Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 18. Příchod Dánů

[ I ]

Mimořádné události léta roku 1144 měly vlastně svůj počátek dávno předtím, než se odehrály. V propletenci různých církevních i světských zájmů uvázla jako v síti řada velmi rozmanitých lidí: kleriků, od arcibiskupa až k nejnižšímu diákonovi biskupa Rogera de Clintona, i laiků, od knížat Severního Walesu po nejskromnějšího chalupníka v arfonských trefech. A mezi všemi takto polapenými se octl i jistý postarší benediktinský mnich z opatství svatého Petra a Pavla v Shrewsbury.

Bratr Cadfael vstoupil do měsíce dubna s lehkým nepokojem a nadějí, což u něj bylo obvyklé, když začali hnízdit ptáci, luční kvítí vystrkovalo poupata z mladé trávy a slunce v poledne stoupalo každým dnem výš nad obzor. Pravda, ve světě byly těžkosti, jako bývaly odjakživa. Nešťastná Anglie, roztržená vejpůl bratrancem a sestřenicí zápasícími o trůn, stále před sebou neměla žádnou zřetelnou naději na řešení. Král Štěpán stále ovládal jih a většinu východu, císařovna Matylda dík svému věrnému nevlastnímu bratru Robertovi z Gloucesteru bezpečně okupovala jihozápad a nerušené vládla svému dvoru v Devizes. Už několik měsíců však proti sobě skoro nebojovali, buď z únavy, nebo z taktických důvodů, a v zemi se rozhostil zvláštní klid, téměř mír. V Bažinách pořád řádil bandita Geoffrey de Mandeville, nepřítel všech, ale jeho výbojnost byla sevřena kruhem nových králových pevnůstek, a tak byl stále zranitelnější. Celkem vzato, existovaly i skromné důvody k naději na lepší časy a sama svěžest a zářivost jara nepřipouštěla sklíčenost, i kdyby k ní měl bratr Cadfael sklony.

Přišel tedy onoho dne na konci dubna do kapituly v naprosto klidném a spokojeném rozpoložení, pln vlídné dobromyslnosti vůči všem lidem, a kdyby šlo o něj, všechno by klidně mohlo zůstat takhle usměvavé a nerušené přes celé léto až do podzimu. Rozhodně neměl žádnou předtuchu, že se tyto idylické poměry vzápětí změní, a tím méně, kdo změnu způsobí.

Stejný — vratký, ale vítaný — poklid jako by se napůl bojácně, napůl vděčně snesl i na kapitulu; jednání toho dne probíhala umírněně, bez rozepří, nevyskytl se žádný přestupek, dokonce ani bratr Jeroným si nestěžoval na žádné hříšky mezi novici a školáci, zmalátnělí jarem a sluncem, se chovali jako andělíčci, jimiž rozhodně nebyli. I kapitola ze řehole, předčítaná jednotvárným, káravým hlasem bratra Františka, byla třicátá čtvrtá, mírumilovně vysvětlující, že učení o stejném podílu pro všechny nelze vždy dodržet, protože potřeba jednoho může převyšovat potřeby druhého, a ten, kdo obdržel víc, si tedy nesmí libovat, že je lépe opatřen než jeho bratři, a ten, kdo dostal méně, ale dostatečně, nesmí závidět svým bratrům, co dostali navíc. Vše bylo klidné, smířlivé, umírněné. Snad i malinko nezáživné?

Celkem vzato, je to požehnání, žít v malinko nezáživných časech, zejména po rozvratu, obléhání a trpkém sváru. Přesto zůstával v Cadfaelovi stále nějaký kousíček, který svrběl, když ztišení trvalo příliš dlouho. Trochu vzrušení konečně nemusí být ke škodě a tvoří příjemný kontrapunkt k pevnému řádu, ať je sebevíc milován a ať mu člověk slouží nevímjak věrně.

Běžné záležitosti v jednání kapituly končily a Cadfaelova pozornost se snadno odpoutala od podrobného vyúčtování správce sklepů, protože sám žádné obedientské povinnosti neměl a ochotně to vše přenechával těm, kdo je měli. Opat Radulfus se chystal kapitulu uzavřít a zrakem přelétl přítomné, aby se ujistil, že nikdo nedumá nad žádnou námitkou či výhradou, když tu laický fortnýř, který během bohoslužeb nebo kapituly sloužil v bráně, strčil hlavu do dveří, takže bylo zjevné, že právě na tento okamžik za nimi čekal.

„Otče opate, je tu host z Lichfieldu. Biskup de Clinton ho poslal něco vyřídit do Walesu a on prosí, aby tu směl jednu nebo dvě noci přespat.“

Být to někdo méně důležitý, pomyslel si Cadfael, počkal by, až všichni vyjdeme, ale pokud to má co dělat s biskupem, může to být vážná věc, která si vyžádá oficiální zvážení, než se rozejdeme. Dobře si vzpomínal na Rogera de Clintona, rozhodného a rozumného muže, který uměl vystihnout, co je v lidech opravdové a co falešné, a naukové problémy řešil s nadhledem. Podle jiskřičky v oku jinak neproniknutelné tváře si na biskupovu poslední návštěvu s uznáním vzpomněl i Radulfus.

„Biskupův vyslanec je velmi vítán,“ pravil, „a může u nás bydlet tak dlouho, jak mu bude libo. Má nějakou žádost, kterou by nám chtěl přednést dřív, než uzavřu kapitulu?“

„Otče, rád by vám ihned složil poklonu a sdělil vám, jaké je jeho poslání. Záleží na vás, zda tady, nebo v soukromí.“

„Ať vejde,“ rozhodl Radulfus.

Fortnýř zmizel a tichý, diskrétní bzukot zvědavosti a dohadů, který rozčeřil kapitulu jako vlnky rybník, vyčkávavě utichl, když biskupův vyslanec vstoupil a stanul mezi nimi.

Malý človíček s útlými kostmi, hubený, ale šlachovitý, drobný jako šestnáctiletý chlapec, jemuž se velmi podobal, dokud si všímavý pozorovatel neuvědomil vyspělost a zralost oválné, bezvousé tváře. Benediktin jako tito bratři z opatství svatého Petra a Pavla, s tonzurou a v kutně, stál zpříma s důstojností svého úřadu a s pokorou a prostotou své povahy, křehký jako děcko a pevný jako strom. Věneček přistřižených slámových vlasů se mu nezvladatelně ježil, čímž připomínal dítě. Šedé oči, úctyhodně přímé a jasné, potvrzovaly, že už dospěl v muže.

Malý zázrak! Cadfael náhle držel dar, po němž v posledních letech často toužíval a jenž byl při své nečekanosti a nepravděpodobnosti určitě zázračný. Roger de Clinton nevyvolil za svého pověřeného vyslance do Walesu žádného objemného kanovníka působivého vzhledu z nejvyšší hierarchie své rozsáhlé diecéze, ale nejmladšího a nejskromnějšího diákona ze své domácnosti, bratra Marka, který vyšel ze shrewsburského opatství a svého času, po dva nezapomenutelné roky, byl pomocníkem mezi bylinkami a léky v Cadfaelově dílně.

Bratr Marek se hluboce poklonil opatovi a neposlušnou tonzuru schýlil se slavnostní vážností, v níž se, dokud opět nezvedl své jasné oči, dosud uchovávala nepatrná připomínka půvabu jakési absurdnosti, jež vždy obestírala nemluvného sirotka, jak si ho Cadfael pamatoval z té dávné doby. Když se Marek vzpřímil, byl opět vyslancem; nadále bude vždy zároveň dítětem a mužem, až do dne, kdy se stane knězem, což bylo jeho vášnivou touhou. Ale na to si ještě několik let počká; zatím nedosáhl potřebného věku.

„Pane,“ promluvil, „můj biskup mě posílá s gestem dobré vůle do Walesu. Prosí vás, abyste mě na jednu nebo dvě noci přijal mezi vás a ubytoval mě.“

„Synu,“ usmál se opat, „zde nepotřebuješ žádné pověřovací listiny. Myslíš snad, že jsme na tebe stačili tak rychle zapomenout? Máš tady tolik přátel, kolik je tu bratří, a za dva dny se tě ani všichni nenabaží. A pokud jde o tvé poslání, tedy o poslání tvého pána, uděláme v jeho prospěch, co bude v našich silách. Přeješ si o něm promluvit? Zde, nebo v soukromí?“

Vážná tvář bratra Marka roztála blaženým úsměvem nad tím, že se tu na něho nejen pamatují, ale dokonce pamatují s očividným potěšením. „Není to dlouhá historie, otče, a klidně ji mohu vyložit tady, přestože později bych vás rád poprosil o radu, protože takové poslání je pro mě nové a nikdo by mi nemohl lépe pomoci, abych je věrně splnil. Víte, že vloni se církev rozhodla obnovit biskupství u Svatého Asapha v Llanelwy.“

Radulfus přikývl. Čtvrtá velšská diecéze byla asi sedmdesát let neobsazena; jen velmi málo žijících mohlo pamatovat, kdy seděl na stolci svatého Kentigerna biskup. Diecézi bylo odjakživa nesnadné udržovat, protože stála jednou nohou na té a jednou na oné straně hranice a území na západ od ní bylo cele v moci Gwyneddu. Katedrála stála na půdě patřící hraběti z Chesteru, ale celé údolí řeky Clwyd nad ní bylo územím Owaina Gwynedda. Nikomu nebylo zcela jasné, proč se arcibiskup Theobald rozhodl právě nyní diecézi obnovit. Snad to přesně nevěděl sám. Směs církevně politických motivů a světského manévrování zřejmě žádala, aby bylo toto pohraničí pevně v anglických rukou; biskupem jmenovaný muž byl totiž Norman. Takový tah neprozrazuje velkou vnímavost vůči velšskému cítění, smutně si pomyslel Cadfael.

„Po svém loňském vysvěcení arcibiskupem Theobaldem v Lambethu usedl biskup Gilbert konečně na svůj stolec a arcibiskup si přeje, aby obdržel ujištění o podpoře od našeho vlastního biskupa, protože pastýřské povinnosti v oněch končinách dříve plnila lichfieldská diecéze. Nesu do Llanelwy dopisy a dary od svého pána.“

To dávalo smysl, pokud šlo církvi jen o to, aby získala na velšské půdě pevný záchytný bod a dala najevo, že jej bude držet a hájit. Stejně je to div, přemítal Cadfael, že vůbec někdy nějaký biskup dokázal zvládnout tak obrovskou diecézi, jako bylo původní mercijské biskupství, postupně přemisťující svou základnu z Lichfieldu do Chesteru, zase zpátky do Lichfieldu a nyní do Coventry ve snaze udržet spojení s nejrozmanitějším stádem, jaké kdy pastýř dostal na starost. Rogera de Clintona možná ani nemrzí, že se zbavil oněch pohraničních farností, ať již schvaluje, nebo neschvaluje strategii, která ho o ně připravila.

„Poslání, které tě aspoň na pár dní přivádí zpátky k nám, je velmi vítané,“ pravil Radulfus. „Mohou-li ti být nějak užitečné můj čas a mé zkušenosti, máš je mít, přestože si myslím, že jsi způsobilý svůj úkol dobře zvládnout bez pomoci ode mne a od kohokoli jiného.“

„Je to závažná pocta, dostat takovou důvěru,“ odvětil Marek velmi vážně.

„Jestliže nemá pochybnosti biskup,“ usmál se Radulfus, „nemusíš je mít ani ty. Považuji ho za člověka, který dovede velmi dobře odhadnout, komu lze důvěřovat. Pokud jedeš až z Lichfieldu, jistě si potřebuješ trochu odpočinout a občerstvit se, protože jsi zjevně vyrazil časně. Postarali se ti o koně?“

„Ano, otče.“ Staré oslovení se mu vrátilo zcela přirozeně.

„Pojď tedy se mnou do mého bytu, trochu si odpočiň a využij mého času, jak si budeš přát. Ta trocha moudrosti, kterou mám, je ti k dispozici.“ Již si uvědomoval, stejně živě jako Cadfael, že toto na pohled jednoduché poselství k čerstvě nastolenému a cizímu biskupovi u Svatého Asapha zakrývá množství jiných pravděpodobných rizik a sporných otázek, kvůli nimž možná bude muset toto moudré neviňátko opatrně tápat krok za krokem močálem mezi třasovisky. Tím pozoruhodnější tedy je, že Roger de Clinton vložil důvěru v nejmladšího a nejmenšího klerika ze svého domu.

„Tato kapitula je skončena,“ oznámil opat a první vykročil ze dveří. Když bratra Marka minul, šedé oči jeho mladého hosta se konečně mohly rozhlédnout po jiných starých přátelích, setkaly se s Cadfaelovým pohledem a oplatily mu úsměv, než se mladý muž otočil a následoval svého nadřízeného. Jen ať si ho Radulfus chvíli nechá, vychutná si ho a vyzví od něho všechny novinky a uváží všechny podrobnosti, jež by mohly zkomplikovat jeho nadcházející výpravu, ať mu poskytne užitek ze své dlouholeté zkušenosti a spolehlivého, střízlivého rozumu. Později, až to bude vyřízeno, si Marek cestu zpátky do bylinkové zahrady najde.

„Biskup byl ke mně velmi hodný,“ odbyl Marek rozhodně myšlenku, že mu byla tímto posláním projevena nějaká zvláštní přízeň, „ale takový on je na všechny, kdo jsou v jeho blízkosti. Není to projev přízně jen vůči mně. Teď, když arcibiskup dosadil biskupa Gilberta k Svatému Asaphovi, velmi dobře ví, jak vratká musí být jeho pozice, a chce jeho stolci zajistit veškerou možnou podporu. Přál si — vlastně přikázal —, aby náš biskup vykonal u nováčka tuto obřadní návštěvu, protože většina Gilbertovy nové diecéze je odseknuta z jeho vlastní. Ať svět vidí, jaký soulad panuje mezi biskupy — i mezi biskupy, jimž zpod nohou vytrhli třetinu území. Ať už si biskup Roger myslí co chce, o dosazení Normana, který neumí ani slovo velšsky, do diecéze, jež je z devíti desetin velšská, nemohl arcibiskupovi odmítnout. Bylo však ponecháno na něm, jak příkaz vykoná. Myslím, že vybral mne, protože nechce, aby pocta vyzněla jako přehnaně vysoká. Jeho dopis je formální a krásně napsaný a dar je více než vyhovující. Ale já, já jsem úmyslně skromný posel.“

Sešli se všichni asi hodinu před nešporami v jedné kóji severního ambitu, kam jarní slunce dosud vysílalo šikmé, bledě zlaté prsty i v pozdním odpoledni. Hugh Beringar přijel ze svého domu ve městě, jakmile se doslechl o příjezdu bratra Marka, ne proto, že by měl jako šerif úředně co dělat s tímto církevním poselstvím, ale pro potěšení ze setkání s mladým mužem, na něhož s náklonností vzpomínal a jemuž by za současných okolností možná mohl přispět pomocí a radou. Hughovy vztahy se Severním Walesem byly dobré. Měl přátelskou dohodu s Owainem Gwyneddem, protože jeden ani druhý nedůvěřovali svému společnému sousedovi hraběti z Chesteru a jeden i druhý se mohli spolehnout na slovo svého protějšku. S Madogem ap Meredithem z Powysu měl šerif poněkud nejistější vztahy. Shropshirská hranice byla stále v pohotovosti proti občasným a téměř hravým vpádům z druhé strany příkopu, přestože v poslední době byl poměrný klid. Hugh byl prostě ten, kdo mohl nejlépe vědět, jaké poměry vládnou na cestě ke Svatému Asaphovi.

„Myslím, že jste příliš skromný,“ pravil vážně. „Tuším, že vás biskup touhle dobou už dobře zná, když vás má pořád na očích, takže má velmi dobré mínění o vaší bystrosti a věří, že dokážete našlapovat zlehka tam, kde by těžkopádnější vyslanec mohl příliš mnoho mluvit a příliš málo naslouchat. Tady Cadfael vám poví víc než já o velšském cítění v církevních záležitostech, ale já vím, jak se to dotýká politiky. Můžete si být jistý, že Owain ostře dohlíží na to, co arcibiskup Theobald tropí na jeho panství, a s Owainem se vždycky musí počítat. A teprve před čtyřmi lety vysvětili nového biskupa v jeho vlastní domovské diecézi Bangoru, která je ryze velšská. Tam aspoň přece jen dosadili Velšana, který zpočátku odmítal přísahat věrnost králi Štěpánovi a uznat svrchovanost canterburského arcibiskupství. Meurig nebyl žádný hrdina a nakonec podlehl a udělal obojí, což ho tenkrát stálo Owainovo uznání a přízeň. Silně mu bránili, aby usedl na svůj stolec. Od té doby se však dohodli a usmířili, což znamená, že budou jistě spolupracovat na tom, aby Gwynedd úplně nepodléhal Theobaldovu vlivu. Nynější vysvěcení Normana u Svatého Asapha je rukavicí hozenou jak knížatům, tak prelátům a každý, kdo tam podnikne diplomatickou misi, bude muset obojí bedlivě sledovat.“

„A Owain určitě bude bedlivě zkoumat, jak cítí jeho lid, a naslouchat tomu, co budou říkat,“ bystře dodal Cadfael. „Gilbert by to měl dělat také. Gwynedd se vůbec nemíní podřizovat Canterbury; mají své vlastní svaté, vlastní zvyky a vlastní obřady.“

„Slyšel jsem,“ ozval se Marek, „že kdysi dávno bylo metropolitní sídlo Walesu u Svatého Davida a že měli vlastního arcibiskupa, který nepodléhal Canterbury. Někteří velšští duchovní si dnes přejí obnovu té správy.“

Cadfael nad tím pochybovačně potřásl hlavou. „Minulost je lepší moc nezkoumat; o tomhle nároku slýcháme tím víc, čím víc se nám vnucuje pravomoc Canterbury. Ale Owain určitě vrhne svůj stín na svého nového biskupa, aby mu připomněl, že je na cizím území a že by si měl dát pozor na své chování. Doufám, že je to moudrý člověk a bude se svým stádem zacházet citlivě.“

„Náš biskup se s vámi velmi shoduje a dostal jsem přesné pokyny. V kapitule jsem celé své poslání nevyložil, ale otci opatovi pak ano. Nesu ještě jeden dopis a dar. Mám pokračovat do Bangoru — kdepak, tohle jistě není na příkaz arcibiskupa Theobalda! — a projevit biskupu Meurigovi stejnou zdvořilost jako biskupu Gilbertovi. Jestli Theobald tvrdí, že biskupové mají držet při sobě, podle Rogera de Clintona to tedy platí pro Normany jako pro Velšany. A tak se k nim hodláme zachovat stejně.“

To „my“, které se vztahovalo na Marka a jeho slavného nadřízeného, Cadfaelovi něco připomnělo. Vybavil si stejně nevinně troufalý projev sounáležitosti před několika lety, když se tento chlapec postupně propracovával ze své dobře podložené ostražitosti vůči všem lidem k vřelosti a náklonnosti a k této impulzivní loajalitě vůči těm, jež obdivoval a jimž sloužil. Jeho „my“ tenkrát znamenalo jeho a Cadfaela, jako by byli dvěma odvážlivci, kteří si navzájem kryjí záda před světem.

„Ten náš biskup se mi líbí čím dál víc,“ pochvaloval si Hugh. „Ale že vás posílá na tuhle dlouhou cestu samotného?“

„Ne zcela.“ Hubenou, bystrou tváří bratra Marka prošlehl trošičku nezbedný úsměv, jako by měl v rukávu ještě nějaké tajemné překvapení. „Ale on by neváhal jet přes celý Wales sám a já také ne. Pokládá za samozřejmé, že církev a duchovní stav budou respektovány. Budu vám ovšem vděčný za každou radu, jak tam nejlíp dojet. Vy víte mnohem líp než můj biskup, jaké poměry ve Walesu vládnou. Myslel jsem, že bych jel přímo přes Oswestry a Chirk. Co myslíte vy?“

„Tam nahoře je celkem klid,“ souhlasil Hugh. „Madog je sice všelijaký, ale k duchovním se rozhodně chová jako zbožná duše, i když k anglickým laikům poněkud jinak. A v současnosti drží menší pány z Powys Fadogu na krátké oprati. Ano, budete na té cestě vcelku v bezpečí a je nejkratší, přestože mezi Dee a Clwydem to jde místy hodně do kopce.“

Podle zbystřeného pohledu Markových očí se dalo soudit, že se na své dobrodružství těší. Je to skvělé, když vás někdo pověří důležitým posláním, přestože jste nejmladší a nejmenší z jeho služebníků, a třebaže si dobře uvědomoval, že jeho skromné postavení má snížit význam prokázané pocty, uvědomoval si také, jak mnoho záleží na tom, jak svůj úkol vyřídí. Neměl působit lichotivě ani se vyvyšovat, ale přesto měl svou osobou představovat projev skutečné a úctyhodné solidarity biskupa s biskupem.

„Měl bych něco vědět o tom, co se děje v Gwyneddu?“ zeptal se. „Politika církve musí počítat s politikou státu a já o velšských záležitostech nic nevím. Potřebuji vědět, o čem mám pomlčet a co by bylo moudré naopak říct. Tím spíš, že mám jít i do Bangoru. Co kdyby tam byl dvůr? Třeba budu muset vysvětlovat, proč tam jsem, Owainovým důstojníkům. Nebo samému Owainovi!“

„To je pravda,“ přitakal Hugh, „protože on se zpravidla postará, aby věděl o každém cizinci, který vstoupí na jeho území. Pokud se s ním setkáte, zjistíte, že je docela přístupný. Můžete mu konečně vyřídit mé pozdravy a poklony. A Cadfael se s ním už setkal nejmíň dvakrát. Je to ve všech ohledech velký muž. Jen nemluvte o jeho bratrech! To je možná stále ještě bolavé místo.“

„Bratři bývali zkázou velšských knížectví ve všech dobách,“ smutně poznamenal Cadfael. „Velšská knížata by měla mít jen po jednom synovi. Otec vybuduje pevné panství a silnou vládu, a po jeho smrti vznesou jeho tři, čtyři, nebo dokonce pět synů, manželských i nemanželských, oprávněný nárok na stejné podíly a zákon praví, že je mají dostat. Pak jeden zabije druhého, aby si svůj podíl zvětšil, a skoncovat s tím vražděním zákon nedokáže. Někdy se ptám, co se stane, až odejde Owain. Už teď má syny a ještě má dost času pořídit si další. Rád bych věděl, jestli zničí všechno, co on vybudoval?“

„Dej Bůh,“ horoucně zaprosil Hugh, „aby tu Owain vydržel ještě aspoň třicet let. Je mu jen málo přes čtyřicet. S Owainem se dá jednat, udržuje rovnováhu a na jeho slovo je spoleh. Kdyby byl starším bratrem Cadwaladr a získal vládu, měli bychom tu nepřetržitou pohraniční válku.“

„Cadwaladr je ten bratr, o kterém se nemám zmiňovat?“ ujišťoval se Marek. „Co provedl, že se o něm nesmí mluvit?“

„Během let řadu věcí. Owain ho musí opravdu milovat, jinak by dávno dopustil, aby ho někdo téhle vši v kožiše zbavil. Ale tentokrát to byla vražda. Před několika měsíci, loni na podzim, přepadla skupina jeho nejbližších ze zálohy knížete Deheubarthu a zabila ho. Ví Bůh, z jakého šíleného důvodu. Ten mladý pán byl jeho dobrý spojenec a zasnoubený s Owainovou dcerou; takový čin nedával vůbec žádný smysl. A přestože se u toho Cadwaladr osobně nevyskytoval, Owain neměl nejmenší pochyby, že se to stalo na jeho pokyn. Nikdo z nich by se toho z vlastní vůle neodvážil.“

Cadfael si vybavil otřes z té vraždy a rychlou a důkladnou odplatu. Owain Gwynedd rozhořčeně, ale spravedlivě poslal svého syna Hywela, aby Cadwaladra vyhnal z půdy, která mu patřila v Ceredigionu, a spálil jeho hrad Llanbadarn, a mladý, sotva dvacetiletý muž svůj úkol splnil s potěšením a důkladně. Cadwaladr měl jistě přátele a přívržence, kteří se mu postarali aspoň o střechu nad hlavou, ale zůstal bezzemkem a psancem. Cadfael se neubránil úvahám o tom, kde se asi zavrženec skrývá a zda jako Geoffrey de Mandeville v Bažinách neskončí tím, že kolem sebe shromáždí nejhorší verbež Severního Walesu — zločince, nespokojence a psance — a bude přepadat slušné, zákona dbalé lidi.

„Co se s tím Cadwaladrem stalo?“ s pochopitelnou zvědavostí se zeptal Marek.

„Přišel o majetek. Owain ho vyhnal ze všech území, která mu patřila. Ve Walesu mu nezůstal ani kousek půdy pod nohama.“

„Ale pořád je na svobodě,“ trochu ustaraně dodal Cadfael, „a rozhodně to není muž, který by svůj trest krotce snášel. Ještě může leccos natropit. Koukám, že máš namířeno do nebezpečného bludiště. Myslím, že bys neměl chodit sám.“

Hugh pozoroval Markovu na pohled neproniknutelnou tvář a jeho oči, které svědomitě sledovaly Cadfaela. Hrála v nich utajená jiskřička. „Jak si vzpomínám,“ poznamenal, „biskup říkal, že docela sám nepůjde!“

„To je pravda!“ souhlasil Cadfael a zahleděl se do mladého obličeje, jenž se tvářil usilovně vážně, až na ten zrádný třpyt v očích. „Copak jsi nám to ještě neřekl, chlapče? Ven s tím! Kdos tebou jde?“

„Vždyť jsem vám přece říkal, že jedu do Bangoru. Biskup Gilbert je Norman a mluví francouzsky i anglicky, ale biskup Meurig je Velšan, on sám a mnozí jeho lidé anglicky nemluví a latina by mi posloužila jen mezi kleriky, takže mi povolili tlumočníka. Biskup Roger de Clinton nemá ve své blízkosti žádného důvěryhodného člověka, který by mluvil velšsky. Navrhl jsem mu jisté jméno, na které určitě nezapomněl.“

Jiskřička přerostla v plamen, který mu projasnil celý obličej a vrhl do Cadfaelových oslněných očí nejen světlo, ale i osvícení. „To nejlepší jsem si schoval na konec,“ zářil Marek. „Mám dovoleno pokusit se získat svého muže, pokud bude opat Radulfus souhlasit s jeho nepřítomností. Víceméně jsem mu slíbil, že si ho vyžádám jen na nějakých deset dní. Jak se mi tedy může něco nepodařit,“ dodal uvážlivě, „když se mnou půjdete vy?“

Pro bratra Cadfaela bylo věcí zásady nebo snad cti projít dveřmi, když se před ním náhle nějaké otevřely. Vkročil do nich ještě pohotověji, když se otvíraly do Walesu. Dá se dokonce říci, že se rozběhl, aby se mu před tou okouzlující vyhlídkou nezabouchly. Bez váhání nabídku přijal. Tentokrát to nebyl jen krátký výlet přes hranici do Powysu, ale několik dní jízdy, právě v té společnosti, kterou by si i on sám vybral, rovnou přes přímořské končiny Gwyneddu, od Svatého Asapha do Carnarvonu přes knížecí Aber, pod mohutnými rameny Moel Wnionu. Bude čas popovídat si o celé té době, co se neviděli, čas dospět k družnému mlčení, až bude všechno vypověděno. To všechno dostal od bratra Marka. Úžasné, jaké bohatství může darovat ten, kdo dobrovolně a z povolání nemá nic! Svět je plný malých blahodárných zázraků.

„Synu,“ vyhrkl bodře, „za takové osvěžení ti budu celou cestu dělat podkoního a tlumočníka zároveň. Nikdo mi ničím nemohl udělat větší radost. A Radulfus opravdu souhlasil, že mohu jít?“

„Ano,“ ujistil ho Marek, „a můžete si ze stáje sám vybrat koně. Máte dnešek a zítřek na to, abyste připravil Edmunda a Winfrida na dny, kdy tu nebudete. A máte prý vzorně dodržovat hodinky, aby i vaše neposedná duše byla pod ochranou, až půjdete do Bangoru a zpátky.“

„Jsem naprosto ctnostný a obrácený,“ s vrcholnou spokojeností prohlásil Cadfael. „Copak to nebe právě nedalo najevo tím, že mě vypustilo do Walesu? Myslíš, že teď budu riskovat neschválení?“

Protože alespoň první část Markova poselství byla míněna jako veřejná, ba okázalá, nebyl důvod, proč by se o ni kdekdo v klášteře neměl živě zajímat. Ze všech stran se tedy nabízely rady, jak vše co nejlépe vyřídit, zejména od starého bratra Dafydda v nemocnici, který svůj rodný cantref Dyffryn Clwyd neviděl už čtyřicet let, ale stále byl přesvědčen, že jej zná jako vlastní stařičkou dlaň. Jeho potěšení z obnovy diecéze poněkud kalilo jmenování normanského biskupa, ale i tak v něm vzbudilo nový zájem o život, blaženě se vrátil k rodnému jazyku, a když ho Cadfael navštívil, zahrnul ho radami. Naproti tomu opat Radulfus se omezil jen na požehnání. Poslání patřilo Markovi a musí být zásadně ponecháno v jeho rukou. Převor Robert se zdržel poznámek, přestože z jeho mlčení se dal vytušit náznak nesouhlasu. U biskupského dvora by se přece lépe vyjímal vyslanec jeho důstojnosti a zjevu.

Cadfael přehlédl svou zásobu léků, zahradu s důvěrou svěřil bratru Winfridovi a pro jistotu zašel ke Svatému Jiljí, aby se ujistil, že špitální skříně jsou náležitě zaopatřeny a bratr Oswin poklidně vládne svému stádečku. Až pak si dopřál požitek výběru koně na cestu. Tam ho časně odpoledne zastihl Hugh, jak si prohlíží elegantního světlého ryzáka se smetanovou hřívou, který se spokojeně poddával jeho laskající ruce.

„Je na vás moc vysoký,“ prohodil Hugh za jeho zády. „Potřeboval byste, aby vás na něj někdo vysazoval, a Marek by to nezvládl.“

„Ještě nejsem tak těžký ani sešlý věkem, abych se ne vyškrábal na koně,“ prohlásil důstojně Cadfael. „Co vás za mnou přivedlo?“

„Aline dostala dobrý nápad, když jsem jí vyprávěl, na co se s Markem chystáte. Květen už je za dveřmi a nejdéle za týden, za čtrnáct dní bych ji s Gilesem stejně poslal na léto do Maesbury. Tam může chlapec běhat po celém statku a je mu tam líp než ve městě.“ Měl ve zvyku nechávat rodinu venku, dokud neskončilo stříhání ovcí a nebyla sklizena pole, a sám dělil svůj čas mezi domov a povinnosti k hrabství. „Říká, že bychom mohli odjezd o týden uspíšit a jet zítra s vámi, abychom vás vyprovodili aspoň do Oswestry. Ostatní z naší domácnosti můžou přijet později. My bychom si aspoň na den užili vaší společnosti, a kdybyste chtěli, můžete u nás v Maesbury přenocovat. Co vy na to?“

Cadfael velmi srdečně přisvědčil a Marek také, když mu to navrhli, jen nocleh s lítostí odmítl. Byl odhodlán dojet do Llanelwy za dva dny a dorazit tam v příhodnou dobu, nejpozději uprostřed odpoledne, aby se otázky pohostinství stačily vyřídit ještě před večeří, a tak chtěl raději pokračovat z Oswestry dál a přenocovat až někde ve Walesu, aby jim na druhý den zbyla snadnější část cesty. Kdyby stihli dojet do údolí Dee, mohli by najít nocleh při některém tamním kostele a časně ráno přebrodit řeku.

Všechno už tedy snad bylo vyřízeno a nezbývalo než se zbožně zúčastnit nešpor a večerní mše, svěřit tento podnik jako všechny jiné vůli boží, ale snad i s jemnou připomínkou svaté Winifredě, že mají namířeno do její vlasti a že by si toho velmi považovali, kdyby jí bylo libo zaštítit je po cestě svou jemnou ručkou.

Ráno při odjezdu se sešla malá kavalkáda šesti koní a nákladního poníka, zamířila točitou cestou k západnímu mostu, ven z města a na silnici do Oswestry. Hugh na svém oblíbeném paličatém šedákovi se synem na rozsoše sedla, Aline, nevzrušená spěšnými přípravami, na své bílé klisničce, její komorná a přítelkyně Constance v dámském sedle za jedním podkoním, další podkoní za nimi s nákladním poníkem na oprati a dva poutníci ke Svatému Asaphovi ve veselém průvodu této rodinné skupinky. Byl poslední dubnový den, ráno celé zelené a stříbřité. Cadfael a Marek vyjeli před ranní mší, aby se připojili k Hughovi a jeho společnosti ve městě. Přes most je následovala sprška tak lehounká, že ji ve vzduchu skoro nebylo možno postřehnout, Severn se valil plným proudem, ale pokojně, a než se všichni shromáždili na Hughově nádvoří, slunce vyšlo a rozjiskřilo listí i trávu. Každá vlnka řeky zlátla rozmarným, mihotavým světlem. Pěkný den na cestu, ať už by vedla kamkoli.

Než přejeli řeku u Montfordu, slunce už bylo vysoko a perlová ranní mlžička se již zcela rozpustila. Silnice byla dobrá, místy se širokým travnatým okrajem, kde se jelo pohodlně a rychle, a Giles se chvílemi dožadoval klusu. Byl příliš pyšný, aby sdílel sedlo s někým jiným než s otcem. Až se usadí v Maesbury, klidný a dobromyslný nákladní poník mu bude celé léto sloužit jako jezdecký kůň a podkoní, který ho povede, bude jeho rozumným strážcem při vyjížďkách, protože jako většina dětí, které se zatím neměly čeho bát, jezdil Giles na koni beze strachu — Aline prohlašovala, že zbrkle, ale váhala pronášet výstrahy, snad aby neotřásla jeho sebedůvěrou, nebo snad z přesvědčení, že by na ně stejně nedbal.

V poledne se zastavili pod kopcem u Nessu, kde bydlel jeden Hughův nájemce, aby nechali odpočinout koně a trochu se občerstvili. Po poledni dojeli k Feltonu. Tam Aline s doprovodem odbočila na nejbližší cestu k jejich maesburskému domovu, ale Hugh se rozhodl, že pojede s přáteli až na předměstí Oswestry. Giles, protestující, ale nakonec poslušný, byl předán do matčiny náruče.

„Dobře dojeďte a šťastně se vraťte!“ popřála jim Aline, zářící petrklíčově plavou hlavou, stejně světlou, jako mělo její dítě. Obdařila je svým veselým úsměvem, udělala ve vzduchu směrem k nim křížek a otočila klisničku na cestu doleva.

Když se oprostili od zavazadel a od žen, rozjeli se svižnějším tempem k Whittingtonu a tam se zastavili pod hradbou malé dřevěné pevnosti. Oswestry samo leželo nalevo od nich, na Hughově cestě k domovu. Marek a Cadfael musejí dál na sever, ale zde byli přímo na hranici, v kraji, který býval střídavě velšský a anglický po staletí předtím, než přišli Normané, a jména vesniček i lidí byla spíš velšská než anglická. Hugh bydlel mezi dvěma mohutnými valy, které kdysi dávno zbudovali mercijští králové, aby vyznačili, kde začínají jejich državy a pravomoc, aby žádné vojsko snadno nepřestupovalo meze a nikdo přecházející z jedné strany na druhou nebyl na pochybách, kterému zákonu podléhá. Nižší val se táhl východně, kousek od statku, a byl již hodně poničený a slehlý; ten větší byl zbudován západněji, když moc Mercie dokázala proniknout o něco hlouběji do Walesu.

„Tady vás musím opustit,“ ohlédl se Hugh na cestu, po níž přijeli, a pak na západ k městu a hradu. „Škoda. Rád bych se s vámi v tomhle počasí projel až ke Svatému Asaphu, ale královi úředníci se nemají plést do církevních záležitostí a spíš se mají vyhýbat křížové palbě. Nerad bych šlápl Owainovi na kuří oko.“

„Dopravil jste nás každopádně až do diecéze biskupa Gilberta,“ usmál se bratr Marek. „Jak tenhle kostel, tak ten váš u svatého Oswalda nyní patří stolci svatého Asapha.

Uvědomil jste si to? Lichfield ztratil tady na severozápadě pořádný pruh farností. Myslím, že arcibiskupství v Canterbury jde o rozprostření diecéze po obou stranách hranice, aby tak čára mezi Velšany a Angličany ztratila význam.“

„Do toho bude mít co mluvit také Owain.“ Hugh je pozdravil zdviženou rukou a začal otáčet koně směrem k domovu. „Bůh s vámi a šťastnou cestu! Budeme se na vás těšit tak za deset dní.“ A když ujel několik metrů, ohlédl se přes rameno a křikl: „Dávejte na něj pozor, ať nic neprovede! Jestli to dokážete!“ Nijak však nenaznačil, komu prosbu adresuje a o kom to má pochybnosti. Ať se o to podělí.

[ II ]

„Na takováhle dobrodružství jsem moc starý,“ prohlásil bratr Cadfael spokojeně.

„Nevšiml jsem si,“ hodil po něm Marek okem, „že byste něco takového říkal, dokud jsme byli v doslechu Shrewsbury, aby vás, chudinku starého, někdo nevzal za slovo a nenechal vás doma.“

„Byl bych blázen!“ ochotně souhlasil Cadfael.

„Kdykoli začnete o svém stáří, je mi všechno jasné. Kůň nakrmený ovsem, právě vypuštěný ze stáje a s udidlem mezi zuby. Čekají nás biskupové a kanovníci,“ prohlásil Marek přísně, „a s těmi bude starostí až až. Modlete se, ať nás nepotká nic horšího.“ Neříkal to však s valným přesvědčením. Jízda mu vehnala barvu do hubené, bledé tváře a oči se mu leskly. Marek byl vychován mezi selskými koňmi, dřel pro strýce, který mu nepřál málem ani byt a stravu, a dosud jezdil po selsku, ne právě elegantně, ale zato vytrvale, když mu nyní biskupská stáj namísto tažného soumara opatřila pěkného, vysokého valacha. Byl to oříškově vybarvený hnědák, jeho srst měla měděný lesk a s tak lehkou váhou na hřbetě jen tančil.

Zůstali stát na vrcholu hřebene a shlíželi do sytě zeleného údolí Dee. Slunce se chýlilo k západu, zlatý jas změkl v mírnější, jantarové světlo, jež se mihotalo po proudu, jak zákruty řeky střídavě prosvítaly a mizely mezi okraji lesa. Pořád to tu byla ještě horská říčka, tančící kamenitým korytem a vyčarovávající duhu z prosvětlené pěny.

Družně vyrazili bok po boku dolů po travnaté cestě, dost široké pro dva, aby si našli nocleh. „Stejně mě nikdy nenapadlo,“ ozval se Cadfael, „že mě na stará kolena zverbují na takovouhle výpravu. Jsem ti dlužný víc, než tušíš. Shrewsbury je domov a neopustil bych je pro žádné jiné místo na zemi, leda občas kvůli nějaké pochůzce nebo návštěvě, ale tu a tam mě svrbí nohy. Mířit domů je pěkné, ale stejně pěkné je z domu se vydávat a těšit se na cestu tam i zpátky. Mám štěstí, že Theobalda napadlo hledat spojence pro svého nového biskupa. A copak mu Roger de Clinton kromě obřadného dopisu posílá?“ Do této chvíle neměl čas být na to zvědavý. Markův sedlový vak byl příliš skromný na to, aby obsahoval něco objemného.

„Náprsní křížek požehnaný u svatostánku svatého Chada. Vyrobil jej jeden kanovník, který je zručný stříbrotepec.“

„A totéž Meurigovi v Bangoru s bratrskými modlitbami a pozdravy?“

„Ne, Meurig dostane breviář, a moc pěkný. Náš nejlepší iluminátor jej měl téměř dokončený, když arcibiskup vydal svůj příkaz, tak dodal zvláštní list s obrázkem svatého Deiniola, Meurigova patrona. Osobně bych radši dostal tu knihu,“ prohodil Marek na točité lesní stezce do údolí, zaplaveného pozdním slunečním světlem. „Ale kříž je míněn jako obřadnější projev úcty. Konečně, měli jsme své rozkazy. Ale co myslíte, neukazuje to na to, že Theobald je si vědom, že poslal Gilberta na velmi nesnadné místo?“

„Nechtěl bych být v jeho kůži,“ souhlasil Cadfael. „Ale kdo ví, třeba zápasí rád. Jsou takoví, kteří ve sporech jen kvetou. Bude-li příliš zasahovat do velšských zvyklostí, užije si jich až dost.“

Vynořili se z lesa do zelených zvlněných luk a křovin u řeky. Dee po jejich boku zrcadlila oranžové záblesky ze západu. Za vodou se zvedal vysoký travnatý kopec, korunovaný obrysy dávných valů, navršených lidmi, a Dee pod úzkým dřevěným mostem narážela do kamenů v řečišti a stříkala. Zde u kostela svatého Collena požádali farního kněze o nocleh a také jej dostali.

Druhý den přejeli řeku a vystoupali přes holou vysočinu z údolí Dee do údolí Clwydu. Tam pohodlně jeli po proudu celé jasné dopoledne až do odpoledne, kdy je stihlo několik přepršek, mezi nimiž náladově vysvítalo slunce. Dojeli přes Ruthin, pod výchozem červeného pískovce, korunovaným přikrčenou dřevěnou pevností, do dalšího údolí, širokého, krásného a plného svěží zeleně mladého listí. Než se slunce nachýlilo k západu, dostali se do úžícího se trojúhelníku země mezi Clwydem a Elwy, za nímž se obě řeky nad Rhuddlanem spojí a společně vplynou do přílivových vod. A tam, mezi nimi, leželo město Llanelwy s katedrálou svatého Asapha, pohodlně uvelebené v zeleném chráněném údolíčku.

Skoro se ani nedalo nazývat je městem, tak malé a nahloučené bylo. Nízké dřevěné domky se k sobě choulily, do jejich nitra vedla jediná cesta a ukazovala směr k nezaměnitelné dlouhé střeše a dřevěné zvonici katedrály uprostřed vesnice. I ona byla skromná, přesto to byla největší stavba v dohledu a jediná byla obehnána kamennými hradbami. Uvnitř se tísnila řada jiných nízkých střech. Na většině bylo vidět chvatné opravy a na některých muži ještě pilně pracovali, protože kostel se sice používal stále, ale diecéze sedmdesát let dřímala, a pokud k tomuto středisku stále ještě patřili nějací kanovníci, určitě se jejich počet ztenčil a jejich domy byly dávno zchátralé. Katedrála byla založena před mnoha staletími svatým Kentigernem na mnišském principu starého keltského clasu, koleje kanovníků podléhající knězi opatovi, s jedním nebo více dalšími kněžími mezi členstvem. Normané clasem pohrdali a usilovně se snažili podřídit všechny náboženské záležitosti ve Walesu canterburskému římskému ritu. Dalo to práci, ale Normany jen tak něco neodradí.

Na této odlehlé venkovské obci však ohromovalo, že se zdála až znepokojivě přelidněná. Jakmile se přiblížili ke katedrále, obklopil je horečný, ale cílevědomý ruch a pohyb, jaký by odpovídal spíš knížecímu llysu než církevnímu sídlu. Kromě zaměstnaných tesařů a stavitelů tu pobíhali muži a ženy s vědry vody, náručemi ložního prádla, složenými závěsy, s podnosy čerstvě upečeného chleba a košíky jídla a jeden statný mládenec vlekl na ramenou půlku prasete.

