou, že se o nálezu ženského těla a o pochopitelném podezření, jež padlo na Rualda, dověděl až během návštěvy na Longneru od svého bratra. A pak předložil prsten a vyprávěl svou historku, o níž jsme tehdy neměli důvod pochybovat. Já ale věřím, že se o tom případu dověděl ještě předtím, než vás přišel požádat o dovolení k té návštěvě. Právě to byl důvod, proč bylo nutné Longner navštívit. Musel jít domů, protože prsten byl tam a on jej nutně potřeboval získat, než bude moci promluvit na Rualdovu obhajobu. Samozřejmě lživě, protože pravda byla nemožná. Nyní si můžeme být jisti, že věděl, chudák chlapec, kdo Generys pohřbil a kam byla uložena. Proč by jinak uprchl do kláštera, a k tomu tak vzdáleného, z místa, kde už nemohl dál vydržet?“

„Nedá se nic dělat,“ zamyšleně pronesl Radulfus, „někoho chrání. Někoho, kdo je mu blízký a drahý. Jde mu jen o příbuzné a o čest jeho domu. Může to být jeho bratr?“

Hugh odpověděl: „Ne. Zdá se, že Eudo jediný tomu ušel. Ať se na Hrnčířově poli stalo cokoli, na Euda nikdy nepadl ani stín podezření. Je šťastný, kromě matčiny nemoci nemá žádné starosti, oženil se s příjemnou ženou a s nadějí se těší, že bude mít syna. Navíc je plně zaměstnán statkem, prací svých rukou a plody své půdy a málokdy se zabývá temnými věci, které hlodají v méně jednoduchých lidech. Ne, na Euda můžeme zapomenout.“

„Potom, co Generys zmizela, uprchlí z Longneru dva lidé,“ pomalu pronesl Cadfael. „Jeden do kláštera, druhý na bitevní pole.“

„Jeho otec!“ vydechl Radulfus a na chviličku se zamyslel. „Muž se skvělou pověstí, hrdina, který bojoval v králově zadní stráži u Wiltonu a padl tam. Ano, umím si představit, že by Sulien raději obětoval vlastní život, než by připustil, aby na tu pověst padla špína. Kvůli matce, kvůli bratrovi, kvůli budoucnosti bratrových synů, stejně jako kvůli otcově památce. Ale my to tak ovšem nemůžeme nechat,“ dodal prostě. „A co si počneme?“

O tom právě Cadfael hloubal od chvíle, kdy Hughovy nástrahy způsobily, že i mlčení se stalo tak výmluvným a s jistotou potvrdilo, co stále přetrvávalo v koutku Cadfaelovy mysli. Sulien věděl něco, co ho tísnilo jako vina, ale žádnou vlastní vinu nenesl. Kolik toho ale viděl? Vraždu ne, jinak by se chopil každé podrobnosti, jež by potvrzovala jeho vinu, a použil by ji jako důkaz proti sobě. Jen pohřbívání. Chlapec zmítaný první, nenaplnitelnou láskou, uvítaný a pozvaný do vše stravujícího zármutku a zloby a pak vystrčený, možná pro nic horšího než pro to, že na něm Generys doopravdy záleželo a nepřála si, aby ho její oheň sežehl a zmrzačil ještě nevyléčitelněji, než se již stalo, anebo proto, že jeho místo zaujal někdo jiný, neodvratně vtahovaný do téže horoucí pece, až se jedna osiřelost nerozlučně spojila s druhou. Vždyť Donata již několik let prožívala své nekonečné umírání a Eudo Blount byl v nejlepších mužných letech, plný vášně a vznětů, nucen stejně dlouho žít v celibátu jako kněz nebo mnich. Dvě hladovějící stvoření se nasytila. A jeden zmučený chlapec je špehoval, snad jen jedinkrát, snad několikrát, ale jednou rozhodně ke svému neštěstí. Tak živil svá muka žárlivosti na soka, kterého nemohl ani nenávidět, neboť ho zbožňoval.

Bylo to představitelné. Bylo to pravděpodobné. Jak úspěšně se však dařilo otci a synovi tajit jejich společnou a oboustranně zhoubnou posedlost? A nakolik někdo jiný v tom domě vytušil nebezpečí?

Ano, mohlo to tak být. Vždyť byla krasavice, jak všichni říkali.

„Myslím, otče, že budu muset s vaším dovolením zpátky do Longneru,“ řekl nakonec Cadfael.

„Není třeba,“ prohodil nepřítomně Hugh. „Samozřejmě bychom nemohli nechat paní celou noc čekat beze zpráv, ale už jsem poslal muže z posádky.“

„Aby jí nesdělil nic víc, než že se tu Sulien zdrží přes noc? Hughu, ta největší chyba po celou dobu byla, že se ji říkaly jen neškodné polopravdy, aby se upokojila a nebyla zvědavá, nebo ještě hůř, že se jí neříkalo vůbec nic. Takové hlouposti lidé dělají ve jménu soucitu! O tomhle nesmí nic slyšet! Musíme ji uchránit toho trápení! Nechají její statečnost, sílu a vůli strádat, až z ní zbude chabý stín, jako nemoc strávila její tělo. Zatímco kdyby ji znali a uznávali tak, jak měli, mohla z nich sejmout polovinu břemene. Jestliže se nebojí toho netvora, který se s ní dělí o život, nemůže se bát ničeho. Je docela přirozené,“ pokračoval s lítostí, „když syn cítí, že musí být matce štítem a ochranou, ale neposlouží jí tím. Říkal jsem mu to cestou sem. Mnohem raději by měla prostor, v němž by mohla uplatnit svou vůli a cílevědomost a být štítem a ochranou jemu, ať to chlapec chápe, nebo ne. Vlastně lépe, když to nikdy nepochopí.“

„Myslíš si,“ zasmušile na něho pohlédl Radulfus, „že by se jí to mělo říci?“

„Myslím, že se jí o celé té záležitosti mělo už dávno říci všechno. Myslím, že by se jí to mělo říci aspoň teď. Ale já to udělat nemohu ani to nemohu připustit, pokud tomu budu moci zabránit. Cestou jsem mu příliš lehce slíbil, že ji uchráním před pravdou, pokud to bude možné. Nu, jestli jste pro dnešní večer tu hodinu odložil, budiž. Opravdu je už pozdě na to, abychom je rušili. Ale dovolíte-li, otče, zítra časně ráno tam zase pojedu.“

„Pokládáš-li to za potřebné, rozhodně jeď. Pokud je jí nyní možné vrátit syna bez velké škody a zachránit pro ni manželovu památku bez zveřejnění nějaké hanebnosti, tím lépe.“

„Jedna noc jistě nic nezmění,“ pravil mírně Hugh a zároveň s Cadfaelem vstal. „Pokud byla celou tu dobu ponechána ve šťastné nevědomosti a půjde si dnes lehnout v domnění, že tu Suliena zdržel otec opat a není za tím nic zlého, můžete ji nechat odpočinout. Bude čas zvážit, kolik se toho musí dovědět, až přesvědčíme Suliena, aby nám řekl pravdu. Nemusí to být nijak smrtelné. K čemu by nyní bylo špinit jméno zemřelého?“

To bylo docela rozumné, ale Cadfael nedůvěřivě potřásl hlavou i nad těmi několika hodinami zdržení. „Přesto tam musím jet. Musím splnit slib. A trochu pozdě jsem si uvědomil, že jsem tam nechal někoho, kdo nic nesliboval.“

[ XIII ]

Cadfael vyrazil s úsvitem a nespěchal, protože nemělo smysl přijet do Longneru dřív, než bude domácnost vzhůru. Navíc jel pomalu rád, aby měl čas na přemýšlení, přestože se přemýšlením daleko nedostal. Nevěděl, jestli má doufat, že všechno najde tak, jak to bylo, když odjížděl se Sulienem, nebo dnes ráno zjistí, že jeho přísaha už neplatí a veškeré utajování přes noc odvál vítr. Přinejhorším aspoň Sulienovi nic nehrozilo. Shodli se na tom, že se neprovinil ničím jiným, než utajováním pravdy, a jestliže vina ve skutečnosti patřila již zemřelému muži, k čemu by bylo zveřejňovat před světem jeho poklesek? Nyní to již nepatřilo do Hughovy ani Štěpánovy pravomoci a tam, kde se bude případ soudit, nebude třeba advokátů. Soudce již ví všechno, co se dá říci na obžalobu i na obhajobu.