„Tohle je víc než jen biskupská domácnost!“ prohlásil Cadfael při pohledu na tu činorodost. „Ti živí celé vojsko! Snad Gilbert nevyhlásil válku údolí Clwydu?“

„Myslím,“ vzhlédl Marek přes vír zaměstnaných lidí k mírnému svahu za nimi, „že tu mají důležitější hosty, než jsme my.“

Cadfael sledoval Markův pohled a ve stínu kopců spatřil barevné tečky vytvářející vzorek na zelené pláni nad městečkem. Po louce se rozprostíraly pestré stany a třepetaly se praporce a nebyly to obyčejné stany vojenského ležení, ale bydliště knížecí domácnosti.

„To není vojsko, ale dvůr,“ usoudil Cadfael. „Připletli jsme se do vznešené společnosti. Měli bychom si pospíšit a zjistit, jestli budou vítáni dva další, co myslíš? Třeba tu jde o závažnější věci než o upevnění bratrství mezi biskupy. Ačkoli s knížecími důstojníky za zády přijde možná Gilbertovi upomínka na Canterbury vhod, i když je to jen chladná poklona.“

Vjeli do prostory biskupství a rozhlédli se kolem. Biskupův palác byla nová dřevěná budova s řadou čerstvě postavených domečků po obou stranách. Uběhl už skoro rok, co byl Gilbert v Lambethu vysvěcen, a očividně se tu konala chvatná obnova, aby enkláva katedrály k něčemu vypadala a přijala ho důstojně. Cadfael a Marek právě sesedali na nádvoří, když se k nim uspěchanými hloučky propletl mladý muž a pokynul podkonímu za sebou, aby se ujal jejich koní.

„Bratři, mohu vám posloužit?“

Byl mladý, jistě mu nebylo víc než dvacet let a určitě nepatřil ke Gilbertovým klerikům. Podle oblečení byl spíš dvořan. Kolem pěkného, silného krku nosil drahé kameny. Pohyboval se a jednal s uvolněnou sebejistotou a půvabem, tvář měl jasnou a pleť světlou, vlasy světle narezle hnědé. Byl vysoký a Cadfaelovi na něm bylo cosi nepostižitelně povědomého, přestože ho jistě nikdy předtím neviděl. Oslovil je nejprve velšsky, ale když jedním jiskřivým pohledem prozkoumal Marka od hlavy k patě, bez námahy přešel do angličtiny.

„Muži vašeho roucha jsou vždy vítáni. Jedete z daleka?“

„Z Lichfieldu,“ odpověděl Marek, „s bratrským dopisem a dárkem pro biskupa Gilberta od mého pána, biskupa z Coventry a Lichfieldu.“

„To bude ze srdce rád,“ opáčil mladý muž s překvapivou upřímností, „protože možná cítí, že potřebuje posilu.“ Jeho zářivý úsměv byl nezbedný, ale přívětivý. „Dovolte, seženu někoho, kdo vám odnese sedlové vaky, a odvedu vás tam, kde si budete moci odpočinout a občerstvit se. Do večeře je ještě daleko.“

Jediným gestem přivolal sloužící, kteří vmžiku přiběhli odpoutat sedlové vaky a kráčeli s nimi návštěvníkům v patách, zatímco je mladý muž vedl přes nádvoří k novým celám vystavěným vedle síně.

„Nemám právo tady rozkazovat, protože jsem sám hostem, ale už si na mne zvykli,“ prohodil sebejistě, s lehce pobavenou důvěrností, jako by věděl o dobrém důvodu, proč by se mu biskupovi lidé měli snažit vyhovět, ale shovívavě toho nechtěl zneužívat. „Bude tohle stačit?“

Pokojík byl malý, ale vyhovující, vybavený postelemi, lavicí a stolem a plný vůně čerstvě opracovaného vyzrálého dřeva. Na postelích byly nakupeny nové pokrývky a vůně dřeva se tu mísila s pachem dobré vlny.

„Pošlu někoho s vodou,“ pokračoval mladý muž, „a seženu některého kanovníka. Jeho lordstvo je shání, kde může, ale má vysoké požadavky, a s naplněním kapituly tudíž potíže. Buďte tu jako doma, bratři, a někdo za vámi přijde.“

A už rázoval pryč dlouhými, jarými, pružnými kroky. Zůstali sami a mohli se po libosti natáhnout na lůžko po dni stráveném v sedle.

„Vodu?“ zamýšlel se Marek nad tímto prvním a zřejmě podstatným projevem zdvořilosti. „Znamená to tady ve Walesu něco jako chléb a sůl?“

„Ne, hošku. Národ, který chodí převážně pěšky, si cení nohou a ví, co je prach z cest a bolesti cestování. Přinesou nám vodu na umytí nohou. Je to elegantní způsob, jak se zeptat, jestli hodláme přenocovat. Když vodu odmítneme, máme v úmyslu jen krátkou zdvořilostní návštěvu. Když ji přijmeme, jsme od toho okamžiku hosty domu.“

„A ten mladý pán? Na sloužícího je asi příliš urozený a rozhodně není duchovní. Říkal, že je host. K jaké sešlosti jsme se to připletli, Cadfaele?“

Nechali dveře dokořán, aby si užili podvečerního světla a podívané na živý ruch na nádvoří. Dlouhými, půvabnými kroky se mezi lidmi proplétala dívka a před sebou nesla džbán postavený v umyvadle. Byla vysoká a silná. Přes rameno jí visel lesklý modročerný cop, silný jako její zápěstí, a kolem spánků jí v mírném vánku poletovaly uvolněné kadeře. Radost pohledět, pomyslel si Cadfael a pozoroval, jak se blíží. Když vcházela, hluboce se jim poklonila, a když je obsluhovala, držela oči ukázněně sklopené. Nalila jim vodu, vlastníma dlouhýma, hezkýma rukama jim rozvázala tkaničky sandálů. Nebyla to žádná služka, ale dobře vychovaná hostitelka, jež se tu s takovou jistotou cítila paní, že se mohla snížit k obsluze, aniž si jakkoli zadala. Když se rukama dotýkala Markových hubených kotníků a drobných, téměř dívčích nohou, mladému muži vystoupil ohnivý ruměnec od hrdla až k čelu, a tu, jako by ucítila jeho palčivost na vlastním čele, konečně vzhlédla.

Ten pohled odhalil mnohé, přestože trval jen okamžik. Jakmile zvedla oči, její do té doby neproniknutelná a přísná tvář zajiskřila rychlým sledem výrazů, jež se bleskově objevovaly a zase mizely. Jedním mžiknutím řas porozuměla a Markova tíseň ji pobavila, takže asi zauvažovala, zda mu má dát najevo, že je jí k smíchu, a tím ho ještě víc vyvést z míry; ale pak se v záchvěvu soustrasti s jeho mládím a zjevnou křehkou nevinností smilovala a nasadila zpátky vážný výraz.

Oči měla tak tmavě fialové, že se ve stínu zdály černé. Nemohlo jí být víc než osmnáct, snad ani tolik ne, a jestliže z ní vyzařovala ženská sebejistota, bylo to spíš její vysokou postavou a hrdým držením těla než věkem. Přes rameno měla přehozené lněné ručníky a schválně se chystala Marka trochu pozlobit a utřít mu nohy vlastníma rukama, ale to jí nedovolil. Autorita, jež nepatřila jeho vlastní drobné postavičce, ale vážnosti jeho úřadu, se napřáhla, vzala ji pevně za ruku a zvedla ji z kleku. Poslušně se zvedla a její vážnost na okamžik zradil jen záblesk z tmavých očí. Mladí klerici s ní možná budou mít potíže, pomyslel si Cadfael s vědomím, že jemu nic takového nehrozí. Konečně, potíže by mohli mít i starší klerici, i když v trochu jiném smyslu.

„Ne,“ pravil Marek pevně, „to se nehodí. Naší úlohou ve světě je sloužit, ne si nechat sloužit. A podle toho, co jsme tady venku viděli, máte na starosti víc než dost hostů, a náročnějších, než bychom chtěli být my.“

Nato prostě vybuchla smíchem. Zjevně se nesmála jemu, ale nějaké myšlence, kterou v ní vyvolal. Do té chvíle ještě nepromluvila, jen při vstupu zamumlala pozdrav. Nyní vychrlila příval velšských slov hlasem, který měnil její řeč v roztančenou píseň.

„Pro jeho lordstvo biskupa Gilberta opravdu víc než dost a víc, než kolik si přál! Je pravda to, co říkal Hywel, že vás poslali s poklonami a dary od anglických biskupů? Potom budete tady v Llanelwy dnes večer tou nejvítanější dvojicí hostů. Náš nový biskup cítí, že potřebuje každé povzbuzení, které se nabízí. Připomínka, že má za sebou arcibiskupa, mu přijde náramně vhod, když je ze všech stran obklíčený samými knížaty. Bude si vás nesmírně považovat. Určitě budete dnes večer sedět u hlavního stolu v síni.“

„Knížata!“ opakoval Cadfael. „A Hywel? To byl Hywel, kdo s námi mluvil, když jsme přijeli? Hywel ab Owain?“

„Vy jste ho nepoznali?“ užasla.

„Dítě, v životě jsem ho neviděl. Ale jeho pověst známe.“ Tak to byl ten mládenec, kterého otec poslal s vojskem přes Aeron, aby vyhnal Cadwaladra šupem ze severního Ceredigionu a za zády mu podpálil hrad Llanbadarn, a který to provedl velmi svižně a věcně a zřejmě při tom ani brvou nehnul. Přitom stěží vypadá dost starý na to, aby nosil zbraň!

„Měl jsem dojem, že je mi na něm něco povědomého! S Owainem jsem se setkal, jednali jsme spolu před třemi lety o výměně zajatců. Tak on poslal syna, aby mu hlásil, jak se biskup Gilbert pustil do svých pastýřských povinností?“

„Kdepak,“ zasmála se dívka. „Přijel i on! Neviděli jste jeho stany nahoře na louce? Pro těchto několik dní představuje Llanelwy Owainův llys a zároveň gwyneddský dvůr. Je to čest, bez které by se byl biskup Gilbert obešel. Kníže samozřejmě nedělá nic, čím by ho omezoval nebo zastrašoval, jedině tím, že tu je, že ho biskup pořád koutkem oka vidí a že ví o všem, co biskup dělá nebo říká. Kníže je vtělená dvornost a ohleduplnost! Očekává od biskupa ubytování jen pro sebe a svého syna a o ostatní se stará sám. Ale dnes budou všichni společně večeřet v síni. Uvidíte, přišli jste velice vhod.“

Při řeči sbírala ručníky a tu a tam bystrým okem sledovala, kdo chodí po nádvoří. Cadfael zachytil jeden takový pohled a spatřil mohutného muže v černé sutaně, jak důstojně pluje přes trávník k jejich bydlišti.

„Přinesu vám jídlo a medovinu,“ vrátila se dívka naráz k praktickým věcem; vzala umyvadlo a džbán a byla ze dveří, než k nim vysoký klerik stačil dojít. Cadfael sledoval jejich setkání. Muž prohodil nějaké slovo, dívka mlčky sklonila hlavu. Připadlo mu, že mezi nimi panuje zvláštní napětí, z mužovy strany stísněnost, z dívčiny chladná poslušnost. Jeho příchod urychlil její odchod, přesto způsob, jak s ní mluvil, a zejména jak se ještě jednou zastavil a ohlédl se za ní, než vstoupil, svědčil o tom, že z ní má strach, místo aby to bylo naopak, a že ona cítí jakousi křivdu, kterou nemíní zapomenout. Nezvedla k němu oči ani nepřerušila rázný rytmus chůze. Muž pokračoval v cestě pomaleji, snad aby stačil opět sebrat důstojnost, než vejde k cizím lidem.

„Dobrý den, bratři, buďte vítáni!“ promluvil na prahu. „Doufám, že se má dcera o vás dobře postarala?“

Tím byl vztah mezi nimi okamžitě jasný. Pronesl to uváženě a jasně, jako by očekával, že vznikne nějaká otázka, a přál si, aby byl správně chápán. Také že vzniknout mohla, protože byl nesporně tonzurován, byl kněz a měl zde jistou autoritu. I to se rozhodl jasně vyjádřit: „Jmenuji se Meirion, sloužím tomuto kostelu už mnoho let. Podle nové správy jsem kapitulním kanovníkem. Pokud vám bude během vašeho pobytu něco scházet, cokoli, co vám můžeme opatřit, stačí říci a já se postarám o nápravu.“

Mluvil obřadnou angličtinou, trochu váhavě, protože byl očividně Velšan. Hromotlucký, svalnatý chlap, po svém snědém způsobu hezký, s ostře řezanými rysy a velmi rovnými zády a s věnečkem ostříhaných vlasů jen nepatrně prošedivělým. Dívka byla tmavá po něm včetně zářivě temných očí, ale ty její jiskřily veselím, dokonce trochou zlomyslnosti, kdežto jeho budily dojem, že se za velitelským čelem skrývá jistý pocit tísně. Hrdý, ctižádostivý muž, který si není úplně jist sám sebou a svou mocí. Třeba je ve složité situaci, když se nyní stal kanovníkem sloužícím normanskému biskupovi? Možné to bylo. Existuje-li tu veřejně uznaná dcera, musí existovat i manželka. To se Canterbury líbit nebude.

Ujistili kanovníka, že ubytování, které dostali, je po všech stránkách uspokojivé, z hlediska mnišských zásad až přepychové, a Marek ochotně vytáhl ze sedlového vaku zapečetěný dopis biskupa Rogera, krásně nadepsaný, a vyřezávanou dřevěnou krabičku se stříbrným křížkem. Kanovník Meirion potěšené vydechl, protože lichfieldský stříbrotepec byl zkušený umělec a dílo bylo krásné.

„Bude potěšen a rád, tím si můžete být jisti. Nemusím před vámi jako muži církve tajit, že situace jeho lordstva tu vůbec není snadná a každé gesto podpory je pro ně pomocí. Dovolíte-li, navrhoval bych, abyste přišli slavnostně, až budou všichni shromážděni u stolu, a tam to veřejně předali. Uvedu vás do síně jako váš hlasatel a nechám pro vás volná místa u biskupovy tabule.“ Vyjadřoval zcela nezastřeně, že je třeba co nejplněji využít tuto obřadnou připomínku nejen z Lichfieldu, ale také od Theobalda z Canterbury, že byl přijat římský ritus a ke Svatému Asaphu byl dosazen normanský prelát. A jestliže sem kníže na jedné straně přivedl své rytířstvo, tento symbol své moci, kanovník Meirion hodlal na druhou stranu postavit bratra Marka, i když se jako symbol asi bude zdát trochu nedostatečný.

„A přestože pro biskupa nebude třeba překládat, bylo by dobré, bratře, kdybys opakoval velšsky to, co diákon Marek pronese v síni. Kníže trochu anglicky umí, ale z jeho náčelníků rozumí málokdo.“ A kanovník Meirion byl rozhodnut, že všichni, až do posledního strážného, musejí dobře vědět, co se odehrává. „Povím biskupovi předem o vašem příchodu, ale nikomu jinému zatím ani slovo.“

„Hywel ab Owain už to ví,“ připomněl Cadfael.

„A bezpochyby už to pověděl otci. Ale to podívanou nijak nesníží. Vlastně je to šťastná náhoda, že jste přišli právě dnes, protože královská společnost zítra odjíždí zpátky do Aberu.“

„V tom případě,“ rozhodl se Marek chovat se stejně otevřeně jako jeho hostitel, „můžeme jet s jeho společností, protože vezu dopis i biskupu Meurigovi do Bangoru.“

Kanovník se nad tím krátce zamyslel a pak souhlasně přikývl. Byl konečně sám Velšan, přestože se všemožně snažil zachovat si přízeň normanského nadřízeného. „To je dobré! Váš biskup je moudrý. Staví nás to na stejnou úroveň a to knížete potěší. Náhodou bude ke společnosti patřit i má dcera Heledd a já. Má se zasnoubit s pánem ve službách knížete, který má državy na Anglesey a přijede nám do Bangoru vstříc. Čeká nás společná cesta.“

„Bude nám potěšením,“ řekl Marek.

„Přijdu pro vás, jakmile zasednou ke stolu,“ slíbil spokojený kanovník a nechal je, aby si hodinku odpočinuli. Dívka se vrátila, teprve když odešel, a přinesla mísu medových koláčů a džbánek medoviny. Po chviličce mrzutého zadumání vyhrkla: „Co vám povídal?“

„Ze on i jeho dcera mají zítra namířeno do Bangoru jako my dva. Zdá se,“ pravil klidně Cadfael, hledě na její nic neprozrazující tvář, „že budeme mít až do Aberu doprovod knížete.“

„Tak on ještě přiznává, že jsem jeho dcera,“ ušklíbla se.

„Ano, a proč by na to neměl být hrdý? Jen se podívejte do zrcadla,“ upřímně opáčil Cadfael. „Uvidíte velmi dobrý důvod, aby se tím chlubil.“ To z ní vylákalo zdráhavý úsměv. Cadfael využil tohoto svého malého úspěchu a rychle navázal: „Co je to mezi vámi? Vyhrožuje vám nový biskup? Jestli se chce zbavit všech ženatých kněží ve své diecézi, pěkně se nadře. A váš otec mi připadá jako schopný člověk, jakého si čerstvě dosazený biskup těžko může dovolit ztratit.“

„Schopný je,“ souhlasila ochotně, „a biskup si ho chce nechat. Otec na tom mohl být mnohem hůř, ale když biskup Gilbert přijel, byla má matka na smrt nemocná a zdálo se, že dlouho nevydrží, tak si počkali! Umíte si to představit? Čekat na manželčinu smrt, aby se nemusel rozloučit s jejím manželem, který mu byl užitečný! A skutečně umřela, loni o Vánocích, a já mu od té doby udržovala domácnost, vařila, uklízela a myslela jsem, že to tak může jít dál. Ale ne, jsem připomínkou manželství, o kterém biskup tvrdí, že bylo nezákonné a svatokrádežné. Z jeho pohledu vzato, nikdy jsem se neměla narodit! I když otec zůstane nadosmrti v celibátu, zůstávám tady já a připomínám to, na co by si přál, aby se zapomnělo. Ano, i on, nejen biskup! Stojím v cestě jeho postupu.“

„Jistě mu křivdíte,“ namítl Marek, zjevně otřesený těmito slovy. „Určitě k vám cítí otcovskou náklonnost a já věřím, že vy ho máte ráda jako dcera.“

„Nikdy předtím nedošlo ke zkoušce té náklonnosti,“ odpověděla prostě. „Nikdo nám patřičnou lásku neupíral. Jistě, nepřeje mi nic zlého a biskup také ne. Ale oba si z celého srdce přejí, aby se mi dobře vedlo někde jinde, tak daleko, abych je už nezneklidňovala.“

„Tak proto vám vybrali muže z Anglesey. Tak daleko, jak se dá odejít a přitom zůstat v Severním Walesu,“ politoval ji Cadfael. „Ano, to by biskupa jistě uklidnilo. Ale co vy? Znáte člověka, kterého vám chtějí dát za ženicha?“

„Ne, to zařídil kníže. Myslel to dobře a já to tak beru. Ne, biskup mě chtěl poslat do Anglie do kláštera, udělat ze mne jeptišku. Owain Gwynedd prohlásil, že by to bylo podlé, takto se mě zbavit, pokud si to sama nepřeji, a přede všemi v síni se mě zeptal, jestli se mi to líbí, a já hezky nahlas a jasně řekla, že ne. A tak mi nabídl tenhle sňatek. Jeden jeho člověk hledá manželku a prý je to znamenitý muž, ne zrovna mladý, ale jen málo přes třicet, což zase není žádné stáří, hezký na pohled a obecně uznávaný. Pořád lepší,“ dodala bez velkého nadšení, „než být zavřená za mříží v anglickém ženském klášteře.“

„To máte pravdu,“ srdečně souhlasil Cadfael, „pokud vás tam netáhne vaše vlastní srdce, a pochybuji, že vám se to někdy stane. Určitě je to také lepší než žít tady a nechat na sebe pohlížet jako na vyvržence a břemeno. Nejste přece úplně proti manželství?“

„Ne!“ ujistila ho rázně.

„A nevíte nic špatného o tom muži, kterého má kníže na mysli?“

„Jen to, že jsem si ho nevybrala sama,“ sevřela rty.

„Třeba se vám bude líbit, až ho uvidíte. Nebylo by to prvně,“ moudře ji utěšoval Cadfael, „že se bystrý namlouvač trefil.“

„Ať je to jak chce,“ vzdychla a vstala, „nemám na vybranou. Musím jet. Otec pojede se mnou, abych se slušně chovala, a kanovník Morgant, který je stejně tvrdý jako biskup, pojede s námi a dohlédne, abychom se slušně chovali oba. Ještě jeden skandál, a s veškerým postupem u Gilberta je konec. Mohla bych ho zničit, kdybych chtěla,“ pomstychtivě se zadumala nad tím, o čem věděla, že by to přes všechen hněv a uraženost nikdy nedokázala. Ve dveřích se ještě ohlédla a dodala: „Obejdu se bez něho. Dříve nebo později bych se stejně vdala. Ale víte, co mě nejvíc pálí? Že se mě vzdává tak lehce, že je tak vděčný za to, že má možnost se mě zbavit.“

Kanovník Meirion pro ně přišel, jak slíbil, právě když se ruch na nádvoří už téměř uklidnil. Stavební práce byly pro ten den opuštěny, všechny domácí přípravy na večerní hostinu dokončeny, malé vojsko sloužících na svých místech a domácnost, od knížat po podkoní, shromážděná v síni. Světlo bylo ještě jasné, ale už mírně zlátlo před západem slunce.

Kanovník šel k obřadu vykartáčovaný a neposkvrněný, ale prostě oděný; snad zachovával strohost svého úřadu o to svědomitěji, aby vyhladil z paměti všechny ty roky, kdy byl ženatý. Bývaly časy, dávno, ve věku světců, kdy se celibát od keltských kněží vyžadoval stejně důrazně, jako jej nyní žádal biskup Gilbert, protože celá struktura keltské církve byla vybudována podle mnišského ideálu a cokoli ho nedosahovalo a rozcházelo se s precedentem, znamenalo úpadek svatosti. Avšak i vzpomínka na tu dobu už dávno téměř vymizela a dala se očekávat stejně pohoršená reakce na obnovu toho ideálu, jaká jistě kdysi byla na jeho postupné opouštění. Kněží nyní už po staletí žili jako slušní ženatí muži a vychovávali děti jako jejich farníci. I v Anglii na odlehlejších místech byla spousta skromných ženatých kněží a nikdo si pro to o nich nemyslel nic špatného. Ve Walesu nebyly neznámy případy, kdy syn převzal péči o farnost po otci, nebo dokonce, což bylo horší, synové biskupů pokládali za samozřejmé, že dostanou mitru po svých otcích, jako by se nejvyšší církevní úřady staly dědičnými lény. A teď přišel tenhle cizí biskup, vnucený zvenčí, aby všechny takové zvyklosti odsoudil jako odporný hřích a očistil diecézi od všech kněží, kteří nežijí v celibátu.

A tento schopný a impozantní muž, který pro ně přišel, aby ho následovali a projevili poctu jeho pánovi, vůbec nehodlal přijít o své postavení jen proto, že sice právě včas pochoval manželku, ale zůstala mu dcera jako živoucí obžaloba. Nic proti ní nemá a řádně se o ni postará, ale hlavně ať je někde jinde, sejde z očí a sejde z mysli.

Bylo třeba uznat, že se nijak nepřetvařoval a šel rovnou za tím, po čem toužil a co mu bude k největšímu prospěchu. Hodlal využít své dva hostující mnichy a jejich poslání k potěšení a uspokojení svého biskupa.

„Právě se rozsadili. Bude ticho, dokud se neusadí kníže a biskup. Postaral jsem se, aby bylo před hlavním stolem volné místo, kde vás všichni uvidí a uslyší.“

Bylo také třeba uznat, že nebyl nijak zklamaný či pohoršený drobnou postavou a prostým benediktinským rouchem bratra Marka ani prostotou jeho chování; naopak si ho prohlédl a uspokojeně pokýval. Líbila se mu prostota, jež v sobě přesto ponese svou důstojnost.

Marek vzal do rukou iluminovaný svitek dopisu od Rogera de Clintona a vyřezávanou krabičku s křížkem a oba následovali kanovníka Meiriona přes nádvoří ke dveřím biskupovy síně. Uvnitř byl vzduch plný těžké vůně vyzrálého dřeva a pryskyřičného kouře pochodní. Jakmile vstoupili s kanovníkem Meirionem v čele, tlumené hlasy u dolejších stolů utichly nadobro a rovněž všechny tváře u hlavního stolu na druhém konci síně, lesknoucí se ve světle pochodní, se obrátily k malému procesí postupujícímu k prázdnému prostoru pod stupínkem. Uprostřed seděl biskup, na tuto vzdálenost jen postava bez tváře, po obou jeho stranách knížata. Ostatní duchovní a velšští páni od Owainova dvora byli rozsazení střídavě vedle sebe a všichni upírali oči na malou vzpřímenou postavičku bratra Marka, osamělou v otevřeném prostoru, protože kanovník Meirion ustoupil stranou, aby mu ponechal volné pole, a Cadfael zůstal několik kroků za ním.

„Pane biskupe, zde je diákon Marek z domu biskupa z Lichfieldu a Coventry a žádá o slyšení.“

„Posel mého kolegy z Lichfieldu je velmi vítán,“ pronesl obřadně hlas od vyvýšeného stolu.

Marek pronesl krátký proslov jasným hlasem, oči upřené na dlouhý, úzký obličej před sebou, na rovné, drátovité, ocelově šedé vlasy kolem klenuté tonzury, dlouhý nos, tenký jako čepel, rozbíhající se v široké chřípí, a na pyšná ústa s tenkými rty, jež svůj obřadný úsměv nesla poněkud nervózně, jak na něj nebyla zvyklá.

„Můj pane, biskup Roger de Clinton mě vyzval, abych vás uctivě pozdravil v jeho jménu jako bratra v Kristu a jeho souseda ve službě církvi, a přeje vám dlouhé a plodné působení v diecézi svatého Asapha. A ve vší bratrské lásce vám mou rukou posílá tento dopis a tuto skřínku a prosí vás, abyste je s laskavostí přijal.“

To vše Cadfael přejímal po kratičkých, působivých přestávkách a překládal do zvučné velštiny, jež vyvolala spokojený šum mezi jeho přítomnými krajany.

Biskup povstal, obešel vyvýšený stůl a přiblížil se ke kraji stupínku. Marek mu pokročil vstříc, poklekl na jedno koleno a předal dopis i skřínku do velkých svalnatých rukou, jež se pro ně natáhly dolů.

„S radostí přijímáme laskavost našeho bratra,“ pronesl biskup Gilbert s promyšlenou a polichocenou milostivostí, protože světská moc Gwyneddu byla v doslechu a neujde jí nic, co se tu odehraje. „A s nemenší radostí vítáme jeho posly. Vstaň, bratře, a staň se dalším ctěným hostem u našeho stolu a tvůj druh také. Od biskupa de Clintona bylo vskutku ohleduplné poslat do velšského společenství někoho, kdo mluví velšsky.“

Cadfael zůstával pěkně vzadu a následoval Marka ke stupínku jen s odstupem. Ať všechna pozornost a zájem patří Markovi, ať je doveden na čestné místo vedle Hywela ab Owaina, který seděl po biskupově levici. Zařídil to kanovník Meirion nebo se snad sám biskup rozhodl projevit návštěvě co největší čest, nebo s tím měl co dělat Hywel? Třeba ho zajímá, co si jiné katedrální kapituly myslí o obnovení stolce svatého Kentigerna a o jeho udělení cizímu prelátovi. A bude-li se vyptávat on, odpovědi možná budou bezprostřednější, než kdyby se ptal jeho bázeň vzbuzující otec, a přinesou neškodnou a štědrou úrodu. Možná že to je pro Marka první příležitost málo mluvit a hodně naslouchat.

Místo přidělené Cadfaelovi bylo mnohem dál od knížecího středu, skoro na konci stolu, ale poskytovalo mu skvělý pohled na všechny tváře na čestných místech. Po biskupově pravici seděl Owain Gwynedd, ve všech ohledech velký muž, tělem, šíří mysli, schopnostmi, velmi vysoký, o hlavu přesahující průměrnou výšku mužů svého lidu a na rozdíl od nich, převážně tmavovlasých, plavý jako len, protože jeho babička Ranghild, princezna z dánského království v Dublinu, vnučka krále Sitrika Hedvábnovousého, byla víc seveřanka než Irka a jeho matka Angharad proslula svými zlatými vlasy mezi tmavovlasými ženami z Deheubarthu. Po biskupově levici pohodlně seděl Hywel ab Owain s tváří vlídně obrácenou k bratru Markovi. Podoba byla zřetelná, přestože syn byl trochu tmavší a nebyl tak vysoký jako jeho otec. Cadfaelovi připadlo absurdní, že člověk tak výrazně nosící podobu otce je pro kněze sedícího vedle nemanželský, protože se narodil před Owainovou svatbou a i jeho matka byla Irka. Pro Velšany je uznaný syn stejný jako syn narozený z manželství, a když Hywel dosáhl zletilosti, byl čestně dosazen do jižního Ceredigionu a nyní, po pádu svého strýce, jej vlastnil celý. A zatím se jevilo, že si své dokáže velmi zdatně udržet. Byli tam ještě tři nebo čtyři Velšané z Owainovy společnosti, střídavě rozsazení vedle Gilbertových kanovníků a kaplanů, takže si světská a církevní moc chtě nechtě musely podat ruku, ale jejich rozhovor byl asi dost opatrný. Nyní ovšem měli jako bezpečný námět otevřenou skřínku s filigránovým stříbrným křížkem, jelikož Gilbert ji otevřel a položil na stůl před sebe, aby ji mohli obdivovat. A Clintonův svitek položil vedle ní, než bezpochyby dojde na obřadné veřejné přečtení, až bude večeře končit.

Mezitím medovina a víno roztáčely kolečka diplomacie, a podle rostoucího halasu úspěšně. Ale Cadfael chtěl věnovat pozornost raději svému vlastnímu podílu na tomto společenském setkání a plnit povinnost vůči svým sousedům.

Po pravici měl staršího klerika, jistě kanovníka katedrály, pěkně oplácaného a zavalitého, ale s tváří tak neúprosně spravedlivou, že ho Cadfael odhadl na onoho Morganta, který má v budoucnu dohlížet na vzorné chování otce a dcery během výpravy, jejímž cílem je předat Heledd manželovi. Právě takový tenký, štítivý nos, takové studené, bodavé oči se zdály vhodné pro tento úkol. Ale když promluvil, jeho hlas i chování k hostu byly celkem milostivé. Zřejmě se umí vyrovnat s jakoukoli situací a vždy zvolí správný tón, nevypadal však na člověka shovívavého k nedostatkům druhých.

Po Cadfaelově levé straně seděl mladý muž ze společnosti knížete, stavbou těla pravý Velšan, statný a pevný, velmi úpravně oblečený, tmavovlasý a tmavooký. Měl velmi černé, výrazné oči, jež hleděly do dálky a spíš skrze to, co měl před sebou, spíš skrze lidi i předměty než na ně. Jen když se podél stolu podíval tam, kde seděli Owain a Hywel, jeho pohled se přiblížil, zaostřil a rozehřál poznáním a uznáním a jeho pevně sevřené rty změkly náznakem úsměvu. Gwyneddská knížata tu tedy mají aspoň jednoho oddaného stoupence. Cadfael si mladého muže prohlížel ze strany, opatrně, protože za zkoumání stál. Byl po svém černém, zádumčivém způsobu velmi pohledný a tíhl k soběstačné, uzavřené mlčenlivosti. Když ze zdvořilosti k novému hostu přece promluvil, hlas měl tichý, ale zvučný a podle jeho melodie Cadfaelovi přišlo, jako by nepocházel z Gwyneddu. Nejvýznamnější rys tohoto muže však Cadfael nějaký čas nepostřehl, protože mladík jedl a pil jen málo a používal jen pravou ruku, která zlehka spočívala na stole Cadfaelovi na očích. Teprve když se obrátil k sousedovi přímo a opřel si levý loket o hranu stolu, ukázalo se, že jeho levá paže končí pouhých pár palců pod loktem, přes pahýl je přetaženo jemné plátno jako rukavice a zajištěno tenkým stříbrným náramkem.

Nebylo možné se nepodívat, když ten jev přišel tak nečekaně. Cadfael však okamžitě odvrátil pohled a zdržel se poznámek, přestože se neubránil skrytému zkoumání zmrzačené ruky, když si myslel, že není sledován. Jeho soused však už se svou ztrátou žil dost dlouho a zvykl si, jak působí na druhé.

„Můžete se ptát, bratře,“ pousmál se. „Nestydím se za to, kde jsem ji nechal. Bývala to má lepší ruka, přestože jsem dovedl používat obě a pořád si vystačím s tou, která mi zůstala.“

Když tedy byla jeho zvědavost přijata s pochopením, a dokonce se snad od něho i očekávala, Cadfael se s ní dál netajil, přestože se již pokoušel uhodnout možnou odpověď. Tento mladý muž byl totiž skoro jistě z Jižního Walesu a tady v Gwyneddu daleko od svých rodných.

„Vůbec nepochybuji,“ promluvil opatrně, „že jste o ni přišel při nějaké příležitosti, která vám dělá čest. Ale kdybyste mi o tom chtěl vyprávět, měl bych vám povědět, že jsem svého času také nosil zbraň a dostával i rozdával rány na poli. Budu vám rozumět a nebude mi to cizí.“

„Já jsem si myslel,“ obrátil k němu mladý muž zářivé černé oči, jež se ho snažily odhadnout, „že nevypadáte tak docela jako mnich. Tak poslouchejte. Rád vám to povím. Nechal jsem ruku ležet na těle svého pána a pořád svírala meč.“

„Loni v Deheubarthu,“ pomalu pronesl Cadfael podle svého prorockého tušení.

„Jak jste řekl.“

„Anarawd?“

„Můj kníže a soukojenec,“ pravil zmrzačený muž. „Poslední rána, která mu vzala život, vzala mně paži.“

[ III ]

„Kolik vás s ním tenkrát bylo?“ zeptal s Cadfael opatrně.

„Byli jsme tři. Na nenáročné, krátké cestě, na nic zlého jsme nepomysleli. Jich bylo osm. Z těch, kdo ten den jeli s Anarawdem, jsem zůstal jen já.“ Hlas měl tichý a vyrovnaný. Na nic nezapomněl, nic neodpouštěl, ale plně ovládal hlas i tvář.

„Divím se, že jste to přežil,“ podotkl Cadfael. „Z takové rány byste zakrátko vykrvácel.“

„A ještě kratší by bylo udeřit znovu a práci dokončit,“ ušklíbl se mladý muž. „A byli by to udělali, kdyby jiní naši lidé nezaslechli hluk a nepřispěchali. Tak mě nechali ležet a ujeli. Naši lidé mě sebrali a ošetřili, když vrahové uprchli. A potom přišel Hywel s vojskem, pomstít vraždu, a přivezl mě sem a Owain mě vzal do svých služeb. I jednoruký se pořád může k něčemu hodit. A nenávidět ještě umím.“

„Byli jste si s vaším knížetem blízcí?“

„Vyrostl jsem s ním. Miloval jsem ho.“ Černýma očima spočinul na pohyblivém profilu Hywela ab Owaina, který zajisté převzal Anarawdovo místo v jeho oddaném srdci, nakolik může jeden člověk nahradit druhého.

„Směl bych znát vaše jméno? Moje je, tedy ve světě bylo Cadfael ap Meilyr ap Dafydd. Jsem rodák z Gwyneddu, narodil jsem se v Trefriw. A přestože jsem benediktin, nezapomněl jsem na své předky.“

„To byste také neměl, ve světě ani mimo něj. Já se zase jmenuji Cuhelyn ab Einion, jsem mladší syn svého otce a člen stráže svého knížete. Za starých časů,“ zachmuřil se, „bylo pro člena stráže ostudou vrátit se živý z pole, kde padl jeho pán. Ale já měl a mám dobrý důvod žít. Ty z vrahů, které jsem znal, jsem ohlásil Hywelovi a zaplatili za to. Ale některé jsem neznal. Uchovávám si ty tváře v mysli a čekám, až je zase uvidím a uslyším jména, která k těm tvářím patří.“

„Je ještě jeden, ten hlavní, který zaplatil cenu krve jen pozemky,“ připomněl Cadfael. „Co ten? Je jisté, že dal k tomu přepadení pokyn?“

„Jisté! Jinak by se nikdy neopovážili. A Owain Gwynedd nemá žádné pochybnosti.“

„A co myslíte, kde je Cadwaladr nyní? A smířil se s tím, že přišel o všechno, co mu patřilo?“

Mladý muž zavrtěl hlavou. „Zdá se, že nikdo neví, kam se poděl. Ani jakou další neplechu nosí v hlavě. Pochybuji však, že by se se ztrátou smířil. Hywel vzal rukojmí mezi nižšími náčelníky, kteří sloužili pod Cadwaladrem, a přivezl je na sever, aby si zajistil, že v Ceredigionu už nedojde k žádné vzpouře. Většina z nich už je propuštěna, protože odpřísáhli, že proti Hywelově správě nepozvednou zbraň a nikdy už nenabídnou své služby Cadwaladrovi, pokud nenastane čas, kdy se zaváže k náhradě a bude mu vrácen majetek. Jeden zajatec ještě v Aberu zůstal, Gwion. Dal čestné slovo, že se nepokusí o útěk, ale odmítá se zříci věrnosti Cadwaladrovi nebo slíbit Hywelovi mír. Celkem slušný chlapík,“ pravil Cuhelyn snášenlivě, „ale pořád oddaný svému pánovi. Mohu mu to snad vyčítat? Ale věrnost takovému pánovi! Měl by si k uctívání vybrat někoho lepšího.“

„K němu nechováte žádnou nenávist?“

„Není důvod. Na přepadení se nepodílel, je příliš mladý a čistý, aby ho zapojili do takové hanebnosti. Svým způsobem se mi líbí a já jemu také. Jsme stejné povahy. Copak mu mohu zazlívat, že se drží svého slibu oddanosti stejně, jako se ho držím já? A kdyby byl ochotný pro Cadwaladra i zabíjet? To jsem byl i já pro Anarawda a také jsem to udělal. Ale ne pokradmu. Bil jsem se proti dvojnásobné přesile s lehce ozbrojenými muži, jak bývají ozbrojeni muži, kteří neočekávají žádné nebezpečí. Bil jsem se poctivě, na otevřeném poli, to je jiná.“

Dlouhá hostina se schylovala ke konci, kolovalo už jen víno a medovina a zvuk hlasů se podobal tichému, spokojenému bzukotu úlu plného včel, šťastných a opojených z letní louky. Uprostřed hlavního stolu vzal biskup Gilbert do ruky pěkný svitek přijatého dopisu, zlomil pečetě a vstal s rozvinutým listem pergamenu v rukou. Pozdrav Rogera de Clintona byl míněn pro veřejné předčítání, aby tak dosáhl největšího účinku, a byl pečlivě formulován tak, aby zapůsobil jak na laiky, tak na keltské kněžstvo, které asi nejvíc potřebovalo slovo výstrahy. Gilbertův zvučný hlas našel v té chvíli plné uplatnění. Cadfael si pomyslel, že by byl arcibiskup Theobald s výsledkem poselství spokojen.

„A nyní, pane Owaine,“ pokračoval Gilbert, využívaje chvíle uvolnění, na kterou jistě celou hostinu čekal, „vás prosím o dovolení představit vám prosebníka, který přichází žádat o shovívavé vyslyšení prosby za jiného. Mé postavení zde mi propůjčuje jisté právo z moci svého úřadu se přimlouvat za pokoj mezi jednotlivci i mezi národy. Není dobré, aby mezi bratry vládl hněv. Na počátku byla asi spravedlivá příčina, ale každé vyhnanství a každá rozepře by měly trvat omezený čas. Žádám o slyšení pro vyslance, který mluví za vašeho bratra Cadwaladra, abyste se s ním smířil, jak se sluší, a vrátil mu ztracené místo ve své přízni. Smím povolat Bledriho ap Rhyse?“

Nastalo krátké, ale naprosté ticho, v němž se všechny oči obrátily na knížete. Cadfael cítil, jak mladý muž vedle něho ztuhl a zachvěl se trpkým rozhořčením nad takovým porušením zásad pohostinnosti, protože to bylo očividně naplánováno předem a kníže o tom úmyslně nebyl uvědomen a nikdo se s ním neporadil, čímž byla neslušně zneužita zdvořilost, kterou takový muž bezpochyby projeví hostiteli, u jehož stolu sedí. I kdyby se o takové slyšení žádalo soukromě, Cuhelyna by to také silně pohoršilo, ale udělat to takhle veřejně, před celým shromážděním, to bylo porušení zdvořilosti, jakého se mohl dopustit jedině necitlivý Norman dosazený mezi lid, kterému vůbec nerozuměl. Pokud však byla tato neomalenost Owainovi stejně nepříjemná jako Cuhelynovi, nepřipustil, aby se to projevilo navenek. Nepřerušil ticho, ale mlčel právě jen tak dlouho, aby vznikly pochybnosti mezi přítomnými a snad aby trochu otřásl Gilbertovou mohutnou sebejistotou, a pak zřetelně pravil:

„Jak si přejete, pane biskupe. Zajisté Bledriho ap Rhyse vyslechnu. Každý muž má právo o to požádat a být vyslechnut. Aniž by to nějak ovlivnilo výsledek!“

Jakmile biskupův šafář uvedl prosebníka do síně, bylo zřejmé, že o toto slyšení nepřichází žádat rovnou z cesty. Vyčkával někde v pohodlí v biskupově enklávě na svůj vstup a pečlivě se připravil. Působil oděvem i osobností velmi vybraně a každé smítko prachu z cesty bylo už pečlivě odstraněno. Byl to urostlý, širokoplecí, silný muž, černovlasý a s černým knírem, s arogantním zobákovitým nosem a nesl se spíš vzpurně než smířlivě. Veplul dlouhými kroky do středu volného prostoru před stupínkem a dvorně se poklonil kamsi směrem ke knížeti a biskupovi. Cadfaelovi připadalo, že to dělá spíš, aby vyvýšil sebe sama, než aby projevil nějakou zvláštní úctu těm, jež zdravil. Upoutal pozornost všech a hodlal si ji udržet.

„Pane kníže, pane biskupe, váš oddaný služebník! Předstupuji před vás jako prosebník.“ Nevypadal na to a ani jeho zvučný, sebejistý hlas žádnou takovou roli nevyjadřoval.

„To jsem slyšel,“ opáčil Owain. „Chcete nás o něco požádat. Žádejte tedy.“

„Můj pane, byl jsem a zůstávám leníkem vašeho bratra Cadwaladra a odvažuji se zastat se jeho práva, jelikož zůstává zbaven svých držav a ve vlastní zemi je učiněn cizincem a vyděděncem. Ať mu připisujete vinu za cokoli, odvažuji se říci, že takový trest je něčím víc, než si zasloužil, a něčím, co by bratr bratru neměl udělat. A žádám vás o takovou míru velkorysosti a odpuštění, jež by mu opět vrátila, co mu patří. Snáší své oloupení už rok; budiž to dostatečným trestem. Dosaďte ho opět do jeho držav v Ceredigionu. Pan biskup připojí svůj hlas k mému pro smíření.“

„Pan biskup se přimlouval už před vámi,“ suše odpověděl Owain, „a stejně výmluvně. Nejsem a nikdy jsem nebyl vůči bratrovi neoblomný, ať se dopustil jakýchkoli pošetilostí, ale vražda je horší než pošetilost a žádá jistou míru pokání, než dojde k odpuštění. Jedno bez druhého nemá žádnou hodnotu, a kde není jedno, nebudu plýtvat druhým. Poslal vás s tímto poselstvím Cadwaladr?“

„Ne, pane, neví o mé cestě. Oloupením trpí on a já se přimlouvám, aby mu byla vrácena práva. Jestliže v minulosti udělal něco špatného, je snad dobré vzít mu možnost činit dobro v budoucnosti? Byl potrestán přespříliš, protože je vyhnancem ve vlastní zemi a nesmí ani stanout na vlastní půdě. Je to spravedlivé?“

„Je to méně,“ chladně opáčil Owain, „než co se stalo Anarawdovi. Pozemky se dají vrátit, jestliže je navrácení zasloužené. Ztracený život nevrátí nikdo.“

„Pravda, pane, ale i zabití lze usmířit cenou za krev. Být připraven o všechno, a nadosmrti, to je jen jiný druh smrti.“

„Tady nejde o pouhé zabití, ale o vraždu,“ připomněl Owain, „a vy to víte.“

Cuhelyn seděl po Cadfaelově pravici ztuhlý a nehybný, oči upnuté na Bledriho. Probodával ho pohledem a mířil ještě kamsi dál. Tvář měl zbělelou a jedinou rukou pevně svíral hranu stolu, až mu ostře a namodrale vyvstávaly klouby. Neřekl ani slovo, nevydal ani hlásku, ale neúprosný pohled nezakolísal.

„To je příliš drsné jméno,“ prudce se ohradil Bledri, „pro čin spáchaný v rozohnění. Vaše lordstvo nedalo mému knížeti čas, aby to vysvětlil ze svého pohledu.“

„Na čin spáchaný v rozohnění,“ s nepohnutým klidem odvětil Owain, „to bylo dobře vymyšleno. Osm mužů nečíhá v záloze na čtyři nic netušící a neozbrojené cestující v rozohnění. Děláte svému pánovi špatnou službu, když jeho zločin omlouváte. Tvrdíte, že jste přišel prosit. Já nejsem nepřístupný smíření, bude-li se o ně usilovat zdvořile. Ale hrozby na mne neplatí.“

„Přesto, Owaine,“ vzplál Bledri jako pochodeň, „i vám sluší vážit, jaké následky může přinést vaše tvrdohlavost. Moudrý muž by věděl, kdy couvnout, než mu vlastní oheň spálí tvář.“

Cuhelyn se vytrhl ze své strnulosti, zachvěl se a napůl vstal, ale pak se ovládl a klesl zpátky, opět němý a nehybný. Hywel se za celý čas nepohnul a jeho výraz se nezměnil. Zdědil nebezpečný klid po otci. A Owainův neotřesený a neotřesitelný klid vzápětí umlčel neklidný šum, jenž nastal u hlavního stolu, i hlasitější hovor, který se ozýval od stolů v síni.

„Mám to brát jako hrozbu, jako slib nebo jako věštbu nebeského soudu?“ otázal se Owain líbezným hlasem, který přesto řezal jako břitva, až Bledri lehce stáhl hlavu jako před hrozícím úderem, na okamžik ztlumil žár černých očí a uvolnil vzteklé sevření rtů. Po chvilce již trochu zkrotle odpověděl:

„Myslel jsem tím jen to, že nepřátelství a nenávist mezi bratry se lidem nelíbí a jistě nejsou milé ani Bohu. Nemohou nepřinést zhoubné ovoce. Snažně vás prosím, vraťte svému bratrovi jeho práva.“

„K tomu zatím nejsem připraven,“ zamyšleně odpověděl Owain a měřil si prosebníka pohledem, který pronikal hlouběji než vyřčená slova. „Třeba bychom si na takové úvahy měli dopřát víc času. Zítra ráno odjíždím se svými muži do Aberu a Bangoru a beru s sebou také některé lidi z domácnosti pana biskupa a tyto dva návštěvníky z Lichfieldu. Myslím si, Bledri, že byste měl jet s námi a být naším hostem v Aberu a cestou a pak doma v mém llysu můžete své argumenty lépe rozvinout a já mohu lépe zvážit následky, o nichž se zmiňujete. Nerad bych z nedostatečného uvážení přivolal pohromu,“ pravil medovým hlasem. „Řekněte, že přijímáte mé pohostinství, a posaďte se k nám, za stůl našeho hostitele.“

Cadfaelovi a mnoha jiným v síni bylo naprosto jasné, že Bledri teď nemá příliš na vybranou. Owainovi strážní plně porozuměli povaze pozvání. Podle sevřeného úsměvu na Bledriově tváři bylo jasné, že také porozuměl, přestože přijal pozvání s výrazem naprostého potěšení a uspokojení. Bezpochyby se mu hodilo setrvat ve společnosti knížete, ať jako host, nebo jako zajatec, a cestou do Aberu držet oči a uši otevřené. Tím spíš, jestliže jeho náznak katastrofálních následků znamenal víc než předpověď boží nelibosti nad nepřátelstvím mezi bratry. Řekl příliš mnoho, aby to bylo možno brát na lehkou váhu. A jako host, ať svobodný, či pod dohledem, měl zajištěnou vlastní bezpečnost. Zaujal místo, které mu uvolnili u biskupova stolu, a rozvážně s lehkým úsměvem připil knížeti.

Biskup se viditelně zhluboka nadechl úlevou, že jeho dobře míněný pokus o nastolení míru přežil první šarvátku. Dalo se pochybovat, zda pochopil podtóny toho, co se před ním odehrálo. Rafinovanosti Velšanů jsou asi mimo dosah přímočarého, zbožného Normana, pomyslel si Cadfael. Tím lépe pro něho, vyprovodí své odjíždějící hosty, takto početně rozhojněné, a bude se moct utěšovat, že pro usmíření udělal, co mohl. Za to, co bude následovat, ať to bude cokoli, nenese odpovědnost.

Medovina přátelsky kolovala a harfeník knížete zpíval o velikosti a ctnostech Owainova rodu a o kráse Gwyneddu. Po něm, ke Cadfaelovu uctivému úžasu, vstal Hywel ab Owain, uchopil harfu a libozvučně zapreludoval píseň o ženách ze severu. Básník a pěvec, stejně skvělý jako válečník, byl nesporně obdivuhodný letorost z obdivuhodného kmene. A věděl, proč hraje. Všechno napětí toho večera, hrozící výbuchem nepřátelství, se rozplynulo v jeho zpěvu. Anebo jestliže přetrvalo, alespoň biskup, utěšený a uvolněný, si je úplně přestal uvědomovat.

V soukromí jejich bytu, zatímco za pootevřenými dveřmi ještě pokračovala ospalá večerní činnost, seděl bratr Marek chvíli mlčky a zamyšleně na kraji lůžka, přemítal o všem, co se ten den zběhlo, a nakonec s přesvědčením toho, kdo zvážil všechny okolnosti a dospěl k pevnému závěru, prohlásil: „Myslel to jen a jen dobře. Je to dobrý člověk.“

„Ale ne moudrý,“ opáčil ode dveří Cadfael. Noc byla tmavá, bezměsíčná, ale hvězdy ji naplňovaly vzdáleným namodralým třpytem, v němž se tu a tam mezi budovami mihl nějaký stín, člověk ubírající se k odpočinku. Denní halas téměř ztichl, jen tu a tam si tlumené hlasy poklidně přály dobrou noc. Spíš chvění ve vzduchu než zvuk. Bylo bezvětří a i nejlehčí pohyby rozechvívaly smysly a činily ticho výmluvným.

„Příliš snadno důvěřuje,“ povzdechl Marek souhlasně. „Počestnost předpokládá počestnost.“

„A ty ji u Bledriho ap Rhyse postrádáš?“ uctivě se zeptal Cadfael. Marek ho dodnes uměl tu a tam překvapit.

„Nedůvěřuji mu. Přichází příliš opovážlivě, ví, že jakmile je jednou přijat, nehrozí mu žádná úhona ani urážka. A cítí se ve velšské pohostinnosti natolik bezpečný, že vyhrožuje.“

„To máš pravdu,“ zamyšleně přisvědčil Cadfael. „A vydával to za připomínku nelibosti nebes. Co sis myslel o tomhle?“

„Zatáhl drápy,“ s jistotou odvětil Marek, „protože si uvědomil, že zašel příliš daleko. Ale bylo v tom víc než jen pastýřské varování. Opravdu bych rád věděl, kde je teď Cadwaladr a co má za lubem. Myslím si totiž, že to byla jasná pohrůžka: pokud Owain odmítne bratrovy požadavky, nastanou potíže. Něco se chystá a Bledri o tom ví.“

„Hádám, že kníže je téhož názoru,“ klidně přitakal Cadfael, „nebo si tu možnost velmi dobře uvědomuje. Slyšels ho. Dal všem svým mužům zřetelně na srozuměnou, že Bledri ap Rhys zůstane tady, v Aberu i cestou tam v královském průvodu. Pokud se chystá nějaká špatnost a pokud nebude možné Bledriho přimět, aby ji prozradil, aspoň se na ní nebude moci podílet ani svému pánovi sdělit, že kníže výstrahu přijal a je na stráži. Rád bych věděl, jestli to Bledri takhle pochopil a jestli si dá tu práci, aby si to ověřil.“

„Nezdálo se, že by ho to vyvedlo z míry,“ pochybovačně se ozval Marek. „Jestli to tak pochopil, nezneklidnilo ho to. Mohl to vyprovokovat záměrně?“

„Kdo ví? Třeba se mu hodí putovat s námi do Aberu a cestou tam i v llysu mít oči a uši otevřené, pokud se snaží vyzvědět, jaké úmysly má kníže s jeho pánem. Nebo s ním samotným!“ Pak Cadfael zamyšleně připustil: „Přiznávám ovšem, že nevidím, k jakému užitku mu to je, ledaže se tím bezpečně vyhne boji.“ Neboť, jak Cadfael usuzoval, zajatec, který se oficiálně těší postavení hosta, nemůže přijít k úhoně, ať záležitost dopadne jakkoli. Zvítězí-li jeho pán, bude osvobozen bez výčitek, a zvítězí-li jeho věznitel, je stejně jistě nedotknutelný, nehrozí mu rány v bitvě ani odplata po ní. „Nepřipadal mi ovšem jako opatrný člověk,“ přiznal nakonec Cadfael a zavrhl tuto možnost, třebaže zdráhavě.

Houstnoucí tmu na nádvoří stále křižovaly ojedinělé stíny jako vlnky na nočním jezeře. Otevřené dveře biskupovy síně tvořily obdélník mdlého světla, protože většina pochodní uvnitř již byla uhašena, oheň zadušen drny, ale pořád ještě žířící a ticho lehounce rozechvíval vzdálený šum pohybu a hlasů, jak sloužící odklízeli pozůstatky po hostině a stoly, na nichž byla prostřena.

Ve dveřích síně se proti bledému světlu objevila vysoká, temná, širokoplecí vztyčená postava, delší chvíli postála, jako by se chtěla nadechnout nočního chladu, pak poklidně sešla po schodech dolů a začala se procházet po ušlapané hlíně nádvoří, pomalu a pružně jakoby ve snaze protáhnout si svaly po příliš dlouhém sezení. Cadfael otevřel dveře o trochu víc, aby mohl pohyby stínu sledovat.

„Kam jdete?“ zeptal se za jeho zády Marek, který bystře vytušil Cadfaelův záměr.

„Nikam daleko. Jen se chci podívat, jaká bude reakce na Bledriho pokus a jak to přijme on.“

Chviličku stál nehybně přede dveřmi, aby se jeho oči přizpůsobily tmě, což zřejmě dělal i Bledri ap Rhys, vláčeje svůj plášť sem a tam, stále blíž k otevřené bráně biskupského dvora. Půda byla dostatečně tvrdá, aby bylo jeho zřetelné, rozvážné kroky slyšet, což zjevně zamýšlel. Nic se však nehýbalo a nikdo si ho nevšímal, dokonce ani hrstka sloužících, kteří se trousili na kutě, dokud se schválně neotočil a nevykročil přímo k otevřené bráně. Cadfael pozvolna postoupil podél řady skromných kanovnických obydlí a bytů pro hosty, aby viděl, co se bude dít.

Zvenku se do brány s obdivuhodnou sebejistotou vhrnuly dvě svižné postavy v družném objetí, v půli cesty narazily do Bledriho, pustily se a objaly ho z obou stran.

„Vida, to je pan Bledri!“ zaburácel veselý velšský hlas. „Jste to vy? Jdete se nadechnout čerstvého vzduchu před spaním? A máme opravdu pěknou noc!“

„Rádi vám budeme dělat společnost,“ srdečně se nabídl druhý hlas. „Ještě je brzy jít do postele. A doprovodíme vás bezpečně až pod pokrývku, abyste potmě nezabloudil.“

„Nejsem tak opilý, abych netrefil,“ opáčil Bledri bezstarostně a bez údivu. „A i když je společnost u Svatého Asapha samozřejmě dobrá, myslím, že si půjdu lehnout. Vy se také potřebujete vyspat, pánové, máme-li zítra po ránu vyrazit.“ Z jeho hlasu bylo zřetelně cítit úsměv. Dostal odpověď, kterou hledal, a nijak ho to nesklíčilo, spíš pobavilo, ne-li dokonce uspokojilo. „Přeji vám dobrou noc!“ rozloučil se a odloudal se zpátky směrem ke vchodu do síně, jenž byl dosud zevnitř trochu ozářen.

Za zdí dvora panovalo ticho, přestože nejbližší stany Owainova tábora nebyly daleko. Zeď nebyla tak vysoká, aby se nedala přelézt, ovšem kdekoli by se na ni člověk vysoukal, našel by na druhé straně někoho čekajícího. Bledri ap Rhys však stejně neměl v úmyslu se ztratit, pouze si potvrzoval očekávání, že každý pokus o to by byl jednoduše a úhledně zmařen. Owainovy pokyny byly pohotově pochopeny, přestože je vyřkl jen nepřímo, a budou spolehlivě plněny. Pokud o tom měl Bledri nějaké pochybnosti, již se poučil. A oba bodří strážní couvli zpátky do noci, nic nepředstírajíce, až to působilo málem urážlivě.

Tím, jak se zdálo, celá příhoda skončila. Přesto Cadfael ještě stál, nehybný a neosobně zaujatý, neviditelný proti tmavé hmotě dřevěných budov, jako by očekával nějaký epilog, který noční zábavu ukončí.

Do obdélníku mdlého světla nad schody vyšla dívka Heledd, i jako silueta nezaměnitelná prudkými, půvabnými pohyby a svou urostlou štíhlostí. I po únavném obsluhování biskupových hostů při večerní hostině se pohybovala jako laňka. A jestliže se na její zjev s neosobním potěšením díval Cadfael, díval se na ni i Bledri ap Rhys z místa, kde stál, od úpatí schodů, s překvapením a uznalostí ne tak neosobní, protože ho nevázaly žádné mnišské zábrany. Právě si potvrdil, že je chtě nechtě členem knížecího průvodu přinejmenším do Aberu, a protože bydlel v biskupově domě, pravděpodobně již věděl, že tato slibná dívka za úsvitu pojede s jejich družinou. Byla tu vyhlídka na lehké rozptýlení během cesty, možnost příjemně si zkrátit čas. Přinejmenším mohl v tuto chvíli úspěšně uzavřít rušný a příjemný večer. Sestupovala s jedním z vyšívaných ubrusů, které zdobily hlavní stůl, svinutým v náručí, aby jej odnesla ke kanovnickým obydlím na druhé straně dvora. Snad se na látku vylilo víno nebo snad nějaká spona opasku, drsná ozdoba jílce nebo náramek vytrhly nějakou nitku z tkaniny a ona měla za úkol to opravit. Bledri měl sice v úmyslu vyjít po schodech, ale místo toho se zastavil a s potěšením ji sledoval, jak sestupuje stále blíž k němu s očima sklopenýma, aby dobře došlápla. Byl tak nehybný a ona tak zaměstnaná, že ho nepostřehla. Když byla na třetím schodu od země, náhle se natáhl, obratně sevřel rukama její štíhlý pas, půlkruhem s ní zatočil, podržel ji ve vzduchu, pěkně zblízka tváří v tvář, a pak ji jemně postavil na nohy. Nepustil ji však.

Udělal to zcela lehce a hravě, a nakolik Cadfael viděl v té hře stínů, Heledd to přijala bez velkých známek nelibosti, a jakmile pominulo první překvapení, rozhodně bez úleku. Krátce, překvapeně se zajíkla, když ji zvedl, ale to bylo vše, a když zase stála a dívala se mu do očí, nepokoušela se vyprostit. Žádné ženě není nepříjemné, když ji obdivuje pohledný muž. Něco mu říkala, slova nebylo sice možno rozeznat, ale Cadfaelovi zdálo, že mluví přívětivě, ne-li přímo vybízivě. A on jí něco řekl na oplátku; zjevně se nedal odradit. Bledri ap Rhys měl o sobě a o svých půvabech nesporně vysoké mínění, Cadfael měl ovšem dojem, že Heledd sice jeho pozornosti možná lichotí, ale dovede je spolehlivě udržet ve slušných mezích. Pochyboval, že by to nechala zajít daleko. Z tohoto příjemného střetu s ním se však mohla snadno vymanit, kdyby se jí opravdu chtělo. Vážně to ale nebrali jeden ani druhý.

Nakonec nedostala příležitost ukončit to po svém. Světlo zevnitř totiž náhle zastřela postava mohutného muže a dvojici dole zahalil rozměrný stín. Kanovník Meirion chviličku postál, aby se ve tmě rozkoukal, a se svou obvyklou stísněnou důstojností začal sestupovat ze schodů. Když se jeho mohutný stín zmenšil, světlo opět dopadlo na Heleddiny lesklé vlasy a bledou oválnou tvář a na široká ramena a arogantní hlavu Bledriho ap Rhyse. Bylo vidět, jak ti dva stojí a drží se téměř v objetí.

Bratru Cadfaelovi, který to ze svého temného koutku bezostyšně pozoroval, připadalo, že si oba velmi dobře uvědomují bouřkové mračno, které se na ně žene, a jednomu ani druhému se nechtělo udělat něco pro to, aby se mu vyhnuli.

Dokonce postřehl, že Heledd o vlásek uvolnila svůj strnulý postoj, hlavu nepatrně naklonila k padajícímu světlu a rozzářila se jasným, chladným úsměvem, míněným spíš pro zneklidnění otce než pro potěšení Bledriho. Ať se chvilku potí kvůli tomu svému úřadu a vytouženému postupu! Prohlásila, že by ho mohla zničit, kdyby se jí zachtělo. Nikdy by to neudělala, ale když byl tak necitlivý a tak málo ji znal a věřil, že by toho byla schopna, zasloužil si za svou tupost zaplatit aspoň něco.

Okamžik napjatého klidu vybuchl v bouřlivý pohyb, jak kanovník Meirion opět nabral dech a hnal se po schodech dolů ve víru kněžské černě jako náhlý bouřkový mrak, uchopil dceru za paži a tvrdě ji vyrval z Bledriova sevření. Ona se stejně tvrdě a zdatně vyvinula i jemu a smetla jeho ruku ze svého rukávu. Pohledy jako dýky, jež se jistě zkřížily mezi otcem a dcerou, tma nepropustila a Bledri nesl svou ztrátu s půvabem, neustoupil ani o krok a tichoučce se zasmál.

„Ach, promiňte, jestli jsem zasáhl do vašich majetnických práv,“ prohlásil se záměrnou nechápavostí. „Nepočítal jsem se sokem ve vašem sukně. Aspoň ne tady v Gilbertově domácnosti. Vidím, že jsem podcenil jeho velkorysost.“

Provokoval samozřejmě záměrně. I kdyby netušil, že je tento pobouřený starší pán otcem dívky, jistě věděl, že tento zásah rozhodně neodpovídá výkladu, který mu přiřkl. Nevycházel však zlomyslný podnět spíš od Heledd? Vadilo jí, že kanovník tak málo důvěřuje jejímu úsudku a domnívá se, že potřebuje pomoc, aby se vyrovnala s drobnou drzostí tohoto ne zcela vítaného hosta. A Bledri se v ženách vyznal dostatečně dobře, aby její mírnou škodolibost postřehl a nahrál jí — pro její potěšení, stejně jako pro vlastní pobavení.

„Pane,“ pravil Meirion s okázalou a nepřístupnou důstojností, ovládaje vztek, „má dcera je zasnoubena a brzy se bude vdávat. Zde na dvoře jejího pána budete zacházet s ní a se všemi jinými ženami uctivě.“ Pak se drsně obrátil na Heledd a ostře ukázal rukou k jejich bytu u protější zdi dvora: „Jdi domů, děvče! Je pozdě, už máš být dávno pod střechou.“

Heledd jim beze spěchu a bez rozpaků nepatrně, krátce pokývla, odvrátila se a odkráčela. Její záda zřetelně vyjadřovala pohrdání mužskou polovinou lidstva.

„Je to moc pěkné děvče,“ pronesl Bledri pochvalně, dívaje se za ní. „Můžete být na své dílo hrdý, otče. Doufám, že ji provdáte za muže, který její krásu ocení. Ta drobná zdvořilost, že jsem slečně pomohl ze schodů, jeho práva jistě nepoškodila.“ Jeho jasný, bodavý hlas zálibně setrval na oslovení „otče“. Dobře věděl, co řekl, to dvojí popíchnutí bylo úmyslné. „No, co oko nevidí, to srdce nebolí a slyšel jsem, že ženich je až na Anglesey. A vy budete jistě držet jazyk za zuby tam, kde běží o tenhle plánovaný sňatek.“ Narážka byla jasná, velmi jemně podaná. Bylo krajně nepravděpodobné, že by kanovník Meirion udělal něco, co by mohlo ohrozit jeho očištěnou, celibátní, slibnou budoucnost. Bledri ap Rhys byl opravdu velmi bystrý a dobře informovaný o biskupových kněžských reformách. Vycítil dokonce i Heleddino pobouření nad tak nelítostným zacházením a její touhu pomstít se, než odjede.

„Pane, jste hostem knížete a biskupa, a proto se od vás očekává, že budete dodržovat, co jste dlužen jejich pohostinnosti.“ Meirion byl tuhý jako kopí a jeho hlas zazněl ostře a ocelově jako čepel meče. V nitru jeho dobře vyškolené osoby byla usilovně ovládaná velšská prudkost. „Pokud ne, bude vás to mrzet. O to se postarám bez ohledu na své postavení. Nepřibližujte se k mé dceři a nepokoušejte se s ní dál stýkat. Vaše dvornosti nejsou vítané.“

„U dámy bych si tím nebyl tak jist,“opáčil Bledri vrcholně samolibým hlasem, z něhož bylo cítit i vrcholně samolibý úsměv. „Má jazyk i ruku a tuším, že by dovedla obojího použít, kdybych jí byl nějak nepříjemný. Líbí se mi děvčata, která mají jiskru. Dá-li mi k tomu příležitost, povím jí to. Proč by si neměla užít obdivu, na který má právo, aspoň těch pár hodin po cestě na svatbu?“

Krátké ticho mezi ně padlo jako kámen. Cadfael cítil, jak se vzduch chvěje napětím jejich strnulosti. „Pane, nemyslete si,“ vyrazil pak kanovník Meirion mezi sevřenými zuby a s hrdlem staženým námahou ovládnout zuřivost, „že vás mé povolání duchovního ochrání, jestliže urazíte mou čest nebo dobré jméno mé dcery. Dejte si pozor a nepřibližujte se k ní, jinak budete mít důvod toho litovat. Ale času na lítost možná budete mít málo!“ dodal ještě tišeji a zlověstněji.

„Času dost,“ odvětil Bledri, nijak viditelně nevzrušen hmatatelnou hrozbou, „na veškerou lítost, jaká se dá ode mne čekat. Je to něco, v čem mám velmi malou praxi. Dobrou noc přeji, důstojnosti!“ A prošel kolem Meiriona tak blízko, že se o něj otřel rukávem, možná schválně, a vykročil po schodech nahoru do síně. Kanovník se s námahou vytrhl z ochrnutí způsobeného vlastní zuřivostí, pracně sebral svou důstojnost a rázně odkráčel k domovu.

Cadfael se vrátil do bytu velmi zamyšleně a celou drobnou příhodu vylíčil bratru Markovi, který po modlitbách ležel s očima dokořán a jakousi vlastní vnitřní citlivostí si již byl vědom bouřlivých protiproudů chvějivě se srážejících v nočním povětří. Naslouchal bez překvapení.

„Co myslíte, Cadfaele, nakolik mu záleží jen na vlastním postupu a nakolik doopravdy na vlastní dceři? Cítí totiž vůči ní provinilost. Provinilost proto, že mu vadí jako břemeno, zatěžující jeho vyhlídky, proto, že ji má rád méně než ona jeho. Ta provinilost působí, že ještě víc dychtí uklidit ji z dohledu, hodně daleko, svěřit ji jinému muži.“

„Kdo dokáže rozluštit pohnutky druhého člověka?“ povzdechl rezignovaně Cadfael. „A tím spíš, když jde o ženu. Ale jedno ti povím: neměla by ho dráždit příliš. Ten člověk má v nitru násilí. Nerad bych viděl, jak mu dává průchod. Mohla by to být vražedná síla.“

„Rád bych věděl,“ pronesl Marek s očima upřenýma k temnému stropu, „na koho z nich by blesk dopadl, kdyby bouře někdy propukla.“

[ IV ]

Průvod knížete se seřadil již za svítání. Ráno ještě váhalo, zda se mračit, nebo usmívat: když Cadfael s Markem kráčeli do kostela, aby se pomodlili, než osedlají, tráva byla zvlhlá přeháňkou, ale na jemných kapkách se mihotalo slunce a obloha nahoře byla světlounce, čisťounce modrá, jen na východě se choulilo pár mráčků a prsty hladilo vstávající sluneční kotouč. Když se zase vynořili na dvůr, bylo tam už plno ruchu a roztodivných zvuků, zavazadla se připínala na nákladní koně, krásné stanové městečko na kopci se skládalo a dávalo do pohybu, dokonce i lehká pírka oblaků se rozplynula ve vlhkou a jiskřivou zář.

Marek stál a s potěšením hleděl na přípravy k odjezdu, tvář zardělou a jasnou, jako dítě vydávající se za dobrodružstvím. Do této chvíle si plně neuvědomil možnosti, kouzlo, ale bohužel ani nebezpečí výpravy, kterou podniká, pomyslel si Cadfael. Jízda s knížaty tvořila jen polovinu příběhu; někde v pozadí číhala hrozba, znepřátelený bratr, prelát odhodlaný reformovat způsob života, který v mínění obyvatelstva žádnou reformu nepotřeboval. Kdo uhodne, co se může stát mezi tímto dvorem a Bangorem, mezi jedním a druhým biskupem, cizincem a domorodcem?

„Pošeptal jsem slovíčko svaté Winifred,“ přiznal Marek a začervenal se skoro provinile, jako by si byl přivlastnil patronku po právu náležející Cadfaelovi. „Pomyslel jsem si, že jí tu musíme být velmi blízko, a zdálo se mi jen slušné dát jí vědět, že tu jsme, v co doufáme, a poprosit ji o požehnání.“

„Jestli si to zasloužíme!“ připomněl Cadfael, přestože vlastně nepochyboval o tom, že taková jemná a rozumná světice bude shovívavě shlížet na toto moudré neviňátko.

„Pravda! Jak daleko je odtud k její svaté studni, Cadfaele?“

„Nějakých čtrnáct mil přímo na východ.“

„Je to pravda, že nikdy nezamrzá? Ani v nejkrutější zimě?“

„Je to pravda. Nikdo nikdy neviděl, že by zamrzla, vždycky uprostřed bublá.“

„A Gwytherin, kde jste ji vzal z hrobu?“

„Ten leží stejně daleko od nás na jihozápad,“ poučil ho Cadfael a nezmínil se, že ji tamtéž do hrobu také vrátil. „Nikdy se ji nesnaž spojovat s určitým místem,“ šetrně poradil. „Bude všude, kde ji zavoláš, a uslyší tě, jakmile vyslovíš, co potřebuješ.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval,“ odpověděl Marek prostě a lehkým krokem šel posbírat svých pár maličkostí a osedlat kaštanového valáška. Cadfael ještě chvilku stál a těšil se z kypícího ruchu kolem sebe, pak ho následoval usedlejším krokem ke stájím. Za hradbami enklávy se již řadili Owainovi strážci a šlechtici, jejich tábor z palouku zmizel a nechal po sobě jen světlejší, slehlé plochy, jež brzy vstanou, zazelenají se a vymažou vzpomínku na jejich návštěvu. Uvnitř hradeb pohvizdovali a pokřikovali podkoní, kopyta živě, i když tlumeně bušila do ušlapané půdy, řinčely postroje, služebné pronikavě překřikovaly mužské hlasy a k slunci se ze všeho toho rušného pohybu zvedal jemný prach a třpytil se ve zlatistém oparu nad hlavami.

Společnost se sbírala vesele, jako by jeli na oslavu máje, a jasné ráno zajisté zvalo k takové příjemné kratochvíli. Ale když nasedali, objevily se jisté připomínky vážnějších věcí. Vyšla Heledd, připravená na cestu, v plášti, ale po jedné straně se při ní držel kanovník Meirion se sevřenými rty a staženým obočím, po druhé kanovník Morgant se rty stejně sevřenými, ale obočím vyklenutým v nekompromisní strohosti, ostrým zrakem spočíval střídavě na otci a na dceři a netvářil se příliš přívětivě ani na jednoho z nich. A přes všechnu jejich ostražitost se mezi ně na poslední chvíli vetřel Bledri ap Rhys a vysadil dívku do sedla vlastníma velkýma rukama, jež jistě dokázaly být i dravé, s dvorností tak vybranou, že jiskřila troufalostí. Ještě horší bylo, že Heledd službu přijala s milostivým úklonem hlavy a s chladným, zdrženlivým úsměvem někde na hranici mezi cudnou výtkou a utajenou zlomyslností. Pohoršovat se nad chováním jedné či druhé strany by bylo pošetilé, neboť oba dokonale zachovali zdání slušnosti, ale oba kanovníci sledovali výjev zřetelně naježeně a s temným zamračením, přestože neotevřeli ústa.

Nebyl to jediný náhlý mráček na jasné májové obloze. Cuhelyn, který se objevil v bráně příliš pozdě na to, aby mohl postřehnout bezprostřední důvod k pohoršení, seděl v sedle se staženými brvami a očima bedlivě přejížděl po celé společnosti, dokud nenašel Bledriho, a tam utkvěl zamračeným pohledem jako muž s dobrou pamětí a prudkými vášněmi, který si měří nepřítele. Cadfaelovi, který zamyšleně přihlížel, se jevilo, že mezi početnými zavazadly této knížecí družiny poputuje i značný náklad nevole a nejeden pocit křivdy.

Na nádvoří se dostavil i biskup, aby se rozloučil s urozenými hosty. První setkání s knížetem prošlo celkem úspěšně, uvážíme-li, jakým napětím je zatížil, když pozval do společnosti Cadwaladrova posla. Nebyl tak necitlivý, aby mu uniklo napětí a nelibost, které tím u přítomných okamžitě vyvolal, a nepochybně si teď vydechl ulehčením, že nebezpečí přečkal. Má-li dost pokory, aby si uvědomil, že za to vděčí velkomyslnosti knížete, to je jiná otázka, přemítal Cadfael. A již přicházel Owain po boku hostitele a s Hywelem za zády. Jakmile se objevil, celý pestrý průvod vzrušeně ožil, a když sáhl po uzdě a stoupl do třmene, udělali to i všichni ostatní. Je na mne moc vysoký, co, Hughu? pomyslel si Cadfael a vyskočil na ryzáka tak svižně, že byl sám na sebe hrdý. Já ti ukážu, jestli jsem ztratil chuť do cestování a zapomněl všechno, co jsem se naučil na Východě, ještě než ty ses narodil.

Vyjeli rozevřenou branou a mířili na západ za vysoko čnící plavou hlavou knížete, odhalenou jitřnímu slunci. Lidé z biskupovy domácnosti stáli a dívali se za nimi, vskrytu spokojeni s jedním úspěšně zvládnutým diplomatickým střetnutím. Hrozby, které přetrvaly ze včerejších večerních sporů, vrhaly stín jen na odjíždějící hosty. Biskup Gilbert, pokud v ně vůbec věřil, je mohl klidně pustit z hlavy; jeho přece neohrožovaly.

Když se ti zevnitř vynořili na zelenou stezku, Owainovi důstojníci z tábora se spořádaně rozmístili okolo nich po obou křídlech a Cadfael se zájmem, ale bez údivu zjistil, že jsou mezi nimi lučištníci a že dva z nich se drží několik metrů za levým ramenem Bledriho ap Rhyse. Při své nesporné bystrosti si jich byl tento host zajisté také vědom a stejně jasně proti jejich přítomnosti nic neměl, neboť mu nebránili, aby během první míle párkrát změnil místo, prohodil nějakou zdvořilost do ucha kanovníku Morgantovi nebo si vyměnil pár zdvořilostí s Hywelem ab Owainem, který jel těsně za otcem. Neudělal však žádný pohyb, jímž by se snažil protlačit mezi okolními strážemi. Jestliže mu nedovolovali zapomenout na to, že je vlastně zajatcem, on se zase snažil je ujistit, že je se vším naprosto spokojený a nemá v úmyslu se vzdálit. Dokonce se párkrát rozhlédl zleva doprava, aby zhodnotil nevtíravou, ale účinnou ochranu knížete, a tvářil se při tom celkem uznale.

Pro zvědavého pozorovatele to bylo velmi zajímavé, třebaže prozatím nerozluštitelné. Bude lepší to uložit do mysli se všemi ostatními podivnostmi této výpravy, než přijde čas, kdy se význam odhalí. Zatím měl po boku mlčícího, šťastného Marka, před sebou cestu na západ a slunce jasně zářící na Owainův praporec světlých vlasů v čele kolony. Co víc si může člověk přát od pěkného májového jitra?

Nezamířili šikmo na sever k moři, jak Marek očekával, ale jeli přímo na západ přes mírně zvlněné pahorky a údolí plná stromů, po zelených cestičkách někdy zřetelně, jindy méně patrných, ale nápadně držících přímý směr z kopce i do kopce. Tady, kde byl kraj otevřený a stoupání mírná, se jelo příjemně.

„To je stará, prastará silnice,“ vysvětlil Cadfael. „Začíná v Chesteru a míří přímo k ústí Conwy, kde se stýká s přílivovou vodou a kde prý kdysi stála pevnost podobná Chesteru. Za odlivu, když znáš tamní písky, můžeš tam řeku přebrodit, ale za přílivu tam mohou vjíždět lodě.“

„A až překročíme řeku?“ ptal se pozorný a rozzářený Marek.

„Pak začneme stoupat. Když se odtamtud podíváš na západ, budeš si myslet, že tamtudy nemůže vést žádná cesta, ale ona vede, přes hory nahoru a pak dolů, až k moři. Viděl jsi někdy moře?“

„Jak bych mohl? Dokud jsem nepřišel do biskupova domu, nikdy jsem neopustil kraj, nebyl jsem dál než deset mil od místa, kde jsem se narodil.“ Napínal nyní zrak, hleděl kupředu s touhou a nadšením, žíznivý všeho, co ještě neviděl. „Moře musí být velký div,“ řekl se zatajeným dechem.

„Dobrý přítel a zlý nepřítel,“ vrátil se Cadfael do vzpomínek. „Měj k němu úctu, a bude se k tobě chovat dobře, ale nikdy si k němu nedovoluj.“

Kníže nasadil vytrvalé, pohodlné tempo, jež se dalo udržovat míli za mílí v této zvlněné krajině, zelené a žírné, zdobené vískami v údolích, kde se chaloupky a kostel tulily k sobě do houfu a pruh obdělávaných polí tvořil okolo nich tkanou tapiserii. Tu a tam byla v trefu roztroušena osamělá hospodářství svobodných majitelů půdy a někde mezi nimi stál stejně osamělý farní kostel.

„Ti lidé žijí hodně osaměle,“ podivil se Marek tomu rozdílu.

„To jsou svobodní muži kmene. Vlastní sice půdu, ale nemohou s ní nakládat, jak se jim zlíbí, zachází se s ní podle přísného dědického zákona v rodině. Nevolnické vesnice obdělávají půdu společně a společně platí obecní poplatky, přestože každý muž má vlastní obydlí, dobytek a spravedlivý podíl půdy. Ujišťujeme se o tom tím, že rozdělení pravidelně kontrolujeme. Jakmile synové dorostou v muže, dostanou při příštím rozdělování vlastní podíl.“

„Takže tam nikdo nemůže dědit,“ vyvodil z toho rozumně Marek.

„Nikdo kromě nejmladšího syna, posledního, který doroste k vlastnímu podílu. Ten zdědí podíl a obydlí po otci. Jeho starší bratři se mezitím oženili a postavili si vlastní domy.“ Cadfaelovi a zřejmě i Markovi to připadalo jako spravedlivý způsob, jak zajistit, i když jen zhruba, aby každý člověk měl z čeho žít a kde žít, dostal spravedlivý díl práce a spravedlivý díl výnosu půdy.

„A vy? Vy jste patřil sem?“

„Patřil, a nedokázal patřit,“ přiznal Cadfael, s jistým údivem si připomínaje svůj původ. „Ano, narodil jsem se právě v takovém nevolnickém trefu a o čtrnáctých narozeninách jsem dostal svůj proužek půdy. A věřil bys tomu? Já ho nechtěl! Dobrou velšskou půdu, a já k ní nic necítil. Když jsem se zalíbil obchodníkovi s vlnou ze Shrewsbury a když mi nabídl práci, která by mi umožnila spatřit aspoň pár mil okolního světa, skočil jsem do těch otevřených dveří, jako jsem skočil do většiny ostatních, které se mi kdy otevřely. Měl jsem mladšího bratra, který byl ochotnější sedět celý život na jednom kousku půdy. Já chtěl jen pryč, nejdál, kam mě dovede cesta, a zavedla mě přes půl světa, než jsem pochopil. Život není přímá čára, hošku, ale kruh. V první polovině se vydáváme od domova, od rodiny až na konec světa a druhá polovina nás vede zpátky, oklikami, ale spolehlivě tam, odkud jsme vyšli. A tak jsem skončil vázaný přísahou k jednomu úzkému místu — až na vzácné příležitosti někam se vypravit za záležitostmi svého kláštera — a pracuji na jednom kousíčku půdy ve společnosti svých nejbližších. A spokojeně,“ nadechl se s pocitem zadostiučinění.

Před polednem zdolali hřeben vysokého kopce, pod nimi se otevřelo údolí Conwy a za ním se země zvedala zprvu mírně a hladce, ale nad těmito zelenými plochami v dálce čněly obrovské hradby Eryri, zvedajíce lesklé ocelové štíty proti bledě modré obloze. Řeka se vinula jako stříbrná nitka křivolace mezi nánosy přílivového bahna a písku cestou na sever k moři a její vody byly v tuto hodinu tak rozprostřené a nízké, zeji bylo možno bez námahy přebrodit. A když ji přebrodili, začali stoupat, jak Cadfael varoval.

Prvních pár zelených, slunných mil vystřídala strmá stezka, jež se držela ve společnosti malého přítoku a ostře stoupala, dokud za sebou nenechali stromy a nevynořili se postupně do vysokého světa horských luk, hlodaše a vřesu, otevřeného a obnaženého jako obloha. Zde nikdy nevyryl rýhu pluh, nebyl tu žádný viditelný pohyb krom náhlého poryvu větru mezi nízkými keříky, žádní obyvatelé krom ptáků, kteří vzlétali před prvními jezdci, a jestřábů, kteří viseli takřka bez pohybu vysoko ve vzduchu. Přesto napříč touto pustou, ale krásnou divočinou mířila po náspu zřetelná silnice, dlážděná kameny a vypolštářovaná drsnou trávou, zřetelně vyvýšená nad občasné mokřady, křižující mělké tůně hnědé rašelinné vody, a ubírala se přímou čarou ke vznosné hradbě jakoby nabroušených skal, jež připadala bratru Markovi zcela neprostupná. Místy, kde se půdou prodrala pevná skála a tvořila spolehlivý podklad, zůstávala vyvýšená cesta viditelná jen jako ušlapaná stezka bez kamenné ohrady, ale stále zachovávala neúhybný směr vpřed.

„To postavili obři,“ s bázní vydechl bratr Marek.

„Postavili to lidé,“ opravil ho Cadfael. Tam, kde byla silnice zřetelně viditelná, byla široká, stačila by pro šest mužů pochodujících bok po boku, přestože jezdci mohli jet jen po třech, a Owainovi lučištníci, kteří to území dobře znali, se stáhli na obě strany a dlážděnou cestu přenechali společnosti, kterou střežili. Tu silnici nepostavili pro potěšení, říkal si Cadfael, ani pro sokolničení, ani pro lov, ale jako prostředek k rychlému přesunu velkého množství mužů z jedné pevnosti do druhé. Nedbala na stoupání, ale hleděla přímo kupředu a uhýbala jen tam, kde bylo naprosto vyloučené zachovat přímý směr, a jen potud, pokud musela obcházet překážky.

„Ale tou svislou stěnou přece nemůžeme projít,“ divil se Marek s očima upřenýma na horskou hráz.

„Ale ano, uvidíš sám, je tam brána, úzká, ale dostačující, průsmyk Bwlch y Ddeufaen. Propleteme se tamtěmi pahorky, ještě tři čtyři míle půjdeme v téhle výšce a pak zase začneme sestupovat.“

„K moři?“

„K moři,“ potvrdil Cadfael.

Přijeli k prvnímu sestupu, prvnímu chráněnému údolí s keři a stromy. V jeho srdci vyvěral pramen, z něhož se stal bystrý potok, a ten je pak provázel cestou z kopce do údolí. Už dávno nechali za sebou říčky tekoucí na východ do Conwy; zde se potoky jiskřivě vrhaly do krátkého, zbrklého života a o zlomkrk se hnaly k moři. A podle toho nejmenšího z nich, po okraji zarostlé rokle, vedla stezka, vyzdvižená na pevnou úroveň nad vodou.

Klesání se zmírňovalo, potok poněkud uhnul od cesty, náhle se před nimi otevřel široký výhled a tam skutečně bylo moře.

Přímo pod nimi ležela vesnička uprostřed svých vzorovaných polí, za ní úzký pruh louky, přecházející v slaniska a štěrková pole, pak široká plocha moře a za ní se v dálce, ale zřetelně v pozdním odpoledním slunci rýsovalo pobřeží Anglesey, jež se táhlo k severu a končilo maličkým ostrůvkem Ynys Lanog. Od pobřeží, k němuž mířili, se mělká voda třpytila jako bledé zlato proložené akvamarínem skoro až tam, kam oko dohlédlo, protože k bližšímu břehu přiléhaly po většinu vzdálenosti Lavanské písky, a teprve v dálce moře temnělo v čirou zelenkavou modř hlubokého průlivu. Při pohledu na ten div, o němž celý den snil a přemýšlel, zastavil Marek na chviličku koně a se zardělými tvářemi a rozzářenýma očima hltal okouzlen krásu a rozmanitost světa.

Cadfael náhodou obrátil hlavu a všiml si, že i někdo jiný v tom okamžiku přitáhl uzdu, snad ve stejném uchvácení. Heledd se mezi svými kanovnickými strážci zastavila a hleděla před sebe, ale pohledem zdviženým nad křišťál a zlato mělčin, přes kobaltový průliv ke vzdálenému břehu Anglesey. Rty měla přísně stažené, obočí nehybné a hleděla směrem k zemi svého ženicha, muže, o němž nevěděla nic zlého a slyšela jen dobré. Viděla, jak se manželství přibližuje až příliš rychle, a ve tváři měla tolik zaraženého a nesouhlasného smutku a tolik zatvrzelého odmítání osudu, až se Cadfael podivil, že její planoucí rozhořčení necítí kromě něho nikdo jiný a nehledá zdroj tohoto silného neklidu.