Takže potřebujeme jen trochu šikovnosti při jednání se Sulienovým svědomím, přemítal Cadfael, trochu upravit pravdu, aby se případ mohl odložit k zapomenutí, a paní nemusí vědět nic víc a nic horšího, než věděla včera. Tlachaly případ časem omrzí, vrhnou se na další aféru nebo skandálek ve městě a nakonec zapomenou, že jejich zvědavost nebyla nikdy ukojena a žádný vrah nebyl potrestán.

A tady, uvědomil si, naráží hlavou o vlastní neuspokojenou touhu vynést pravdu na povrch, třeba ne před zraky veřejnosti, ale aby byla poznána a uznána. Jak jinak může dojít ke skutečnému smíření se životem, smrtí a božími zákony?

Mezitím se ubíral časným ránem, jež se podobalo všem listopadovým ránům, kalným, bezvětrným a nehybným, kdy všechny zeleně na lukách poněkud vybledly a vyschly, krajkoví stromů svléklo polovinu listí, hladina řeky byla spíš olověná než stříbrná a jen tu a tam ji rozechvívaly rychlejší proudy. Ale ptáci už byli vzhůru a čiřikali hlasitě a zaměstnaně jako páni svých nepatrných statečků, vyzývavě ohlašujíce svá práva a výsady všem vetřelcům.

U Svatého Jiljí sjel ze silnice a ubíral se do kopce pohodlnou stezkou mezi loukami, vřesovišti a roztroušenými stromy směrem k přívozu. Za ním utichal všechen ruch probouzejícího se Předklášteří, vrzání vozů, štěkání psů a spleť mnoha hlasů, a vánek, který mezi domy ani nepostřehl, zde zesílil ve svěží větřík. Přejel vrchol hřebene mezi stromy, které jej věnčily, a pohlédl dolů k vláčné křivce řeky, k prudce stoupajícímu břehu a loukám za řekou. A tam se zprudka zastavil a s úžasem a jistým ohromením zíral na převozníkův prám uprostřed řeky dole. Nebyl tak daleko, aby nedokázal jasně rozpoznat, jaký náklad veze k bližšímu břehu.

Uprostřed prámu stála úzká nosítka na čtyřech krátkých, pevných nožkách, aby cestovala co nejklidněji. Jejich čelo chránil před větrem a počasím plátěný baldachýn. Z jedné strany stál svalnatý podkoní, z druhé mladá žena v hnědém plášti, s odkrytou hlavou a narezlými vlasy, zčechranými větříkem. Na zadním konci prámu, kde převozník odstrkoval tyčí svůj náklad po klidných vodách, držel druhý nosič za uzdu strakatého koníka, který nevzrušeně plaval za prámem. Plavat vlastně musel jen uprostřed řeky, protože vody tu bylo zatím dost málo. Nosiči mohli být sloužícími z kterékoli okolní domácnosti, ale dívka se zaměnit nedala. A kdo by se nechal nést na nosítkách pouhých pár mil ve slušném počasí než někdo nemocný, starý, ochrnutý či mrtvý?

Přestože bylo časně, vydal se na cestu příliš pozdě. Paní Donata opustila své solárium, svou síň, mnohem dřív a Bůh ví, jak uchlácholila svého starostlivého, ustaraného syna, než se vypravila sama zjistit, jaké jednání mají shrewsburský opat a šerif s jejím druhým synem Sulienem.

Cadfael pobídl mulu, vyjel z pruhu stromů na temeni a vydal se jim po dlouhém svahu vstříc, zatímco převozník hladce přirážel k písčité rovině dole.

Pernel nechala nosiče vyvést koně na břeh a vynést nosítka bezpečně na souš a sama se tryskem rozběhla ke Cadfaelovi, když sesedal ze své muly. Byla zardělá povětřím, vlastním spěchem a nepředvídaným vzrušením z této naprosto nepředvídané výpravy. Úzkostně, ale rozhodně ho chytila za rukáv a vážně mu pohlédla do obličeje.

„Ona to chce! Ona ví, co dělá! Proč to nemohli pochopit? Věděl jste, že jí o celé té záležitosti nikdy nic neřekli? Celá domácnost… Eudo by ji rád držel v nevědomosti, chráněnou jako ve vatičce. Všichni dělali, co on chtěl. Z čiré útlocitnosti, ale k čemu jí je útlocitnost? Bratře Cadfaele, nikdo jí nemohl svobodně povědět pravdu, jen vy a já.“

„Já ne,“ stručně opáčil Cadfael. „Slíbil jsem chlapci, že vezmu ohled na jeho mlčení jako všichni.“

„Ohled!“ vydechla s údivem Pernel. „Kde byly ohledy k ní? Seznámila jsem se s ní teprve včera, a přitom mi připadá, že ji znám líp než všichni, kdo s ní žijí dennodenně pod jednou střechou! Vždyť jste ji viděl! Nic než uzlíček útlých kostí pokrytých bolestí místo masem a statečností místo kůží. Jak se může nějaký muž opovážit říct o nějaké věci, i kdyby byla nevímjak hrozná: Tohle se nesmí dovědět, to by neunesla!“

„Porozuměl jsem vám,“ řekl Cadfael cestou k písčitému pruhu země, kde nosiči vynesli nosítka na břeh. „Vy jste byla ještě svobodná, vy jediná.“

„Jedna stačí! Ano, pověděla jsem jí všechno, co vím, ale víc toho nevím, a ona chce vědět všechno. Nyní má cíl, důvod žít, důvod odvážit se takhle ven, přestože vám to připadá šílené — je to lepší než sedět a čekat na smrt.“

Když se Cadfael sklonil k hlavám nosítek, hubená ruka odtáhla plátěný závěs. Kostra toho lůžka byla spletena z konopí, aby byla lehká a poddávala se pohybu, a Donata spočívala uvnitř mezi složenými pokrývkami a polštáři. Tak musela cestovat někdy před rokem, kdy podnikla svou poslední výpravu z Longneru do světa. Neodvažoval se hádat, jak obrovské sebezapření ji to stálo nyní. Pod plátěným baldachýnem byla její tvář sinalá a stažená, rty modrošedé a pevně sevřené, takže je jen s námahou otvírala, aby promluvila. Hlas však měla stále jasný a stále v něm zněla zdvořilá, ale ocelová pánovitost.

„Jel jste ke mně, bratře Cadfaele? Pernel hádala, že máte možná namířeno do Longneru. Buďte klidný, jsem na cestě do opatství. Vyrozuměla jsem, že se můj syn zapletl do věcí, které jsou závažné jak pro pana opata, tak pro šerifa. Myslím, že mohu všechno objasnit a postarat se o vyrovnání účtů.“

„Rád s vámi pojedu zpátky a posloužím vám, jak budu moci.“

Nemělo nyní smysl vnucovat jí opatrnost a rozumnost a už vůbec ne návrat a nemělo ani smysl se ptát, jak unikla úzkostlivé péči syna Euda a jeho manželky, aby mohla tuto cestu podniknout. Věděla, co dělá, a nemohla ji odradit žádná bolest, žádné nebezpečí. Plála v ní křehká energie jako v rozdmýchaném ohni. A právě takovým rozdmýchaným ohněm byla ona sama po příliš dlouhém doutnání v nečinnosti.