Pak stejně náhle, jako zastavila, zatřásla otěží a netrpělivě popohnala koně klusem z kopce, nechala černě oděný doprovod za sebou a proplétala se hlouběji do kavalkády, aby jej aspoň na vzpurnou chviličku setřásla.

Cadfael pozoroval její prudkou jízdu řadami knížecího průvodu a musel ji zprostit obvinění, že by se záměrně snažila přiblížit ke koni Bledriho ap Rhyse. Prostě ho měla v cestě a v následujícím okamžiku by ho byla minula. Zato v rychlosti, s níž Bledri využil příležitosti, bylo záměru dost a dost. Natáhl ruku po její uzdě a zbrzdil ji, když jeli koleno vedle kolena, a obrátil se k ní s důvěrným úsměvem, když se podvolila. Cadfael měl dojem, že v jistém okamžiku ho skoro setřásla, téměř zkřivila ústa tím svým shovívavým posměchem, který pro něj ve skutečnosti měla. Nakonec ale přece souhlasila s jeho společností, nijak nespěchajíc zbavit se svalnaté ruky, která ji zdržovala. Jeli dál spolu v okázalém přátelství, stejným krokem a v lehkém hovoru. Pohled zezadu na ně Cadfaelovi nenapovídal nic víc, než pokračování v poněkud zlomyslné, ale zábavné hře, když se však opatrně ohlédl, jak to zapůsobilo na oba kanovníky od Svatého Asapha, bylo mu víc než jasné, že pro ně to znamená cosi docela jiného. Meirionovy stažené brvy a zkamenělé rty hrozily bouří dceři a zuřivostí Bledrimu ap Rhysovi, ale zároveň tuhly obavami, co se asi odehrává za ovládanou, ale zlověstnou maskou ctnosti na Morgantově masité tváři.

Nu dobrá! Ještě dva dny, a bude konec. Budou v bezpečí v Bangoru, ženich přepluje úžinu a Heledd bude unesena na ono mlhavě namodralé pobřeží za bledě zlatými a ledově modrými Lavanskými písky. A kanovník Meirion si konečně klidně vydechne.

Dojeli na kraj slanisek a obrátili se k západu. Chvějivá hladina mělčin zrcadlila jiskřivé světlo po jejich pravici a po levici se jim zelenaly louky a háje, zvedající se terasovitě do kopců. Párkrát přebrodili váhavé potoky proplétající se slanými močály k moři. A za hodinu už jeli podél vysoké palisády Owainova královského sídla a trefu Aberu, fortnýři a stráže u bran již spatřili lesk jejich blížících se barev a hlásili dovnitř, že přijíždějí.

Z budov lemujících hradby velkého nádvoří Owainova maenolu, ze stájí, zbrojnice a síně a ze spousty obydlí pro hosty se hrnuli domácí lidé uvítat knížete domů a pohostinně přijmout hosty. Podkoní spěchali pro koně, panoši přibíhali se džbány a rohy. Hywel ab Owain, který během cesty svědomitě rozděloval hostitelské povinnosti, se pohyboval od jezdce k jezdci se zdvořilostí otcova zástupce a bezpochyby si v otcově zájmu na nich všímal i toho, co nebylo navenek zjevné, spodních proudů v jejich chování, první seskočil ze sedla a šel rovnou převzít otcovu uzdu elegantním gestem synovské úcty, nežli ji předal čekajícímu podkonímu a než se odebral políbit ruku dámě, jež vyšla z trámové síně uvítat domů svého manžela. Nebyla jeho vlastní matka! Její byli dva hošíci, kteří skákali po schodech ze síně za ní, hbití tmavovlasí čertíci, staří snad deset a sedm let a pronikavě křičící vzrušením. Pod nohama se jim pletl chundelatý houfek psů. Owainova choť byla dcerou knížete z Arwystli ve středním Walesu a její pohybliví synkové měli své syté barvy po ní. Po schodech je však rozvážněji následoval starší chlapec, snad patnáctiletý nebo šestnáctiletý. S půvabnou samozřejmostí přikročil přímo k Owainovi a byl objat s náklonností, jež se nedala nepostřehnout. Ten měl otcovy světlé vlasy, ale víc do zlatová a otcovu působivou, mužnou pohlednost, zjemnělou v překvapující krásu. Vysoký, vzpřímený, s atletickým půvabem pohybů; nemohl uniknout pozornosti v žádné společnosti a i na dálku byla patrná zářivá severská modř jeho očí, jasná, jako když krystaly safíru prozařuje vnitřní světlo. Bratr Marek ho spatřil a zatajil dech.

„Jeho syn?“ zašeptal skoro s bázní.

„Ale ne její,“ dodal Cadfael. „Další takový jako Hywel.“

„Takových nemůže být na světě mnoho,“ vydechl Marek, nespouštěje z něho oka. Krásu druhých vnímal se zvláštním, přejícným potěšením, kdežto sebe vždy pokládal za nejobyčejnějšího a nejbezvýznamnějšího ze smrtelníků.

„Ovšemže takový je jen jeden, hošku, to dobře víš, protože každý člověk, černý jako plavý, je vždycky jen jeden. Přesto,“ připustil Cadfael, když znovu zvážil jedinečnost tělesné podoby, nemluvě o duši, která ji obývala, „máme doma ve Shrewsbury málem jeho dvojníka. Tenhle chlapec se jmenuje Rhun. Kdyby ses podíval na našeho bratra Rhuna potom, co ho svatá Winifred dovedla k dokonalosti, připadal by ti jeden jako zázračná ozvěna druhého.“

Dokonce včetně jména! A takhle přece, říkal si Marek a s potěšením si vybavoval nejmladšího z těch, kdo bývali jeho bratry v Shrewsbury, má vypadat vzor knížete, syna knížete — a stejně tak světec, chráněnec světice. Veškerý jas a čistota, veškerá otevřenost a mír, vše je v jeho tváři. Není divu, že si otec uvědomuje ten zázrak a miluje ho víc než všechny ostatní.

„Rád bych věděl,“ prohodil Cadfael napůl k sobě a nevědomky tím vrhl stín na Markovo okouzlené zaujetí, „jak se na něho budou dívat její dva, až vyrostou.“

„Vyloučeno,“ prohlásil Marek pevně, „že by mu někdy přáli něco zlého, přestože hlad po půdě a po moci někdy dělá z bratrů nepřátele. Tohoto mládence by nemohl nikdo nenávidět.“

Za jeho zády se ozval chladný, suchý hlas a s lítostí poznamenal: „Bratře, závidím vám vaši jistotu, ale ani za nic bych ji nechtěl sdílet, protože pád bývá pak přímo smrtelný. Není nikdo, kdo by nemohl být nenáviděn, ať je to sebenepravděpodobnější. A také nikdo, kdo by nemohl být milován, i když je to proti zdravému rozumu.“

Nepovšimnut se k nim přiblížil Cuhelyn, který se propletl tlačenicí mužů a koní, psů, sloužících a dětí. Přes všechnu svou černou prudkost to byl velmi tichý člověk, přicházející a odcházející zcela nenápadně. Cadfael se otočil po nečekaném výroku právě včas, aby spatřil, jak pozorný pohled mladíkových bystrých očí, s natrpklou, shovívavou vřelostí obrácený na chlapce Rhuna, zostřel a zchladl, když mezi nimi prošla jiná postava, a jak upřeně ji sledoval; Cadfaelovi nejprve připadalo, že s pouhým odtažitým zájmem, ten však vzápětí zledověl v ovládané, ale nepopiratelné nepřátelství. Snad víc než v nepřátelství, spíš v jisté potlačované, ale neoblomné podezření.

Mladý muž přibližně Cuhelynova stáří a nikoli nepodobné tělesné stavby i barvy vlasů a pleti, přestože užší tváře a s poněkud delšíma rukama, stál trochu stranou a pozoroval ruch okolo sebe se založenýma rukama a rameny opřenými o zeď přízemku, jako by se ho tento bouřlivý příjezd týkal méně než ostatních v této domácnosti. Náhle se vytrhl ze své odtažitosti a přešel mezi Cuhelynem a knížetem se synem v objetí, takže zakryl výhled na Rhunovu tvář. Očividně spatřil cosi, co ho tu přece jen zajímalo, kohosi, kdo pro něj znamenal víc než duchovní od Svatého Asapha nebo mladí šlechtici z Owainovy stráže. Cadfael sledoval, jak se rázně prodírá tlačenicí a jak chytá za rukáv jednoho sesedajícího jezdce. Ten dotek, to setkání způsobily, že se Cuhelynova tvář celá napjala. Bledri ap Rhys se otočil tváří k mladíkovi, který ho oslovil, zjevně poznal známého a opatrně se k němu přihlásil. Nevítal ho nijak bouřlivě, ale na obou stranách se na okamžik objevil záblesk vřelosti a srozumění, než Bledri nasadil neúčastný výraz a než chlapec pochopil a vyslovil, jak se zdálo, jen několik slov běžného pozdravu. Zřejmě nebylo nutno předstírat, že se neznají, ale bylo nutno udržovat známost v mezích pouhé zdvořilosti.

Cadfael se krátce ohlédl přes rameno na Cuhelyna a prostě se zeptal: „Gwion?“

„Gwion!“

„Byli si nějak blízcí? Tihle dva?“

„Ne. O nic bližší než dva muži sloužící stejnému pánovi.“

„To by mohlo stačit na nějakou nekalotu,“ drsně prohlásil Cadfael. „Říkal jste mi, že dal slovo, že se nepokusí o útěk. Jinak ale neslíbil, že se vzdá své věrnosti.“

„Je celkem přirozené, že rád vidí jiného leníka,“ odvětil Cuhelyn klidně. „Své slovo dodrží. A pokud jde o Bledriho ap Rhyse, já se postarám, aby i on dodržel podmínky svého pobytu u nás.“ Otřásl se a vzal každého z nich za jednu paži. Kníže, jeho manželka a synové stoupali po schodech do síně a nejbližší členové domácnosti je beze spěchu následovali. „Pojďte, bratři, odvedu vás tam, kde budete bydlet, a ukážu vám kapli. Používejte ji, jak budete potřebovat. Přijde se vám představit knížecí kaplan.“

V soukromí přiděleného bytu, vestavěného do ochranné zdi maenolu, seděl bratr Marek, už osvěžený, a jak prozrazoval výraz jeho velkých šedých očí, probíral v duchu vše, co se odehrálo při jejich příjezdu do Aberu. Posléze řekl: „Nejvíc mě překvapilo a zarazilo, jak podobní jsou si ti dva — ten mladý leník Anarawdův a Cadwaladrův. Není to jen tím, že jsou stejně staří, že mají stejně stavěné tělo, stejně stavěnou tvář, ale v obou je stejná vášnivost. Ve Walesu platí jiný druh věrnosti, Cadfaele, dokonce silnější než pouto, které spojuje Normany, aspoň mi to tak připadá. Jsou na opačných stranách, váš Cuhelyn a tenhle Gwion, a přitom by mohli být bratři.“

„A jak by to u bratrů být mělo, ale někdy není, mají jeden k druhému úctu a jeden druhého má rád. Což by jim nijak nebránilo, aby jeden druhého nezabil,“ připustil Cadfael, „kdyby se jejich páni střetli na bitevním poli.“

„To mi právě připadá tak špatné,“ pronesl Marek se vší vážností. „Jak se mohou jeden na druhého podívat a nevidět sami sebe? Tím spíš, když teď žijí na stejném dvoře a přiznali si svou náklonnost?“

„Jsou jako dvojčata, jeden se narodil jako levák, druhý jako pravák, současně dvojníci a protiklady. Dovedli by zabít bez zášti a zemřít bez zášti. Bůh uchovej,“ dodal Cadfael, „aby na to někdy došlo. Ale jedno je jisté. Cuhelyn bude pozorovat každý okamžik, kdy se jeho zrcadlový obraz otře o Bledriho ap Rhyse, a neujde mu jediné slovo, jediný pohled, které si ti dva vymění. Myslím totiž, že o Cadwaladrově vyvoleném poslu ví víc, než nám zatím řekl.“

Při večeři v Owainově síni bylo jídlo dobré, medovina i pivo tekly proudem a hudba na harfu byla jedna z nejlepších. Hywel ab Owain zpíval a improvizoval o kráse Gwyneddu a o jeho skvělé historii a Cadfaelovo vzpurné srdce na půl hodiny shodilo kutnu a sledovalo verše hluboko do hor ve vnitrozemí za Aberem a přes bledé zrcadlo Lavanských písků ke královskému pohřebišti Llanfaes na Anglesey. V mládí všechna jeho dobrodružství mířila na východ, nyní ve starším věku se oči i srdce obracely k západu. Nebesa a svatyně blažených leží na západě, a to v každé pověsti a v každé obraznosti, alespoň pro lidi keltského původu. Vhodný námět na zamyšlení pro starce. Ale tady, v knížecím llysu Gwyneddu, si Cadfael starý nepřipadal.

Zdálo se, že ani smysly mu ještě neotupěly, zatímco si užíval svých snů, protože docela bystře postřehl okamžik, kdy Bledri ap Rhys objal Heledd paží, zatímco mu nalévala medovinu. Neušla mu ani ledová strnulost obličeje kanovníka Meiriona při té podívané, ani to, jak se Heledd, uvědomujíc si ten zlověstný pohled, schválně nevyprostila hned a s úsměvem něco špitla Bledrimu do ucha — mohla to být stejně dobře nadávka jako poklona, ačkoli nebylo pochyb o tom, jak si to vyložil otec. Nu, jestli si děvče hraje s ohněm, čí je to vina? Prožila s otcem mnoho let v poslušnosti a lásce, takže si zasloužila jeho důvěru. Bledri ap Rhys přece pro ni neznamenal nic než příležitost vylít si hořkost vůči otci, který má tolik naspěch, aby se jí zbavil.

Po úvaze se také nezdálo, že by měl Bledri ap Rhys o Heledd opravdový zájem. Své gesto obdivu a dvornosti provedl téměř roztržitě, jako by se od něho očekávalo, a přestože je doprovodil úsměvnou poklonou, pustil ji, jakmile se odtáhla, a vrátil se pohledem k jistému mladému muži sedícímu mezi šlechtici ze stráže u dolejšího stolu. Gwion, poslední zatvrzelý rukojmí, jenž se odmítl zříci absolutní oddanosti Cadwaladrovi, seděl mlčky mezi svými vrstevníky a nepřáteli, z nichž někteří se stejně jako Cuhelyn stali jeho přáteli. Během celé hostiny se držel stranou a střežil své myšlenky, dokonce i své oči. Kdykoli však vzhlédl k vyvýšenému stolu, jeho zrak spočinul na Bledrim a Cadfael nejméně dvakrát postřehl, jak si vyměnili krátký zářivý pohled, jakým se spojenci dorozumívají tam, kde nelze otevřeně mluvit.

Než večer skončí, ti dva se sejdou někde o samotě, pomyslel si Cadfael. A pročpak? O setkání vášnivě neusiluje Bledri, přestože ten byl na svobodě a v podezření, že má nějaké tajné poselství. Ne, Bledriova sluchu se domáhá Gwion a trvá na tom. To Gwion má nějaký hluboký, naléhavý záměr, k jehož uskutečnění potřebuje spojence. Gwion, který dal slovo, že Owainovo zajetí neopustí. Což Bledri ap Rhys neudělal.

Nu, Cuhelyn se zaručil za Gwionovu spolehlivost a zavázal se ke stálému sledování Bledriho ap Rhyse. Cadfaelovi však připadalo, že llys je dost velký a spletitý a že hlídání mu dá hodně práce, jestliže jsou ti dva rozhodnuti, že se mu vyhnou.

Paní zůstala s dětmi v soukromí a nevečeřela v síni. Také kníže se brzy odebral do svých pokojů, vždyť byl několik dní vzdálen od rodiny. Vzal s sebou svého nejmilovanějšího syna a hostitelské povinnosti přenechal Hywelovi, dokud se hosté nerozhodnou jít spát. Nyní, když každý muž mohl svobodně měnit místo nebo se jít v pozdním večeru projít na čerstvý vzduch, nastal v síni značný pohyb, a kdo by mohl v hluku mnoha hovorů a hudby harfeníků, v dýmu pochodní a v šerých koutech stále sledovat jednoho muže mezi tak mnohými? Cadfael zaznamenal, když Gwion odešel od mladých mužů z domácnosti, ale Bledri ap Rhys stále seděl na svém skromném místě u konce vyvýšeného stolu a poklidně si užíval medoviny — jen střídmě, jak si Cadfael všiml — a bedlivě sledoval vše, co se kolem něho dělo. Zdálo se, že na něj udělal dojem pevný řád panovnické domácnosti, Owainova zbrojní síla i počet, ukázněnost a sebejistota mladých mužů ze stráže.

„Myslím, že bychom mohli mít kapli sami pro sebe, kdybychom tam šli nyní,“ pošeptal Cadfaelovi bratr Marek.

Byla přibližně doba večerní bohoslužby. Bratr Marek by nespal, kdyby zanedbal obřad. Cadfael vstal a vyšel s ním ze dveří velké síně do svěžího nočního chládku a přes vnitřní nádvoří k dřevěné kapli u vnější zdi. Ještě nebyla úplná tma a nebylo příliš pozdě, odhodlaní pijáci v síni ještě neukončí svou sešlost a ve stinných průchodech mezi budovami maenolu se beze spěchu a tiše pohybovali už jen ti, kdo měli ještě nějaké povinnosti, v příjemné únavě na konci dlouhého, ale uspokojivého dne.

Byli ještě několik metrů ode dveří kaple, když se z ní vynořil muž, zahnul podél řady obydlí přilepených ke zdi strážnice a zmizel v jednom úzkém průchodu za velkou síní. Nešel blízko nich a mohl to být kdokoli z vyšších a starších hostů Owainova dvora. Nespěchal, ale ubíral se klidně a trochu unaveně k nočnímu odpočinku. Cadfaelova mysl se však tak vytrvale zabývala Bledrim ap Rhysem, že si byl prakticky jistý mužovou totožností i v houstnoucím šeru.

Byl si už naprosto jistý, když vstoupili do kaple, mdle osvětlené růžovým okem věčné lampičky na oltáři, a spatřili stínový obrys muže klečícího trochu stranou od jezírka světla. Ihned si je neuvědomil, nebo se tak aspoň tvářil, přestože se nesnažili vejít nijak tiše, a když se zarazili a zůstali strnule v pozadí, aby ho nevyrušili z modliteb, nedal najevo, že je vnímá, ale zůstal skloněný a zahloubaný, s tváří ve stínu. Posléze se pohnul, vzdychl, zvedl se, a když je míjel, bez překvapení jim tiše popřál: „Dobrou noc, bratři!“ Červené očko oltářní lampy vykreslilo zřetelně jeho profil, ale jen na okamžik; ten však stačil, aby zřetelně poznali soustředěné, zachmuřené mladistvé rysy Gwionovy.

Bylo už dlouho po večerní, minula půlnoc a oni pokojně spali ve svém společném pokojíku, když nastal poplach. První známky, náhlý hluk u hlavní brány maenolu, dušené tepání vjíždějících kopyt i vzrušená rozmluva mezi jezdcem a stráží prošly Cadfaelovými smysly vzdáleně a snově, aniž ho vytrhly ze spaní, ale Markovo mladší ucho a mysl předrážděná vzrušujícím dnem se probudily ještě předtím, než šum hlasů zesílil v hlasité rozkazy a muži z domácnosti začali pohotově, ač ospale vybíhat z rákosí nastlaného v síni a z mnoha dalších obydlí v maenolu na nádvoří. Pak zbytky nočního klidu drsně ukončilo zatroubení na roh a Cadfael se vykutálel z pokrývek rovnou na nohy, čilý a připravený k činu.

„Co se děje?“

„Někdo přijel a měl naspěch! Jen jeden jezdec!“

„Pro maličkost by nebudili celý dvůr,“ usoudil Cadfael, nazul sandály a hnal se ke dveřím. Roh zaryčel znovu, jeho hlas se silnou ozvěnou odrážel od budov v knížecím llysu, i když zdi trochu tlumily jeho ostrost, a na nádvoří se na jeho volání sbíhali mladí muži ve zbroji a hukot mnoha hlasů, dosud tlumených úctou k nočnímu tichu, postupně sílil v duté hřmění beze slov, připomínající bouřlivý příliv. Z všech otevřených dveří prýštily do tmy nitky světla rychle rozžíhaných lampiček a svíček a tu a tam vyčarovávaly z davu jednotlivé tváře. Ke stájím byl odváděn vyčerpaný kůň se svěšenou hlavou a jeho jezdec, nedbající na spoustu rukou, které se ho snažily zastavit, a na hlasy, jež se ho na cosi dotazovaly, se prodíral tlačenicí k velké síni. Sotva se dostal pod schody, otevřely se nad ním dveře a vyšel Owain ve svém kožešinovém nočním plášti, velký a tmavý proti světlu uvnitř, v patách s panošem, který ho přiběhl vzbudit novinou, že někdo přijel.

„Tady jsem,“ pravil kníže hlasitě, jasně a naprosto čile. „Kdo mě hledá?“ Když postoupil ke kraji schodů, světlo zevnitř padlo na tvář posla a Owain ho poznal. „To jsi ty, Goronwy? Z Bangoru? Co je nového?“

Posel se skoro nenamáhal pokleknout. Znali ho tu, byl důvěryhodný a obřadnosti byly ztrátou času. „Pane, v podvečer přijel posel se vzkazem z Carnarvonu a já vám tu zprávu vezu tak rychle, jak může běžet kůň. Kolem nešpor zahlédli na západě u Abermenai velké loďstvo ve válečném uspořádání. Námořníci tvrdí, že jsou to dánské lodě z dublinského království, jež připlouvají plenit Gwynedd a donutit vás k jednání. A je s nimi váš bratr Cadwaladr! Přivezl je sem, aby ho pomstili a znovu dosadili vám navzdory. Službu, kterou by mu neprokázali z lásky, si koupil slibem zlata.“

[ V ]

V Owainově říši mohl vpád zmatku způsobit chvilkové ohromení, ale ne rozvrat. Kníže uvažoval a rozhodoval příliš rychle a rozhodně na to, aby vznikl chaos. Než tlumený hukot hněvu a rozhořčení obletěl nádvoří, po boku knížete stál velitel stráže a čekal na rozkazy. Rozuměli si dostatečně dobře a nepotřebovali mnoho slov.

„Je ta zpráva jistá?“ ubezpečoval se Owain.

„Jistá, můj pane. Posel, od něhož jsem ji dostal, je sám viděl z dun. Byli příliš daleko na to, aby mohl spočítat lodě, ale není sporu o tom, odkud připlouvají, a sotva se dá pochybovat, proč. Vědělo se, že k nim uprchl. Pro co jiného by se vracel s takovou silou než pro zúčtování?“

„Dočká se ho,“ klidně poznamenal Owain. „Jak dlouho potrvá, než přistanou?“

„Do rána jistě, pane. Měli roztažené plachty a vítr vytrvale vane od západu.“

Owain se zamyslel, jen co by stačil nabrat dech. Snad čtvrtina koní ve stájích má za sebou dlouhou, třebaže ne namáhavou včerejší cestu a stejný počet jeho ozbrojenců tu cestu podnikl a veselil se v síni do pozdních hodin. A jízda, kterou mají nyní před sebou, bude naléhavá a rychlá.

„Je málo času, nestačím svolat ani polovinu Gwyneddu,“ přemítal, „ale zajistíme si zálohy a cestou do Carnarvonu posbíráme, koho budeme moci. Potřebuji šest kurýrů, jeden ať ihned jede před námi, ostatní povezou mou výzvu do Arlechweddu a Arfonu. Svolejte muže do Carnarvonu. Třeba je nebudeme potřebovat, ale lépe mít jistotu.“ Písaři přijali očekávaný pokyn a zmizeli s chvályhodným klidem připravit zapečetěné rozkazy, které kurýři rozvezou náčelníkům dvou cantrefů, ještě než skončí noc. „Nyní ať si jde každý muž nosící zbraň lehnout,“ zvýšil Owain hlas, až doletěl k okolním zdem a odrazil se od nich, „a ať si všichni co nejvíc odpočinou. Za rozbřesku vyrazíme.“

Cadfael naslouchal na okraji zástupu a schvaloval to. Ať kurýři rozhodně vyjedou už v noci, ale přesouvat vojsko po kraji za tmy by byla ztráta času, který se dá lépe využít k obnově sil. Owainovi bojovníci se rozešli, třebaže neochotně; jen velitel jeho tělesné stráže se vrátil ke svému pánovi, jakmile se ujistil, že všichni jeho muži do písmene uposlechli.

„Pošli pryč ženy,“ prohodil Owain přes rameno. Jeho manželka a její dámy zůstaly stát nahoře ve vchodu síně, mlčky, jen mladší služebné si rozčileně šeptaly. Odcházely stísněně, stále se ohlížejíce, spíš vzrušené a zvědavé než poplašené, ale odešly. Kněžna ovládala svou domácnost stejně pevně jako Owain své bojovníky. Zůstali jen správcové a starší rádci a ti ze sloužících, kteří mohli být potřební, muži ze zbrojnice, stájí, skladů, pivovaru a pekárny. Ozbrojení muži potřebují i jiné věci než pochodně a luky, a když se k posádce přidá několik set dalších, je třeba následovat je se zásobovacím vozatajstvem.

V menší skupince, která se nyní shlukla kolem knížete, si Cadfael všiml Cuhelyna. Zdálo se, že vstal rovnou z postele, probuzen zřejmě ze spánku, protože na sebe naházel oblečení jen naspěch — on, zvyklý ukazovat se jen vzorně upravený. A byl tam Hywel, bdělý a tichý, po otcově boku. Také Gwion stál trochu stranou, pozorně a nehybně, jak ho Cadfael viděl poprvé, jako když se ho starosti Owaina Gwynedda netýkají, přestože je čestně uznává. A kanovník Meirion a kanovník Morgant stáli vedle sebe, pozorujíce krizi, která pro jednou neměla nic společného s Heledd a přímo neohrožovala žádného z nich. Také byli diváky, ne účastníky. Jejich úkolem bylo dopravit nepříliš ochotnou nevěstu bezpečně do Bangoru a do ženichovy náruče. A u Bangoru žádné dánské lodě nebyly a pravděpodobně nebudou. Heledd byla pro tuto noc bezpečně ubytována s kněžninými ženami a určitě si s nimi teď vzrušeně povídá o tom, co jí může připadat jako vítané rozptýlení.

„Tak tohle jsou ty následky, na něž narážel Bledri ap Rhys,“ ozval se Owain do napjatého ticha, s nímž byl očekáván jeho výrok. „Kdo jiný by lépe věděl, co měl můj bratr v plánu! Řádně mě varoval. Dobrá, ten počká. Do rána musíme vyřídit jiné věci. Pokud je bezpečně v posteli, má to čas.“

Kurýři, kteří měli odjet k jeho vazalským knížatům, se už scházeli, zahaleni do plášťů na noční jízdu, a podkoní přiváděli ze stájí osedlané koně. První z nich skoro klusal, vlečen vrchním stájníkem, očividně vyvedeným z míry. Ještě se ani nezastavil a už vyhrkl jedním dechem:

„Pane, ze stájí zmizel jeden kůň i s postrojem! Znovu jsme je přehlíželi, chtěli jsme vám najít na ráno toho nejlepšího. Pěkný, mladý ryzák bez bílých znaků a sedlová přikrývka, sedlo a uzda, všechno, co k němu patřilo, je pryč.“

„A kůň, na kterém sem přijel — myslím Bledri ap Rhys? Jeho vlastní kůň, na kterém přijel ke Svatému Asaphu?“ ostře se ozval Hywel. „Tmavý sedák se světlejšími skvrnkami na bocích? Ten tam je?“

„Vím, kterého myslíte, pane. S tímhle ryzákem se nemůže rovnat. Je ještě vyčerpaný po včerejšku. Ten tam je. Ať byl ten zloděj, kdo chtěl, věděl, kterého si vybrat!“

„A měl pořádně naspěch!“ rozohněně dodal Hywel. „Určitě je pryč. Utekl za Cadwaladrem a jeho irskými Dány do Abermenai. Jak se k čertu dostal přes bránu? A s koněm!“

„Jděte se někdo zeptat stráží,“ nařídil Owain bez velkého zájmu a ani se neotočil, aby se ujistil, že někdo uposlechl rozkazu. Strážní u všech bran maenolu byli muži, jimž mohl důvěřovat, o čemž svědčilo i to, že se sem žádný z nich nerozběhl ze svého místa, ať byl nevímjak zvědavý, jaká bouře se odehrává tam, kam nevidí. Jen tady, u hlavní brány, jíž vstoupil posel z Bangoru, se někdo pohnul z místa, a to jen důstojník stráže. „Člověka nezadrží žádné zámky,“ smířeně uvažoval Owain, „pokud je zdatný a odhodlaný dostat se pryč. Každá zeď, jaká kdy byla postavena, se dá zlézt, když je dostatečný důvod. A on je do poslední nitky člověk mého bratra.“ Opět se obrátil k unavenému poslu. „Moudrý cestující se potmě drží silnice. Nepotkal jsi cestou k nám nějakého osamělého muže, který by mířil na západ?“

„Ne, pane, nikoho od té doby, co jsem překročil Cegin, a tam jen naše vlastní lidi, které jsem znal, a ti nijak nespěchali.“

„Už bude daleko z dosahu, ale aspoň za ním pošleme Einiona s mým zatykačem. Kdo ví? Kůň může při rychlé jízdě potmě zchromnout, člověk může v kraji, kde to nezná, zabloudit. Ještě ho třeba zastavíme,“ pravil Owain a otočil se na správce, který se běžel vyptat stráží u postranních bran llysu. „Tak co?“

„Nikoho nestavěli, nikdo neprošel. Už ho od pohledu znají, přestože je tu cizí. Ať se dostal ven jakkoli, přes brány ne.“

„To jsem si myslel,“ zasmušile přitakal kníže. „Nikdy nebyli na stráži nedbalí. Dobrá, rozešli kurýry, Hywele, a pak za mnou přijď do mého pokoje. Cuhelyne, pojď s námi.“ Krátce se rozhlédl, zatímco jeho poslové nasedali.na koně. „Gwione, tohle není vaše chyba ani vaše věc. Jděte si lehnout. A nezapomínejte na své čestné slovo. Nebo je vezměte zpátky,“ dodal suše, „ale zůstaňte pod zámkem, než se vrátíme.“

„Dal jsem slovo,“ opáčil Gwion povýšeně, „a dodržím je.“

„A já je přijal,“ řekl kníže už mírněji, „a důvěřuji mu. Ale teď už jděte, co byste tu chtěl ještě dělat?“

Ano, co vlastně, ušklíbl se Cadfael, jedině že nám závidí svobodu, kterou sám sobě odepřel. A okamžitě ho napadlo, že Bledri ap Rhys, ten ohnivý zastánce, který tak horlivě obhajoval svého pána a v jeho jménu vyhrožoval, žádný slib nedal a téměř jistě měl jen před pár hodinami s Gwionem v kapli velmi osobní a naléhavou poradu a nyní je na cestě za Cadwaladrem do Abermenai s velkými znalostmi o Owainových pohybech, jeho bojové síle a obranných možnostech. Gwion nikdy neslíbil nic jiného, než že neuteče. Mohl se uvnitř hradeb pohybovat po libosti, jeho svoboda se dokonce možná vztahovala i na tref za branou. Za to dobrovolně souhlasil se zadržením. Za Bledriho ap Rhyse nikdo nic takového neslíbil. A Gwion svou neoblomnou věrnost Cadwaladrovi nepředstíral. Bylo mu možno vyčítat zradu, jestliže pomohl neočekávanému spojenci uniknout a vrátit se ke svému knížeti? Citlivá otázka! Jak znal, třebaže jen z druhé ruky od Cuhelyna, Gwionovu tvrdošíjnou a bojovnou oddanost, třeba své věznitele opakovaně upozorňoval na hranice svého čestného slova a na to, s jakým zápalem se zmocní jakékoli příležitosti posloužit pánovi, kterého tak paličatě miloval i tady v dálce.

Gwion se pomalu a váhavě otočil, když vzal na vědomí, že je propuštěn, ale pak se zastavil a stál se sklopenou hlavou a nerozhodně, za okamžik se však prudce sebral a odkráčel místo toho ke kapli, jako by ho neodolatelně přitahovalo červené světélko z pootevřených dveří. Za co se bude Gwion modlit teď? Za úspěšné přistání Cadwaladrových dánských žoldnéřů a rychlou, nekrvavou dohodu mezi bratry místo hrozné války? Nebo za klid své duše? Při své urputné počestnosti třeba považuje i svou oddanost za hřích, když vedla k jistému porušení přísahy. Složitá duše, citlivá na každou vnitřní výčitku, i kdyby šlo jen o malý hříšek.

Cuhelyn, který mu asi rozuměl nejlépe a nejvíc se mu podobal, ho na odchodu sledoval se zamyšleně staženým obočím, dokonce udělal podvědomě pár kroků za ním, ale rozmyslel si to a vrátil se k Owainovi. Kníže, velitelé a rádci vystoupili po schodech k velké síni a soukromým pokojům, naplněni čerstvou rozhodností, zmizeli uvnitř. Cuhelyn je následoval již bez ohlédnutí a Cadfael s Markem a s několika postávajícími sloužícími a dvořany zůstali na téměř vyprázdněném dvoře. Sneslo se ticho a po rušném dni nastal temný klid. Vše bylo známé a jasné, všechno pod kontrolou a bude to zdatně vyřízeno.

„A nás se to vlastně netýká,“ tiše pronesl bratr Marek vedle Cadfaela.

„Vůbec ne, my musíme ráno osedlat a pokračovat v cestě do Bangoru.“

„Ano, to musíme,“ souhlasil Marek. V hlase mu zazněla zvláštní stísněnost a lítost, jako by pokládal téměř za nelidské odejít od takové pohromy, jít za svým vlastním úkolem a nechat tu vše nejisté a nedořešené. „Zajímalo by mě, Cadfaele… byly stráže u bran, jsou u všech bran považovány za dostatečné? Myslíte, že hlídali i jeho, tady vevnitř, nebo spoléhali na to, že nepřekoná hradby? Stál někdo přede dveřmi jeho bytu a sledovali ho, když šel ze síně na lůžko?“

„Z kaple na lůžko,“ opravil ho Cadfael, „pokud to někdo dostal za úkol. Ne, Marku, dívali jsme se přece za ním. Nikdo mu nešel v patách.“ Podíval se přes nádvoří k uličce, kde zmizel Bledri, když vyšel z kaple. „Nejsme si náhodou všichni příliš jisti tím, že známe pravdu o tom, co se tady stalo? Kníže měl pochopitelně na starosti naléhavější věci, ale neměl by se někdo přesvědčit o tom, čemu jsme tak snadno uvěřili?“

Gwion se pomalu a mlčky vynořil z otevřených dveří kaple a zavřel za sebou, takže červená jiskřička zmizela. Trochu unaveně přešel nádvoří a zdálo se, že si dva muže stojící mlčky ve stínu neuvědomuje, dokud Cadfael nevykročil, nezastavil ho a mírumilovně nepoložil otázku tomu, kdo by mohl znát odpověď: „Okamžik! Víte, ve kterém z těch mnoha bytů tady dnes přespával Bledri ap Rhys?“ A když se mladý muž prudce zastavil a obrátil k němu překvapený a ostražitý obličej, vysvětlil: „Viděl jsem, že jste ho včera zdravil, když jsme přijížděli, tak jsem si myslel, že to třeba víte. Jistě jste byl rád, že si můžete popovídat se starým známým, dokud tu je.“

Dlouhé ticho bylo jaksi výmluvnější než to, co nakonec řekl v odpověď. Bylo by celkem přirozené okamžitě opáčit: „Proč to chcete vědět? Co na tom teď záleží?“, když obydlí musí být prázdné, pokud muž, který tam spal, v noci uprchl. Z přestávky bylo jasné, že Gwion musel dobře vědět, kdo ho to překvapil v kapli, a uvědomoval si, že museli vidět Bledriho odcházet. Měl čas se zamyslet, než promluvil: „Byl jsem rád, že vidím muže z vlastního kmene. Jsem tu rukojmím už přes půl roku. To vám určitě řekli. Správce mu přidělil jeden z pokojů u severní zdi. Mohu vám to ukázat. Ale co na tom teď záleží? Je pryč. Jiní mu to možná zazlívají,“ dodal povýšeně, „ale já ne. Kdybych byl svobodný, udělal bych to jako on. Nikdy jsem se netajil tím, komu patřila má oddanost. A stále patří!“

„Bůh uchovej, aby někdo někoho zatracoval proto, že zůstává věrný,“ souhlasil mírumilovně Cadfael. „Měl Bledri pokoj sám pro sebe?“

„Ano.“ Gwion pokrčil rameny nad takovým zájmem, který, jak se zdálo, nechápal, ale usoudil, že pro tyhle putující benediktiny to asi něco znamená. „Nikdo jej s ním nesdílel, aby mu zabránil v odchodu, jestli to myslíte takhle.“

„Spíš jsem uvažoval,“ namítl Cadfael, jestli neděláme příliš snadno závěry z toho, že chybí kůň. Pokud bydlel v odlehlém koutě jiného nádvoří a mezi námi a jím stálo několik zdí, třeba celý ten rozruch zaspal a pořád ještě nevinně pochrupuje. Když nocoval sám, neměl ho kdo vzbudit, jestli má tvrdé spaní.“

Gwion stál a civěl na něho se zdviženým hustým tmavým obočím. „To máte vlastně pravdu, nebýt troubení, člověk, který má dost vypito, mohl všechno zaspat. Pochybuji o tom, ale jestli cítíte potřebu se sám přesvědčit… nemám to při cestě, ale ukážu vám to.“ A bez dalších řečí zamířil do průchodu mezi zadní stranou velké síně a dlouhou dřevěnou stěnou zásobárny a zbrojnice. Následovali jeho hbitou postavu jako stín v šeru směrem k dlouhé řadě domků chráněných vnější hradbou.

„Třetí dveře byly jeho.“ Byly maličko pootevřené a štěrbinou nebylo vidět žádné světlo. „Jděte dovnitř, bratři, a přesvědčte se sami. Ale vypadá to, že je pryč i se všemi svými věcmi.“

Řada pokojíků byla vybudována pod ochozem pro strážné podél vnější zdi a tonula v jeho stínu. Cadfael viděl jen jedny schody na ochoz, široké, pohodlně přístupné a dobře viditelné od hlavní brány. Mimoto by nebylo snadné slézt na vnější straně, leda s dlouhým lanem, protože střelecký ochoz vyčníval přes hradbu a pod ním byl příkop. Cadfael sáhl na dveře a otevřel je do tmy. Oči, které si mezitím už zvykly na tmu a jen na tu trochu světla, jež poskytovala jasná, ale bezměsíčná obloha, okamžitě zase osleply. Uvnitř se nic nepohnulo, neozval se žádný zvuk. Otevřel dveře dokořán a postoupil o pár krůčků do komůrky.

„Měli jsme si vzít pochodeň,“ prohodil Marek za jeho zády.

Zdálo se, že to ani není třeba, bylo jasné, že v místnosti nikdo není. Ale Gwion, shovívavý vůči těmto neodbytným návštěvníkům, nabídl z prahu: „Ve strážnici jistě hoří ohřívadlo. Přinesu světlo.“

Cadfael udělal další krok dovnitř a téměř klopýtl, když se mu noha bezhlučně zamotala do záhybů nějaké měkké látky, jako by z postele spadla zmuchlaná pokrývka. Shýbl se, chvíli šátral po hrubé tkanině a našel v ní cosi pevnějšího. Ucítil v ruce kus rukávu, ve vzduchu teple zavoněla vlna, a jak rukáv zvedal, uvnitř látky se zahoupalo cosi těžkého a hutného. Opět to jemně spustil a tápal směrem dolů k těžkému lemu a dál, kde nahmatal hladké, povolené lidské maso, chladnoucí, ale ještě ne studené. Skutečně to byl rukáv a v něm paže a na konci paže velká, svalnatá ruka.

„Ano,“ prohodil přes rameno, „přineste světlo. Budeme potřebovat co nejvíc světla.“

„Co je?“ vydechl napětím Marek, strnule stojící vzadu.

„Podle všech známek je tu mrtvý muž. Mrtvý několik hodin. A pokud se neporval s někým, kdo mu bránil v útěku a nenechal ho tady ležet, kdo jiný by to byl než Bledri ap Rhys?“

Gwion přiběhl s pochodní a zasadil ji do držáku na stěně, určeném jen pro malou lucerničku. V takové stísněné prostoře nebylo správné používat pochodně, ale tohle byla kritická situace. Skrovné zařízení pokojíku se ostře vyrýsovalo ze tmy: zválené lůžko u zadní stěny, rozházené pokrývky, visící k zemi, zřetelný obrys dlouhého těla vtlačený do slamníku. Na polici u čela postele, hostu po ruce, stála miskovitá lampička. Nebyla uhašena, ale dohořela sama a zůstala v ní jen skvrna po oleji a zuhelnatělý knot. Pod policí ležel napůl rozbalený kožený sedlový vak a na něm nedbale pohozený kabátec, nohavice, košile a svinutý plášť, který Bledri cestou nepotřeboval. A v koutě jezdecké boty, jedna posunutá a překocená, jako by ji někdo odkopl.

A mezi lůžkem a dveřmi se u Cadfaelových nohou válel Bledri ap Rhys s rukama i nohama rozhozenýma, hlavu opřenou o dřevěnou stěnu, jako by ho zvedla a odhodila silná rána. Oči měl pootevřené a velké pravidelné zuby obnažené v křečovitém úšklebku. Suknice županu se v nepořádku vzdouvala okolo něho, přednice byla na prsou rozhalená a pod županem byl nahý. V blikavém světle pochodně nebylo jasné, zda je ztmavlá skvrna na levé čelisti a na tváři stínem nebo modřinou, ale nikdo nemohl přehlédnout zející ránu nad srdcem a krev, která z ní vytekla po záhybech roucha pod bok mrtvého. Dýka, jež ránu zasadila, byla rychle vytažena a život vzala s sebou.

Cadfael přiklekl k tělu a jemně odsunul vlněný župan, aby bylo ránu v mihotavém světle lépe vidět. Gwion, který váhal mezi dveřmi, zda vstoupit, se zhluboka nadechl a vypustil dech prudkým vzlykem, až se plamen pochodně divoce zazmítal a po mrtvé tváři jako by přešel záchvěv života.

„Klid,“ pravil shovívavě Cadfael a nahnul se k pootevřeným očím. „On už klid má. Já vím, že byl stejné příslušnosti jako vy. A je mi to líto!“

Marek stál mlčky a nehybně a shlížel dolů s nepolekaným soucitem. „Jestlipak měl ženu a děti?“ řekl nakonec. Cadfael zaznamenal, čeho si budoucí kněz všiml nejdříve, a musel to ocenit. Kristus by nejspíš reagoval stejně. Neřekl by „bez zpovědi a v nebezpečí!“, dokonce ani „kdy byl naposled u zpovědi a dostal rozhřešení?“, ale „kdo se postará o jeho děti?“

„Ženu i děti,“ odpověděl tichoučce Gwion. „Vím to. Postarám se.“

„Kníže vám to jistě dovolí,“ ubezpečil ho Cadfael. Trochu ztuhle se zvedl z kleku. „Musíme jít a povědět mu, co se stalo. Jsme pod jeho pravomocí a hosty v jeho domě, všichni, tento muž nikoli nejméně, a tohle je vražda. Vezměte pochodeň, Gwione, jděte napřed a já zavřu dveře!“

Gwion bez ptaní poslechl tento cizí hlas, přestože mu neměl co přikazovat a uznával ho jen z vlastní vůle. Na prahu klopýtl, třebaže nesl světlo, ale Marek ho podržel za paži, dokud nenabyl rovnováhy, a stejně zdvořile ho pustil, jakmile stál pevně. Gwion neřekl ani slovo, nepoděkoval a Marek to také neočekával. Kráčel před nimi jako hlasatel, pochodeň v ruce, přímo ke schodům velké síně a už pevnou rukou jim posvítil dovnitř.

„Všichni jsme se mýlili, můj pane,“ promluvil Cadfael, „když jsme se domnívali, že Bledri ap Rhys uprchl od vaší pohostinnosti. Neodešel daleko a nepotřeboval na tu cestu ani koně, přestože je to ta nejdelší, na jakou se člověk může vydat. Leží mrtvý v bytě, který mu váš správce přidělil. Podle toho, jak to tam vypadá, utíkat ho ani nenapadlo. Neříkám, že spal, ale jistě ležel v posteli a jistě přehodil přes svou nahotu župan, když vstal, aby šel vstříc tomu, kdo ho přišel vyrušit z odpočinku. Tihle dva viděli to, co já, a potvrdí to.“

„Je to tak,“ přisvědčil bratr Marek.

„Je to tak,“ přisvědčil i Gwion.

Okolo Owainova poradního stolu v jeho stroze vybaveném soukromém obydlí zavládlo ticho. Velitelé jeho vojska znehybněli a čekali, co udělá kníže. Hywel, který stál u otcova ramene a právě před něho kladl pergamen, strnul s napůl rozvinutým listem v ruce a široce rozevřené oči upíral na Cadfaela.

Owain chvíli přemítal a pak pravil: „Mrtvý!“ Spíš trávil zprávu, která mu náhle byla předložena, než aby o ní pochyboval. „Dobrá.“ A vzápětí: „A jak zemřel?“

„Dýkou do srdce,“ s jistotou odpověděl Cadfael.

„Zepředu? Tváří v tvář?“

„Nechali jsme ho, jak jsme ho našli, pane. Může se na něj podívat váš lékař. Domnívám se,“ pokračoval Cadfael, „že dostal silnou ránu, která ho odhodila na stěnu, takže omráčený upadl. Ten, kdo ho srazil, jistě stál proti němu tváří v tvář; bylo to střetnutí, ne přepadení zezadu. A v tu chvíli nebyla použita zbraň. Někdo proti němu vyrazil pěstí ve velkém hněvu. Potom byl Bledri bodnut, když už ležel. Krev mu stekla do záhybů županu a natekla pod levý bok. Ani se nepohnul. Když byl bodnut, nebyl při vědomí.“

„Bodl ho tentýž člověk?“ zeptal se Owain.

„Kdo ví? Je to pravděpodobné, ale ne jisté. Pochybuji ovšem, že by bezmocně ležel víc než pár okamžiků.“

Owain rozestřel ruce na stole před sebou a odstrčil poházené pergameny. „Říkáte, že byl Bledri ap Rhys zavražděn. Pod mou střechou. V mé péči, ať už se do ní dostal jakkoli, jako přítel nebo nepřítel, ale byl v mém domě jako host. To nestrpím.“ Pohlédl přes Cadfaela na Gwionovu zasmušilou tvář. „Nemusíte se bát, že si života poctivého nepřítele vážím méně než života kohokoli z mých lidí,“ ujistil ho šlechetně.

„Pane,“ velmi tiše odvětil Gwion, „o tom jsem nikdy nezapochyboval.“

„Přestože se nyní musím vydat za jinými záležitostmi, dočká se spravedlnosti, budu-li to jakýmikoli prostředky schopen zajistit. Kdo ho viděl živého jako poslední?“

„Já jsem ho viděl pozdě večer odcházet z kaple,“ přihlásil se Cadfael, „a mířil ke svému bytu. Viděl ho i bratr Marek, který byl se mnou. Víc nevím.“

„V tu chvíli,“ chraptivě, stísněně vyrazil Gwion, Jsem byl v kapli i já. Hovořil jsem s ním. Rád jsem viděl známou tvář. Ale když odcházel, nešel jsem za ním.“

„Budou dotázáni všichni domácí sloužící, kteří byli z celého maenolu nejdéle vzhůru. Postarej se o to, Hywele. Pokud někdo náhodou procházel kolem a viděl buď Bledriho ap Rhyse, nebo někoho, kdo v pozdní hodinu obcházel kolem jeho dveří, přiveď svědka sem. Vyrazíme, jakmile se rozední, ale do svítání máme ještě několik hodin. Může-li se ta věc vyřešit, než se půjdu vypořádat s bratrem a jeho Dány, tím líp.“

Hywel odešel na slovo, jen položil list pergamenu na stůl a vybral si pár mužů z rady, aby urychlil pátrání. Tuto noc nečeká sloužící, správce ani služky u Owainova dvora žádný odpočinek a členy jeho osobní stráže ani mladé muže, kteří ho budou následovat ve zbrani, také ne. Bledri ap Rhys přišel ke Svatému Asaphu se zlými úmysly, zlem vyhrožoval a zaplatil za to vlastní hlavou, ale ozvěna tohoto činu se bude šířit v stále širších kruzích, jako když hodíš kámen do tůně, a bude děsit všechny zde, dokud vražda nedojde odplaty.

„Co ta dýka?“ vrátil se Owain jako slétající jestřáb k výslechu přítomných. „V ráně nezůstala?“

„Ne. Také jsem ránu nezkoumal tak pečlivě, abych si troufl hádat, jakou měla čepel. To dokážou vaši lidé odhadnout stejně dobře jako já, můj pane. Lépe,“ dodal Cadfael, „protože i dýky se s léty mění a já už se zbraněmi dávno nezacházím.“

„A říkáte, že na lůžku někdo spal. Nebo přinejmenším ležel. A ten muž nepodnikl žádné přípravy k jízdě a nic nenaznačuje, že by se chystal k útěku. Nebylo to pro mne tak důležité, abych ho nechal celou noc hlídat. Je tu však ještě jedna záhada,“ přemítal kníže. „Pokud s koněm neujel on, kdo tedy ujel? Zvíře je přece pryč.“

O této věci Cadfael ve svém zaujetí Bledriovou smrtí vůbec neuvažoval. Kdesi v pozadí mysli cítil už předtím vtíravé, ale nepolapitelné tušení, že během noci bude nutno prozkoumat ještě cosi dalšího, ale ta myšlenka mu v krátkých okamžicích, kdy seji pokusil zachytit, pokaždé unikla. Nyní však měl nepolapenou hádanku náhle před sebou a předvídal, že nastane dlouhé a pečlivé počítání všech duší v maenolu, aby se našla jedna jediná, zmizelá beze stopy. Toho se však bude muset ujmout někdo jiný, protože odjezd knížete se nedal odložit.

„Je to ve vašich rukou, pane, jako my všichni,“ řekl.

Owain přitiskl velkou, pohlednou ruku na stůl před sebou. „Má dráha je stanovena a nedá se změnit, dokud nebudou Cadwaladrovi dublinští Dánové posláni zpátky domů — s přistřiženými křidélky. A vy, bratři, máte svou vlastní cestu, sice ne tak spěšnou, ale přesto se nesmíte zdržovat. Váš biskup má nárok na stejně vzorné služby, jaké očekávají knížata. V čase, který nám zbývá, rozhodně uvažujme, kdo mezi námi se mohl dopustit vraždy. Pak to sice bude nutno nechat na jindy, ale nezapomene se na to. Pojďte, podívám se sám, jak to tam vypadá, pak zařídíme, aby se o mrtvého postarali a aby se jeho příbuzným dostalo patřičné náhrady. Nebyl to můj člověk, ale vlastně mi ničím neublížil a já mu učiním po právu, hned jak budu moci.“

Ke společnosti v poradní komnatě se vrátili skoro za hodinu. Tou dobou bylo tělo Bledriho ap Rhyse slušně uloženo v kapli, v péči knížecího kaplana, a ze skrovného vybavení místnosti, kde zemřel, se již nedalo nic víc vyzkoumat. Nezůstala tam žádná zbraň i krve vyteklo málo a zanechala málo stop, protože bodná rána byla čistá, úzká a přesná. Není těžké čistě a přesně bodnout do srdce muže, který před vámi leží v bezvědomí. Bledri asi vůbec necítil, jak ho smrt odvádí ze světa.

„Tuším, že si ho málokdo zamiloval,“ prohodil Owain, když kráčeli zpátky k síni. „Mnohým zde musel vadit, protože přišel dost arogantně. Stačila by krátká hádka, a někdo ho mohl zbrkle udeřit. Ale zabít? Zašel by někdo z mých mužů tak daleko, když jsem ho učinil svým hostem?“

„Musel by to být velmi rozhněvaný muž,“ souhlasil Cadfael, „aby zašel tak daleko vám navzdory. Ale rána padne v jediném okamžiku a rychleji než v okamžiku se dá zapomenout na všechnu opatrnost. I za tu krátkou dobu, co jsme spolu jeli, si nadělal dost nepřátel.“ V žádném případě nesmějí zaznít jména, ale myslel na vražedně černý pohled kanovníka Meiriona, když pozoroval Bledriovy důvěrnosti vůči své dceři a představoval si z toho vyplývající nebezpečí pro svou kariéru, kterou milý kanovník vůbec nehodlal ohrozit. „Kdyby šlo o otevřenou hádku, nebyla by tu žádná záhada,“ přemítal Owain. „Tu bych byl mohl vyřešit. I kdyby došlo k zabití, zaplatila by ji cena za krev, protože vina by nebyla jen na jedné straně. On opravdu provokoval nenávist. Ale jít za ním do ložnice a vytáhnout ho z postele? To je něco úplně jiného.“

Prošli síní do poradní komnaty. Když vešli, všechny oči se obrátily k nim. Marek a Gwion čekali s ostatními. Mlčky stáli blízko sebe, jako by sama skutečnost, že společně objevili smrt, vytvořila mezi nimi pouto, které je stavělo stranou od velitelů okolo poradního stolu. Hywel se vrátil dříve než otec a přivedl s sebou jednoho pomocníka z kuchyně, rozcuchaného počerného chlapce s obličejem trochu pomačkaným, jak spal, ale teď už zcela bdělého; vždyť se dověděl o náhlé smrti a mohl k ní možná něco malého i říci.

„Můj pane,“ oslovil Hywel otce, „tady mladý Meurig je asi poslední, kdo procházel kolem bytu Bledriho ap Rhyse. Poví vám, co viděl. Ještě to nevyprávěl, čekali jsme na vás.“

Chlapec promluvil celkem směle. Cadfaelovi připadalo, že není úplně přesvědčen o důležitosti svého svědectví, ale je potěšený, že je zde a může to vyprávět. O významu ať rozhodnou knížata.

„Můj pane, skončil jsem s prací až po půlnoci a šel jsem tamtím průchodem do postele. V tu chvíli kolem nikdo nebyl, byl jsem jeden z posledních. Neviděl jsem ani živou duši, dokud jsem nedošel ke třetím dveřím v té řadě, kde, jak mi teď řekli, nocoval ten pan Bledri ap Rhys. Ve dveřích stál nějaký člověk, díval se dovnitř a držel kliku. Když mě slyšel přicházet, dveře zavřel a odešel uličkou.“

„Spěchal?“ ostře se otázal Owain. „Plížil se? Potmě mohl snadno zmizet nepoznán.“

„Ne, pane, nic takového. Prostě dovřel dveře a šel pryč. Nepřipadlo mi to nijak zvláštní. A nedával si žádný pozor, aby ho nikdo neviděl. Když odcházel, popřál mi dobrou noc. Jako by vyprovázel nějakého hosta do postele, někoho, kdo neměl moc jistý krok nebo dobře netrefil.“

„A tys mu odpověděl?“

„Jistě, pane.“

„Teď pověz, jak se jmenoval,“ vyzval ho Owain. „Myslím totiž, žes ho znal dost dobře a oslovils ho jménem.“

„To ano, pane. Už ho zná každý u vašeho dvora v Aberu a váží si ho, přestože sem přišel jako cizinec, když ho pan Hywel přivedl z Deheubarthu. Byl to Cuhelyn.“

Od stolu se ozvalo zasyknutí. Všechny hlavy se otočily a všechny oči se upřely na Cuhelyna, který seděl na pohled nevzrušen tím, že se náhle stal středem nápadné a tíživé pozornosti. Zvedl husté tmavé obočí mírným údivem, dokonce s jistým pobavením.

„To je pravda,“ řekl prostě. „Mohl jsem vám to povědět, ale co já vím, mohli po mně přijít ještě jiní. Určitě aspoň jeden. Ten poslední, kdo ho viděl živého. Ale to jsem nebyl já.“

„Přesto jste nám o tom neřekl ani slovo,“ tiše připomněl kníže. „Proč?“

„Pravda, to jsem moc dobře neudělal. Osobně se mě to hodně dotýkalo. Ale už jednou jsem otvíral ústa, abych to řekl, ale zase jsem je zavřel. Pravda je totiž taková, že jsem opravdu myslel na jeho smrt, a přestože jsem se ho ani nedotkl a vůbec k němu nevešel, potom, co nám bratr Cadfael pověděl, že je mrtvý, cítil jsem, jak se mé šíje dotýká studený prst viny. Nebýt samoty, náhody a toho, že tenhle chlapec šel kolem, když to bylo nejvíc třeba, mohl jsem být Bledriho vrahem já. Ale díky Bohu nejsem!“

„Proč jste tam šel, a v tu hodinu?“ zeptal se Owain a nijak nedal najevo, zda mu věří, nebo nevěří.

„Šel jsem ho vyzvat. Zabít ho v boji muže proti muži. Proč v tu hodinu? Protože to trvalo dlouhé hodiny, než ve mně nenávist dozrála k bodu varu, a teprve tehdy jsem dospěl až k touze zabít. Myslím, že také proto, aby bylo naprosto jasné, že se do mého sporu nezamíchá nikdo jiný a že nikdo nebude moci být obviněn ani z toho, že věděl, co udělám.“ Cuhelynův vyrovnaný hlas zůstával stále tichý a ovládaný, ale rysy obličeje mu tvrdly, až se na lícních kostech a na hraně hubené, silné čelisti objevily bledé rýhy.

Hywel se tiše vmísil do řeči; vyplnil přestávku a uvolnil napětí: „Jednoruký proti ostřílenému bojovníkovi s oběma rukama?“

Cuhelyn lhostejně pohlédl na stříbrný kroužek upevňující plátěný kryt na pahýlu jeho levé paže. „Jedna paže nebo dvě — dopadlo by to stejně. Ale když jsem otevřel dveře, ležel tam a tvrdě spal. Slyšel jsem jeho hluboký, klidný dech. Je slušné vytrhnout člověka ze spánku a vyzvat ho k boji na život a na smrt? A zatímco jsem tam stál, šel kolem tuhle Meurig. A já dveře zase zavřel, šel jsem pryč a nechal jsem Bledriho spát. Ne že bych se vzdal svého záměru,“ prudce vztyčil hlavu. „Kdyby byl ráno živý, můj pane, hodlal jsem ho veřejně obvinit ze smrtelného zločinu a vyzvat k boji o život. A kdybyste mi to dovolil, zabil bych ho.“

Owain na něho upřeně hleděl a viditelně zkoumal jeho mysl, z níž vyšla tato hořká řeč a jež jí propůjčila takovou vášnivou sílu. S neotřeseným klidem pravil: „Pokud vím, ten člověk se proti mně nedopustil žádného vážného zločinu.“

„Proti vám ne, pane, když pomineme jeho aroganci. Ale proti mně toho nejhoršího. Byl jedním z těch osmi, kteří se na nás vrhli ze zálohy a zabili knížete po mém boku. Když byl Anarawd zavražděn a tato ruka uťata, byl u toho Bledri ap Rhys se zbraní v ruce. Dokud nepřišel do biskupovy síně, neznal jsem ho jménem. Jeho tvář jsem ale nikdy nezapomněl. A nikdy bych ji zapomenout nemohl, dokud bych od něho nedostal krvavou náhradu za Anarawda. Někdo to ale udělal za mne a já jsem od něho osvobozen.“

„Řekněte mi ještě jednou,“ přikázal Owain, když Cuhelyn domluvil, „že jste ho opustil živého a že nemáte žádnou vinu na jeho smrti.“

„Opustil jsem ho tak, jak říkám. Nikdy jsem se ho nedotkl, na jeho smrti nemám žádnou vinu. Vyzvete-li mne, odpřisáhnu to před oltářem.“

„Pro tuto chvíli,“ odpověděl kníže vážně, „jsem nucen nechat tuto věc nerozřešenou, dokud se nevrátím z Abermenai a dokud nevyřídím naléhavější záležitost. Stále však potřebuji vědět, kdo udělal to, co vy jste neudělal, protože ne všichni zde mají stejně odůvodněnou při s Bledrim ap Rhysem jako vy. A zatímco já vaše slovo přijímám, mnozí o vás možná stále pochybují. Dáte-li slovo, že se se mnou vrátíte a vyčkáte, až co dalšího se zjistí a dokud všichni nebudou spokojeni, požádám vás: pojeďte se mnou. Potřebuji vás, jako budu potřebovat každého dobrého muže.“

„Jako že mne Bůh vidí,“ prohlásil Cuhelyn, „neopustím vás ze žádného důvodu, dokud mě sám nevyzvete k odchodu. A budu šťastnější, jestliže mě k odchodu nevyzvete nikdy.“

Poslední a nejneočekávanější zprávu té noci, plné nečekaností, přinesl Owainův správce, který vstoupil do poradní síně, právě když kníže vstával, aby propustil své důstojníky. Otázka obřadů za mrtvého již byla rozhodnuta. Gwion zůstane podle své přísahy v Aberu a zavázal se, že vzkáže Bledriově vdově do Ceredigionu a vykoná pro mrtvého vše, co bude nutné a o co bude požádán. Byla to truchlivá povinnost, ale lépe, když se jí ujme člověk stejné příslušnosti. Ranní nástup byl přesně naplánován včetně pokynu, aby byl posel biskupa z Lichfieldu dobře vybaven na cestu do Bangoru, zatímco vojsko knížete zamíří do Carnarvonu přímou cestou, po staré silnici, jež kdysi spojovala velké pevnosti, s jejichž pomocí se před dávnými věky cizí národ držel ve Walesu. Místa, která obývali, si dosud uchovala latinské názvy, přestože je dnes používali jen kněží a učenci. Velšané je znali pod jinými jmény. Vše bylo připraveno do poslední podrobnosti. Jen ztracený kůň se ztratil znovu, proklouzl štěrbinou mezi závažnějšími záležitostmi do zapomnění. Dokud nepřišel Goronwy ab Finion oznámit výsledek dlouhého a složitého dotazování v celé domácnosti v llysu.

„Můj pane, pan Hywel mi dal hádanku: najít jednu osobu, která by tu měla být, a není. Usoudil jsem, že naši vlastní domácnost, dvořany a služebnictvo, mohu nechat stranou — proč by bral nohy na ramena někdo z nich? Dvorní dáma paní kněžny zná dokonale seznam služebných a má na starost všechny ženy, které jsou zde jako hosté. Jedna dívka, která včera přijela ve vašem průvodu, pane, zmizela z pokoje, který jí byl přidělen. Přijela sem se svým otcem, kanovníkem od Svatého Asapha, a přicestoval s nimi také druhý kanovník z té diecéze. Otce jsme zatím nebudili. Čekal jsem na váš pokyn. Je však nesporné, že ta mladá žena je pryč. Od té doby, co se zavřely brány, ji nikdo neviděl.“

„Pro pět ran!“ zvolal Owain napůl pobaveně, napůl rozhněvaně. „Tak to byla pravda, co mi říkali! Ta tmavovlasá dívka, která nechtěla být jeptiškou v Anglii — chraň Bůh, co by tam dělala, taková černá Velšanka! — a souhlasila, že si raději vezme Ieuana ab Ifor — říkáte, že ukradla koně a ujela do noci, než nás stráže uzavřely? No, to je polízanice!“ luskl prsty. „Jak se to mládě jmenovalo?“

„Heledd,“ ozval se bratr Cadfael.

[ VI ]

Nebylo pochyb, Heledd byla pryč. Nebyla tu hostitelkou, neměla tu povinnosti ani žádné postavení, byla spíš nejnepatrnější ze všech hostů, kteří přijeli, držela se stranou od kněžniny dvorní dámy, starala se jen o sebe a zřejmě čekala na svou příležitost. Vyhlídka na sňatek s neznámým ženichem z Anglesey ji nelákala o nic víc než klášterní cela mezi cizinci v Anglii, a tak proklouzla branami Aberu, než se na noc zavřely, a šla si hledat budoucnost podle vlastní volby. Ale jak odtud dostala také koně i se sedlem a uzdou, a k tomu rychlého a výborného?

Naposled ji viděli, jak sotva v polovině knížecí hostiny odchází ze síně s prázdným džbánem. Nechala za zády všechnu šlechtu zaneprázdněnou u bohatě zásobených stolů i otce, který ji sledoval nerudným pohledem, když za ní zavlál závěs na dveřích. Snad opravdu hodlala znovu naplnit džbán a dále dolévat víno do velšských rohů, i kdyby jen proto, aby pozlobila kanovníka Meiriona. Od toho okamžiku ji však nikdo nespatřil. A až bude šírat a vojsko knížete se začne řadit na nádvořích, takže ruch a hluk, třebaže účelný a umírněný, jistě vyláká ven celou domácnost, kdo sdělí nebohému kanovníkovi, že jeho dcera za tmy uprchlá před klášterem, před svatbou a před otcovou velmi nedokonalou láskou a péčí?

Owain se rozhodl, že tento nevyhnutelný úkol nikomu nepředá. Když světlo z východu dopadlo na hranu vnější zdi maenolu a nádvoří se začalo plnit koňmi, podkoními, zbrojnoši a lučištníky, čilými a připravenými na cestu, poslal pro oba kanovníky od Svatého Asapha. Čekal na ně u brány a jedním bystrým okem sledoval nástup a nasedání, druhým oblohu a slunce, které slibovalo na jízdu pěkné počasí. Nikdo ho se špatnou zprávou nepředešel, to bylo zjevné z Meirionovy klidné, sebejisté tváře, když rázoval přes nádvoří s přáním dobrého jitra na rtech. Již měl připravené milostivé požehnání, až kníže nasedne a vyjede. Za jeho zády se nesl objemnější kanovník Morgant s kratšíma nohama, zahalený do své důstojnosti, a tvářil se neutrálně.

Owain neměl ve zvyku okolkovat. Času bylo málo, práce naléhavá a šlo o to, co nyní udělat pro nápravu toho, co se pokazilo, když na jedné straně stojí pohrůžky zatvrzelého bratra a na druhé straně nebezpečí hrozící ztracené dceři.

„V noci přišla zpráva,“ začal kníže rázně, jakmile se oba duchovní přiblížili, „která nepotěší vaše důstojnosti a nepotěšila ani mne.“

Cadfael, přihlížející od brány, nepostřehl při tomto úvodu na tváři kanovníka Meiriona žádné zneklidnění. Jistě se domníval, že je řeč o hrozbě dánského loďstva a možná o útěku Bledriho ap Rhyse, protože duchovní šli spát dříve, než se z domnělého útěku vyklubala vražda. Obojí by mu však přineslo spíš úlevu a uspokojení, protože Bledri a Heledd mu společně působili značné obavy o budoucí kariéru, když mu za zády stál kanovník Morgant a ukládal si za přísné čelo každý nevhodný pohled a lehkovážné slůvko, aby je doma hlásil biskupovi. Podle toho, jak se nyní Meirion tvářil, o ničem horším nevěděl. V celém širém světě ho teď nic nemohlo vyvést z klidu, když byl Bledri na útěku nebo mrtvý.

„Můj pane,“ promluvil vlídně, „byli jsme při tom, když přišla zpráva, že je ohroženo vaše pobřeží. Jistě se to podaří vyřešit bez úhony…“

„O to nejde!“ přerušil ho drsně Owain. „Tady jde o vás. Pane, vaše dcera od nás v noci utekla. Nerad to říkám, nerad vás opouštím, nerad to nechávám na vás, ale nedá se nic dělat. Dal jsem příkaz veliteli zdejší posádky, aby vám při hledání dcery všemožně pomáhal. Zdržte se, jak dlouho budete potřebovat, používejte mé muže i stáje, jak vám bude libo. A já a všichni, kdo se mnou pojedou, se na ni budeme vyptávat cestou na západ ke Carnarvonu. Doufám, že totéž budou dělat diákon Marek a bratr Cadfael cestou do Bangoru. Společně bychom se tedy měli postarat o kraje na západě. Vy se ptejte a pátrejte v okolí Aberu, a bude-li třeba, směrem na východ a na jih, přestože si nemyslím, že by se sama pustila do hor. Vrátím se k pátrání, jakmile budu moci.“

Pokračoval bez přerušení jen díky tomu, že kanovník Meirion oněměl a strnul hned při prvních slovech, stál, zíral před sebe vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy a bledl, až mu ostré lícní kosti pod napjatou kůží zbělely. Naprosté ohromení mu vzalo dech.

„Moje dcera!“ konečně zopakoval pomalu a téměř bezzvučně. Pak zachraptěl: „Je pryč? Má dcera se někde toulá sama a v kraji řádí ti námořní lupiči?“

Kdyby ho slyšela, aspoň by věděla, že mu na ní přece jenom záleží, pochvalně si pomyslel Cadfael. Poprvé si dělá starost o její bezpečí, pro jednou zapomněl na vlastní kariéru. I kdyby jen na chviličku!

„Jsou přes půlku Walesu odtud,“ pevně opáčil Owain, „a já se postarám o to, aby blíž nepřišli. Slyšela posla, není takový blázen, aby jim vjela přímo do rány. To děvče, co jste vychoval, není žádná husa!“

„Ale je svéhlavá!“ zabědoval Meirion hlasitě a bolestně, jakmile se mu vrátil hlas. „Kdo ví, čeho se neodváží? A když mi teď utekla, bude se přede mnou schovávat dál. Vůbec mě nenapadlo, že se bude cítit tak utiskovaná a spoutaná.“

„Opakuji,“ ubezpečil ho Owain, „používejte mou posádku, stáje, muže, jak vám bude libo, pošlete někoho, aby o ní získal nějaké zprávy, protože určitě nebude daleko. Směrem na západ po ní budeme cestou pátrat i my, ale jet musíme. Sám víte, proč.“

Meirion trochu poodstoupil, vztyčil se v plné výši a pokrčil širokými rameny.

„Jeďte sbohem, můj pane, nic jiného dělat nemůžete. Život mé dcery je jen jeden a na vás jich závisí mnoho. O ni se postarám sám. Děsím se, že jsem v posledním čase nepečoval o její blaho tak dobře jako o své, jinak by mě takhle neopustila.“

Otočil se s chvatnou poklonou a rázoval k síni tak kvapně, že si ho Cadfael uměl představit, jak nazouvá vysoké boty, pochoduje do stáje osedlat koně a žene se vyptávat každého ve vesnici za hradbami, pátrat po černovlasé dceři, kterou se tolik snažil dostat pryč, a teď hoří touhou získat ji zpět. A za ním, stále mlčky, se s kamennou tváří bez výrazu ubíral kanovník Morgant, černý anděl, zapisující hříchy.

Ujeli již víc než míli po pobřežní cestě k Bangoru, když se Marek probral z hlubokého zamyšlení a přerušil mlčení. Rozloučili se s knížecím vojskem, jakmile vyjeli z Aberu. Owain zamířil na jihozápad co nejpřímější cestou ke Carnarvonu, kdežto Cadfael a Marek se drželi pobřeží. Po pravici se jim leskla bledá pláň mělčin nad Lavanskými písky a zrcadlila jitřní slunce, po levici jim za úzkou zelenou pobřežní nížinou jeden za druhým stoupaly štíty Fryri. Za hlubokým průlivem hraničícím s Písky jasně zářily ve slunci břehy Anglesey.

„Věděl, že je ten člověk mrtvý?“ nahlas se zeptal Marek.

„Kdo? Meirion? Těžko říct. Byl mezi námi, když podkoní hlásil, že chybí kůň, a myslelo se, že ho vzal Bledri a ujel za svým pánem. To věděl. Ale nebyl s námi, když jsme ho hledali a našli mrtvého, ani se nezúčastnil porady u knížete. Pokud byli oba řádně v posteli, museli se tu novinu dovědět až ráno. Znamená to něco? Ať ujel, nebo byl mrtvý, zmizel Meirionovi z cesty a už nemohl pohoršovat Morganta. Není divu, že to přijal tak klidně.“

„Tak jsem to nemyslel,“ vysvětlil Marek. „Věděl to z vlastní zkušenosti? Dřív než kdokoli jiný?“ A protože Cadfael mlčel, váhavě pokračoval: „O tom jste neuvažoval?“

„Prošlo mi to hlavou,“ připustil Cadfael. „Myslíš, že by byl schopný zabít?“

„Chladnokrevně, potajmu ne. Ale nemá chladnou krev, rozpálí se až příliš snadno. Někdo vyhrožuje a vykřičí se a tím se zbaví žluči. Ale on ne! Mlčí a vře to v něm. U něj je mnohem pravděpodobnější, že se projeví spíš skutkem než křikem. Ano, myslím, že je schopen zabít. A kdyby se opravdu postavil Bledrimu ap Rhysovi, setkal by se u něho jedině s vyzývavostí a opovržením. A to by stačilo, aby všechno skončilo násilím.“

„A myslíš, že by po něčem takovém dokázal jít rovnou do postele, lehnout si vedle toho strašáka Morganta a nedat nic najevo? A dokonce usnout?“

„Kdo říká, že spal? Stačilo, aby se nehýbal a mlčel. Kanovníku Morgantovi přece nic spánek nerušilo.“

„Oplatím ti jinou otázkou. Lhal by Cuhelyn? Nestyděl se přece za svůj záměr. Proč by tedy lhal, když vyšel najevo?“

„Kníže mu věří,“ zamyšleně se chmuřil Marek.

„A ty?“

„Lhát může každý, ani nemusí mít opravdu vážný důvod. I Cuhelyn. Ale nemyslím, že by lhal Owainovi. Nebo Hywelovi. Věnoval jim svou druhou oddanost, stejně absolutní, jako byla ta první. Ale pokud jde o Cuhelyna, je třeba si položit jinou otázku. Vlastně dvě. Pověděl někomu, co věděl o Bledrim ap Rhysovi? A jestliže by nelhal Hywelovi, který ho zachránil a přivedl do počestné služby, lhal by kvůli němu? Kdyby totiž někomu pověděl, že v Bledrim poznal jednoho z vrahů svého knížete, určitě by se svěřil Hywelovi, který neměl důvod milovat pachatele toho přepadení o nic víc než sám Cuhelyn.“

„Nebo kdokoli jiný, kdo šel s Hywelem vyhnat Cadwaladra z Ceredigionu kvůli Anarawdovi,“ povzdechl si Cadfael, „nebo kdokoli, koho trpce urazilo, jak opovážlivě Bledri ten večer mluvil za Cadwaladra a plival výhrůžky Owainovi do obličeje. Pravda, zahynul muž, který byl zaživa pořádně nenáviděný a také se o to náležitě přičinil. Může se někdo divit, že na lidnatém dvoře, kde sama jeho přítomnost byla urážkou, přišel k rychlému konci? Ale kníže to nenechá nevyřešené.“

„A my nemůžeme dělat nic,“ vzdychl Marek. „Nemůžeme ani pátrat po tom děvčeti, dokud nevyřídím svůj úkol.“

„Můžeme se vyptávat.“

A vyptávali se, v každé vesničce, na každé samotě po cestě, zda tudy nejela mladá žena, počerná velšská dívka na mladém jednobarevném ryzákovi. Kůň z knížecí stáje by neušel pozornosti, zejména s osamělou dívkou v sedle. Den však ubíhal, obloha se trochu zatáhla a zase vyjasnila a v půli odpoledne dojeli do Bangoru; nikdo jim však nemohl podat zprávu o Heledd, Meirionově dceři.

Biskup Meurig z Bangoru je přijal, jakmile se propletli ulicemi města k jeho katedrále a ohlásili se u jeho arciděkana. Zdálo se, že tady se všechno odehraje rychle a krátce, bez předem naplánovaných veřejných obřadů, jaké uchystal biskup Gilbert. Zde totiž byli o mnoho mil blíž hrozbě dánských lupičů a velmi uvážlivě podnikali všechna opatření pro případ, že by pronikli až sem. Navíc byl Meurig rodilý Velšan, byl tu doma a nepotřeboval si zajišťovat své postavení jako Gilbert. Asi opravdu zpočátku zklamal svého knížete tím, že podlehl normanskému nátlaku a podřídil se canterburskému arcibiskupství, zůstal však věrným Velšanem, třebaže si pro svůj vzdor musel hledat cesty ne vždy přímočaré. Alespoň Cadfaelovi nepřipadalo, když byli přijati k soukromému slyšení, že je to člověk, který by od svého velšanství a věrnosti způsobům keltské církve ustoupil bez dlouhého a urputného boje.

Biskup se vůbec nepodobal svému bratru od Svatého Asapha. Místo vysokého, důstojného Gilberta, navenek sebevědomě patricijského a přísného, ale v nitru nejistého a stísněného, měli před sebou malého, čilého, kulatého čtyřicátníka, hovorného, ale velmi věcného, s rychlými pohyby, trochu rozcuchaného a neupraveného, s ostrým zrakem a vesele útočným chováním. Připomínal bujného, ale cílevědomého honícího psa na stopě. Vůbec netajil potěšení nad tím, že přišli s takovým posláním, a měl z toho ještě větší radost než z breviáře, který mu Marek přinesl, přestože očividně uměl rozpoznat pěkné písmo a obracel listy láskyplně jemnými pohyby silných prstů.

„Už jste jistě slyšeli, bratři, co hrozí našemu pobřeží, takže se tu připravujeme na obranu. Dej Bůh, aby seveřané vůbec nevstoupili na břeh nebo ne dál než na břeh, ale kdyby ano, musíme ochránit město a duchovní se musejí snažit stejně jako ostatní. Proto nyní necháváme stranou přílišnou obřadnost, ale doufám, že budete aspoň pár dní mými hosty, než se budete muset vrátit, s mými dopisy a poklonami, ke svému biskupovi.“

Bylo na Markovi, aby odpověděl na toto pozvání, pronesené sice docela vřele, ale s poněkud nepřítomným pohledem v biskupových bystrých očích. Přinejmenším aspoň částí mysli byl biskup daleko: zkoumal pobřeží u svého města, kde blátivou planinu mezi přílivy střídal protáhlý výběžek úžiny. Na západní konec Abermenai to bylo dobrých patnáct mil a víc, ale menší lodě s nízkým ponorem a dvaceti veslaři by takovou vzdálenost zdolaly za chvilku. Škoda, že se Velšané nikdy doopravdy nevydali na moře! Biskup Meurig musel myslet na své stádečko a rozhodně neměl v povaze smířlivě přihlížet utrpení, jemuž by mohl svou mocí zabránit. Nebude ho mrzet, jestli se jeho hosté z Anglie seberou, vrátí se zpátky do Lichfieldu a nechají mu volné ruce, které vypadaly tak, že v případě potřeby dovedou zacházet i s mečem nebo lukem.

„Pane,“ promluvil Marek po chviličce zamyšlení, „myslím, že bychom měli odjet zítra, pokud vám to nezpůsobí příliš velké nepohodlí. Velmi rád bych se zdržel, ale zavázal jsem se k rychlému návratu. A je tu ještě jedna věc: ve společnosti, s níž jsme jeli od Svatého Asapha, byla mladá žena, která měla pod ochranou Owaina Gwynedda jet s námi sem do Bangoru, ale nyní, když o tu ochranu přišla, protože kníže musel odspěchat do Carnarvonu, nemoudře vyjela z Aberu sama a někde zabloudila. Pátrají po ní kolem Aberu, ale protože my jsme se dostali až do Bangoru, rád bych, pokud mohu ospravedlnit jednodenní či dvoudenní zdržení, strávil ten čas pátráním po ní i v těchto končinách. Dovolíte-li mi takového krátkého zdržení využít, strávíme je ve prospěch té dámy, kdežto vy budete moci věnovat každou chvilku přípravám na ochranu svého lidu.“

Pěkný proslov, pochválil ho v duchu Cadfael. Neprozradil nic z toho, co se tají za Heleddiným útěkem, čímž uchránil její pověst, a laskavý prelát si nemusí dělat starosti. Překládal pečlivě, místy trochu improvizovaně, když si něco přesně nepamatoval, protože mu Marek tentokrát nedopřál žádnou přestávku. Biskup okamžitě chápavě přikývl a věcně se otázal: „Věděla ta dáma o hrozbě z Dublinu?“

„Ne. Posel z Carnarvonu přišel až později. Nemohla to vědět.“

„A pohybuje se někde mezi Aberem a Bangorem sama? Škoda, že nemám víc mužů, které bych za ní poslal,“ zachmuřil se Meurig, „ale už jsme vyslali všechny bojovníky, které můžeme postrádat, do Carnarvonu za knížetem. Ty, kteří zůstali, budeme možná potřebovat tady.“

„Nevíme, kterým směrem jela,“ vysvětlil Cadfael. „Třeba je kus za námi na východě a celkem v bezpečí. Nemůžeme-li však udělat nic víc, aspoň se cestou zpátky rozdělíme a všude se po ní budeme ptát.“

„A pokud se mezitím doslechla o nebezpečí,“ dychtivě dodal Marek, „a moudře hledá bezpečný úkryt, jsou tady v okolí nějaké domy zbožných žen, kam by se mohla uchýlit?“

Tohle Cadfael také přeložil, třebaže mohl odpovědět sám a nezatěžovat tím biskupa. Církev ve Walesu nikdy nezakládala ženské kláštery a ani mnišský život mužských řádů neprobíhal podle anglického řádového vzoru. Místo uspořádaného, dobře řízeného domova sester s uznávanou autoritou v čele a s řeholí by tu mohla být v nejodlehlejší a nejosamělejší pustině malá hrázděná oratoř, kde by žila jediná prostá světice, světice podle starého vzoru, jež si pěstuje trochu zeleniny a bylinek pro obživu, sbírá lesní plody a láskyplně vychází s drobnou divokou zvěří, která se v nebezpečí běží schovat pod její sukně, a ani lovci, ani jejich trubky by nepřiměli lovecké psy, aby ženu napadli nebo ublížili jejím malým návštěvníkům. Ovšem Dánové by možná takové nezvyklé projevy svatosti náležitě nectili, uvědomil si Cadfael po úvaze.

Biskup zavrtěl hlavou. „Naše svaté ženy se nesdružují do společenství jako u vás, ale stavějí si své cely v pustině o samotě. Takové poustevnice se neusazují v blízkosti města. Daleko spíš by se odebraly do hor. O jedné jsme věděli, má poustevnu právě na tomto potoce Menai několik mil západně odtud, za úžinou. Ale jakmile jsme se doslechli o dánské hrozbě, poslal jsem jí varování s tím, aby byla přivedena k nám, do úkrytu. Je to rozumná žena, přišla a nic nenamítala. Bůh je první a nejlepší ochranou osamělých žen, ale já nevidím žádnou ctnost v tom, když se nechává všechno jen na něm. Nechci ve své diecézi žádné mučedníky a svatost je malou ochranou.“

„Takže její cela je prázdná,“ vzdychl Marek. „Pokud by však ta dívka dojela až tam a nenašla přítelkyni v nouzi, kam by se mohla obrátit pak?“

„Určitě do vnitrozemí, schovat se v lesích. Nevím o žádném sídle v okolí, které by se dalo uhájit, ale pokud tihle lupiči přistanou, nepůjdou moc daleko od svých lodí. Každý dům v Arfonu by osamělé děvče přijal, i když ti, co jsou nejblíž a v největším nebezpečí, se možná sami už odklidili do hor. Tady váš společník ví, jak lehce umíme v případě potřeby zmizet.“

„Pochybuji, že se dostala daleko před nás,“ přemítal Cadfael. „A co my víme? Třeba měla vlastní plány a dobře ví, kam utéct. Ale aspoň se po ní můžeme na zpáteční cestě ptát, kdekoli na někoho narazíme.“ Byla tu konečně i možnost, že kanovník Meirion už svou dceru našel někde poblíž panovnického sídla Aberu.

„Mohu dát říkat modlitby za její bezpečí,“ rázně ukončil hovor biskup, „ale mám ovce, jež patří do mého vlastního stáda, a i kdybych sebevíc chtěl, nemohu jít pátrat po jedné ztracené. Aspoň si tedy přes noc odpočiňte, bratři, než se zase vydáte na cesty, a kéž dojedete bezpečně a získáte dobré zprávy o mladé ženě, kterou hledáte.“

Biskup Meurig snad měl starosti se střežením své rozsáhlé domácnosti, ale v pohostinnosti mu to nebránilo. Stůl měl dobře zásobený chutným masem i medovinou, a když ráno odjížděli, vstal už za svítání a osobně je vypravil. Po několika nočních přeháňkách nastalo jasné, orosené jitro a slunce, blyštivé a zářivé, zlatilo mělčiny na východě.

„Jděte sbohem!“ rozloučil se s nimi plecitý biskup v bráně svého dvorce, jako by se jej chystal vlastníma rukama ubránit proti všem vetřelcům. Jeho obřadné dopisy už měl Marek uložené v sedlovém vaku spolu se zlacenou skleničkou životabudiče, který biskup vyráběl z vlastního medu, a Cadfael před sebou vezl košík se zásobou jídla na jeden den spíš pro šest lidí než pro dva. „Dojeďte bezpečně ke svému biskupovi a ať Bůh žehná jemu i tvému konventu, bratře Cadfaele, kde jistě vládne jeho milost. Doufám, že se ještě někdy sejdeme.“

Rozhodně se příliš neděsil hrozícího nebezpečí. Když se ohlédli z ulice, cílevědomě spěchal přes nádvoří s hlavou předkloněnou jako malý odhodlaný býček, zatím ještě ne bojovně naladěný, kterého by však rozhodně nebylo moudré rozdráždit.

Vyjeli z předměstí na silnici. Zde Marek přitáhl otěže. Mlčky, zamyšleně seděl na koni. Nejprve se ohlédl na silnici zpátky do Aberu, potom se zadíval na západ k neviditelným zákrutům úžiny, jež oddělovala Anglesey od Arfonu. Cadfael zastavil vedle něho a čekal. Věděl, nač přítel myslí.

„Mohla dojet dál než sem? Neměli bychom jet na západ? Odjela z Aberu celé hodiny před námi. Co myslíte, jak dlouho to trvalo, než se doslechla o příchodu Dánů?“

„Jestli jela přes noc, sotva se o tom doslechla dřív než ráno; nikdo nebyl venku, aby ji varoval. Ráno mohla být docela daleko na západě, a jestli se útěkem chtěla vyhnout sňatku, určitě nejela směrem k Bangoru, protože tady se měla sejít se svým ženichem. Ano, máš pravdu, mohla by být touhle dobou dost daleko na západě a v nebezpečí. Nejsem si také jistý, že by se obrátila zpět, i kdyby o něm věděla.“

„Tak na co čekáme?“ prostě se otázal Marek a obrátil koně k západu.

V kostele svatého Deiniola několik mil na jihozápad od Bangoru a asi dvě míle od úžiny o ní konečně dostali zprávu. Musela jet starou, přímou cestou, tou, po níž se vydal Owain se svým vojskem, ale několik hodin před nimi. Divné bylo jen, proč jí to tam trvalo tak dlouho. Když se totiž dotázali kněze, vůbec nezaváhal: ano, sesedla tady, aby se vyptala na cestu, včera v podvečer kolem nešpor.