„Jeďte tedy napřed, bratře,“ vyzvala ho, „budete-li tak laskav, a požádejte Hugha Beringara, aby za námi přijel do opatova bytu. Nám to půjde po silnici pomaleji a třeba tam oba budete dřív než my. Ale syna tam nechci!“ zvedla hlavu a v zapadlých očích jí zajiskřilo. „Nechtě ho být! Je přece lepší, aby mrtví nesli své vlastní hříchy a nezatěžovali jimi živé, nemám pravdu?“

„Je to lepší,“ přitakal Cadfael. „Je laskavější předávat dědictví bez dluhů.“

„Výborně! To, co je mezi mým synem a mnou, může počkat na pravý čas. Jednat budu já. Nikdo jiný se nemusí o nic starat.“

Jeden z nosičů pilně vytíral sedlo a koníkovu srst, z níž tekla voda, aby Pernel mohla opět nasednout. Pěšky jim cesta potrvá ještě hodinu. Donata klesla zpátky do polštářů, napjatá a nehybná, a rysy její vyzáblé tváře se vyrovnaly stoickým sebezapřením. Bude tak možná vypadat i na smrtelné posteli a ani pak nedovolí, aby jí unikl jediný sten. Až zemře, smaže se všechno napětí jakoby dotekem ruky, která jí naposled zatlačí oči.

Cadfael nasedl na mulu a vyrazil zpátky svahem k městu a Předklášteří.

„Ona to ví? nechápavě užasl Hugh. „To jediné, na čem Eudo trval od prvního dne, kdy jsem za ním přišel, ta jediná osoba, kterou by do takové ohavné záležitosti nezatahoval! Včera, když jsme se loučili, jste tvrdil, že jste přísahal, že jí nic neprozradíte. A teď jste jí to pověděl?“

„Já ne, ale ví to. Dověděla se to jako žena od ženy. A teď je na cestě do opatova bytu, aby sdělila, co si přeje sdělit, církevní i světské autoritě a aby to nemusela vyprávět víckrát než jednou.“

„Pro živého Boha,“ zíral Hugh s otevřenými ústy, Jak jen se dokázala vypravit na cestu? Viděl jsem ji přece nedávno a unavoval ji každý pohyb ruky. Celé měsíce nebyla venku z domu.“

„Neměla důvod, který by ji nutil. Teď má. Neměla důvod bojovat proti péči a úzkostlivosti, které jí vnucovali. Teď má. Na její vůli není nic slabého. Těch několik mil ji přenesli na nosítkách. Něco ji to stálo, to vím, ale tak to chtěla a já bych jí to nerad upíral.“

„A tou námahou si možná přivodí smrt.“

„A i kdyby, byl by to tak špatný konec?“

Hugh mu věnoval dlouhý, přemýšlivý pohled a nepopřel to.

„Co vám tedy řekla na ospravedlněnou takového hazardu?“

„Zatím nic, jen že by mrtví měli nést své vlastní hříchy a nenechávat je jako dědictví živým.“

„To je víc, než jsme vydobyli z chlapce. Dobrá, necháme ho ještě chvíli sedět a přemýšlet. On potřeboval osvobodit otce, ona potřebuje osvobodit syna. A mezitím se synové a celá domácnost tak horlivě a laskavě snaží ode všeho osvobodit ji. Nu, jestli teď bude věci řídit ona, uslyšíme možná jinou písničku. Počkejte na mě, Cadfaele, a omluvte mě u Aline, zatímco půjdu sedlat.“

Dospěli k mostu a jeli tak pomalu, jako by naléhavě potřebovali čas na přemýšlení, než se zúčastní toho sezení. Najednou Hugh řekl: „Ona tedy nechtěla, abych přivedl Suliena a aby to slyšel?“

„Ne. Velmi pevně prohlásila: Svého syna tam nechci! To, co mají mezi sebou, prý počká na pravý čas. Ví, že Euda dokáže balamutit celý život, pokud vy nic neřeknete. A k čemu zveřejňovat poklesky zemřelého? Nemůže je odpykat a živí by pykat neměli.“

„Ale Suliena neoklame. Byl svědkem, když mrtvou pohřbívali. Ví. Co jiného může udělat, než povědět mu pravdu? Celou pravdu, aby doplnila tu polovinu, kterou už zná?“

Teprve v tu chvíli Cadfaela napadlo, zda skutečně znají nebo zda Sulien zná aspoň polovinu. Byli si velice jistí, protože se domnívali, že vyloučili všechny jiné možnosti a že to, co jim zbylo, je pravda. Nyní se pochybnost, která doposud čekala stranou, náhle představila jako svět nezvážených možností a žádné se nedaly sebeusilovnějším přemýšlením vyloučit. Kolik z toho, co ví sám Sulien, není vůbec pravda, ale jen dohad? Kolik z toho, o čem věří, že viděl, nebylo vidění, ale klam?

Sesedli na hospodářském dvoře opatství a dostavili se k opatovým dveřím.

Ještě dopoledne se shromáždili v opatové salonku. Hugh na Donatu počkal v bráně, aby měl jistotu, že ji bez zdržení přenesou přes velké nádvoří až ke dveřím Radulfova bytu. Snad jí jeho starostlivost připomněla syna Euda; když jí totiž mezi opršelými podzimními záhony pomáhal z nosítek, strpěla to s malým, sevřeným, ale shovívaným úsměvem a snesla tu přehorlivou péči mládí a zdraví s těžce vydobytou trpělivostí stáří a nemoci. Dala se jím podpírat přes předpokoj, kde by v tuto hodinu běžně pracoval opatův kaplan a tajemník bratr Vitalis, a opat Radulfus ji uchopil za ruku z druhé strany a uvedl ji dovnitř k polštářovanému hnízdečku, které pro ni bylo připraveno u dřevem obložené stěny.

Cadfael pozoroval toto obřadné usazování a nepokoušel se na něm podílet. Pomyslel si, že připomíná uvádění královny na trůn. Mohlo ji to v duchu i pobavit. Výsady smrtelně nemocných jí byly takřka vnucovány a ona nikdy nesměla říci, co si o nich myslí. Jistě měla nezničitelnou důstojnost a velkorysé, shovívavé pochopení pro starost, dokonce i tíseň, které působila druhým a které musí s půvabem snášet. I teď, pečlivě oblečená na náročnou zkoušku a společenskou návštěvu, měla v sobě jakousi křehkou a obdivuhodnou eleganci. Šaty měla sytě modré, stejné barvy jako oči, a stejně jako oči maličko vybledlé a tunika, kterou měla přes ně, bez rukávů a po stranách rozstřižená až k bokům, byla rovněž modrá, na okrajích vyšívaná růžovou vlnou a stříbrem. Příliš bílý plátěný šlojíř dodával v dopoledním světle jejím propadlým tvářím průsvitnou šeď.

Pernel mlčky vešla do předpokoje, ale do salonku nevstoupila, stála ve vchodu a čekala. „Pernel Otmerová byla tak laskavá, že mi celou cestu dělala společnost,“ promluvila Donata, „a vděčím jí ještě za víc, ale není třeba, aby podstupovala únavnou, dlouhou rozmluvu, kterou vám asi vnutím já, jak se obávám, pánové. Smím-li se nejdříve ze všeho zeptat… kde je teď můj syn?“

„Na hradě,“ prostě odpověděl Hugh. „Pod zámkem?“ zeptala se věcně, bez výčitky a bez vzrušení. „Nebo na čestné slovo?“

„Smí volně chodit po nádvořích,“ odpověděl Hugh a víc to neobjasňoval.