„Mladá žena na světlém ryzákovi, docela sama. Ptala se na cestu k Nonnině chýši. A ta je přímo na západ odtud, mezi stromy u vody. Nabídl jsem jí nocleh, ale prohlásila, že pojede k té svaté ženě.“

„Jenže celu našla opuštěnou,“ povzdechl si Cadfael. „Biskup Meurig měl o poustevnici strach a poslal pro ni, aby ji přivedli do Bangoru. Odkud dívka přijela?“

„Z lesů na jihu. Nevěděl jsem,“ s úlekem pokračoval kněz, „že to místo najde prázdné. Co si jen to nešťastné dítě počne? Ještě by měla čas uchýlit se do Bangoru.“

„To asi neudělala,“ usoudil Cadfael. „Jestli přijela k Nonnině cele tak pozdě, asi tam přespala, spíš než by riskovala putování potmě.“ Pohlédl na Marka a neměl nejmenší pochybnosti, co si mladý muž myslí. Na této cestě rozhodoval Marek a Cadfael by ho o tu výsadu zanic nepřipravil slovem ani skutkem.

„Pojedeme ji hledat do poustevny,“ rozhodně prohlásil Marek, „a když tam nebude, rozdělíme se a zkusíme všechny cesty, při nichž by nejspíš našla úkryt. Tady v nížině, kde jsou pastviny, musí být také nějaká hospodářství, kam se mohla uchýlit.“

Kněz pochybovačně potřásl hlavou. „Mnozí se už asi sbalili. Za pár neděl by stejně stěhovali stáda na vysočinu i bez téhle hrozby. Leckdo se asi přestěhoval hned a neriskoval, že ho vyplení.“

„Můžeme to jedině zkusit,“ nedal se odradit Marek. „Bude-li třeba, sami se vydáme pátrat po ní do kopců.“

Pak se už jen krátce, uctivě rozloučil, obrátil koně a zamířil na západ, přímo jako šíp. Kněz od Svatého Deiniola za ním hleděl se zdviženým obočím a napůl pobaveným, napůl ustaraným výrazem. Pochybovačně potřásl hlavou.

„Hledá ten mládenec to děvče z dobrého srdce, nebo kvůli sobě?“

„Ani u tohoto mládence bych se neodvážil říct, že je něco nemožné,“ odpověděl váhavě Cadfael. „Ale u něho v tom prakticky není rozdíl. Táhl by přes bažiny a pohyblivé písky kvůli každému tvorovi v nebezpečí smrti nebo úhony, ať by to byl muž, žena, tažný kůň, nebo zajíc svaté Melangelly. Věděl jsem, že ho nedostanu zpátky do Shrewsbury, dokud bude Heledd nezvěstná.“

„A vy se tady obrátíte nazpátek?“ suše se otázal kněz.

„To těžko! Pokud je on vázán k ní jako jeden pocestný k druhému, já jsem stejně vázán k němu. Však já už ho domů dostanu!“

„No, i kdyby byl jeho zájem o ni čistší než rosa,“ prohlásil s přesvědčením kněz, „ať si dá raději pozor na své sliby, až ji najde. Protože tak hezkých, počerných děvčat jsem mnoho neviděl. Byl jsem rád, že už jsem na sklonku života, když jsem se jí odvážil nabídnout nocleh ve svém domě. A rád, když odmítla. A ten chlapec je v rozpuku mládí, ať má tonzuru, nebo ne.“

„Tím spíš musím za ním,“ souhlasil Cadfael. „A děkuji vám za dobré slovo. Za všechna dobrá slova! Přesně mu je vyřídím, až ho dohoním.“

„Svatá Nonna,“ pronesl Cadfael poučně, když se proplétali pruhem lesa, který se táhl víc než míli od úžiny, „byla matkou svatého Davida. Má tu v zemi řadu posvátných studánek, které uzdravují, zejména oči, dokonce i slepotu. Tahle svatá žena si musela vybrat jméno podle té světice.“

Bratr Marek odhodlaně pokračoval v jízdě po úzké cestě a Cadfaelovi neodpovídal. Stromy po obou stranách se blyštěly po ranních přeháňkách. Smíšený les byl natolik řídký, že do něj pronikal jas časného odpoledne, ale natolik hustý, že v něm mohli jet pouze za sebou, čerstvě olistěný, mladý, svěží a plný ptactva. Každé jaro jako by bylo jediné, je věčným úžasem. Každý rok člověka přepadne, dumal Cadfael a těšil se z něho přes všechny úzkosti, člověk ho vnímá, jako kdyby se ještě nikdy nic takového nestalo, jako by je Bůh seslal na svět poprvé, a jakkoli to tak není a je to nemožné, pak jaro dělá nemožné možným.

Kus před ním se Marek zastavil na ušlapané trávě jízdní stezky a hleděl před sebe. Mezi stromy, které nyní řídly, svítilo slunce ve volném prostoru před nimi a o kousek dál, už ne příliš daleko, se mihotavě odráželo od vody. Blížili se k průlivu. A po Markově levici se vinula úzká pěšinka k nízké chýši několik metrů od cesty.

„Tady to je.“

„A ona tu byla,“ pravil Cadfael. Vlhká tráva, kterou ještě neosušil vítr, si na povrchu uchovala jemnou rosičku deště, jež ztlumila její svěží zeleň do stříbřitá, ale jistě po ní přešel kůň, nechal za sebou tmavší stopu a otřel se o špičky letorostů, protože cesta k poustevně byla velmi úzká. Jezdecká stezka, na níž se zastavili, byla stále používaná, takže je ani nenapadlo ji cestou ohledávat. Ale tudy mezi přerostlými keři určitě po dešti prošel kůň. A ne dovnitř, ale ven. Několik větviček se zlomilo a nachýlilo směrem k jízdní stezce a tmavší stopy kopyt na delších trávách jasně ukazovaly směr, jímž byly při průjezdu ohnuty.

„A po ránu odjela,“ dodal.

Sesedli a pěšky došli k chýši. Byla malá a nízká, jen s jednou místností, postavená pro ženu, která neměla téměř žádné potřeby kromě malého kamenného oltáře, přistaveného k jedné stěně, prostého slamníku u protější stěny a kromě malé plochy vymýcené pro zahrádku na zeleninu a byliny. Dveře byly zavřené, ale zvenčí nebylo vidět žádný zámek a zevnitř žádnou závoru, jen západku, kterou mohl zvednout každý pocestný a vstoupit. Bylo tu nyní prázdno. Nonna uposlechla biskupova výslovného přání a nechala se dovést do Bangoru, kdo ví, s jakou ochotou. Jestliže se tu v její nepřítomnosti objevil host, i ten byl nyní pryč. Ale na paloučku mezi stromy byla tráva spasená, přecházela tu kopyta na dlouhé oprati a nechala tu stopy dřív, než přišel deštík, protože na trávě dosud visely nesetřesené krůpěje. A na jednom místě nechalo zvíře hromádku kobližek, ještě čerstvých a vlhkých, ale již vystydlých.

„Nocovala tu a ráno odjela,“ konstatoval Cadfael. „Odjela po dešti. Kudy, to ti nepovím. Do Llandeiniolenu přijela z vnitrozemí, z kopců a z lesa, jak říkal kněz. Uvažovala snad o nějakém útočišti v těch končinách, o nějakém Meirionově příbuzném, který by ji přijal? A našla to tam také opuštěné, takže si vzpomněla na poustevnici jako na další možnost? To by vysvětlovalo, proč jí to sem trvalo tak dlouho. Ale kam zamířila odtud? To těžko uhodneme.“

„Teď už ví, jaké nebezpečí hrozí od moře,“ uvažoval Marek. „Přece by nešla na západ, vstříc takovému nebezpečí? Ale jela by zpátky k Bangoru a na svou svatbu? Už hodně riskovala, aby se jí vyhnula. Vracela by se zpátky do Aberu a k otci? To by ji od svatby neuchránilo, jestli je tak silně proti ní.“

„To by neudělala v žádném případě. Je to sice zvláštní, ale miluje otce stejně silně, jako ho nenávidí. Jedno je zrcadlovým obrazem druhého. Nenávidí ho, protože její láska k němu je silnější než jeho láska k ní, protože byl tak přeochotný se jí zbavit, jakýmkoli způsobem ji odklidit, aby už nevrhala stín na jeho pověst a kariéru. Vzpomínám si, že to jednou řekla docela jasně.“

„Také si vzpomínám.“

„Přesto neudělá nic, čím by mu uškodila. Klášter odmítla. Sňatek přijala jen kvůli němu, jako menší zlo. Ale když se naskytla příležitost, uprchla i před ním. Rozhodla se, že nebude stát otci ve světle, že zmizí sama, místo aby si jiní museli vymýšlet, jak ji dostat z cesty. Vzala svůj život do vlastních rukou a je připravena nést svá vlastní rizika, platit své vlastní dluhy a jemu ponechat svobodu. Teď od toho rozhodnutí neustoupí.“

„Ale on není svobodný,“ s lítostí položil Marek prst přímo do středu zauzleného jádra bolesti v tomto zdánlivě prostém vztahu otce a dcery. „Teď, když tu není, si ji uvědomuje mnohem víc, než když se o něho každý den svědomitě starala a měl ji pořád na očích. Nebude mít klid, dokud nebude vědět, že je v bezpečí.“

„Tak bychom ji raději měli najít,“ přisvědčil Cadfael.

Vrátili se zpátky na stezku a Cadfael pohlédl zástěnou stromů k jiskřící zčeřené vodě, za níž leželo pobřeží Anglesey. Zvedl se mírný větřík a rozechvěl jasně zelené listí v třpytivou oponu, ale jejími záhyby dál prokmitávaly ještě jasnější odlesky vody. A ještě něco: objevovalo se to a mizelo, jak to větve odhalovaly a opět zakrývaly, ale zůstávalo to stále na jednom místě, jen se zdálo, jako když se to houpá nahoru dolů, jako když to pluje a klouže s přílivem. Střípek jasné, karmínové barvy, měnící tvar podle pohybu svého listového rámu.

„Počkej!“ zastavil se Cadfael.“Co je to tam?“

Taková červeň se v přírodě nevyskytuje, rozhodně ne na jaře, kdy si země dopřává jen jemných odstínů bledě zlaté, světle fialové a bílé na pozadí panenské zeleně. Tahle červeň v sobě má tvrdou, neproniknutelnou hutnost. Cadfael seskočil z koně a vracel se zpátky, aby se na to podíval víc zblízka. Proplétal se skrytý mezi stromy, až se dostal na vyvýšeninu, kde mohl opatrně zalehnout, sám neviditelný, ale odkud jasně viděl přes okraj lesa nějakých tři sta kroků dolů k úžině. Zelená rovná pastvina, několik polí, jedno obydlí, nyní bezpochyby opuštěné, a pak stříbromodrý třpyt vody, zde, skoro v nejužším místě, stále půl míle široké. A za ní bohatá úrodná rovina Anglesey, obilnice Walesu. Byl odliv a pruh štěrku a písku pod protějším břehem byl napůl odkrytý. A blízko u břehu, pod strání porostlou stromy, mezi nimiž stál Cadfael, se s přílivem lehce zvedala a klesala zakotvená dlouhá úzká loď s dračí hlavou na přídi i na zádi, s ústřední plachtou skasanou, vesly vtaženými dovnitř a s karmínovými štíty zavěšenými po délce nízkého boku. Loď hbitá jako had, stěžeň sklopený k zádi, aby byl štíhlý trup připravený k akci, i když se zatím jen zlehka pohupoval na úvazku a připomínal spící ještěrku, elegantní a neškodnou. Na úzké zadní palubě nad lavicemi veslařů lenošili dva členové posádky, mohutní, se světlými vlasy; jeden je měl spletené po obou stranách šíje. Třetí, nahý, lenivě plaval uprostřed úžiny. Cadfael si však spočítal otvory pro vesla a vyšlo mu jich na této straně dvanáct. Dvanáct párů vesel, čtyřiadvacet veslařů a ještě další posádka kromě těchto tří ponechaných na stráži. Ostatní nemohou být daleko.

Bratr Marek uvázal koně a připlížil se za Cadfaelem. Viděl, co on, a na nic se neptal.

„To je dánská loď z Dublinu,“ sykl Cadfael.

[ VII ]

Už si neřekli ani slovo. Svorně se otočili, pospíšili ke koním a vedli je po lesní stezce hlouběji do vnitrozemí, dokud nebyli dost daleko od břehu, aby nasedli a vyjeli. Jestliže Heledd po noci strávené v poustevně spatřila příjezd této lupičské lodi s jejím hrozivým přídělem bojovníků, nebylo divu, že se rychle ztratila z jejich blízkosti. A nebylo pochyb, že se stáhla do vnitrozemí tak rychle a tak daleko, jak mohla, a jakmile byla v dostatečné vzdálenosti, zamířila k městu. To by aspoň udělala každá rozumná dívka pro svou záchranu. Zde byla na půlcestě mezi Bangorem a Carnarvonem. Kterým směrem se asi vydala?

„Jedna osamělá loď,“ podivil se Marek, když se stezka konečně rozšířila a mohli jet vedle sebe. „Je to rozumné? Nemohl by se jim někdo postavit, a dokonce je zajmout?“

„V tuhle chvíli by to jistě šlo,“ souhlasil Cadfael, Jenže tu není nikdo, kdo by se o to pokusil. Kolem Carnarvonu určitě projeli v noci a v noci se zase vrátí. Tohle bude jedna z jejich nejmenších a nejrychlejších lodí a s dvaceti ozbrojenými veslaři na palubě ji ani zdaleka nedohoní nic, co máme my. Viděl jsi, jak je stavěná, dá se na ní veslovat oběma směry a bleskově obracet. Nebezpečí jim hrozí, jen když je většina družiny na břehu a loupí, a to dělají narychlo, honem na břeh a honem zpátky na loď.“

„Ale proč vysílají jednu malou osamělou loď? Vyprávěli mi, že podnikají nájezdy hromadně a berou nejen kořist, ale i otroky. To s jednou lodičkou nedokážou.“

„Tentokrát o nic takového nejde,“ uvažoval Cadfael. „Jestli je přivedl Cadwaladr, potom jim slíbil tučnou odměnu za jejich služby. Jsou tady, aby přesvědčili Owaina, že by bylo moudré vrátit bratrovi jeho državy, očekávají, že za to dostanou dobře zaplaceno, a pokud toho bude možno dosáhnout lacino, jen hrozbou jejich přítomnosti, aniž by ztratili jediného muže v boji, budou jen rádi a ani Cadwaladr nebude mít námitky, pokud to splní účel. Řekněme, že prosadí svou a vrátí se na své državy. Pak bude muset dál žít vedle bratra, tak proč ještě víc kazit vzájemné vztahy? Ne, tady se nebude namátkově pálit a zabíjet a nebudou mít zájem brát otroky, snad jen kdyby se vyjednávání pokazilo.“

„Tak proč se ta jedna jediná loď vypravila tak daleko do úžiny?“ rozvažoval Marek.

„Dánové musejí živit vojsko a nemají ve zvyku vozit si zásoby, když míří k zemi, ze které mohou týt, a nic je to nestojí. Velšany už znají dost dobře a vědí, že žijeme a cestujeme nalehko a dovedeme přestěhovat rodinu i dobytek do hor během několika hodin. Tahle lodička nemařila čas, a jakmile přistáli, ihned vyplula od Abermenai podle pobřeží, aby překvapila vesničky, kde se buď ještě nedověděli tu novinu, nebo se zdrželi při shánění dobytka. Večer popluje zpátky ke kamarádům s nákladem zabitých zvířat a se vší moukou a obilím, které nakradou. A právě to teď někde v těchto lesích a polích dělají!“

„A jestliže potkají osamělou dívku? Zdrželi by se zbytečného násilí i pak?“

„V tomhle bych nedal ruku do ohně za žádného Dána, Velšana ani Normana,“ připustil Cadfael. „Kdyby byla gwyneddskou princeznou, potom by měla větší cenu nedotčená a dobře opatrovaná než zneuctěná nebo ztýraná. A Heledd se sice nenarodila v královské rodině, ale má dobrou vyřídilku a dokáže jim docela dobře vysvětlit, že je pod Owainovou ochranou a že se mu budou muset zodpovídat, jestli jí ublíží. Ale i tak…“

Dostali se k místu, kde se lesní stezka rozdvojovala. Jedna větev pokračovala stále vnitrozemím, ale mírně uhýbala k západu, druhá šla spíše k východu.

„Do Carnarvonu je odtud blíž než do Bangoru,“ počítal Cadfael, když stanuli na rozcestí. „Bude to ale vědět? Tak co, Marku! Na východ, nebo na západ?“

„Nejlepší bude se rozdělit,“ odpověděl Marek rozmrzelý, že musí tápat takto naslepo. „Moc daleko být nemůže. Musí se držet v úkrytu. Jestli se ta loď bude v noci vracet, třeba najde místo, kde se bude moci bezpečně schovat, než Dánové odplují. Vy se dejte jednou cestou, já druhou.“

„Nemůžeme si dovolit ztratit se jeden druhému,“ vážně ho upozornil Cadfael. „Jestli se tu rozejdeme, tak jen na pár hodin a musíme se tu zase sejít. Nemůžeme si dělat, co nás napadne. Jeď směrem ke Carnarvonu, a pokud ji najdeš, bezpečně ji tam doprav. Ale když ne, do soumraku se sem vrať a já udělám totéž. A jestli ji najdu na té cestě, co vede doleva, dopravím ji někam do úkrytu, i kdyby to znamenalo vrátit se do Bangoru. Jestli sem do západu slunce nepřijdu, budu na tebe čekat v Bangoru. Když se neobjevím, jeď za mnou a tam si mě najdi.“

Byla to nedokonalá úmluva, ale při svém omezeném čase a neúprosně čekajících povinnostech to lépe udělat nemohli. Chýšku u pobřeží opustila dívka teprve ráno toho dne, musela dávat pozor a zůstávat na pěšinách v lese, kde musí kůň chodit pomalu. Ne, daleko být nemůže. A v této vzdálenosti od úžiny se jistě drží vyšlapané stezky a neproplétá se namáhavě houštinami. Třeba ji ještě najdou a do večera ji sem přivedou nebo ji dopraví někam do bezpečí, sejdou se tu už bez ní a vděčně zamíří zpátky do Anglie.

Marek vzhlédl ke světlu a viděl, že slunce překročilo zenit. „Máme ještě nejmíň čtyři hodiny,“ konstatoval, svižně otočil koně k západu a zmizel.

Cadfaelova cesta odbočila k východu a vedla asi půl míle po rovině, občas se vynořila z lesa na pastvinu a umožnila mu zahlédnout mezi roztroušenými stromy úžinu. Pak zamířila do vnitrozemí a začala stoupat, ovšem nijak strmě, protože tento pruh země na pevninské straně do jisté míry sdílel úrodnou půdu ostrova, než se začal prudce zvedat k horám. Jel tiše, naslouchal a tu a tam se zastavoval a naslouchal ještě pozorněji, ale nikde ani stopy po něčem živém kromě ptáků, kteří byli plně zaujati svými jarními povinnostmi a rozruch mezi lidmi je nezajímal. Dobytek a ovce byly zahnány výš do kopců, do střežených ohrad; lupiči tu najdou jen pár zaběhlých kusů a třeba si již netroufnou dál do úžiny. Nyní už je zpráva určitě předchází všude, kde přistanou, takže své největší úlovky již získali. Jestli se Heledd obrátila na tuto stranu, snad už jí tedy velké nebezpečí nehrozí.

Přejel volnou louku a vjel do pruhu vyššího lesa. Po levé straně měl křoviny a prosvítalo sem slunce, po pravé se les prohluboval. Tu přes stezku těsně před kopyty koně vystřelil had jako stříbrošedý blesk a zmizel ve vysoké trávě na druhé straně. Kůň se lekl a tlumeně zařičel. Někde vpravo mezi stromy, nepříliš daleko, odpověděl jiný kůň; vzrušeně zaržál, když slyšel druha. Cadfael se zastavil a bedlivě naslouchal. Doufal, že mu další zvuk pomůže přesněji rozpoznat směr. Zvuk se však neopakoval. Ten, kdo se tam kus od cesty ukrýval, nejspíš přiskočil a zvíře ukonejšil a utišil. Koňské ržání se po tomto svahu mohlo nést až příliš daleko.

Cadfael sesedl a zavedl koně mezi stromy. Proplétal se tam, kde tušil druhého pocestného, a v každé zatáčce se zastavil a napínal uši. Vzápětí, když už byl hluboko v houští, postřehl náhlý šelest větví před sebou, ale ten okamžitě ztichl. Jeho vlastní pohyby, třebaže šel opatrně, bylo jistě slyšet. Někdo tam vpředu na něho číhá v záloze.

„Heledd!“ pronesl Cadfael zřetelně.

Odpovědí mu bylo hluboké ticho.

„Heledd? To jsem já, bratr Cadfael. Nemusíte mít strach, nejsou tu žádní dublinští Dánové. Pojďte ven a ukažte se.“

A ukázala se: prodrala se mu křovím vstříc s obnaženou dýkou v ruce, přestože na ni v tu chvíli asi zapomněla. Šaty měla pomačkané a trochu ušpiněné od kůry keřů, na jedné tváři zelenou šmouhu, jak ležela v mechu a trávě, a rozpuštěné vlasy jí vlály jako hříva okolo ramen, zde v přítmí docela černé, jako půlnoční mrak. Její čistá oválná tvář však byla soustředěně klidná, právě se uvolňovala ze vzrušené pohotovosti k boji a oči, v šeru obrovské, měla rudočerné. Zaslechl, jak za ní přešlapuje a podupává její kůň, celý nesvůj v neznámé samotě.

„Jste to vy,“ hlasitě vydechla a spustila ruku s nožem. „Jak jste mě našel? A kde je diákon Marek? Myslela jsem, že už budete na cestě domů.“

„To bychom byli,“ přitakal Cadfael s úlevou, že tak dobře zvládá sama sebe, „kdybyste v noci neutekla. Marek je asi míli od nás na cestě ke Carnarvonu a hledá vás. Rozdělili jsme se tam, kde se rozdvojovala cesta. Mohli jsme jen hádat, kudy jste se dala. Přišli jsme vás hledat do Nonniny cely. Kněz nám pověděl, že vás tam poslal.“

„Takže jste viděli loď,“ pokrčila Heledd rameny, smířena s nevyhnutelným. „Byla bych už dávno vysoko v kopcích a hledala mezi salašemi matčiny bratrance, které jsem doufala najít na jejich hospodářstvích v nížině, kdyby mi nezchroml kůň. Řekla jsem si, že bude lepší schovat se a nechat ho do setmění odpočinout. A teď jsme dva,“ usmála se a zazářila v šeru vracející se jistotou. „Tři, jestli se nám podaří najít vašeho malého diákona. A kudy bychom se měli vydat teď? Pojďte se mnou přes kopce a tam najdete bezpečnou cestu zpátky k Dee. Já se totiž k otci nevrátím,“ upozornila s nebezpečným zábleskem v černých očích. „Zbavil se mě, jak si přál. Nic zlého mu nepřeji, ale neutekla jsem jim všem jen proto, abych se vrátila a nechala se provdat za člověka, kterého jsem nikdy neviděla, nebo se utrápila v klášteře. Můžete mu povědět nebo mu po někom vzkázat, že jsem v bezpečí u matčiných příbuzných a že může být klidný a spokojený.“

„Půjdete do prvního bezpečného útočiště, které najdeme,“ prohlásil rozhodně Cadfael, popuzený, jak by nebyl, kdyby ji nalezl stísněnou a vystrašenou. „Potom, až skončí tyhle těžkosti, si můžete se svým životem dělat, co budete chtít!“ Už když to říkal, měl pocit, že s ním dokáže udělat něco neobyčejného, dokonce obdivuhodného, a jestliže to musí být celému světu navzdory, neodradí ji to. „Může váš kůň chodit?“

„Zkusím ho vést a uvidíme.“

Cadfael se na okamžik zamyslel. Byli v polovině cesty mezi Bangorem a Carnarvonem, jakmile se však vrátí na stezku k západu, po níž se vydal Marek, budou mířit víceméně přímo ke Carnarvonu a časem se tam s ním někde sejdou. A ve městě plném Owainových bojovníků nebude hrozit žádné nebezpečí. Vojsko najaté jako hrozba nebude tak šílené, aby proti sobě poštvalo celou armádu Gwyneddu. Možná si dopřejou trochu loupení, trochu zábavy, při níž unesou pár zatoulaných kusů dobytka a pár zatoulaných vesničanů, ale nejsou žádní hlupáci, aby na sebe přivolali hněv celého Owainova vojska.

„Vyveďte koně na stezku,“ řekl nakonec Cadfael. „Můžete jet na mém a já povedu vašeho.“

V jiskřivém pohledu, který na něj vrhla, nebyl žádný slib, že ho poslechne, ale také nic, co by ho zneklidnilo pochybnostmi. Váhala jen okamžik, v němž se ticho bezvětrného odpoledne zdálo až přízračné, pak se otočila, rozhrnula větve před sebou a zmizela. A zvláštní ticho vystřídalo šustění a šlehání větví, mezi nimiž se prodírala. Za chviličku uslyšel slaboučké zaržání koně a vytušil pohyb v křoví, jak se dívka s koněm otáčela, aby se společně s ním vrátila ke Cadfaelovi. A pak zaslechl její neuvěřitelně vysoký, divoký a rozhořčený výkřik.

Instinktivně se jí vrhl na pomoc, ale daleko nedošel. Z obou stran se zazmítaly keře a natáhly se ruce, jež ho uchopily za kápi a kutnu, přitiskly mu paže k tělu a postavily ho zpříma, ale bezmocného. Marně se vzpíral stisku, který se mu však kupodivu nesnažil nijak ublížit, jen ho uvěznil. Vzápětí byla mýtinka plná velkých světlovlasých mužů s holými pažemi a koženými opasky a z houští proti němu vyrazil muž ještě mohutnější, mladý obr, převyšující Cadfaelovu statnou střední postavu o celou hlavu i s rameny, a smál se tak hlasitě, až se to rozléhalo po lese, a v náručí držel rozzuřenou Heledd, která kopala a zápasila vší silou, ale ničeho nedosáhla. Jednou volnou rukou už svého věznitele poškrábala na tváři a tahala a rvala ho za dlouhé plavé vlasy, dokud nesklonil hlavu a neuchopil její zápěstí do zubů. Velké, rovné, bílé zuby, které zářily, jak se smál, jen lehounce tiskly Heledddinu hladkou kůži. Nebyla to bolest ani strach, ale úžas, co ji náhle ochromilo, takže mu nehybně spočinula v náruči a její zkroucené prsty postupně ochabovaly. Ale když uvolnil stisk a opět se rozesmál, rozvzteklila se znovu, zuřivě na něho zaútočila a marně ho tloukla pěstí do širokých prsou.

Za ním přicházel se širokým úsměvem asi patnáctiletý chlapec a vedl jejího koně, který trochu opatrně stoupal na jednu přední nohu. Při pohledu na druhý úlovek, uvázaný na kraji lesa a neklidně přešlapující, chlapec zavýskl radostí. Vlastně celá lupičská družina vypadala spíš pobaveně a dobromyslně než hrozivě. Nebylo jich tolik, kolik se jich zpočátku zdálo být díky jejich překypující živočišné síle a protože byli všichni tak velcí. Dva kníratí chlapi se slámovými vlasy, spletenými podél tváří, drželi Cadfaela za paže. Třetí vzal za uzdu ryzáka a laskal jeho lesklé čelo a smetanovou hřívu. Ale někde na jezdecké stezce byli další; Cadfael slyšel, jak při čekání přecházejí a povídají si. Byl to div, že tak robustní muži se dokázali pohybovat tak tiše, když obkličovali svou kořist. Koně, kteří na sebe zaržáli, upoutali pozornost vracejících se lupičů a dovedli je k tomuto nečekanému úlovku. Mnich, dívka — podle koně a oblečení z dobré rodiny — a dva pěkní koně.

Mladý obr si přes marně zápasící Heledd velmi věcně prohlížel své výdobytky a Cadfael postřehl, že sice se zajatkyní zachází s bezstarostnou drsností, ale není surový. A zdálo se, že si to uvědomila i Heledd, a postupně zanechala odporu, protože věděla, že je marný, a také ji překvapilo a zklidnilo, že jí rány neoplácí.

„Saeson?“ oslovil obr Cadfaela a zvědavě si ho prohlížel. Že je Heledd Velšanka, to už věděl; ostouzela ho tím jazykem, dokud jí nedošel dech.

„Velšan!“ odpověděl Cadfael. „Jako dáma. Je dcera kanovníka od Svatého Asapha a pod ochranou Owaina Gwynedda.“

„On chová divoké kočky?“ prohodil mladý muž, opět se zasmál a jediným hbitým pohybem ji postavil na zem, ale pevněji držel za pás šatů, který skroutil v pěsti, aby jej utáhl a mohl třímat bezpečněji. „A bude ji chtít zpátky bez zkřiveného vlásku? Dáma se ale zřejmě vysmekla z vodítka. Co by tu jinak dělala bez tělesné stráže, jen s benediktinským mnichem?“ Mluvil volnou směsicí irštiny, dánštiny a velštiny, s níž se v těchto končinách docela dobře domluvil. Ne všechny styky mezi Dublinem a Walesem během staletí byly nájezdnické a lupičské; mezi knížectvími byla uzavřena dlouhá řada sňatků a oběma stranám se vyplácel i počestný vzájemný obchod. Tenhle mládenec nejspíš ovládá i trochu normanské francouzštiny. Ba i latiny, protože ho velmi pravděpodobně měli ve škole irští mniši. Bylo zjevné, že je to vážený člověk. Naštěstí také velmi otevřený a dobrodušný a vůbec nemíní poškodit, co by se mohlo ukázat jako cenný zisk. „Vy odveďte muže,“ vrátil se mladý muž rázně k věci, „a pevně ho držte. Owain si černých kuten váží, i když mu nejlíp vyhovuje keltský clas. Když dojde na vyjednávání, svatost se dobře platí. O děvče se postarám já.“

Skokem ho uposlechli, zřejmě se stejně lehkým srdcem jako jejich vůdce navýsost spokojení se svou kořistí. Když se vynořili se zajatci na cestě a za sebou vedli dva koně, bylo zjevné, proč jsou tak výborně naladění. Čekali tam na ně čtyři další, všichni pěší, zatížení dvěma dlouhými tyčemi, na nichž visela mrtvá zvířata a pytle, úlovky z rozptýlených ohrad, z různých koutů pastvin, ba i z lesa, protože mezi kořistí bylo i srnčí. Pátý muž si vyrobil jakési provizorní jho, na němž vyvažoval dva vaky s vínem. Určitě to byla jedna z nejméně dvou družin, které vyšly na břeh, protože loď měla dvanáct párů vesel, nemluvě o další posádce, uvažoval Cadfael. Dalo se jen hádat, kolik je celkem dánského vojska, ale aspoň dnes hladovět nebudou.

Šel, kam ho postrkovali, nejen proto, že si rozumně uvědomoval, že by se nemohl měřit ani s jedním ze svalnatých bojovníků, kteří ho drželi, natož se dvěma, ba ani proto, že by s sebou nemohl vzít Heledd, kdyby se mu podařilo vytrhnout se jim a uniknout. Ale ať již půjdou kamkoli jako užitečná rukojmí, bude jí snad moci dál poskytovat jistou ochranu a společnost. Už opustil myšlenku, že by jí hrozila nějaká větší úhona. Když zdůraznil, že je cennou kořistí, jen jim potvrdil, co už pochopili, a nešlo přece o totální válku, ale o obchodní výpravu ve snaze získat nejvyšší zisk s nejmenšími náklady.

Trochu přerozdělili své výdobytky. Část nákladu naložili na Heleddina zchromlého koně. Počínali si pozoruhodně svižně a přesně, vyrovnávali váhu a dávali si pozor, aby cenné zvíře nepřetížili. Mezi svými se vrátili k vlastnímu severskému jazyku, přestože všichni ti mladí muži se pravděpodobně narodili v dublinském království jako předtím jejich otcové, obstojně rozuměli keltským jazykům, které pronikly do jejich enklávy, a volně je užívali ve válce i v míru. Na konci tohoto kořistnického dne pozorně sledovali slunce a kromě téhle nečekané zacházky kvůli zaržání koní neztráceli čas.

Cadfael byl zvědav, co vůdce udělá s druhým koněm, a předpokládal, že si přisvojí výsadu jet na něm sám. Místo toho mladý muž posadil do sedla chlapce, nejlehčí váhu mezi nimi, a před něho Heledd. I patnáctileté paže byly dostatečně svalnaté, aby ji udržely, jakmile jí bezpečně svázali ruce vlastním pásem. Už však pochopila, že odpor by byl jak zbytečný, tak nedůstojný, a strpěla, aby ji opřeli o chlapcova široká prsa, aniž se snížila k zápasu. Podle toho, jak se tvářila, bude vyhlížet příležitost k útěku a šetřit silami i důvtipem, dokud se ten okamžik nenaskytne. Zmlkla, spolkla hněv i strach a zachovávala zachmuřenou, i když trochu napjatou důstojnost. Co však vře za tou nehybnou tváří, nedalo se poznat.

„Bratře,“ otočil se mladý muž svižně ke Cadfaelovi, stále sevřenému dvěma strážnými, Jestli si toho děvčete ceníte, můžete jít vedle ní a nikdo vás nebude držet. Ale varuji vás, Torsten bude hned za vámi a ten umí hodit oštěp tak, že rozčísne mladý stromek na padesát kroků, tak radši zůstaňte tam, kde máte být.“ Při výstraze se usmíval; už si byl jist, že Cadfael nemíní uprchnout a nechat dívku v zajetí. „Tak jdeme, a rychle,“ pravil vesele, nasadil tempo a celá družina vykročila husím pochodem dolů po stezce, Cadfael také, blízko svého vlastního ryzáka, s rukou na třmeni jezdce. Potřebuje-li Heledd křehkou útěchu z jeho přítomnosti, má ji mít; Cadfael ovšem pochyboval, že by ji potřebovala. Od chvíle, kdy byla vysazena na koně, se ani nehnula, jen se pohodlněji uvelebila na sedátku a i napětí ve tváři pozvolna ustoupilo zamyšlenému klidu. Pokaždé, když Cadfael zvedl oči a podíval se na ni, připadala mu v té neočekávané situaci o trochu uvolněnější. A její oči přemítavě spočívaly na světlé hlavě, která čněla nad všemi ostatními se vztyčeným temenem a dlouhými plavými kadeřemi, povlávajícími v mírném větříku.

Svižně pochodovali z kopce, lesem i pastvinami, až na ně v posledním pásu stromů zablikala stříbrná světélka vodní hladiny. Když se vynořili na břehu úžiny, slunce se lehce schylovalo k západu a zlatilo vlnky, jež větřík hnal po vodě, a členové posádky, kteří zůstali na stráži, vykřikli na uvítanou a přirazili s dračí lodí ke břehu, aby příchozí mohli nastoupit.

Bratr Marek se vracel z výpravy s prázdnýma rukama, aby do západu slunce dodržel úmluvu s Cadfaelem, že se sejdou na rozcestí, a tu zahlédl, jak stezku před ním kříží skupina lidí, přestože kráčí rychle a tiše, a sestupuje dolů k břehu. Zůstal stát ukrytý, dokud nepřešli, a pak se opatrně ubíral stejným směrem. Chtěl se jen ujistit, že jsou z dohledu a doslechu, než bude pokračovat k místu schůzky. Stalo se, že směr, jímž sjížděl mezi stromy po svahu, protínal dráhu jejich otevřené jezdecké stezky, takže se k nim velmi rychle blížil. Proto se opět stáhl a zastavil. Tentokrát se mu chvilkami objevovali mezi větvemi keřů, jež byly už téměř v plném letním hávu. Vysoký mládenec s vlasy jako len, jehož hlava proplula kolem jako odvátý petrklíč, jenže ve výšce tříletého smrčku, naložený kůň na oprati, dva muži s tyčí na ramenou a ulovená zvířata houpající se podle jejich chůze. Pak s naprostou jistotou poznal Heledd v objetí chlapce, dvojici plující šest stop nad zemí. Kůň pod nimi se dal vytušit jen z rytmu jejich pohupování, protože v tu chvíli větve opět neproniknutelně zastřely výhled a bylo vidět jen tonzuru pochodující vedle nich, narezle hnědou a hodně prošedivělou. Bylo to málo k rozluštění hádanky, kdo to tam kráčí, ale Marek víc nepotřeboval, aby poznal bratra Cadfaela.

Takže ji našel a tito mnohem méně vítaní cizinci našli zase je oba, než stačili vděčně zmizet někam do bezpečného úkrytu. A Marek nemohl udělat nic jiného, než jít za nimi aspoň tak daleko, aby viděl, kam je vedou a jak se s nimi zachází, a pak zajistit, aby se zpráva dostala k těm, kdo vezmou ztrátu těch dvou na vědomí a zařídí jejich vrácení.

Sesedl a uvázal koně, aby se mezi stromy mohl pohybovat rychleji. Ale výkřik, který se vzápětí ozval z lodi, ho přiměl, aby hodil opatrnost za hlavu, vynořil se do volného prostoru a našel si místo, odkud uvidí na úžinu. Spatřil, jak kormidelník natáčí loď těsně pod travnatý břeh, kde bylo hračkou skočit přes nízký bok do prohlubně mezi lavicemi veslařů uprostřed lodi. Marek viděl, jak se do lodi valí příliv divokých plavovlasých mužů, jak za sebou opatrně vedou nákladního koně, ukládají kořist pod maličkou přední palubu a do prostoru pod lavicemi. Chtě nechtě šel s nimi i Cadfael, a přece se Markovi zdálo, že docela ochotně. Těžko by se mohl bránit, ale jiný by se víc zpěčoval.

Chlapec na koni pevně držel Heledd, dokud mladý obr s vlasy jako len nenechal své muže nastoupit. Pak se natáhl, lehčeji zvedl z chlapcových rukou jako malé děcko a skočil s ní mezi veslařské lavice. Tam ji postavil na nohy, natáhl se po uzdě Cadfaelova koně a přilákal ho na palubu jemnými, tichými slůvky, která Markovi zněla dost zvláštně. Chlapec ho následoval a kormidelník okamžitě odrazil od břehu. Chumel mužů předtím pilně ukládajících kořist se zkušeně a spořádaně rozsadil k veslům a útlá dračí lodička vyplula do středu proudu. Než se Marek vzpamatoval, hnala se vpřed a klouzala jako had na jihozápad směrem ke Carnarvonu a Abermenai, kde bezpochyby kotvily její družky v přístavu nebo mezi dunami. Nemusela se ani otáčet, protože měla oba konce stejné. Při své rychlosti se mohla dostat z nebezpečí kterýmkoli směrem; i kdyby ji zahlédli z města, Owain neměl nic, čím by ji mohl dohonit. Rychlost, s níž se tiše zmenšovala v úzkou černou čárku na vodě, Marka ohromila.

Otočil se a vydal se zpátky k uvázanému koni a s odhodlaným chvatem vyrazil na západ směrem ke Carnarvonu.

Když Cadfaela strčili do úzké prohlubně mezi lavicemi a tam ho vzápětí nechali být, na chviličku se opřel o prkna úzké zadní paluby a zamyslel se nad svou situací. Svou a Heleddinou. Zdálo se, že vztahy mezi vězniteli a zajatci se už dostaly na únosnou úroveň a stálo to překvapivě málo času a rozčilování. Bránit se bylo nemožné a zdravý rozum doporučoval zajatcům, aby se smířili se situací. Díky tomu se mohli jejich strážci věnovat nejnaléhavější práci — bezpečné dopravě kořisti zpátky do tábora — a nepotřebovali pro zajatce silnější donucovací prostředky než rychle se pohybující loď a míli vody po jedné i druhé straně. Jakmile se nalodili, nikdo se již Cadfaela ani nedotkl. Nikdo nevěnoval další pozornost Heledd, jež se v obranném postoji choulila na zádi, kam ji vysadil mladý Dán, s koleny přitaženými k bradě a sukněmi v objetí obou paží. Nikdo se neobával, že skočí do vody a odplave k Anglesey; vědělo se, že Velšané nejsou velcí plavci. Nikdo neměl zájem urážet je ani jim ubližovat; byli prostě zbožím, které bylo třeba uchovat nepoškozené k budoucímu použití.

Cadfael se rozhodl udělat pokus. Vydal se na procházku středem lodi mezi naskládanými úlovky masa a jiných zásob a zvědavě si prohlížel pohyblivé, dlouhé plavidlo. Ani jediný veslař nevypadl z pravidelného tempa veslování a neotočil se za pohybem po svém boku. Byla to loď stavěná na rychlost, štíhlá jako chrt, dlouhá snad osmnáct kroků a ne širší než čtyři nebo pět. Cadfael napočítal deset pásů lodní obšívky na jedné straně, uprostřed lodi šest stop hluboko, jediný stěžeň byl sklopený dozadu. Všiml si roztepaných nýtů, jež držely pásy u sebe. Klinkerová stavba, mělký ponor, na svou sílu a rychlost lehká váha, oba konce stejné, aby mohla okamžitě manévrovat, ideální plavidlo, jež může přistát těsně u břehu v abermenaiských dunách. Na přepravu objemnějších nákladů se nehodila; na to si jistě přivezli nákladní lodě, pomalejší, závislé převážně na plachtách, jen s několika veslaři, kteří by je dostali z nouze za bezvětří. S ráhnovými plachtami, jako dosud měly všechny lodě v těchto severních vodách. Tito skandinávští mořeplavci ještě neznali nezapomenutelné dvoustěžňové latinské plachetnice ze Středomoří.

Jak se zabral do pozorování, ani si neuvědomil, že je sám pozorován stejně bystře a zvědavě párem jasných, ledově modrých očí pod tázavě zdviženým hustým zlatým obočím. Mladému kapitánovi této loupežné družiny nic neušlo a zjevně rozuměl tomuto hodnocení své lodi. Náhle seskočil z místa vedle kormidelníka a šel Cadfaelovi vstříc do mezinástavbového prostoru.

„Vy se vyznáte v lodích?“ zeptal se, zaujat a překvapen tak nepravděpodobným zájmem u benediktinského mnicha.

„Kdysi jsem se vyznal. Teď už jsem se dlouho nevypravil na vodu.“

„Vy znáte moře?“ pokračoval mladý muž s potěšenou zvědavostí.

„Tohle moře ne. Kdysi jsem obstojně znával Středozemní moře a východní pobřeží. Přišel jsem do kláštera pozdě,“ vysvětlil, když viděl, jak se modré oči rozšiřují a třpytí nadšeným úžasem a v jejich hloubi se rozhořívá jiskřička uznání.

„Bratře, zvyšujete vlastní cenu,“ srdečně vyhrkl mladý Dán. „Rád bych si vás nechal, abych se dověděl víc. Mniši mořeplavci jsou vzácná zvěř; ještě jsem takového neviděl. Jak vám říkají?“

„Jmenuji se Cadfael, bratr z opatství v Shrewsbury, narozený ve Walesu.“

„Slušné je jméno za jméno. Já jsem Turcaill, syn Turcailla, příbuzný Otira, který vede tuhle výpravu.“

„A víte, oč je tu spor? Mezi dvěma velšskými knížaty? Proč nastavujete vlastní prsa mezi jejich meče?“ mírně mu domlouval Cadfael.

„Za plat,“ vesele opáčil Turcaill. „Ale ani kdyby mi neplatili, nezůstal bych na souši, když se Otir vypravuje na moře. Nejsem žádný suchozemec, abych dřepěl rok po roce na statku a stačilo mi pozorovat, jak roste obilí.“

Ne, to jistě nebyl a neměl také povahu, aby oblékl kutnu a šel do kláštera, až skončí dobrodružné mládí. Se skvostnými svaly, se sršící živočišnou energií, ne, tohle byl muž, který se ožení a bude mít syny a vychová další generaci dobrodruhů, neklidných jako samo moře, připravených prosekat se za ziskem do každého sporu, za spravedlivou cenu nasazení vlastního života.

Na rozloučenou plácl Cadfaela do ramene a odkráčel pevným krokem po houpající se lodi, aby si vyskočil na zadní palubu vedle Heledd. Světlo pozvolna sláblo v soumrak, ale přesto Cadfaelovi ukazovalo opovržlivě sevřené Heleddiny rty a chladně zdvižené obočí, když odtahovala lem sukně, aby se neposkvrnil dotekem nepřítele, a odvracela hlavu, odmítajíc ho vzít na vědomí, byť jen pohledem.

Turcaill, nikterak pohoršen tím gestem, se zasmál, posadil se vedle ní a vytáhl z váčku u pasu chléb. Rozlomil jej ve velkých, hladkých mladých rukou, polovinu jí nabídl, a ona odmítla. Neurazil se a se smíchem ji silou chytil za pravou ruku, vložil jí nabízený chléb do dlaně a přitiskl na něj pevně její levici. Nemohla mu v tom zabránit a nehodlala zlehčit své němé pohrdání zbytečným zápasem. Když ale vzápětí vstal a bez ohlédnutí ji opustil, nehodila chléb do temnějící vody úžiny ani se do něj nezakousla na znamení, že ho přijala, ale seděla, jak ji opustil, hýčkala chléb v dlaních a přemítavě hleděla za jeho nic netušící plavou hlavou zúženýma očima. Význam toho pohledu nedokázal Cadfael rozluštit, ale současně ho zarážel a znepokojoval.

Pomalu už padala noc. Klouzali v šeru tiše a rychle prostředkem úžiny, zatímco jen nepatrné světélkující záblesky zlatily ponořující se vesla, minuli pobřežní světla Owainova Carnarvonu a vypluli do široké zátoky uzavřené před volným mořem jen dvojicí oblých výběžků písečných dun s nízkým porostem keřů a roztroušenými stromy. Na vodě se rýsovaly stínové obrysy lodí, některé se vztyčenými stěžni, jiné úzké a nízké jako Turcaillův dráček. Podél břehu v pravidelných rozestupech planuly klidně v bezvětří pochodně dánských předních stráží a výš, směrem k temeni pahorku, hořely ohně ve zbudovaném táboře.

Turcaillovi veslaři se naposled opřeli do vesel a pak je vtáhli do lodě, zatímco kormidelník hladkým obloukem dovedl loď na mělčinu. Dánové seskákali přes brlení, vytahali kořist a šplouchali s ní z vody na souš, kde jim přišli vstříc druhové vykonávající stráž u hranice přílivu. I Heledd šla přes palubu, lehkým krokem, vedena Turcaillem, a tentokrát se nijak nebránila, zachovávajíc i v tuto chvíli svou ženskou důstojnost a protože by to stejně bylo zbytečné.

Cadfaelovi nezbývalo než je následovat, i kdyby ho dva veslaři nevzali mezi sebe, nepobídli ho, aby vyskočil, a nepřebrodili se s ním na břeh, pevně mu svírajíce ramena. I kdyby se mu naskytla nějaká možnost, nemůže se vyprostit z tohoto zajetí, dokud nebude moci vzít s sebou i Heledd. Smířeně šlapal dunami vzhůru do střeženého kruhu tábora, šel, kam ho vedli, a nepochyboval o tom, že se za ním kruh stráží úhledně uzavřel.

[ VIII ]

Cadfael se probudil za perlově šedého světla nejčasnějšího úsvitu, nad ním se klenula nezměrná rozloha širého nebe, v zenitu ještě kropenatá blednoucími hvězdami, a okamžitě si uvědomil své současné postavení. Všechno, co se odehrálo, potvrzovalo, že se od svých věznitelů nemají čeho obávat, aspoň dokud si uchovají svou směnnou hodnotu, ale že nemohou doufat ani v útěk. Dánové si mohli být jisti účinností svých opatření. Pobřeží bylo dobře sledováno, okraj tábora bezpečně střežen. A tak uvnitř těchto hranic nebylo třeba na mladou dívku a postaršího mnicha ustavičně dohlížet. Ať se potulují, kde se jim zlíbí, z kruhu se nedostanou a vevnitř nemohou napáchat žádné škody.

Cadfael si jasně vybavil, že ho nakrmili stejně štědře jako mladé muže ze stráže, kteří se pohybovali okolo něho, a byl si jistý, že i Heledd, přestože ubytování tu měla hodně nouzové, také dostala jídlo, a že jakmile ji ponechali o samotě a nepozorovali ji, jistě měla dost rozumu, aby snědla, co dostala. Nebyla takový blázen, aby se připravovala o výhody, když má před sebou boj.

Ležel celkem pohodlně na závětrné straně dřevěného větrolamu, v dolíku s hustou trávou, zavinutý ve vlastním plášti. Vzpomínal si, že mu jej Turcaill hodil, jakmile jej při odstrojování koně vybalili z jeho skromného majetku. Kolem něho klidně pochrupoval asi tucet dánských námořníků. Cadfael vstal, protáhl se a setřásl z kutny písek. Nikdo se ho nepokusil zastavit, když zamířil na vyvýšeninu, aby se kolem sebe rozhlédl. V táboře bylo živo, ohně už hořely a hrstka koní včetně jeho vlastního už byla napojená a vypuštěná na zelenější chráněnou rovinku, kde byla lepší pastva. Cadfael se zahleděl tím směrem, k povědomé hmotě Walesu, a bez překážek prošel středem tábora k nejvyššímu bodu, odkud bylo vidět za okruh Otirovy základny. Owain bude muset přijít z jihu, po dlouhé zacházce okolo přílivové zátoky, jež se na jihu zakusovala hluboko do pobřeží, bude-li chtít zaútočit na toto opevněné postavení po souši. Na moři by byl v nevýhodě, nemaje nic, co by se mohlo rovnat severským veslicím. A Carnarvon se zdál velmi, velmi daleko od tohoto ozbrojeného tábora.

Několik důkladných stanů, v nichž bydleli vůdcové výpravy, stálo ve středu tábora. Cadfael prošel blízko nich a zastavil se, aby si prohlédl muže, kteří se kolem nich pohybovali. Zejména dva se vyznačovali nezaměnitelnými znaky autority, přestože dohromady kupodivu budili dojem nesouladu, jako by si jejich dvě autority poněkud odporovaly. Jeden byl asi padesátiletý, možná starší, plecitý, s mohutnou hrudí, stavěný jako peň stromu, ožehlý sluncem, vodní tříští a větrem do červenohnědé barvy, tmavší než dva pletence slámových vlasů, které rámovaly jeho široký obličej, a tmavší než dlouhé kníry, jež mu visely až pod čelist. Paže měl až k ramenům obnažené, kolem předloktí pruhy kůže a na zápěstích tlusté zlaté náramky.

„Otir!“ zašeptala Cadfaelovi do ucha Heledd. Přiblížila se k němu nepozorovaně zezadu, kroky neslyšnými v převívaném písku, a promluvila ostražitým a napjatým hlasem. Tady měla těžšího protihráče, než byl dobromyslný mládenec, jehož shovívavý přístup jí asi vždy neposlouží. Turcaill tu byl pouhým podřízeným. Tento hrozivý muž před nimi mohl zvrátit rozhodnutí všech ostatních autorit. Nebo snad i jeho moc měla svá omezení? Vedle něho totiž stála ta druhá osobnost, s povzneseným pohledem a panovačnými gesty, a nevypadala, že by si krotce nechala poroučet od kohokoli na světě.

„A ten druhý?“ sykl Cadfael, aniž se otočil.

„To je Cadwaladr. Nebyla to lež, tyhle vlasaté barbary přivedl do Walesu on, aby vydobyl zpět svá práva od pana Owaina. Znám ho, už jsem ho viděla. Toho Dána jsem slyšela oslovovat jménem.“

Hezký člověk, ten Cadwaladr, přemítal Cadfael. Podoba se mu líbila, ale o jeho povaze měl pochybnosti. Tento muž nebyl tak vysoký jako jeho bratr, ale dostatečně vysoký na to, aby dobře nosil své pevné a pohledné tělo a pohyboval se vedle hranatého a svalnatého Dána s krásnou uvolněností. Byl tmavší než Owain, na pěkně tvarované hlavě se mu kadeřily husté narezlé vlasy a tmavé oči měl zasazené pod obočím, jež se téměř stýkalo a bylo sytěji hnědé než jeho vlasy. Byl hladce oholený, ale během pobytu u svých dublinských hostitelů převzal něco z jejich oblečení, také nějaké ozdoby, takže se nedalo na první pohled poznat, že tohle je velšský kníže, který přivedl celou tuto výpravu přes moře ke škodě vlastní země. Měl pověst člověka zbrklého, bláznivě štědrého k přátelům, nesmiřitelně zahořklého vůči nepřátelům. Jeho tvář potvrzovala vše, co se o něm říkalo. Nebylo také těžké si představit, že Owain stále ještě miluje svého obtížného bratra i po tolika proviněních a opakovaných smířeních.

„Pěkný kus chlapa,“ podotkl Cadfael, opatrně zkoumaje tu nebezpečnou osobu.

„Kdyby se ještě taky tak pěkně choval,“ opáčila Heledd.

Náčelníci se odebrali na východ směrem k úžině, obklopeni kruhem velitelů. Cadfael místo toho obrátil kroky k jihu, aby si prohlédl přístupovou cestu, jíž bude muset přijít Owain, jestliže hodlá nájezdníky uzavřít na jejich písečné pláži. Heledd se k němu připojila ne proto, že by potřebovala útěchu jeho společnosti nebo společnosti kohokoli jiného, jak soudil, ale protože byla také zvědavá na podmínky jejich zajetí a domnívala se, že dvě hlavy si s tím poradí líp než jedna.

„Jak se vám vedlo?“ Cadfael si ji bedlivě prohlížel, zatímco kráčela vedle něho, a shledal, že je klidná a že se zcela ovládá. „Zacházeli s vámi dobře, tady, kde žádné ženy nejsou?“

Shovívavě zvedla koutek úst a usmála se. „Žádné jsem nepotřebovala. Když je proč, umím se bránit, ale zatím není důvod. Mám stan, kde se mohu schovat, chlapec mi nosí jídlo, a co jiného chci, pro to si smím dojít sama. Jen když se příliš přiblížím k východnímu břehu, vrátí mě zpátky. Zkoušela jsem to. Myslím, že vědí, že umím plavat.“

„Ani jste se nepokusila, když jsme byli sotva sto metrů od břehu,“ poznamenal Cadfael, aniž naznačil, zda by s tím souhlasil, nebo nesouhlasil. .

„Ne,“ přisvědčila s malým, temným úsměvem a nepřidala ani slovo.

„A i kdybychom jim mohli ukrást své vlastní koně,“ rozjímal uvážlivě, „nedostali bychom se s nimi z tohohle ozbrojeného kruhu.“

„A můj je chromý,“ opět přisvědčila se svým tajnůstkářským úsměvem.

Dosud neměl příležitost se jí zeptat, jak vlastně k tomu koni přišla, jak se jí ho podařilo ukrást z knížecích stájí, když byla hostina v nejlepším, dřív, než přišla zpráva z Bangoru a uvědomila Owaina o irské hrozbě. Zeptal se tedy nyní. „Jak jste vlastně získala toho koně, kterému tak pohotově říkáte můj?“

„Našla jsem ho,“ prostě odpověděla Heledd. „Osedlaného, s uzdou, uvázaného mezi stromy nedaleko brány. Něco takového jsem vůbec neočekávala a přijala jsem to jako dobré znamení. Nemusela jsem putovat nocí pěšky. Ale měla jsem to v úmyslu. Když jsem šla doplnit džbán, vůbec jsem na to ještě nemyslela, ale venku na dvoře mě napadlo, proč bych se vlastně měla vracet. V Llanelwy nezůstalo nic, co bych si mohla ponechat, a v Bangoru ani v Anglesey nebylo nic, oč bych stála. Ale někde přece pro mne musí něco být — někde na světě. Proč bych to neměla jít hledat, když mi to nikdo jiný neopatří? A že jsem stála ve stínu hradby, strážní u brány mě nezpozorovali a já jim za zády vyklouzla ven. Nic jsem neměla, nic jsem si nevzala, byla bych odešla jen tak a nikdy bych si nestěžovala. Sama jsem si to vybrala. Ale mezi stromy jsem našla tohohle koně, osedlaného, s uzdou, připraveného pro mne, dar od Boha, který jsem nemohla odmítnout. Jestliže jsem ho teď ztratila,“ dodala velmi vážně, „třeba mě už donesl tam, kam jsem se měla dostat.“

„Snad je to zastávka na vaší cestě,“ ustaraně se ozval Cadfael, „ale určitě ne konec. Vždyť jsme tu oba jako rukojmí ve velmi nejistém postavení a já vás považuji za děvče, které si velmi cení svobody. Musíme se dostat ze zajetí nebo si tu počkat, až nás vysvobodí Owain.“ S jistým údivem si v duchu probíral, co mu řekla, a vracel se ke všemu, co se odehrálo v Aberu. „Takže tam stál tenhle kůň připravený k jízdě a schovaný mimo hradiště. A pokud ho nebesa zamýšlela pro vás, někdo ho sedlal a vyváděl do lesa s docela jinými úmysly. Teď se mi zdá, že měl Bledri ap Rhys přece jen v úmyslu uprchnout ke svému pánovi se zprávou o počtu vojáků a bojové síle knížete. Prostředek k útěku už měl připravený za branou. Přesto ho našli v ložnici nahého, vůbec ne připraveného k odjezdu. To jste nám připravila hádanku. Šel do postele, aby počkal, dokud llys hluboce neusne? A zabili ho dřív, než přišla příznivá chvíle? A jak hodlal opustit maenol, když byly všechny brány střežené?“

Heledd ho ze strany pozorně zkoumala se staženým obočím. Rozuměla mu jen zčásti, ale velmi bystře a inteligentně se dohadovala toho, co jí zatím bylo nejasné. „Chcete mi říct, že je Bledri ap Rhys mrtvý? Říkal jste zabitý. Právě tu noc? Tu noc, kdy jsem opustila llys?“

„Vy to nevíte? Stalo se to tedy, až když jste byla pryč, ve stejnou dobu, kdy přišla zpráva z Bangoru. Nikdo vám to od té doby neřekl?“

„O příchodu Dánů jsem se doslechla, to ano, ta novina se od rána druhého dne šířila všude. Ale o Bledriho smrti jsem neslyšela ani slovo.“

Ne, nebyla to novina nejvyšší důležitosti, jako byl vpád z Irska, nešířila se z trefu do trefu, z maenolu do maenolu tak, jako se šířila výzva k sebrání vojska do Carnarvonu, kterou roznášeli Owainovi posli. Heledd se mračila nad opožděnou novinou, zarmoucená prostě smrtí člověka, a tohoto i trochu znala, dokonce ho po svém využila, aby potrápila otce, který ranil její city.

„To mě mrzí,“ pravila. „Měl v sobě tolik života. Škoda ho! Vy myslíte, že ho zabili, aby neutekl? Jeden voják navíc pro Cadwaladra, o to vítanější, že znal plány knížete? Ale kdo? Kdo to mohl odhalit a zastavit ho tak strašným způsobem?“

„To se neví a já nebudu zbytečně hádat. Ale kníže ho dříve nebo později odhalí. Ten člověk byl svým způsobem jeho host a on nenechá jeho smrt nepomstěnou.“

„Předpovídáte další smrt,“ s prudkou hořkostí vyhrkla Heledd. „Co se tím spraví?“

A na to nebyla žádná odpověď, která by nevedla k dalším otázkám zkoumajícím temné kouty práva a bezpráví. Kráčeli spolu dál k vyvýšenému místu u jižního okraje ozbrojeného tábora bez zábran, přestože mnozí dánští bojovníci, jejichž liniemi procházeli, je zvědavě pozorovali. Na pahorku, kde nerostly žádné stromy, se zastavili a rozhlíželi se po okolní krajině.

Otir si k výsadku nezvolil písky na sever od úžiny, kde pobřeží Anglesey přecházelo v široký pás písečných dun a králičích luk, za přílivu ne právě bezpečných, a končilo dlouhou lavicí pohyblivých písků a štěrku, ale na jihu, kde byl poloostrov uzavírající záliv vyšší a sušší, chránil hlubší kotviště, nabízel lépe hájitelné místo pro tábor a také se odtud dalo v případě nouze rychleji dostat na širé moře. To, že měl proti sobě měl silnou základnu Carnarvon, kde se shromáždila všechna síla Owainových vojsk, útočníka neodradilo. Pobřeží tábora, které si vybral, bylo dobře osazené muži, přístup po souši byl natolik úzký, že by při útoku představoval nebezpečnou zábranu, a od města je dělila široká zátoka přílivové vody. Do tohoto mělkého zálivu ústilo několik říček, jak si Cadfael vybavoval, ale za odlivu to byly pouhé křivolaké čúrky stříbra ve zrádné písečné pustině, do níž se lehkomyslně nepustí žádná armáda. Owain by musel vést svá vojska velkou oklikou na jih, aby se k nepříteli přiblížil po bezpečné půdě. Když měl Cadwaladr mezi sebou a Owainem asi šest až sedm mil pochodu a získal již bezpečnou základnu, bezpochyby se cítil téměř nezranitelný.

Až na to, že těch šest až sedm mil se během noci scvrklo na pouhou míli. Když totiž Cadfael vystoupil nad hřeben křoví, dohlédl daleko přes okraj tábora k jihu, kde po pravici v ranním světle jiskřilo širé moře a po levici viděl bledou mělčinu a obnažené písky zátoky, a tam v dálce za dunami, loukami a křovinami postřehl nezaměnitelný lesk zbraní a nezřetelný třpyt pestrých stanů, přes noc vyrostlou hradbu a v časném světle pozoroval pohyb připomínající obilný lán čeřený větrem, jak muži cílevědomě přecházeli sem a tam a neuspěchaně opevňovali zvolené postavení. Owain přivedl pod rouškou tmy svou armádu tam, kam nedosáhne kopí ani luk, neprodyšně uzavřel konec poloostrova a dánské vojsko na něm uvěznil. Žádné plýtvání časem. Stáli teď čelo proti čelu jako dva soupeřící berani, kteří si měří jeden druhého, a jedna nebo druhá strana musí bez otálení začít jednat.

Jednání zahájil Owain už dopoledne, zatímco se dánští náčelníci stále dohadovali o zjevení jeho vojska tak blízko svého tábora a o tom, co asi zamýšlí, když tady stojí. O vlastní bezpečnost asi strach nemají, protože v případě potřeby se mohou snadno dostat na širé moře a jejich lodím se velšské nevyrovnají, rozvažoval Cadfael opodál shluku ozbrojených mužů, kteří se nyní shromáždili na vršíčku, ale určitě také přemítají, jak silnou posádku asi nechal v Carnarvonu a zda by jim stálo za to podniknout přes vodu nájezd na město, kdyby se zde kníže pokusil o přímý útok. Zatím nedospěli k přesvědčení, že by tak nákladnou akci měli riskovat. Stáli, bedlivě pozorovali vzdálené linie a čekali. Ať se ozve první. Jestli již v tuto chvíli zamýšlí přijmout bratra zpátky do své přízně, jako to udělal už několikrát, proč podnikat něco, co by takové žádoucí řešení zmařilo?

Uprostřed dopoledne, když bylo bledé slunce již vysoko, spatřili, jak se z nízké prohlubně v písečných pláních mezi oběma vojsky vynořili dva jezdci na koni. Zatím to byly jen pohybující se tečky, někdy se ztratily v dolíku, pak se objevily na další vyvýšenině a vytrvale mířily k dánským liniím. Na celé té ploše dun a králičích nor bylo stěží půl tuctu usedlostí, protože použitelné pastvy tu bylo málo a dobrá orná půda žádná, a všechny byly jistě přes noc vyklizeny. Ty dvě osamělé postavičky byly jedinými obyvateli země nikoho mezi armádami, a jak se jevilo, byly pověřeny úvodním vyjednáváním, jež by mohlo zabránit zbytečnému a nákladnému střetu. Otir čekal, až se přiblíží, s tváří pozornou, ale spokojenou, Cadwaladr tu stál nastražený celým tělem a s napjatou tváří, ale již se viděl jako vítěz. Zračilo se to v troufale rozkročených nohou, stojících na velšské půdě, ve vysoko zdvižené hlavě a zúžených očích, jimiž sledoval knížecího vyslance.

Stále mimo dosah kopí či šípu se jeden jezdec zastavil a čekal, stíněn úzkým pruhem stromů. Druhý dojel na doslech, tam zůstal sedět na koni a vzhlédl k pozorné skupině na pahorku nad sebou.

„Pánové,“ zavolal na ně jasným hlasem, „Owain Gwynedd posílá svého posla, aby s vámi za něho vyjednával. Je to mírumilovný muž, neozbrojený, pověřený knížetem. Přijmete ho?“

„Ať přijde,“ odpověděl Otir. „Bude se ctí přijat.“

Herold se stáhl do uctivé vzdálenosti. Druhý jezdec pobodl koně a rozjel se ke kraji tábora. Když se blížil, ukázalo se, že je drobný, štíhlý a mladý, jel spíš zdatně než elegantně, jako by měl víc zkušeností se selskými koňmi než s ušlechtilými oři knížat a jejich vyslanců. Stále se blížil a Cadfael, vyhlížející stejně dychtivě jako všichni z vrcholku duny, se zhluboka nadechl a pak zhluboka vzdychl. Jezdec měl na sobě vyryzlou benediktinskou kutnu a klidnou, soustředěnou mladou tvář bratra Marka. Skutečně mírumilovný muž, posel biskupů a nyní knížat. Nebylo nejmenší pochyby, že si tu úlohu vyprosil a že knížeti důrazně vysvětlil, jak je užitečné poslat někoho, jehož lze těžko podezřívat z postranních úmyslů, jenž nemá co ztratit kromě vlastní svobody, života a pokoje mysli, nepřihřívá si žádnou vlastní polívčičku, nemá co získat, nepotřebuje se zalíbit žádnému pánu na světě, velšskému, dánskému, irskému ani jinému. Muž, jehož pokora mohla být postavena jako kouzelná hráz proti výstřelkům pýchy jiných mužů.

Bratr Marek dospěl k okraji tábora a stráže se rozestoupily a vpustily ho. Mladý Turcaill, dvakrát větší než on, pohostinně přistoupil, aby od něho převzal uzdu, Marek sesedl z koně a svižně vykročil k nízkému svahu, kde na něho čekali Otir a Cadwaladr.

V Otirově stanu, nacpaném k prasknutí veliteli jeho vojska a všemi ostatními muži, kteří se prodrali k prahu, přednesl bratr Marek to, co jim přišel sdělit jednak za sebe, jednak za Owaina Gwynedda. Vycítil podvědomě, že tito svobodní piráti jsou přesvědčeni o svém právu na účast při poradách svých vůdců, a tak zvýšil hlas, aby ho slyšeli i posluchači před stanem. Cadfael se postaral, aby stál dost blízko a slyšel, o čem se jedná, a nikdo proti jeho přítomnosti nic nenamítal. Byl tu jako rukojmí, takže se ho to svým způsobem týkalo stejně jako jich. Každý muž, který do tohoto dobrodružství něco vložil, měl právo střežit si svou pozici.

„Pánové,“ oslovil je Marek, dopřávaje si čas, aby nalezl správná slova a dal jim náležitý důraz, „požádal jsem, abych se směl ujmout úlohy vyslance, protože tento spor, který vás přivádí do Walesu, se mě nijak netýká. Nenosím zbraň a nemám co získat, ale vy, já a každý muž tady máme až příliš mnoho co ztratit, jestliže tato rozepře skončí zbytečným krveprolitím. Slyšel jsem nejedno slovo výčitek na obou stranách, zde však nepoužiji žádné. Řeknu jen, že lituji nepřátelství a nenávisti mezi bratry, stejně jako mezi národy, a jsem přesvědčen, že všechny rozepře by se měly řešit bez prolití krve. A za knížete Gwyneddu, Owaina ap Griffith ap Cynan, povím, co mi nařídil. Tento spor je vlastně sporem jen mezi dvěma muži a všichni ostatní by měli odstoupit od záležitosti, která není jejich. Owain Gwynedd mě vyzval, abych řekl toto: Má-li můj bratr Cadwaladr nějakou stížnost, ať přijde a prohovoří ji z očí do očí. Zaručuji mu bezpečný příchod i odchod.“

„A to mu mám věřit na slovo, bez záruky?“ otázal se Cadwaladr. Ale podle opatrného záblesku v očích mu tento přístup nebyl nemilý.

„Vždyť dobře víte, že můžete,“ prostě odpověděl Marek.

Ano, věděl to. Věděl to tu každý. Irsko už mělo s Owainem Gwyneddem mnohá jednání, a ne vždy sporná. Měl tam příbuzné, kteří znali jeho hodnotu, stejně jako ji znali ve Walesu. Cadwaladr zářil tajnou spokojeností, jako by se těmito prvními slovy cítil víc než povzbuzen. Owain přijal výstrahu, když viděl bojovou sílu nájezdníků, a chystá se k smířlivému jednání.

„Můj bratr je znám jako muž, který stojí za svým slovem,“ milostivě připustil. „Nesmí si myslet, že se s ním bojím setkat tváří v tvář. Jistěže půjdu.“

„Počkat, počkat!“ zavrtěl se Otir ve vší své mohutnosti na lavici, na níž seděl a naslouchal. „Ne tak rychle! Tento spor možná začal mezi dvěma muži, ale nyní je nás v tom víc. Byli jsme pozváni za podmínek, na nichž trvám a jejichž dodržení budu žádat i od vás, příteli. Pokud jste ochoten vzdát se svých výhod na slovo jednoho muže, bez záruky, já se svých vzdát nemíním. Pokud odtud odejdete do Owainova tábora a podvolíte se Owainovu přemlouvání nebo nátlaku, žádám za váš bezpečný návrat rukojmí, ne prázdný slib.“

„Nechte si mě,“ prostě nabídl Marek. „Jsem ochoten tu zůstat jako záruka, že Cadwaladr přijde a odejde bez zábran.“

„Dostal jste takové pověření?“ chtěl vědět Otir, trochu podezřívavý ohledně hodnoty takové výměny.

„Ne. Ale nabízím vám to. Máte na to právo, bojíte-li se zrady. Kníže by vám to neodepřel.“

Otir pozoroval postavičku před sebou s určitou libostí, ale zůstával skeptický. „A připisuje vám kníže stejnou cenu jako svému příbuznému a nepříteli, bratře? Myslím, že já bych byl v pokušení podržet si ptáčka, kterého mám v ruce, a druhého nechat plavat.“

„Jsem svým způsobem Owainovým hostem,“ vysvětlil Marek, „a svým způsobem jeho kurýrem. Hodnota, kterou mi připisuje, je hodnota jeho pravomoci a jeho cti. Nikdy nebudu mít větší cenu, než jakou mám tady před vámi, jak mě vidíte.“

Otir zaburácel smíchem a spráskl ruce. „Lepší odpověď jsem nemohl dostat. Zůstaňte tedy, bratře, a buďte vítán! Už tu jednoho bratra máte. Choďte po táboře volně jako on, ale varuji vás, nikdy se neodvažujte příliš blízko k okraji. Mí strážní mají své rozkazy. To, co jsem si vzal, držím, dokud to není řádně vykoupeno. Až se vrátí pan Cadwaladr, smíte se vrátit k Owainovi a donést mu odpověď, na níž se tu uradíme.“

Byla to dobře uvážená výstraha stejně Cadwaladrovi jako Markovi, uvědomil si Cadfael. Ti dva si příliš nedůvěřovali. Jestliže se Otir domáhal záruky, že se Cadwaladr bez potíží vrátí, jistě mu nešlo jen o Cadwaladrovu bezpečnost, ale spíše se staral o své vlastní ujednání. Ten člověk byl jeho investicí, kterou bylo nutno bedlivě opatrovat, ale nikdy, nikdy se jí nesmělo plně důvěřovat. Kdo mohl vědět, jak to zbrklé princátko využije případných výhod, které mu okolnosti poskytnou, jakmile zmizí z dohledu?

Cadwaladr vstal a protáhl své obdivuhodné tělo se zálibnou, uhlazenou sebejistotou. Ostatní si snad ponechávali jistou nedůvěru, ale on si bratrův přístup vyložil jako naprosto povzbuzující. Owain bystře zhodnotil, co hrozí Gwyneddu, a je ochoten ustoupit, třeba jen o krůček, ale dost, aby se vykoupil z hrozícího rozvratu. A tak stačí, aby se Cadwaladr dostavil na schůzku, choval se před očima ostatních, jak se sluší, což uměl velmi půvabně, i když v nitru nehodlal slevit ani píď ze svých požadavků a naopak chtěl získat všechno zpět, každý metr půdy, který mu byl vzat, každého muže ze svých bývalých stoupenců. Jinak to skončit nemůže, když Owain promluvil hned napoprvé tak umírněně a rozumně.

„Půjdu k bratrovi,“ pravil s hrozivým úsměvem, „a to, co s sebou přinesu, bude k vašemu prospěchu, stejně jako k mému.“

V jasném odpoledním světle téměř beze stínů seděl bratr Marek s Cadfaelem v prohlubni písečných dun nad širým mořem. Rozlohy písku před nimi, tvarované mořskými větry, klesaly ve vlnách holé žluti a drsné, houževnaté trávy dolů k okraji vod. V bezpečné hloubce opodál kotvilo sedm Otirových lodí: čtyři nákladní, nízké a zavalité, dostatečně prostorné na spoustu vydrancované kořisti, kdyby si museli vydobýt slíbený plat z Gwyneddu násilím, zbylé tři největší z jeho válečných veslic. Menší a rychlejší plavidla seděla v ústí zátoky, kde mohla podle potřeby bezpečně kotvit nebo pohodlně najet na břeh. Za loděmi se táhla k západu stříbřitá hladina, zrcadlící bledě modrou oblohu bez mráčku, tu a tam zkropená zahaleným zlatem mělčin.

„Věděl jsem, že vás tu najdu,“ říkal Marek. „Ale byl bych přišel i bez tohoto lákadla. Když mě minuli, byl jsem právě na cestě k místu schůzky, viděl jsem, že zajali vás i tu dívku. V tu chvíli bylo nejlepší pospíšit do Carnarvonu a podat zprávu Owainovi. Myslí na váš případ. Ale co ještě myslí tímhle setkáním, o které usiloval, to nevím. Zdá se, že se vám u Dánů nevede nijak špatně. Jste ve výborné náladě. Přiznávám, že jsem měl strach o Heledd.“

„Nebylo třeba. Bylo zjevné, že máme pro knížete jistou cenu a že nás v žádném případě nenechá nevykoupené. Dánové svá rukojmí nepromarňují. Dostali slib odměny a chtějí si ji vydělat co nejlevněji; neudělají nic, co by vzbouřilo celý Gwynedd, pokud se jim celý podnik nepokazí. Nikdo Heledd neurážel.“

„A pověděla vám, co ji to posedlo, že od nás v Aberu utekla, a jak se jí povedlo dostat se z llysu? A ten kůň, co na něm jela? Viděl jsem totiž, jak ho lupiči vedli, a měl pěkný postroj z knížecí stáje. Jak přišla ke koni?“

„Našla ho,“ prostě vysvětlil Cadfael, „osedlaného a s uzdou, uvázaného mezi stromy za hradbami, když za zády stráží vyklouzla z brány. Říkala, že by utíkala pěšky, kdyby bylo třeba, ale to zvíře tam stálo, jako by na ni čekalo. Jak si to vysvětluješ? Ona totiž určitě mluví pravdu.“

Marek o tom chvíli úporně přemýšlel. „Bledri ap Rhys?“ nadhodil pak nejistě. „Měl opravdu v úmyslu uprchnout a zajistil si koně, dokud byly brány otevřené, během dne? A někdo jiný, komu byla jeho tvrdošíjná věrnost jeho pánovi podezřelá, mu asi v odjezdu zabránil? Ale přece: Nic neukazovalo na to, že by pomýšlel na odjezd. Připadalo mi, že je Owainovým hostem docela rád, když ho Owainova ruka kryla před úhonou.“

„Pravdu ví jen jediný člověk,“ odvětil Cadfael, „a ten má dobrý důvod mlčet. Přesto pravda vyjde najevo, kníže to nikdy nenechá tak. To jsem řekl i Heledd a děvče mi odpovědělo: Předpovídáte další smrt. Co se tím spraví?“

„To řekla dobře,“ zasmušile souhlasil Marek. „Je rozumnější než většina knížat a mnoho kněží. Ještě jsem ji tu v táboře neviděl. Smí se v jeho hranicích svobodně pohybovat, kde chce, jako vy?“

„Uvidíš ji hned, jestli ti bude libo otočit hlavu a podívat se napravo dolů, tam, kde do mělčiny vybíhá písečná kosa.“

Bratr Marek poslušně otočil hlavu, kam Cadfael ukazoval. Písečný jazyk, porostlý hřebínkem drsné plavé trávy, jež ukazovala, že ani za přílivu se normálně celý nezaplavuje, trčel do mělčiny po jejich pravici jako tenké zápěstí a ruka napřažená k delší paži, jež se natahuje na jih od pobřeží Anglesey. Na nejvyšším bodu bylo dost půdy pro několik zakrslých keřů a z jemného písku tam čněl výběžek skály. Heledd beze spěchu kráčela po tom nataženém zápěstí k onomu kamennému kloubu, na jednom místě po kotníky ve vodě, posadila se tam na skálu a vyhlížela na moře směrem k neznámému pobřeží Irska. Na tuto vzdálenost vypadala velmi křehká: zranitelná, drobná, štíhlá, osamělá postavička. Dalo by se usoudit, že se snaží co nejvíc vzdálit od svých věznitelů v marné obraně před osudem, kterému svým tělem nemá možnost uniknout. Sama u moře, s pustou oblohou nad sebou a pustým oceánem před sebou, se však mohla cítit svobodná aspoň v mysli. Bratru Cadfaelovi připadl ten obraz klamavě dojemný. Heledd si bystře uvědomovala sílu i slabost svého postavení a dobře věděla, že se nemá čeho bát, i kdyby měla ke strachu sklony, což rozhodně neměla. Věděla také, jak daleko může zajít v prosazování své svobody pohybu. K pobřeží uzavřené zátoky by se takto přiblížit nemohla, už dávno by ji byli zastavili. Věděli, že umí plavat. Ale z této vnější pláže se utéci nedalo. Tady se mohla brodit mělčinou a nikdo by nehnul ani prstem, aby jí v tom zabránil. Nebylo příliš pravděpodobné, že by chtěla plavat do Irska, i kdyby u břehu nekotvila flotila dánských lodí. Seděla nehybně, kolena ovinutá nahými pažemi, hleděla na západ, ale hlavu měla tak pozorně vztyčenou, že se i na tuto vzdálenost zdálo, že bedlivě naslouchá. Nad ní kroužili a křičeli racci. Moře bylo klidné, slunečné, v tu chvíli spokojené jako kočka. A Heledd čekala a naslouchala.

„Vypadal někdy někdo tak opuštěně?“ polohlasem se ozval Marek. „Cadfaele, musím s ní co nejdřív mluvit. V Carnarvonu jsem viděl jejího ženicha. Přihnal se z ostrova za Owainem; měla by vědět, že není opuštěná. Ten Ieuan je slušný, statný muž a bude za svou nevěstu udatně bojovat. I kdyby Owain upadl do pokušení ponechat děvče osudu — a to je vyloučeno! —, Ieuan by to nestrpěl. Jsem přesvědčen, že by se jí nikdy nevzdal, i kdyby se pro ni musel odvážit jen s hrstkou vlastních lidí. Církev a kníže mu ji nabídli a on je po ní celý žhavý.“

„Ano, věřím, že jí našli dobrého muže, který má všechny přednosti kromě jedné. A ta je právě osudná! Nevybrala si ho sama.“

„Mohla by pochodit mnohem hůř. Až se s ním setká, třeba bude ráda, že ho má. A v tomhle světě,“ posteskl si Marek, „musejí ženy, stejně jako muži, vzít zavděk tím, co dostanou.“

„Kdyby za sebou měla nejmíň třicet let, možná by se s tím smířila. V osmnácti — to pochybuji!“

„Jestli si pro ni přijde ve zbrani — to by pro ni v osmnácti mohlo něco znamenat,“ poznamenal Marek, ale ne zcela přesvědčeně.

Cadfael otočil hlavu a podíval se zpátky k hřebeni dun, kde se právě vynořila postava muže a sestupovala k pláži. Dlouhé, ladné kroky, široká ramena, sršící elánem, radostně zdvižená hlava jako len, zářící na slunci — dokázal by ho pojmenovat i na větší vzdálenost.

„Nevsadil bych na výsledek,“ pronesl Cadfael opatrně. „I tak přichází trochu pozdě, protože ve zbrani už přišel a unesl ji někdo jiný. A i tam je výsledek zatím nejistý.“

Mladý Turcaill se zjevil bratru Markovi, teprve když se přiblížil k písečné kose, pohrdl možností přejít ji po celé délce, aby se nenamočil, a vesele se přebrodil mělčinou přímo tam, kde seděla Heledd. Zůstávala k němu otočená zády, ale nepochybně napínala uši.

„Kdo je to?“ ztuhl Marek při pohledu na mladého muže.

„To je jistý Turcaill, syn Turcaillův, a jestlis viděl, jak nás odvádějí na jeho loď, musels cestou vidět i tu hlavu, jak se nese ve výšce. Těžko se dá přehlédnout, trčí nad všechny ostatní.“

„To je ten, který ji zajal?“ mračil se Marek na Heleddin maličký ostrůvek, kde stále předstírala, že neví o žádném vetřelci do své samoty.

„Sám jsi to říkal. Přišel ve zbrani a unesl ji.“

„Co jí chce teď?“

„Nic špatného. Tady musí poslouchat, ale ani kdyby nemusel, nechtěl by udělat nic zlého.“ Mladý muž se v obláčku vodní tříště vynořil vedle Heleddiny skalky a s půvabem složil své velké tělo do písku k jejím nohám. Nevzala ho na vědomí, leda tím, že se od něho trochu odvrátila. Co si říkali, to na tuto vzdálenost nemohli slyšet a bylo zvláštní, že Cadfael si byl náhle jist, že tam Heledd nesedí poprvé a že ani Turcaill si poprvé pohodlně nenatáhl své dlouhé nohy do písku vedle ní.

„Vedou spolu malou soukromou válku,“ pronesl klidně. „Oběma je to příjemné. On je šťastný, když na něj prská, a ona ho s rozkoší provokuje.“

Dětská hra, pomyslel si, živé zápolení, při němž jim oběma příjemně ubíhá čas, o to příjemněji, že je ani jeden z nich nemusí brát vážně. A tak to nemusíme brát vážně ani my.

Později ho napadlo, že porušil vlastní pravidlo a vsadil na výsledek, který byl dosud nejistý.

[ IX ]

V opuštěném hospodářství, kde si Owain zřídil velitelství, míli od okraje Otirova tábora, předložil Cadwaladr celý výčet svých stížností, i když s jistou uvážlivostí, protože mluvil nejen v přítomnosti svého bratra, ale i jeho syna Hywela, vůči němuž cítil asi největší a nejtrpčí zášť, a kromě toho tu byl asi půltucet Owainových velitelů, které si nechtěl odradit, pokud by si mohl zachovat jejich sympatie. Nedokázal však během dlouhého líčení zchladit své rozhořčení a už jen zdrženlivost a shovívavost, s níž mu naslouchali, zesilovala jeho palčivou zlost. Ke konci, nadobro rozpálený křivdami, které pociťoval, byl hotov přistoupit k tomu, co už předtím naznačoval každým slovem — k hrozbě otevřené války, pokud mu nebudou vráceny jeho země.

Owain několik minut mlčky seděl a prohlížel si bratra s výrazem, který Cadwaladr nedokázal rozluštit. Posléze se beze spěchu pohnul a klidně odvětil: „Poněkud mylně chápeš, jak si věci stojí, a velmi příhodnější pozapomněl na jistou maličkost — na smrt člověka, za kterou byla vyžádána cena. Přivedl jsi sem tyhle dublinské Dány jako donucovací prostředek. Já se ale nedám snadno k něčemu donutit ani bratrem. Když dovolíš, teď ti povím, jak je to doopravdy. Je to všechno jinak. Už mi nebudeš říkat: Vrať mi mé země, nebo nechám tyhle barbary řádit v Gwyneddu, dokud to neuděláš. Poslechni si, co ti říkám já: Ty jsi sem přivedl tohle vojsko, tak se ho teď zbav a pak možná — říkám možná! — dostaneš zpátky, co ti patřilo.“

To rozhodně nebylo, v co Cadwaladr doufal, ale byl si tak jist svým zdarem po boku svých spojenců, že si to nedokázal vyložit jinak, než příznivě. Owain určitě míní a zamýšlí něco jiného, lepšího, než co je zatím ochoten říci. Už častokrát se smířil s přečiny svého mladšího bratra, tak to udělá zase. Vlastně už po svém navrhuje spojenectví k pokoření a vypuzení cizích vetřelců. Jinak to být nemůže.

„Jestli jsi připraven mě přijmout a spojit se se mnou…,“ začal na svou popudlivou povahu mírně a zdvořile, ale Owain ho nemilosrdně uťal.

„Nic takového jsem neřekl. Znovu ti opakuji, zbav se jich a jedině pak budu uvažovat o tom, že bych ti vrátil Ceredigion. Řekl jsem snad, že ti něco slibuji? Záleží jen na tobě, a nejen v téhle otázce, jestli ještě někdy budeš vládnout ve Walesu. Neslibuji ti nic, žádnou pomoc při vyhánění těch Dánů zpátky za moře, žádné výkupné, žádné příměří, jedině když nebo až se já rozhodnu s nimi uzavřít příměří. Dánové jsou tvůj problém, ne můj. Já s nimi mohu mít vlastní spor kvůli tomu, že se opovážili vpadnout do mé říše, a vyhrazuji si na to právo. Ale o to teď nejde. Tvůj spor s nimi, pokud je teď propustíš, je tvůj a jen tvůj problém.“

Cadwaladr zrudl zlostí a oči mu vzplanuly nevěřícným vztekem. „Co to ode mne žádáš? Jak si mám podle tebe poradit s takovou silou? Bez pomoci? Co ode mne chceš?“

„Není nic jednoduššího,“ nevzrušeně odpověděl Owain. „Dodrž smlouvu, kterou jsi s nimi uzavřel. Zaplať jim mzdu, kterou jsi jim slíbil, nebo nes následky.“

„Nic víc mi neřekneš?“

„Nic víc. Ale třeba se časem zamyslíš nad tím, co bychom si ještě mohli říci, budeš-li se chovat rozumně. Klidně tady zůstaň přes noc, nebo se vrať, jak chceš. Ale ode mne nic víc nedostaneš, dokud na velšské půdě zůstane jediný nezvaný Dán.“

Bylo to jasné propuštění a Owain se choval tak neoblomně, jako kníže a ne jako bratr, že Cadwaladr krotce vstal a odešel od něho otřesený a zamlklý. Neměl však v povaze připustit si možnost, že jeho snahy vyšly naprázdno. V bratrově dokonale uspořádaném táboře byl přijímán a uznáván jako host a příbuzný zároveň, v té první roli posvátný a s nárokem na maximální zdvořilost, v té druhé přijímaný s blahovolnou důvěrností. Takové zacházení ho jen utvrdilo ve vrozeném optimismu a upevnilo jeho arogantní sebedůvěru. To, co slyšel, byl povrch zakrývající docela jinou skutečnost. Mezi Owainovými náčelníky byli mnozí, kteří si zachovávali jistou náklonnost k tomuto obtížnému princi bez ohledu na to, jak těžce byla tato náklonnost zkoušena v minulosti a jakkoli otevřeně odsuzovali výstřelky, k nimž ho dohnala jeho povýšená povaha. Ale ještě větší, přemýšlel Cadwaladr u Owainova stolu a v noci v Owainově stanu, je láska, kterou k němu chová bratr. Znovu a znovu ji znevažoval, byl potrestán, dokonce upadl do nemilosti, ale jen na chvíli. Znovu a znovu se Owain vůči němu obměkčoval a bratrsky ho přijímal zpátky do dřívější nevykořenitelné náklonnosti. Udělá to zase. Proč by to tentokrát mělo být jinak?