„Potom, Hughu, kdybyste byl tak laskav a opatřil Pernel něco jako znamení, aby ji k němu pustili. Myslím, že by čas, kdy se spolu budeme radit, strávili příjemněji spolu než každý sám. Což neovlivní žádné kroky, které snad zamýšlíte později,“ dodala mírně.

Cadfael viděl, jak sebou Hughovo černé obočí výmluvně škublo a uznale se zvedlo, a oddaně děkoval Bohu za porozumění tak vzácné mezi dvěma tak odlišnými bytostmi.

„Dám jí svou rukavici,“ opáčil Hugh a vrhl pronikavý, pobavený pohled na mlčící dívku ve vchodu. „Nikdo si nedovolí pochybovat. Víc není třeba.“ Pak se obrátil, vzal Pernel za ruku a vyšel s ní z předpokoje Všechno samozřejmě naplánovaly včera v noci nebo dnes ráno v longnerském soláriu, kde vyšla najevo pravda, nakolik byla známa, nebo za svítání během cesty, než dorazily k přívozu přes Severn, kde je potkal Cadfael. Spiknutí žen se zrodilo v Eudově síni, bralo náležitě v potaz Eudova práva a potřeby, spokojené těhotenství jeho ženy, a přitom podporovalo odhodlané pátrání Pernel Otmerové po pravdě, jež by zprostila Suliena toho přízračného rytířského břemene, které ho tížilo. Mladá a stará — stará ne léty, jen rychlostí postupu směrem k smrti — se setkaly jako magnet a železo, aby společně dosáhly své spravedlnosti. Hugh se vrátil do pokoje s úsměvem, přestože jej neviděl nikdo kromě Cadfaela. Byl to však těžkomyslný úsměv, protože i on hledal pravdu, ale jeho pravda možná nebude totožná s Pernelinou. Pevně zavřel dveře proti vnějšímu světu.

„A nyní, paní, v čem vám můžeme posloužit?“

Zaujala ustálenou, nehybnou polohu, v níž by mohla vydržet během celé dlouhé rozmluvy. Bez pláště byla tak útlá, že by ji snad bylo možno obemknout dvěma dlaněmi.

„Musím vám poděkovat, pánové, že jste mi dopřáli toto slyšení. Měla jsem o ně požádat dříve, ale o záležitosti, která vás trápí, jsem se doslechla až včera. Má rodina je na mě příliš opatrná a přeje si mě ušetřit každého poznatku, který by mě mohl rozrušit. Chyba! Nic vás tak nerozruší, jako když velmi pozdě zjistíte, že ti, kdo uzpůsobují okolnosti kolem vás, aby vám ušetřili bolest, sami dnem i nocí trpí muka. A zbytečně, pro nic za nic. Co myslíte, není to nedůstojné, když vás chrání lidé, o nichž v hloubi duše dobře víte, že potřebují ochranu víc, než jste ji kdy potřebovali nebo budete potřebovat vy? Je to ovšem chyba z lásky. Nesmím si na ni stěžovat. Ale už to nemusím dál trpět. Pernel měla dost rozumu, aby mi řekla, co mi nikdo jiný povědět nechtěl. Ale stále jsou věci, které nevím, protože je nevěděla ani ona. Smím se ptát?“

„Ptejte se, na co chcete,“ ujistil ji opat. „Nespěchejte a povězte nám, až si budete potřebovat odpočinout.“

„To je pravda,“ přisvědčila Donata, „už není naspěch. Ti, kdo jsou mrtví, jsou už celkem v bezpečí a ti, kdo ještě žijí a zapletli se do té motanice, jsou doufám také v bezpečí. Dověděla jsem se, že vám můj syn Sulien zavdal jistou příčinu k domněnce, že je vinen touto smrtí, která zde přišla před soud. Je stále ještě podezřelý?“

„Ne,“ bez váhání odpověděl Hugh. „Rozhodně ne z vraždy, přestože prohlásil, že je ochoten se k vraždě přiznat, trvá na tom a nedá si to vymluvit. A bude-li třeba, zemře za ni.“

Pomalu, bez údivu pokývala. Tuhé záhyby plátna jí na lících lehce zašustily. „Myslela jsem si to. Když pro něho bratr Cadfael včera přišel, nevěděla jsem nic, takže jsem se nedivila a neptala. Myslela jsem, že všechno je tak, jak se to jeví, a že vy, otče, máte stále jisté pochybnosti, zda se znovu nerozhodl nesprávně a zda by nepotřeboval radu, aby se hlouběji zamyslel nad zavrženým povoláním. Ale když mi Pernel pověděla, jak byla nalezena Generys a že se můj syn rozhodl prokázat Rualdovu nevinu dokazováním, že to ve skutečnosti Generys být nemůže… A jak se potom opět namáhal najít tu Gunnildu živou… Pak jsem pochopila, že nevyhnutelně uvalil podezření na sebe jako ten, kdo ví příliš mnoho. Tolik vyplýtvané energie! Kdybych to jen byla věděla! A byl ochotný vzít to břímě na sebe. Ale zdá se, že jste jeho přetvářku už prohlédli i bez mé pomoci. Mám tomu rozumět tak, že jste byl osobně v Peterborough, Hughu? Slyšeli jsme, že jste se právě vrátil z bažinatého kraje, a protože pro Suliena poslali tak záhy po vašem návratu, nemohla jsem se vyhnout závěru, že ty dvě věci spolu souvisejí.“

„Ano, jel jsem do Peterborough.“

„A zjistil jste, že lhal?“

„Ano, lhal. Klenotník ho nechal přenocovat, to je pravda. Ale nikdy mu nedal prsten, nikdy ten prsten neviděl a nikdy nic od Generys nekoupil. Ano, Sulien lhal.“

„A včera? Když byly jeho lži odhaleny, co vám včera řekl?“

„Řekl, že měl prsten celou dobu, že mu jej dala Generys.“

„Jedna lež vede ke druhé,“ vzdychla. „Domníval se, že má dobrý důvod ke lhaní, ale žádný důvod nikdy není dost dobrý. Lež vždycky špatně dopadne. Povím vám, kde prsten získal. Vzal jej z krabičky, kterou schovávám v prádelníku. Je v něm ještě několik drobností, spona na zapínání pláště, prostý stříbrný náhrdelník, stuha… Samé drobnosti, ale mohly by být poznány a tím, i po létech, zjištěno její jméno.“

„Chcete říct,“ zeptal se Radulfus, nevěřícně naslouchaje klidnému, neúčastnému hlasu, jímž to pronášela, „že ty věci byly vzaty mrtvé? Že je to opravdu Generys, Rualdova manželka?“

„Ano, opravdu je to Generys. Kdyby se mě byl někdo zeptal, mohla jsem ji okamžitě pojmenovat. Byla bych ji pojmenovala. Já nelžu. A ano, ty tretky byly všechny její.“

„Je strašný hřích okrást mrtvou,“ pravil opat těžce.

„To nebylo záměrem,“ odpověděla s neotřesitelným klidem. „Ale bez nich by ji ani po kratší době nikdo nedokázal pojmenovat. Sami jste se o tom přesvědčili. Nebylo to však moje rozhodnutí, já bych tak daleko nešla. Myslím, že Sulien musel krabičku najít tenkrát, když přivezl tělo mého chotě ze Salisbury po bitvě u Wiltonu a když jsme ho pochovali a dávali jsme do pořádku všechny jeho záležitosti a dluhy. Prsten by poznal. Když potřeboval důkaz, že ona stále žije, přišel domů a vzal si jej. Jejího majetku se samozřejmě jinak nikdo nedotkl, ty věci nikdo nikdy nenosil. Jsou prostě bezpečně uložený. Ochotně je vydám vám nebo komukoli, kdo na ně má nárok. Až do včerejška jsem krabičku neotevřela od chvíle, kdy tam byla uložena. Nevěděla jsem, co udělal. Eudo také ne. O tomhle všem nic neví a nikdy se to nedoví.“

Cadfael se poprvé ozval ze svého oblíbeného koutku, kde mohl pozorovat, a neúčastnit se. „Myslím, že třeba také ještě nevíte všechno, co byste chtěla vědět o svém synu Sulienovi. Vraťte se zpátky do doby, kdy Ruald vstoupil do tohoto domu a opustil manželku. Nakolik jste věděla, co se v té době odehrává v Sulienovi? Věděla jste, jak hluboce na něj Generys zapůsobila? Byla to první láska a ta je vždycky nejzoufalejší. Věděla jste, že mu ve své opuštěnosti dala důvod myslet si, že by mu mohlo být pomoženo v jeho trápení? I když to bylo ve skutečnosti nemožné?“

Otočila hlavu a upřela zapadlé, potemnělé oči vážně na Cadfaela. Bez váhání odpověděla: „Ne, nevěděla jsem to. Věděla jsem, že často chodí do jejich chalupy. Chodil tam odmalička, měli ho rádi. Ale pokud došlo k tak obrovské změně, ne, nikdy neřekl ani slovo a nic nedal najevo. Sulien byl tajnůstkářské dítě. Vždycky jsem věděla, když Euda něco trápilo, je průzračný jako den. Sulien ne!“

„Řekl nám, že to tak bylo. A věděla jste, že tam z té náklonnosti chodil dál, i když uznala za vhodné skoncovat s jeho iluzemi? A že tam byl za tmy,“ dodal Cadfael lítostivě a jemně, „když byla Generys pohřbívána?“

„Ne, to jsem nevěděla. Až teď jsem se toho začala bát. Toho nebo něčeho podobně hrůzného, co se snad dověděl.“

„Byla to dost velká hrůza, aby vysvětlila mnohé. Proč se rozhodl jít do kláštera a proč ne sem do Shrewsbury, ale do dalekého Ramsey. Jak jste si to tenkrát vykládala?“ zeptal se Hugh.

„Nebylo to zas tak divné,“ odpověděla, zahleděná do dálky s malým tesklivým úsměvem. „Bylo to něco, co se u Suliena mohlo snadno stát, byl tichá voda a hodně přemýšlel. A potom, v domě vládla hořkost a bolest a on to nemohl necítit a netrápit se tím. Myslím, že mě nemrzelo, když od toho utekl a osvobodil se, i když to znamenalo jít do kláštera. O žádném horším důvodu jsem nevěděla. Že tam byl a viděl to — ne, to jsem nevěděla.“

„A viděl svého otce, jak pohřbívá tělo Generys,“ pravil Hugh po krátké, těžké odmlce.

„Ano, muselo to tak být.“

„Nemohli jsme přijít na žádnou jinou možnost,“ omlouval se Hugh, „a mrzí mě, že jsem vám to musel říct. Přestože stále neví, jaký mohl mít důvod nebo jak a proč se stalo, že ji zabil.“

„Ale ne!“ zvolala Donata. „To ne. Ano, pohřbil ji. Ale nezabil ji. Proč by ji zabíjel? Chápu, že Sulien tomu věřil a za žádnou cenu by nepřipustil, aby se to někdo na světě dověděl. Ale tak to nebylo.“

„Tak kdo ji zabil?“ vyhrkl zaražený Hugh. „Kdo byl jejím vrahem?“

„Nikdo. Žádná vražda nebyla.“

[ XIV ]

Do nevěřícného ticha, jež následovalo, se ozval Hughův hlas: „Pokud to nebyla vražda, proč ten tajný pohřeb, proč skrývat smrt, na které nebylo, nic špatného?“

„Neřekla jsem,“ trpělivě odpověděla Donata, „že na ní nebylo nic špatného. Neřekla jsem, že tam nebyl žádný hřích. Není na mně, abych to soudila. Ale vražda to nebyla. Jsem tu, abych vám řekla pravdu. Posoudit to musíte vy.“

Mluvila jako ta jediná, která může osvětlit všechno, co se stalo, a přitom jediná, jež byla udržována v nevědomosti o tom, že je toho třeba. Její hlas zůstával uvážlivý, pevný a vlídný. Velmi prostě a jasně předložila svůj případ, nic neomlouvajíc, ničeho nelitujíc.

„Když se Ruald odvrátil od manželky, byla nešťastná a zoufala si. Jistě jste na to nezapomněl, otče, protože jste musel mít vážné pochybnosti ohledně jeho rozhodnutí. Když Generys zjistila, že ho nezadrží, přišla prosit mého manžela jako lenního pána a přítele obou, aby Rualdovi domluvil a pokusil se ho přesvědčit, že se na ní dopouští strašné křivdy. A myslím, že pro ni opravdu udělal, co mohl, a znovu a znovu se za ni chodil přimlouvat a pokoušel se ji určitě také utěšovat a uklidňovat, že kvůli Rualdově zradě nepřijde o dům a živobytí. Můj choť byl ke svým lidem vždycky dobrý. Ale Ruald se nedal odvrátit od cesty, kterou si vyvolil. Opustil ji. Bezmezně ho milovala,“ pravila Donata nezaujatě, protože to byla holá pravda, „a stejně bezmezně ho nenáviděla. A celé ty dny a týdny můj manžel bojoval o její práva, ale nezvítězil. Nikdy předtím nebyl tak často a tak dlouho v její společnosti.“

Na okamžik se odmlčela a rozhlédla se po jejich obličejích, předkládajíc své vlastní neštěstí s očima dokořán, bez iluzí.

„Pochopte, pánové. Od té doby jsem možná udělala pár krůčků blíž k hrobu, ale nenastala žádná velká změna. Byla jsem už to, co jsem teď. Jsem na tom takhle už několik let. Nejméně tři roky už se mnou Eudo nesdílel lože, protože mě litoval, ano, ale sám žil ve zdrženlivosti, hladověl a neposteskl si. Všechna krása, kterou jsem snad kdy měla, byla pryč, seschla jsem v tuhle rozbolavělou skořápku. Nemohl se mě dotknout, aniž by mi způsobil bolest. A sobě ještě horší. Ať se mě dotýkal, nebo se zdržoval. A pokud jste ji někdy viděli, jistě si vzpomínáte, že byla velmi krásná. Říkali to všichni muži a já to říkám také. Velmi krásná, rozlícená a zoufalá. A vyhladovělá jako on. Bojím se, že vás vyvádím z míry, pánové,“ poznamenala, když viděla, jak všichni tři trnou nad její klidnou a nemilosrdnou upřímností, nad tím, jak bez důrazu, dokonce se soustrastí to líčila. „Doufám, že ne. Chci prostě všechno jasně vysvětlit. Je to nutné.“

„Není třeba to dál rozvádět,“ řekl Radulfus. „Není těžké tomu porozumět, ale velmi těžké je tomu naslouchat a stejně těžké musí být o tom mluvit.“

„Ne,“ uklidnila ho, „mně to nijak nevadí. O mě se nebojte. Dlužím pravdu jí, stejně jako vám. Ale budiž, stačí. Milovali se a já to věděla. Nikdo jiný. Nic jsem jim nevyčítala. Ale ani jsem jim neodpouštěla. Byl můj choť, milovala jsem ho pětadvacet let a nepřestala jsem ho milovat proto, že ze mě zbyla troska. Byl můj a nemohla jsem snést, že se o něho dělím.

A teď vám musím povědět něco, co se stalo víc než rok předtím. Tou dobou jsem užívala léky, které jste mi posílal, bratře Cadfaele, aby mi ulevily, když byla bolest příliš krutá. A přiznávám, že maková šťáva pomáhá — načas, ale po nějaké době kouzlo opadne, tělo si zvykne nebo se ďábel uvnitř zase probudí.“

„To je pravda,“ střízlivě uznal Cadfael. „Viděl jsem, jak ztrácí moc. A lék smí mít jen určitou sílu, ne větší.“

„Tomu jsem rozuměla. Dál už je jen jeden lék a k tomu máme zakázáno se uchýlit. Přesto,“ pokračovala neúprosně Donata, jsem uvažovala o tom, jak zemřít. Věděla jsem, otče, že je to smrtelný hřích, a přece jsem o tom uvažovala. Ne, nedívejte se na bratra Cadfaela, k němu bych si pro takový prostředek nikdy nešla, věděla jsem, že by mi jej nedal. Také jsem nehodlala zahodit život jen tak, ale předvídala jsem dobu, kdy bude můj náklad těžší, než i já dokážu unést, a přála jsem si mít u sebe něco jako lahvičku osvobození, příslib pokoje. Třeba bych to nikdy nepoužila, jen ji chovala jako talisman, jehož pouhý dotek by mě utěšoval, že přinejhorším, v nejzazší krajnosti, mi zůstane cesta úniku. Vědět to znamenalo vytrvávat dál. Je mi to třeba vytknout, otče?“

Opat Radulfus se prudce vytrhl ze znehybnění, v němž setrvával tak dlouho, že se musel ostře nadechnout, jako by na něho samého padl stín jejího utrpení.

„Nejsem si jist, že mám právo se o tom vyslovit. Jste tady, odolala jste tomu pokušení. Překonávat léčky zla je nejvíc, co lze od smrtelníků žádat. Nezmiňujete se však o oněch jiných útěchách dostupných křesťanské duši. Vím, že váš kněz je muž obdařený milostí. Nedala jste mu příležitost, aby z vás sňal část vašeho břemene?“

„Otec Eadmer je dobrý a laskavý,“ trpce se pousmála Donata, „a má duše měla nepochybně užitek z jeho modliteb. Ale bolest je tady, v těle, a křičí velmi hlasitě. Někdy jsem kvůli tomu vyjícímu ďáblovi neslyšela vlastní hlas, jak říká amen. Nicméně, ať to bylo správné, či nesprávné, ohlížela jsem se po jiné pomoci.“

„Týká se to naší záležitosti?“ jemně se otázal Hugh. „Vždyť tohle pro vás jistě není příjemné a Bůh ví, že vás to musí unavovat.“

„Velmi se jí to týká. Uvidíte. Mějte se mnou trpělivost, dokud nedokončím, co jsem začala. Získala jsem svůj talisman,“ pokračovala. „Nepovím vám, od koho. Tenkrát jsem ještě mohla chodit, toulat se mezi stánky na opatském jarmarku nebo na tržišti. Dostala jsem, co jsem chtěla, od jedné pocestné. Dnes už je možná mrtvá, byla totiž stará. Od té doby jsem ji neviděla a ani nečekám, že ji ještě uvidím. Připravila mi však to, co jsem chtěla. Jeden hlt z té lahvičky znamenal příslib propuštění z bolesti, větší dávka propuštění ze světa. Byla důkladně zazátkovaná a ta žena mě ujistila, že neztratí sílu. Řekla mi, jaké má ta bylina vlastnosti, že v malých dávkách se používá proti bolesti, když jiné léky selžou, ale ve velkém množství by skoncovala s bolestí jednou provždy. Ta bylina je bolehlav.“

„Jsou známy případy,“ zasmušile se ozval Cadfael, „kdy skoncoval s bolestí jednou provždy, i když se trpící vůbec nemínil vzdát života. Nepoužívám jej. Je příliš nebezpečný. Dá se z něj udělat vodička na vředy, otoky a záněty, ale jsou jiné, bezpečnější léky.“

„To jistě!“ přisvědčila Donata. „Ale já hledala bezpečí jiného druhu. Měla jsem své kouzlo, stále jsem je nosila u sebe, a když bolest vrcholila, často jsem na lahvičku sahala, ale pokaždé jsem odtáhla ruku a nikdy jsem nevytáhla zátku. Jako by už to, že je mám, podpíralo mou vlastní sílu. Mějte trpělivost, už přicházím k věci. Minulý rok, kdy můj choť úplně propadl lásce ke Generys, jsem se jednoho odpoledne, kdy Eudo dohlížel na hospodářství na jiném místě, vydala do její chalupy. Vzala jsem s sebou láhev dobrého vína, dva stejné poháry a svou lahvičku bolehlavu. A nabídla jsem jí sázku.“

Odmlčela se, jen aby se nadechla a maličko změnila polohu, v níž setrvávala tak dlouho nehybně. Nikoho ze tří posluchačů ani nenapadlo přerušit nyní nit jejího příběhu. Všechny jejich předpoklady již naprosto odvál vítr její chladné odtažitosti, neboť mluvila o bolesti a vášni vyrovnaně a klidně, téměř lhostejně, dbajíc jen o to, aby vše dobře objasnila a nezůstal ani stín pochybnosti.

„Nikdy jsem nebyla její nepřítelkyně. Znaly jsme se mnoho let. Soucítila jsem s jejím zoufalstvím a chápala její hněv, když ji Ruald opustil. Nepodnikla jsem to z nenávisti, závisti nebo zášti. Byly jsme dvě ženy neúnosně připoutané k sobě okovy našich práv na jednoho muže a ani jedna z nás nemohla nadlouho vydržet ten zmrzačený vztah, kdy jsme se o něho dělily. Navrhla jsem jí cestu ven z pasti. Nalijeme dva poháry vína a do jednoho přidáme bolehlav. Jestliže zemřu já, bude mít mého chotě celého a Bůh ví, že i mé požehnání, pokud mu dokáže dát štěstí, jaké já mu již dát nemohu. A zemře-li ona, přísahala jsem jí, že dožiju svůj život až do bídného konce, nebudu se šetřit a nikdy už nevyhledám úlevu.“

„A Generys s takovou úmluvou souhlasila?“ nevěřícně vydechl Hugh.

„Byla zahořklá, smělá a odhodlaná jako já a stejně jako mě ji mučilo, že má a nemá. Ano, souhlasila. Myslím, že ráda.“

„Nebylo ovšem snadné to udělat spravedlivě.“

„Když žádná neměla v úmyslu podvádět, bylo to velmi snadné,“ odpověděla prostě. „Vyšla z místnosti, nedívala se a neposlouchala, když jsem nalévala poháry, do stejné výše, jenže v jednom byl bolehlav. Potom jsem odešla já, daleko přes Hrnčířovo pole, zatímco ona poháry od sebe oddělila a přestěhovala, jak ji napadlo, jeden na prádelník a druhý na stůl, pak mě zavolala dovnitř a já jsem si vybrala. Byl červen, osmadvacátého, krásný počátek léta. Vzpomínám si, že právě rozkvétala luční tráva. Vrátila jsem se do chalupy se sukní posetou stříbřitými semínky. Posadily jsme se spolu uvnitř a klidně vypily víno. Pak jsme se dohodly, že se rozloučíme. Věděla jsem totiž, že nápoj působí strnuti celého těla od končetin až k srdci, a tak ona zůstala klidně tam, kde byla, kdežto já šla zpátky do Longneru, aby ta, kterou Bůh — smím vlastně říci Bůh, otče, nebo musím říci jen náhoda nebo osud? — vyvolil, zemřela doma. Ujišťuji vás, otče, že jsem na Boha nezapomněla, necítila jsem, že by mě vyškrtl ze své knihy. Bylo to tak prosté jako tam, kde stojí psáno: Jedna bude vzata a druhá zanechána. Šla jsem domů a sedla jsem si s přeslicí. A hodinu po hodině — neboť to nepůsobí rychle — jsem čekala, kdy mi zmrtvějí ruce a neudržím vlnu nebo přeslici, ale mé prsty stále soukaly, mé zápěstí se otáčelo a na mé obratnosti se nic neměnilo. A čekala jsem, kdy se mých nohou zmocní chlad a bude stoupat od kotníků, ale žádný chlad se nedostavoval, neztrácela jsem pohyblivost a dýchala jsem bez potíží.“

Hluboce, volně vzdychla a opřela se hlavou o obložení, zbavená hlavní tíže nákladu, který jim přinesla.

„Vyhrála jste svou sázku,“ pravil tlumeně, zarmouceně opat.

„Ne,“ odpověděla Donata, „prohrála jsem svou sázku.“ A za okamžik svědomitě dodala: „Zapomněla jsem se zmínit o jedné podrobnosti. Když jsme se loučily, políbily jsme se jako sestry.“

Neskončila, jen sbírala síly, aby souvisle pokračovala až do konce, ale to ticho trvalo několik minut. Hugh vstal, nalil pohár vína z lahvice na opatové stole a postavil jej na lavici vedle ní, aby na něj pohodlně dosáhla. „Jste velmi unavená. Nechtěla byste si chvilku odpočinout? Vykonala jste, co jste přišla vykonat. Ať už to bylo cokoli, nebyla to vražda.“

Vzhlédla k němu s vlídnou shovívavostí, kterou nyní cítila ke všem mladým, jako by neprožila pětačtyřicet let, ale sto a viděla všemožné tragédie míjet a odcházet do zapomnění.

„Děkuji vám, aleje mi líp, když jsem tu záležitost vyřešila. Nemusíte si o mě dělat starosti. Nechtě mě to dokončit a pak si odpočinu.“ Jako by mu chtěla vyhovět, sáhla po poháru. Když Hugh viděl, jak se jí i tou nepatrnou vahou chvěje zápěstí, podepřel jej, zatímco pila. Červeň vína na okamžik propůjčila jejím šedým rtům rosu a barvu krve.

„Nechte mě to dokončit! Když můj manžel Eudo přišel domů, pověděla jsem mu, co jsme udělaly a že los na mě nepadl. Nestála jsem o žádné utajování, byla jsem ochotná dosvědčit pravdu, ale on to nestrpěl. Ztratil ji, ale nechtěl, abych byla ztracena ještě já nebo jeho čest, nebo čest jeho synů. Odešel tu noc sám a pohřbil ji. Nyní chápu, že Sulien, hluboko ponořený do vlastního propastného hoře, šel za ním na schůzku a zastihl ho, když mrtvou pohřbíval. Můj choť se to však nikdy nedověděl. Nepadlo o tom ani slovo, ani náznak. Pověděl mi, jak ji našel ležet na posteli, jako by spala. Když pocítila strnulost, musela si lehnout a počkat na smrt vleže. Ty drobnosti, které jí dávaly jméno a svědčily o jejím bytí, odnesl s sebou a schoval si je, ale nezatajil je přede mnou. Mezi námi dvěma už nebyla žádná tajemství, žádná nenávist, jen sdílené hoře. Nikdy jsem nepřišla na to, jestli ty věci vzal kvůli mně, proto, že v tom, co jsem udělala, viděl strašný zločin, což by zaručeně mohl, kvůli důsledkům, které z toho mohly pro mne vyplynout, nebo zda na ni chtěl mít nějakou památku.

Pominulo to, jako pomíjí všechno. Když se zjistilo, že zmizela, nikoho ani nenapadlo podezírat nás. Nevím, jak vznikla pověst, že odešla ze své vůle, s milencem, ale šířila se, jak se šíří drby, a mnozí jí uvěřili. A Sulien? Ten unikl z domu jako první. Můj starší syn nikdy neměl s Rualdem a Generys co dělat, kromě zdvořilého pozdravu, když se potkali na poli nebo u přívozu. Měl plno práce na statku, pomýšlel na ženitbu a vůbec nepostřehl, že se v domě usídlila bolest a trápení. Ale Sulien byl jiný. Cítila jsem jeho tíseň dlouho předtím, než nám sdělil, že chce vstoupit do kláštera v Ramsey. Nyní vím, že měl pro své trápení lepší důvod, než jsem si myslela. Jeho odchod však mému choti ještě přitížil a přišel čas, kdy se k Hrnčířovu poli nemohl ani přiblížit nebo se jen podívat na místo, kde žila a zemřela. Daroval je Haughmondu, aby se ho zbavil, a když to vyřídil, odešel za Štěpánem k Oxfordu. A co se s ním dělo dál, to víte.

Nepožádala jsem o výsadu zpovědi, otče,“ dodala svědomitě, „protože od těch, kdo mě mají právo soudit, ať je to zákon, nebo církev, nežádám žádné utajování. Jsem zde, udělejte, co uznáte za vhodné. Neošidila jsem ji, když byla živá, byla to poctivá sázka, a neošidila jsem ji ani nyní, když je mrtvá. Dodržuji svůj závazek. Neberu teď žádné léky proti bolesti, ať jsem v jakémkoli stavu. Budu platit za svou prohru každý den života, který mi zbývá, až do konce. Přes to, co vidíte, jsem silná. Konec je možná ještě daleko.“

Domluvila. Tiše odpočívala se zvláštní spokojeností, jež se zračila v poměrné uvolněnosti tváře. Z dálky zaklinkal zvonek z refektáře poledne.

Králův úředník a zástupce církve si vyměnili jediný dlouhý pohled a tím se uradili. Cadfael byl zvědav, kdo promluví první a které z těchto dvou autorit vlastně v tak zvláštním případě patří prvenství. Zločin byl záležitostí Hughovou, hřích opatovou, ale co bylo spravedlivé zde, kde se obojí tak žalostně propletlo, že se to nedalo rozplést? Generys byla mrtvá, Eudo mrtvý, komu prospěje další pronásledování? Když Donata pravila, že by mrtví měli nést své vlastní hříchy, započítala se mezi ně. A přestože se k ní smrt blížila tak neskonale pomalu, musí již být velmi blízko.

První promluvil Hugh. „Tady není nic, co by spadalo pod mou pravomoc. To, co se stalo, bez ohledu na správnost či nesprávnost, nebyla vražda. Pokud bylo přečinem pohřbení mrtvé do neposvěcené země, ten, kdo to spáchal, je již také mrtev a jak by prospělo královu zákonu nebo pořádku v mém hrabství, kdybych to nyní k jeho necti zveřejnil? Nikdo si také nepřeje rozmnožovat váš zármutek ani způsobit trápení Eudovu dědici, který je úplně nevinný. Říkám, že tento případ je uzavřen, nevyřešený a k mé ostudě to tak zůstane. Nejsem tak neomylný, abych nemohl selhat jako každý jiný, a uznávám to. Některé věci se však zveřejnit musejí. Není pomoci, musím ohlásit, že Generys je Generys, přestože se nikdy nezjistí, jak zemřela. Má právo na své jméno a mělo by stát na jejím hrobě. Ruald má právo vědět, že zemřela, a náležitě ji oplakat. Lidé na tu záležitost časem zapomenou. Ale pro vás zůstává Sulien.“

„A Pernel,“ dodala Donata.

„A Pernel. Pravda, ta už ví polovinu. Co uděláte s nimi?“

„Povím jim pravdu,“ odpověděla pevně. „Jak jinak by někdy mohli mít klid? Zaslouží si pravdu a unesou ji. Ale můj starší syn ne. Ponechme ho jeho nevinnosti.“

„Jak mu vysvětlíte tuto návštěvu?“ věcně se zajímal Hugh. „Ví vůbec, že jste tady?“

„Ne,“ slabě se pousmála, „vstal časně a někam odešel. Jistě bude myslet, že jsem se zbláznila, ale když se vrátím o nic horší, než jsem odcházela, nebude tak těžké ho usmířit. Jehane to ví. Pokoušela se mi to rozmluvit, ale já si nedala říct, takže jí nemůže nic vyčítat. Řekla jsem jí, že mě napadlo pomodlit se o pomoc u relikviáře svaté Winifred. A to také udělám, otče, když dovolíte, než se vrátím. Pokud se tedy vrátím?“ dodala.

„Co se mě týče, tak ano,“ ujistil ji Hugh. „A proto,“ vstal, „když bude pan opat souhlasit, půjdu pro vašeho syna a přivedu vám ho sem.“

Čekal na opatovo vyjádření, a to dlouho nepřicházelo. Cadfael tušil alespoň něco z toho, co procházelo tou přísnou a spravedlivou myslí. Hrát o život a smrt nemá daleko k sebevraždě a zoufalství, jež vyústilo v takovou sázku, je samo o sobě smrtelným hříchem. Mrtvá však v něm budila lítost a bolest a živou měl tady před očima neústupně stoickou v nekonečném umírání, neúprosně se držící trestu, který si uložila, když sázku prohrála. Jistě postačí jeden soud, ten poslední, a jeho čas dosud nepřišel.

„Budiž!“ řekl nakonec Radulfus. „Nemohu to ani schválit, ani odsoudit. Spravedlnost možná již dosáhla rovnováhy, ale kde není jistota, mysl se musí obrátit ke světlu a ne ke stínu. Jestliže Bůh žádá pokání, jste sama svým pokáním, dcero. Já nemohu nic, jen se modlit, aby všechno, co zbývá, spolupůsobilo k milosti. Již bylo dost ran, tak za žádnou cenu nepůsobme další. Ať tedy nepadne ani slovo jinde než mezi těmi několika, kdo mají pro vlastní klid právo vědět. Ano, Hughu, chcete-li, přiveďte chlapce a mladou ženu, která, jak se zdá, vrhla tak vítané světlo do těch bolestných stínů. A vám, paní, až si odpočinete a pojíte zde v mém domě, pomůžeme do kostela, k oltáři svaté Winifred.“

„A já se postarám, abyste se v pořádku dostala domů,“ dodal Hugh. „Vy udělejte, co je třeba pro Suliena a Pernel. Otec opat určitě udělá, co je třeba, pro bratra Rualda.“

„Toho se ujmu já,“ ozval se Cadfael, Jestli smím.“

„S mým požehnáním,“ pravil Radulfus. „Jdi za ním po obědě do refektáře a pověz mu, že její příběh končí v pokoji.“ A všichni udělali všechno ještě ten den.

Stáli pod vysokou zdí hřbitova v nejvzdálenějším koutě, kde nalézali místo skromní laičtí dobrodinci kláštera, správci a dobří sloužící opatství a kde pod nízkým rovem, který už trochu slehl a začínal se zelenat, dostala ze soucitu benediktinů domov bezejmenná žena, osiřelá po smrti.

Cadfael sem vyšel s Rualdem po nešporách v lehkém deštíku, který byl spíš jen poletující studenou, tichou rosou, usazující se na tvářích. Světla rychle ubývalo. Nešpory se konaly již podle zimního času, a byli tu sami ve stínu zdi, v mokré trávě, se zemitými pachy vadnoucího listí a podzimní melancholií kolem. Byla to melancholie bez bolesti, poshovění ducha, když odešla hořkost a ustal všechen rozruch. A nezdálo se zvláštní, že Ruald se příliš nepodivil, když se dověděl, že tato sem přestěhovaná, ztracená bytost je přece jen jeho manželka, a bez úžasu přijal, že Sulien z pomýlené starosti o dávného přítele vymyslel lživou a pošetilou historku, aby vyvrátil možnost její smrti. Nebouřil se také proti tomu, že se pravděpodobně nikdy nedoví, jak zemřela nebo proč byla pohřbena tajně a bez obřadu, než byla přenesena na lepší místo odpočinku. Ruald plnil svůj slib poslušnosti jako všechny ostatní sliby až na nejzazší kraj povinnosti, k naprostému smíření se vším. Cokoli bylo, bylo pro něho nejlepší. Neptal se.

„Je zvláštní, Cadfaele,“ pronesl zasmušile nad čerstvým drnem, který ji kryl, „že nyní zase začínám jasně vidět její obličej. Když jsem sem přišel, byl jsem jako v horečce, uvědomoval jsem si jen to, po čem jsem toužil a co jsem získal. Nedokázal jsem si vzpomenout, jak vypadala, bylo to, jako by celý můj dosavadní život zmizel ze světa.“

„To se stává, když se člověk zadívá do příliš jasného světla,“ řekl nevzrušeně Cadfael, který sám nikdy takto oslněn nebyl. Udělal to, co udělal, při plných smyslech, učinil svou volbu — a nebyla to snadná volba — uváženě, vkročil do svého noviciátu na širokých bosých nohou, kráčejících po pevné zemi, nebyl tam donesen na oblacích blaha. „Svým způsobem je to krásný zážitek,“ pokračoval, „ale škodí zraku. Díváš-li se příliš dlouho, můžeš oslepnout.“

„Ale teď ji vidím jasně. Ne tak, jak jsem ji viděl naposled, rozhněvanou a zahořklou, ale takovou, jako bývala vždycky, celé roky, co jsme byli spolu. A mladou,“ dodal Ruald s údivem. „Všechno, co jsem věděl a dělal dřív, se mi s ní vrací, vzpomínám si na chalupu, na pec, a kde měla v domě své místo každá maličkost. Bylo to velmi příjemné místo, bylo odtamtud z kopce vidět na řeku a za ni.“

„Pořád je takové. Zorali jsme je a ořezali křoví na mezi. Možná by ti scházelo polní kvítí a noční motýli v létě, když dozrává luční tráva. Ale v brázdách už touhle dobou budou vykukovat zelené klíčky a ptáci na mezi jsou pořád stejní. Ano, je to velmi hezké místo.“

Obrátili se a kráčeli zpátky vlhkou trávou ke kapitule. Soumrak okolo nich byl jemně modrozelený a ulpíval na zpola opadaných větvích stromů.

„Nikdy by nezískala místo v této posvátné půdě,“ pronesl Ruald ze stínu kápě, „kdyby ji nenašli na pozemku patřícím opatství. A přitom se k ní nikdo nehlásil. Tak jako svatý Illtud vyhnal svou ženu do noci, přestože se ničím neprovinila, stejně jsem já opustil Generys, třebaže se také ničím neprovinila, a Bůh ji přesto nakonec přivedl zpět do péče řádu a opatřil jí záviděníhodný hrob. Otec opat přijal a požehnal to, co jsem já zranil a nedocenil.“

„Možná,“ zamyslel se Cadfael, „že s naší spravedlností je to jako s odrazem v zrcadle. Levá strana je tam, kde by měla být pravá, zlo se odráží zpět jako dobro, dobro jako zlo, tvůj anděl jako její ďábel. Boží spravedlnost sice nespěchá, ale zato nedělá chyby.“