Ráno vstal s jistotou, že bratra zvládne stejně spolehlivě jako dosud pokaždé. Krev, která je k sobě poutala, se nedala odplavit ani nejzrůdnějším zločinem. Kvůli té krvi udělá Owain něco jiného, než říká, a bude stát při svém bratrovi do posledního dechu proti každé přesile, jakmile budou kostky vrženy.

Cadwaladr musí jen ty kostky vrhnout a tím donutí Owaina k činu. O výsledku není pochyb. Jakmile vypukne boj, bratr ho neopustí. Méně optimistický muž by tyto výpočty bral jen jako poněkud riskantní sázku. Cadwaladr viděl konečný výsledek jako jistý.

V táboře byli někteří muži, kteří mu patřívali, než ho Hywel vyhnal z Ceredigionu. Spočítal si je a cítil, že má za zády šik. Nebude bez přímluvců. V tuto chvíli však nikoho z nich nevyužil. Uprostřed dopoledne si nechal osedlat koně a vyjel z Owainova tábora bez formálního rozloučení, jako by se vracel k Dánům a chystal se s nimi zahájit vyjednávání ve snaze ztratit co nejméně dobytka, zlata i sebeúcty. Mnozí sledovali jeho odjezd s jistou, zdráhavou sympatií. Owain byl pravděpodobně jedním z nich, když se díval za osamělým jezdcem na koni, jenž se vzdaloval širou plání, dokud nezmizel v jednom zvlněném údolíčku a neobjevil se na druhé straně již jen jako maličká, bezejmenná postavička, opuštěná v rozlézající se pustině navátých písků. Bylo to u Cadwaladra něco nového, že přijal pokárání, vzal na sebe uložené břímě a bez nářků se odebral zpět, aby si s ním poradil, jak umí. Pokud si zachová tuto neočekávanou ctnost, stálo by bratrovi za námahu zachránit ho ještě i tentokrát.

Když strážní z linií chránících přístup k Otirovi po souši před polednem zpozorovali, že se Cadwaladr vrací do tábora, nevyvolalo to žádné překvapení. Dostal slib svobodného příchodu i odchodu. Stráž, jíž velel Torsten, který údajně dokázal rozčísnout mladý stromek na padesát kroků, poslala Otirovi zprávu, že se jeho spojenec vrací, sám a bez úhony, jak mu bylo slíbeno. Nikdo nic jiného nepředpokládal; čekali jen, jakého přijetí se mu dostalo a jaké podmínky přináší od gwyneddského knížete.

Cadfael bděle sledoval přístupové cesty už od rána z jedné vyvýšeniny vzdálenější od přední linie, a když přišla zpráva, že Cadwaladra zahlédli na dunách, dostavila se i zvědavá Heledd a s ní bratr Marek.

„Jestli uvidíme, že mu narostl hřebínek, až dojede tak blízko, abychom to rozpoznali,“ pronesl uvážlivě Cadfael, „potom mu Owain do jisté míry ustoupil. Anebo věří, že ustoupí po troše dalšího přesvědčování. Existuje-li nějaký smrtelný hřích, který Cadwaladrovi nikdy nehrozí, určitě je to zoufalství.“

Osamělý jezdec se beze spěchu blížil k řídké zástěně stromů na hřebeni pahorku opodál tábora. Cadwaladr dovedl odhadnout dosah šípu nebo kopí stejně dobře jako většina jiných, protože tam zastavil a několik minut mlčky seděl na koni. Při tomto otálení prošla řadami Otirových bojovníků první vlnka mírného údivu.

„Co mu je?“ podivil se Marek po boku bratra Cadfaela. „Může svobodně přicházet i odcházet. Owain se ho nepokusil zadržet, jeho Dánové ho chtějí zpátky bez ohledu na to, co jim přináší. Připadá mi ale, že mu hřebínek narostl docela slušně. Může přece přijet a podat zprávu, jestli se nemá zač stydět.“

Místo toho vzdálený jezdec hlasitě vykřikl, až se jeho hlas odrazil od svahů dun a dolehl k posluchačům u palisády. „Pošlete pro Otira! Mám pro něho poselství z Gwyneddu.“

„Co to může být?“ zmateně vyhrkla Heledd. „Samozřejmě že má poselství, proč by jinak jezdil vyjednávat? Proč ale řve jako býk na vzdálenost sto kroků?“

Otir se přihrnul přes pahrbek tábora s tuctem náčelníků v patách včetně Turcailla. Od palisády křikl v odpověď: „Tady jsem já, Otir. Přines zprávu s sebou a buď vítán.“ Pokud však již nepřemílá v hlavě nejrozličnější pochybnosti, musí být jediný, kdo si je tu dosud jistý, že má výpravu pevně v rukou, pomyslel si Cadfael. Jestliže pochybnosti měl, rozhodl se to prozatím nedat najevo a čekat na objasnění.

„Toto je poselství, které ti nesu z Gwyneddu,“ zvolal Cadwaladr zvučně a jasně, aby ho všichni Dánové dobře slyšeli. „Vrať se zpátky do Dublinu s celým svým vojskem a se všemi loděmi! Owain a Cadwaladr se totiž usmířili, Cadwaladr dostane zpátky své země a už vás nepotřebuje. Jste propuštěni. Jděte!“

Vmžiku obrátil koně, pobodl ho a tryskem se vracel mezi dunami k velšskému táboru. Pronásledoval ho mohutný, rozzuřený řev a dva tři pohotové šípy, vložené do tětivy z neurčitého podezření, neškodně padly do písku za jeho zády. Další pronásledování nebylo možné. Nedohonil by ho žádný kůň, kterého měli Dánové po ruce, a on ujížděl za bratrem s velkým spěchem, aby si potvrdil to, co se odvážil nahlas vykřiknout. Dívali se, jak na útěku dvakrát mizí a opět se objevuje za zvlněnými dunami, až se proměnil v drobnou tečičku v dálce.

„Je to možné?“ žasl nevěřícně bratr Marek, otřesený tím výjevem. „Mohl to dokázat tak snadno a lehce? Schválil by Owain něco takového?“

Hlasité projevy hněvu a nevíry mezi dánskými piráty se zlověstnou náhlostí ztichly v ovládané a mnohem hrozivější mumlání, jež svědčilo o tom, že porozuměli a vzali na vědomí. Otir shromáždil své náčelníky, otočil se zády k proradnému skutku a pevně kráčel svahem ke svému stanu, aby se poradil, co dál. Nemařil čas odsuzováním nebo hrozbami a jeho široká opálená tvář vůbec neprozrazovala, co se odehrává za měděným čelem. Otir viděl věci takové, jaké byly, ne jaké by si je přál mít. Nikdy nebude váhat čelit skutečnosti.

„Jestli je něco jisté,“ poznamenal Cadfael, když Otir přecházel kolem, mohutný, uzavřený do sebe a nebezpečný, „tak to, že tady jde někdo, kdo dodržuje své úmluvy, dobré i špatné, a totéž žádá od těch, kdo s ním jednají. Bez ohledu na Owaina ať si dá Cadwaladr dobrý pozor, protože Otir od něho svou mzdu vymůže, buď ve zboží, nebo v krvi.“

Cadwaladra cestou zpátky k bratrovu táboru žádné takové předtuchy netrápily. Když ho zastavila vnější stráž, přitáhl otěže na tak dlouho, než stačil vesele prohlásit: „Pusť mě, vždyť jsem Velšan jako ty a patřím sem. Teď jsme na jedné lodi. Za to, co jsem udělal, se zodpovím knížeti.“

Ke knížeti ho také vpustili, přesněji řečeno, odvedli, protože si nebyli jisti tím, co se skrývá za jeho návratem, a byli rozhodnuti, že skutečně musí nejdřív své záměry vysvětlit Owainovi, než promluví s kýmkoli jiným. Ve vojsku bylo dost jeho bývalých stoupenců a on si uměl uchovat jejich oddanost ještě dlouho potom, co se prokázalo, že si ji nezaslouží. Když sem přivedl Dány, aby pohrozil Gwyneddu, třeba se teď s nimi spikl při nějakém novém lstivém záměru, jak svou vůli prosadit. A Cadwaladr mezi nimi kráčel k Owainovi s lehkým, opovržlivým úsměvem nad jejich zastřenou nedůvěrou, jako vždy přesvědčen argumenty své vlastní vznětlivé mysli a jistý, že všechno zvládne.

Owain se otočil od palisády, kterou jeho stavitelé zesilovali, a upřel zachmuřený pohled na bratra, který se tak nečekaně vrátil. Zatím se mračil jen údivem a zvědavostí, dokonce starostí, zda něco nepředvídaného nepřipravilo Cadwaladra o volnost pohybu.

„Ty ses vrátil? Co je to za novinu?“

„Vzpamatoval jsem se,“ suverénně odvětil Cadwaladr, „a vrátil jsem se, kam patřím. Jsem stejný Velšan jako ty a stejně královského rodu.“

„To je dost, že sis vzpomněl,“ krátce opáčil Owain. „A když jsi tady, co máš v úmyslu?“

„Hodlám tuhle zemi osvobodit od Irů a Dánů, jak si podle svých slov přeješ i ty. Jsem tvůj bratr. Tvé vojsko a moje vojsko jsou jedno, musí být jedno. Máme stejné zájmy, stejné potřeby, stejné cíle…“

Owain se mračil stále víc a jeho čelo ztemnělo jako bouřkový mrak, zatím němě, ale hrozivě. „Mluv jasně,“ vybídl bratra. „Nemám náladu na okolky. Co jsi udělal?“

„Dal jsem výzvu Otirovi a jeho Dánům!“ Cadwaladr byl na svůj čin hrdý a nepochyboval o tom, že si jím zajistil bratrův souhlas a že se vojska sjednotí k prosazení jeho záměru. „Vyzval jsem je, ať nastoupí na lodě a odplují domů do Dublinu, protože ty a já jsme odhodláni, že je vyženeme ze své půdy, tak ať raději přijmou své propuštění a ušetří si krvavou srážku. Byla to ode mne chyba, že jsem je sem vůbec přivedl. Jestli chceš, přiznávám, že toho lituji. Mezi námi dvěma není třeba takových drsných argumentů. Teď jsem jejich služby odvrhl. Zbavím se jich do posledního muže. Když budeme zajedno, neopováží se nám postavit…“

Až sem dospěl v stále se zrychlujícím přívalu slov, jako by se zoufale snažil přesvědčit spíš sám sebe než Owaina. Téměř podvědomě mu do mysli pronikly pochybnosti, protože bratrova tvář zůstávala nehybná a chladná a ústa pod neústupně zachmuřeným obočím urputně mlčela. Nyní proud výmluvnosti zakolísal a selhal, a přestože se Cadwaladr zhluboka nadechl a znovu navázal, nedokázal už obnovit svůj dřívější zápal. „Pořád mám své přívržence, svou úlohu splním. Nemůžeme prohrát, nemají pevné zázemí, budou uvězněni ve vlastních obranných liniích a naženeme je do moře, které je sem přineslo.“

To byla jeho poslední slova. Nastalo ticho, velmi výmluvné pro několik Owainových mužů, kteří přestali pracovat na zábranách a už neskrývaně naslouchali se zájmem svobodných členů klanu. Nikdy se nenarodil Velšan, který by bez okolků neřekl, co si myslí, třeba i knížeti.

„Kde pořád tenhle člověk bere přesvědčení,“ otázal se Owain nahlas oblohy nad sebou a půdy pod sebou, „že moje slova neznamenají to, co zřejmě znamenají pro příčetné lidi? Copak jsem neřekl, že už ode mne nic nedostaneš? Ani penízek na útratu, ani človíčka kvůli tobě neohrozím! Tu čertovinu sis sám spískal, bratříčku, tak si ji sám naprav. Tak jsem to řekl, tak jsem to myslel a tak to myslím.“

„A také jsem pro to hodně udělal!“ vzplanul Cadwaladr a zrudl až ke kořínkům vlasů. „Jestli ty uděláš svůj díl stejně důkladně, budeme s nimi hotovi. A komu co hrozí? Oni se neopováží riskovat bitvu. Stáhnou se, dokud je čas.“

„A ty věříš, že bych se podílel na takové zradě? Nejdřív ses s těmi piráty dohodl, teď dohodu porušíš, jako bys odfoukl peříčko, a čekáš, že tě za to pochválím? Jestli jsou tvé slovo a důvěryhodnost tak lehké, tak já k nim aspoň přidám váhu své naprosté nelibosti. Kdyby nešlo o nic víc,“ náhle vzplanul Owain, „nehnul bych ani prstem, abych tě zachránil z tvého bláznovství. Ale je hůř. Komu co hrozí! Copak jsi zapomněl nebo ses nikdy neobtěžoval pochopit, že tvoji Dánové drží dva muže z benediktinského řádu, z nichž jeden se dobrovolně zaručil za tvou čest? Teď každý vidí, že nestála ani za pakatel, tím méně za svobodu a život dobrého člověka. A nejen to, drží také dívku, která byla v mém průvodu a v mé péči, přestože se rozhodla odejít a starat se o sebe sama. Jsem za všechny ty tři odpovědný. A všechny ty tři jsi nechal napospas jakémukoli osudu, který Otir určí svým rukojmím, když jsi ho na úkor vlastní cti rozzlobil, podvedl a ohrozil. To jsi udělal! Já teď napravím, co se napravit dá, a ty se dohodni se spojenci, které jsi ošidil a zapudil, jak umíš.“

Nečekal na odpověď, i kdyby na ni bratrovi nescházel dech, vyrazil pryč a zavolal na nejbližší ze svých mužů: „Dej mi osedlat koně! Hned a honem!“

Cadwaladr se s prudkým škubnutím probral, přiskočil k němu a chytil ho za paži. „Co chceš dělat? Zbláznil ses? Teď nemáš na vybranou, jsi v tom stejně hluboko jako já! Nemůžeš mě nechat padnout!“

Owain se vytrhl z nevítaného sevření a s prudkým hnutím hořkého odporu odstrčil bratra na délku paže. „Nech mě! Jdi pryč, nebo tu zůstaň, jak je ti libo, ale nechoď mi na oči, dokud nebudu schopen snést samotný pohled na tebe a tvůj dotek. Nemluvil jsi za mne. Pokud jsi to takhle předložil, lhal jsi. Jestli bude zkřiven jediný vlas na hlavě toho mladého diákona, budeš se z toho zodpovídat. Jestli ta dívka utrpěla nějakou úhonu nebo urážku, zaplatíš za to. Jdi, schovej se někam, zamysli se nad sebou, protože nejsi ani můj bratr, ani můj spojenec a musíš dovést svá vlastní bláznovství k zaslouženému konci.“

Byly jen dvě hodiny po poledni, když z tábora na dunách spatřili jiného osamělého jezdce na koni, jak rychle jede a míří přímo k Dánům. Jeden osamělý muž, očividně s nějakým záměrem, se nezastavil opatrně mimo dostřel, ale tryskem se blížil ke strážím, jež stály, sledovaly ho zúženýma očima a snažily se odhadnout jeho chování a výzbroj a uhodnout jeho úmysly. Neměl brnění a nenesl žádné viditelné zbraně.

„Ten nemá špatné úmysly,“ prohlásil Torsten. „Vypadá na člověka, který nám poví, co chce. Jděte oznámit Otirovi, že máme dalšího hosta.“

Zprávu donesl Turcaill a podal ji tak, jak ji pochopil. „Podle koně a postroje významný muž. Má ještě světlejší vlasy než já, mohl by být náš a je ho pořádný kus. Může se se mnou rovnat, jestli to umím posoudit. Možná je dokonce i větší. Touhle dobou už bude skoro tady. Máme ho přivést?“

Otir uvažoval jen okamžik. „Ano, ať přijde. Muž, který jede tryskem přímo ke mně jako muž k muži, stojí za vyslechnutí.“

Turcaill se vesele nesl zpátky k pozorovatelně, právě včas, aby viděl, jak jezdec u brány přitahuje otěže a seskakuje s prázdnýma rukama, aby se prohlásil. „Jděte ohlásit Otirovi a jeho druhům, že Owain ap Griffith ap Cynan, kníže Gwyneddu, žádá o přijetí a o rozhovor.“

Po Cadwaladrově výzvě se v kruhu Otirových nejbližších náčelníků konala velmi klidná a rozvážlivá porada. Nebyli to muži, kteří by si nechali líbit takovou zradu a krotce se vytratili z pasti, v níž je zanechala. Avšak všechno, co prohovořili a vymysleli na oplátku, náhle šlo stranou, když Turcaill, rozjařený svým ohromujícím poselstvím, vstoupil doprostřed jejich úradků a ohlásil:

„Pánové, tady na prahu stojí Owain Gwynedd v celé své královské vznešenosti a žádá vás o rozhovor.“

Otir nepotřeboval radit, jak se povznést na úroveň situace. Okamžitě dal stranou ohromení nad tímto příchodem, vstal, rázně rozhrnul závěs stanu a vlastní rukou uvedl hosta k provizornímu stolu, kolem něhož byli shromážděni jeho velitelé.

„Pane kníže, jste vítán bez ohledu na to, co nám přicházíte říci. Známe váš rodokmen i vaši pověst, vaši předkové z matčiny strany jsou blízkými příbuznými našich příbuzných. Jestliže jsou mezi námi jisté neshody a už jsme bojovali na opačných stranách, a může se to stát znovu, nijak to nebrání tomu, abychom se sešli k čestnému a otevřenému rozhovoru.“

„Nic menšího neočekávám,“ odpověděl Owain. „Nemám důvod vás milovat, protože jste na mé půdě bez pozvání a nemáte vůči mně žádné dobré úmysly. Nepřišel jsem si s vámi vyměňovat poklony ani si na vás stěžovat, ale vyjasnit případné nedorozumění mezi námi.“

„Existuje takové nedorozumění?“ se suchým humorem se otázal Otir. „Myslel jsem, že naše postavení je celkem jasné, protože já jsem tady, a vy otevřeně prohlašujete, že nemám právo tu být.“

„To pro tuto chvíli nemusíme řešit. Jde o návštěvu, kterou u vás dnes ráno vykonal můj bratr Cadwaladr a která vás mohla zmást.“

„Ach to!“ usmál se Otir. „Takže je zpátky ve vašem táboře?“

„Je tam zpátky. On je tam a já jsem tady, abych vám pověděl — dalo by se říci, abych vás dokonce varoval —, že za mne nemluvil. O jeho úmyslech jsem nic nevěděl. Myslel jsem, že se k vám vrací tak, jak od vás odešel, stále jako váš spojenec a můj nepřítel, stále jako muž, který stojí za svým slovem a je vám zavázán. Nepropustil vás z mé vůle ani s mým svolením. Zřekl se tím posvátnosti svého slova. Nesmířil jsem se s ním a nepovedu s ním proti vám válku. Nezískal zpět země, které jsem mu z dobrých důvodů odňal. Smlouvě, kterou s vámi uzavřel, musí dostát, jak bude schopen.“

Upřeně hleděli na něho, na sebe navzájem, čekali na objasnění a zdržovali se úsudku, dokud se mlhy nerozplynou.

„Pak jaksi nechápu účel vaší návštěvy,“ zdvořile pronesl Otir, „přestože je mi společnost Owaina Gwynedda dokonce milá.“

„Je to velmi jednoduché,“ vysvětlil Owain. „Jsem tu, abych vznesl nárok na tři rukojmí, která držíte ve svém táboře. Jeden z nich, mladý diákon Marek, dobrovolně zůstal, aby zajistil bezpečný návrat mého bratra, který nyní jemu naopak takový návrat znemožnil a nechal chlapce, aby za něj nesl následky. Druhé dva, dívku Heledd, dceru kanovníka od Svatého Asapha, a benediktinského bratra Cadfaela z opatství v Shrewsbury, zajal tento mladý bojovník, který mě k vám doprovodil, při loupežné výpravě za zásobami hluboko v Menai. Přišel jsem se ujistit, že nepřijdou k žádné úhoně kvůli tomu, že se Cadwaladr zřekl své úmluvy. Nemají s ním nic společného. Všichni tři jsou pod mou ochranou. Jsem zde, abych za ně nabídl spravedlivé výkupné bez ohledu na to, co se dál mezi vaším a mým lidem stane. Své vlastní závazky čestně splním. Cadwaladrovy mě nezajímají. Vymáhejte to, co vám dluží, od něho, ne od někoho z těchto tří nevinných lidí.“

Otir neřekl přímo: „To také hodlám!“, ale jeho tvrdý, spokojený úsměv to vyjadřoval docela jasně. „Asi budu mít zájem,“ řekl, „a nepochybuji, že se spolu dohodneme na slušném výkupném. Prozatím mě ovšem musíte omluvit, že si ponechávám všechny své výhody. Až všechno rozvážím, dovíte se, zda a za jakou cenu jsem vám ochoten odprodat vaše hosty.“

„Zavažte se mi aspoň,“ požádal Owain, „že se mi vrátí bez úhony, až je získám zpět. Buď tím, že je vykoupím, nebo že je dobudu.“

„Neničím, co bych mohl prodat,“ souhlasil Otir. „A až si rozmyslím, co mám dostat, vyberu si to od dlužníka. To vám slibuji.“

„Přijímám vaše slovo. Vzkažte mi, až budete chtít.“

„Nemáme si říci už nic víc?“

„Zatím ne. Vyhradil jste si právo na rozhodnutí. Já také.“

Cadfael opustil místo u stanu, kde nehybně a tiše stál, a ubíral se dolů mlčícími řadami Dánů, které se rozestupovaly, aby uvolnily knížeti Gwynedddu cestu k čekajícímu koni. Owain nasedl a odjel, nyní beze spěchu. Byl si nyní víc jistý svým nepřítelem, než si kdy od dětství byl svým bratrem. Když se jeho světlá prostovlasá hlava dvakrát schovala a zase vynořila na slunci a měnila se v dálce v střípek plavého zlata, Cadfael se obrátil a vykročil nazpět podél hřebene dun. Vydal se hledat Heledd a Marka. Jistě budou spolu. Marek s jistou plachostí vzal na sebe úkol dozírat na soukromí dívky. Když o jeho společnost nestála, mohla se ho kdykoli zbavit, když se jí někdy jeho společnosti zachtělo, byl na doslech. Cadfaelovi připadalo zvláštně dojemné, jak Heledd snášela tento ostýchavý, ale odhodlaný dohled, protože s Markem zacházela jako starší sestra, brala ohled na jeho důstojnost a dávala si pozor, aby v jeho případě nikdy nepoužila nebezpečné zbraně, jimiž mohla zasáhnout jiné muže a jež občas, jak známo, používala pro vlastní potěšení i jako nástroj odplaty otci za to, jak jí ublížil. Nebylo totiž sporu o tom, že tato Heledd s otřepanými rukávy šatů, pomačkaných od spaní v písečném dolíku, vystlaném trávou, s rozpletenými vlasy, vlajícími okolo jejích ramen jako temná hříva a pableskujícími na slunci do modra, často bosá na teplém písku i v chladivých mělčinách u mořského pobřeží, měla zřetelně blíž k ryzí kráse než kdykoli dříve, a kdyby se jí zachtělo, mohla převrátit život kteréhokoliv mladého muže. Zdá se však, že to nebyla jen sebeobrana, proč chodila po táboře tak rozvážně, ve snaze být nenápadná při své oslnivé kráse, a většinou se vyhýbala styku se svými vězniteli, s výjimkou chlapce, který se staral o její potřeby, a Turcailla, na jehož škádlivou společnost si už zvykla a jehož střely s potěšením vracela.

Heledd v těchto dnech zajetí jen kvetla letním jasem, jenž nebyl jen odrazem slunce ve tváři. Nyní, když se stala zajatkyní, přestože její zajetí bylo v rámci pevně stanovených mezí velmi mírné, a přijala vlastní bezmocnost, nyní, když jí bylo znemožněno veškeré jednání a rozhodování, nechala za sebou také veškerou úzkost, spokojeně prožívala každý den a dál nehleděla. Byla spokojenější než kdykoli od chvíle, kdy do Llanelwy přišel biskup Gilbert a začal reformovat své duchovenstvo, zatímco její matka ležela na smrtelné posteli, soudil Cadfael. Tenkrát asi prožívala tu největší hořkost, pomyšlení, zda se otec vlastně netěší na manželčinu smrt, která mu zabezpečí jeho postavení. Nyní ji netížil žádný takový mrak; vyzařovalo z ní teplo a zdálo se, že nemá na celém širém světě žádnou starost. Rozhodla se prožít a přežít to, co nemohla ovlivnit, a dokonce se z toho těšit.

Cadfael je našel stát v řídkém pásu stromů na hřebeni. Viděli Owaina přijíždět a vyšplhali nahoru, aby viděli jeho odjezd. Heledd stále se široce rozevřenýma očima hleděla za světlou hlavou knížete, která již mizela v dálce. Marek stál jako vždy trochu stranou od ní, vyhýbaje se doteku. Zacházela s ním sice sestersky, ale Cadfael si občas kladl otázku, zda se Marek sám necítí v nebezpečí, když usilovně zachovává stále jistý odstup. Kdo může zaručit, že jeho vlastní city vždy zůstanou bratrské? Už sama starost o ni, takto utkvělou mezi nejistou minulostí a ještě spornější budoucností, byla nebezpečnou léčkou.

„Owain s tím nechce mít nic společného,“ věcně oznámil Cadfael. „Cadwaladr lhal; Owain to vyjasnil. Jeho bratr si musí pomoci ke spáse nebo ke zkáze sám.“

„Jak to, že toho tolik víte?“ mírně se otázal Marek.

„Postaral jsem se, abych byl dost blízko. Myslíš, že správný Velšan zapomene na své zájmy, když se jeho nadřízení domlouvají?“

„Myslel jsem, že správný Velšan žádné nadřízené neuznává,“ pousmál se Marek. „Měl jste ucho přiložené ke stanu?“

„I kvůli vám. Owain nabídl, že nás tři od Otira vykoupí. A Otir s ním sice neuzavřel dohodu, ale slíbil, že se nám v táboře nic nestane a že nám nechá i nadále určitou svobodu, dokud nedospěje k rozhodnutí. Nemusíme se bát ničeho horšího.“

„Já jsem se nebála,“ prohodila Heledd, stále zamyšleně hledíc k jihu. „Co tedy bude dál, když Owain ponechal bratra osudu?“

„Budeme sedět a čekat tady, dokud se buď Otir nerozhodne za nás přijmout nějakou cenu, nebo Cadwaladr nedá dohromady peníze a dobytek, které svým Dánům bláhově slíbil.“

„A jestli Otir nevydrží čekat a rozhodne se vydobýt si svou mzdu násilím?“ napadlo Marka.

„To neudělá, pokud nějaký blázen nezačne se zabíjením a nedonutí ho jednat. Říkal: Vyberu si, co mám dostat, od dlužníka. A myslí to vážně, teď už nejen ze zištnosti, ale protože má pořádnou žáhu na Cadwaladra, který ho podvedl. Nevyvolá válku s mocným Owainem, pokud se tomu bude moci jakkoli vyhnout a přitom dostat svůj zisk. Umí se o sebe postarat jako každý jiný,“ uvážlivě dodal Cadfael, „a jak to vidím, líp než většina ostatních. Tady nerozhoduje jen Owain a jeho bratr. Otir může mít docela dobře ještě něco schovaného v rukávu.“

„Nechci, aby se zabíjelo,“ rázně pronesla Heledd, jako by měla právo velet všem mužům ve zbrani. „Ani kvůli nám, ani kvůli nim. Radši bych tu dál byla jako zajatkyně, než aby kvůli mně někdo přišel o život. Jenže já vím,“ dodala zarmouceně, „že to nezůstane takhle na mrtvém bodě, že to musí nějak skončit.“

Pokud do toho nezasáhne nějaká nepředvídaná pohroma, skončí to tím, že Otir přijme Owainovo výkupné za zajatce, přemítal Cadfael, nejspíš poté, co se vypořádá s Cadwaladrem, jak uzná za vhodné. Tenhle účet má v hlavě na prvním místě a bude jej řešit nejdříve. Nyní nemá vůči svému bývalému spojenci žádné závazky. Ta dohoda byla jednou provždy zrušena. Cadwaladr může jít do vyhnanství, jakmile zaplatí svůj dluh, nebo může po kolenou přilézt k bratrovi a doprošovat se svých zemí; Otir mu nic nedluží. A protože musí vyplatit všechny své bojovníky, nepohrdne dalším ziskem z Owainova výkupného. Heledd bude na svobodě a vrátí se pod Owainovu péči. A v Owainově vojsku je nyní muž, který čeká, že si ji po návratu vyžádá. Podle Marka slušný člověk, pohledný, uznávaný, s obstojným pozemkovým majetkem, v přízni knížete. Jak řekl Marek, mohla by pochodit hůř.

„Není vůbec žádný důvod,“ ozval se Marek, „proč by to pro vás nemělo skončit životem, který stojí za to. Ten Ieuan, kterého jste zatím neviděla, je zcela připravený vás přijmout a milovat a zaslouží si vaši přízeň.“

„Věřím vám to,“ odpověděla téměř pokorně. Oči však upírala do dálky na moře, kde světlo ve vzduchu a světlo na vodě splývaly v mihotavý, neproniknutelný a tajemný opar. A Cadfaela náhle napadlo, jestli jeho představy nejsou mylné, zda se v hlase bratra Marka ozývá opravdové přesvědčení a v Heleddině hlase jen půvabná ženská smířenost.

[ X ]

Turcaill šel z porady v Otirově stanu k pobřeží chráněné zátoky, kde se k břehu tulila jeho pohyblivá malá dračí loď a její nízké boky se zrcadlily v klidné vodě mělčiny. Kotviště u ústí Menai bylo z jižní strany odděleno od široké písčité zátoky dlouhým štěrkovým výběžkem, za nímž se voda dvou řek a jejich přítoků klikatila písečnou pouští k úžině a volnému moři. Turcaill stál a obhlížel celou rozlohu země a vody, dlouhou zátoku táhnoucí se víc než dvě míle k jihu, zlatavé mělčiny, stříbřitou vinoucí se řeku a za ní zelené pobřeží Arfonu, jež se zvedalo k dalekým pahorkům. Byl příliv, ale teprve za dvě hodiny dosáhne nejvyššího bodu a zaplaví všechno kromě úzkého pruhu slaného močálu lemujícího pobřeží zátoky. O půlnoci začne odliv, ale vody bude dost, aby se lodička s mělkým ponorem mohla plavit těsně podél břehu. Za slanisky najdou při troše štěstí porost křoví, který zakryje hrstku obratných a tichých mužů postupujících do vnitrozemí. Nebudou muset chodit daleko. Owainovo tábořiště se jistě táhne přes celou šíři poloostrova. I v nejužším bodě může měřit dobrou míli, ale na obou březích budou stát stráže. Směrem do zátoky jich možná bude míň a budou méně bdělé, protože z té strany je útok lodi nepravděpodobný. Otirova větší plavidla by se na mělčinu nepouštěla. Velšané soustředí pozornost na moře na západě.

Turcaill si tichounce, spokojeně pohvizdoval a obhlížel oblohu, jež se právě začínala šeřit. Ještě dvě hodiny, než budou moci vyrazit, a s večerem se na obloze nastřádala lehká oblaka jako šedý závoj, nehrozící deštěm, ale slibující příkrov tmy, takže noc nebude příliš jasná. Ze svého kotviště na vnější straně se bude muset dostat kolem štěrkové lavice k ústí řeky, aby vplul do nezaneseného proudu, ale to prodlouží cestu nanejvýš o čtvrt hodiny. Dávno před půlnocí můžeme vyplout, rozhodl spokojeně.

Stále si blaženě pohvizdoval, když se obrátil zpět do hloubi tábora, aby si promyslel podrobnosti výpravy. A tu mu z hřebene pahorku kráčela vstříc Heledd svým dlouhým, pružným krokem, temná hříva vlasů se jí houpala kolem ramen ve větru, který s večerem zesílil a přivál závoj oblaků. Každé jejich setkání bylo do jisté míry střetnutím, jež oběma stranám zvláštně a příjemně zrychlovalo tep.

„Co tu děláte?“ zeptal se a přestal pohvizdovat. „Chtěla jste utéct přes písčiny?“ Jako vždy se jí posmíval.

„Šla jsem za vámi,“ odpověděla prostě. „Přímo od Otirova stanu, celou cestu až sem, zatímco jste obhlížel oblohu, příliv a tu svou hadí lodičku. Byla jsem zvědavá.“

„Poprvé jste byla zvědavá na mě a na něco, co dělám,“ opáčil vesele. „Proč právě teď?“

„Protože vás najednou vidím jako ohaře na stopě a nemohu se ubránit zvědavosti, jakou čertovinu máte v hlavě tentokrát.“

„Žádnou čertovinu,“ hájil se Turcaill. „Co vás to napadlo?“ Jak spolu kráčeli zpátky, pozoroval ji o něco bedlivěji než při jejich obvyklých šarvátkách, protože mu připadalo, že vyzvídá přinejmenším napůl vážně, dokonce trochu úzkostně. Osamělá žena v zajetí mezi dvěma ozbrojenými tábory může právem tušit čertovinu, a vražednou, v každém hnutí a bát se o svůj lid.

„Nejsem hloupá,“ netrpělivě odsekla Heledd. „Vím stejně dobře jako vy, že Otir nenechá Cadwaladrovu zradu bez pomsty a nenechá si odměnu proklouznout mezi prsty. Kdepak on! Celý den dávali s náčelníky hlavy dohromady, co dál, a najednou vyrazíte ven vy, celý záříte tou strašnou radostí, se kterou se vy hloupí mužští vrháte po hlavě do boje, a teď mi tu namlouváte, že se nic nechystá. Žádná čertovina!“

„Žádná, která by vám měla dělat starost,“ ujistil ji. „Otir nemá nic proti Owainovi ani proti jeho vojsku, když Cadwaladra odvrhl a žádá, aby sám rozmotal, co zamotal, a zaplatil si své dluhy; proč bychom si koledovali o něco horšího? Dostaneme-li slíbenou mzdu, vydáme se na moře a už vás nebudeme obtěžovat.“

„Už aby to bylo,“ ostře pronesla Heledd. „Ale proč bych měla věřit, že to vy a vaši lidé tak dobře zvládnete? Stačí jedno náhodné zranění nebo zabití, a vzplane boj a začne velké zabíjení.“

„A protože já jsem v té čertovině, kterou předvídáte, až po uši…“

„Vy jste přímo její nástroj,“ opáčila prudce.

„Nemůžete mi důvěřovat, že ji dovedu k dobrému konci?“ Zase se jí smál, ale s trochou téměř bojácné ohleduplnosti.

„Vám rozhodně ne,“ odpověděla se zlomyslným přesvědčením. „Znám vás, dychtíte po nebezpečí, není nic dost bláznivého, abyste se toho neodvážil, a nakonec k neštěstí všech vyvoláte krvavou bitvu.“

„A vy jako správná Velšanka máte strach o váš Gwynedd,“ ušklíbl se Turcaill, „a o všechny muže z Owainova vojska, kteří táboří pouhou míli od nás.“

„Mám mezi nimi ženicha,“ připomněla mu hbitě a stiskla zuby.

„To ano. Na vašeho ženicha nezapomenu,“ slíbil Turcaill s úsměvem od ucha k uchu. „Při každém kroku, který udělám, budu myslet na vašeho Ieuana ab Ifora a dám si náramný pozor, aby se nepřipletl do nebezpečné bitvy. Žádné jiné pomyšlení by tak spolehlivě nezkrotilo mou zbrklost jako starost, že bych vás neviděl provdanou za řádného, počestného uchelwra z Anglesey. Stačí vám to?“

Otočila se, upřeně na něho pohlédla a veliké oči měla narudle černé a neochvějně vážné. „Takže se opravdu chystáte na nějakou bláznivou výpravu pro Otira! Vlastně jste mi to řekl.“ A protože se nebránil ani to již nezapíral, pokračovala: „Splňte tedy, co jste mi slíbil. Dávejte si pozor! Ať se nikomu nic nestane. Nechtěla bych, abyste přišel k úhoně i vy.“ A když jeho modré oči zajiskřily snad trochu vědoucně, pohodila hlavou a dodala chvatně, aby si zachovala opovržlivou důstojnost, o niž usilovala: „Nemluvě o mých krajanech.“

„A ze všech vašich krajanů především o Ieuanu ab Iforovi,“ souhlasil Turcaill smrtelně vážně. Heledd se však již k němu obrátila zády a se vztyčenou hlavou rázným krokem zamířila k chráněnému dolíku, kde stál její malý stan.

Cadfael vstal ze svého vyvoleného hnízda na závětrné straně nízkých slanomilných keřů, protože z neznámých důvodů nemohl usnout a byl neklidný, nechal již spícího Marka ležet a odložil plášť vedle přítele, protože noc byla teplá. To Marek trval na tom, aby vždy leželi poblíž Heleddina stanu, ačkoli ne tak blízko, aby uráželi její nezávislost. Cadfael už měl tou dobou málo pochyb o její bezpečnosti v dánském táboře. Otir vydal rozkazy a nikdo z jeho lidí je nevezme na lehkou váhu, i kdyby se celou myslí neupínali k výnosnější kořisti, než je jedno velšské děvče, třebaže lákavé. Cadfael si během svého dobrodružného mládí pokaždé všiml, že dobrodruzi byli lidé mimořádně věcní a znali hodnotu zlata a majetku. Ženy stály na žebříčku žádoucí kořisti mnohem níž.

Podíval se směrem k jejímu nízkému stanu. Byla tam tma a ticho. Určitě spí. On z nějakého nepochopitelného důvodu usnout nedokázal. Obloha nad ním byla lehce zastřená mraky, jimiž jen tu a tam prosvítala nějaká hvězda. Bylo bezvětří a té noci nebude ani měsíc. Do rána možná mraky zhoustnou, dokonce možná zaprší. V tuto půlnoční hodinu vládlo hluboké, až tíživé ticho a tma nad dunami způsobila, že východ i západ vyvstávaly ve slaboučkém odrazu mihotavého světla z moře, jehož příliv právě vrcholil. Cadfael se vydal k východu, kde byly stráže rozestaveny řidčeji a bylo méně pravděpodobné, že se ho někdo zeptá, proč uprostřed noci nespí. Nehořely žádné ohně, jen ve středu tábora ponechali ohniště přikrytá drny, aby pomalu doutnaly až do rána, a ve tmě nesvítily žádné pochodně. Otirovi strážní spoléhali na své noční vidění. Bratr Cadfael také. Z beztvarosti se postupně nořily tvary, dokonce se daly matně rozeznat i ohyby a svahy dun. Zvláštní, jak může být člověk sám uprostřed tisíců, jako by bylo možno samoty dosáhnout vůlí, a jak se někdo podle všech pravidel zajatý může cítit svobodnější než jeho věznitelé, které poutají řetězy kázně.

Dospěl na vrchol hřebene nad kotvištěm, kde mezi otevřeným mořem a úžinou pohodlně odpočívaly lehčí a rychlejší dánské lodě. Břeh vyznačovala chvějivá čára nepolapitelného světla, jež se objevovalo a vzápětí mizelo, a tam, v jeho oblouku, ležely jako řádka dlouhých štíhlých ryb, stěží postřehnutelných, jako tmavší skvrny co chvíli obrýsovávané pohybem příboje. Zachvívaly se, ale nehýbaly se z místa. Až na jednu, tu nejštíhlejší a nejmenší. Viděl ji plížit se z kotviště tak nenápadně, že se na okamžik domníval, že se mu její pohyb jen zdá. Pak postřehl záběry vesel jako ohnivé tečky, zmizelé téměř dřív, než si stačil uvědomit, oč jde. Z dálky k němu nedoléhal žádný zvuk ani v této noční strnulosti a tichu. Nejmenší a pravděpodobně nejrychlejší z dračích lodí klouzala k ústí Menai a mířila na východ do průlivu.

Další loupežná výprava? Pokud ano, bylo nejvýhodnější vypravit se do úžiny v noci, přistát někde kus za Carnarvonem a zahájit lov na břehu těsně před svítáním. Ve městě určitě zůstala silná posádka, ale břehy za městem byly stále vystavené nájezdům, přestože většina obyvatel odstěhovala dobytek i všechny movitosti do kopců. A co z majetku správného Velšana nebylo movité? Když bylo třeba, mohli svá hospodářství snadno opustit a znovu je zbudovat, když nebezpečí pominulo. Dělali to už po staletí a uměli to. Ale tentokrát byly tyto nejbližší osady a pole už jednou vypleněny a nedalo se očekávat, že dokážou dál zásobovat i malou armádu. Cadfael by spíš očekával, že budou bez ohledu na Owainovy vojáky pročesávat přístupné pobřeží na jihu z otevřeného moře. Přesto tento osamělý lovec tiše zamířil do úžiny. Tím směrem ležel jen dlouhý průliv Menai. Anebo mohli mít v úmyslu obeplout štěrkovou lavici a dík vysokému přílivu zabočit na jih do zátoky. Na první pohled se to zdálo nepravděpodobné, přestože pro takovou malou rybu tam mohlo být ještě po několik hodin dost vody, dokud při odlivu neklesne na nejnižší stupeň. Větší plavidlo by se tam nikdy neodvážilo, přemítal Cadfael. Že by právě proto vybrali tohle a vyslali je samotné? Ale za jakým nočním záměrem?

„Takže odpluli,“ ozval se za ním tiše a zasmušile Heleddin hlas.

Bez hlesu se zjevila vedle něho, bosá v písku ještě vyhřátém celodenním sluncem. Dívala se dolů k pobřeží stejně jako on a sledovala pohledem slabounce zářící, zčeřenou stopu veslice, jež rychle mizela směrem na východ. Cadfael se otočil a pohlédl na ni. Stála tam klidně a nehybně, obestřená oblakem dlouhých vlasů.

„Takže odpluli! Vy jste o tom věděla předem? Nepřekvapuje vás to.“

„Ne, nepřekvapuje mě to. Ne že bych věděla, co mají v úmyslu, ale od té chvíle, co je Cadwaladr tak rozezlil, celý den něco pekli. Nevím, jaké s ním mají plány, a neodvažuji se hádat, co to bude znamenat pro nás ostatní, ale jistě nic dobrého.“

„To je Turcaillova loď,“ prohodil Cadfael. Byla už tak hluboko ve tmě, že si ji mohli spíš představovat než ji sledovat. Ještě však nemohla doplout ke konci štěrkové lavice.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Když se chystá nějaká čertovina, musí být při tom. Otir ho může požádat o cokoli, není takové bláznovství, do něhož by se s radostí nevrhl střemhlav, a vůbec nemyslí na následky.“

„A vy jste o možných následcích přemýšlela,“ dovodil Cadfael, „a nezamlouvají se vám.“

„Ne,“ odpověděla prudce. „Nezamlouvají se mi! Jestli nějakou hloupou náhodou zabije někoho z Owainových mužů, dojde k bitvě a vraždění. Na to, aby všichni vzplanuli, to stačí.“

„A proč myslíte, že má namířeno někam k Owainovým mužům a riskuje takovou náhodu?“

„Jak bych mohla vědět, co má ten blázen za lubem?“ odsekla netrpělivě. „Dělá mi starost, co by mohl přivodit nám ostatním.“

„Já bych ho neodepisoval jako blázna,“ mírně namítl Cadfael. „Řekl bych, že má hlavu stejně bystrou, jako má šikovné ruce. Ať už dělá co chce, posuďte to, až se vrátí, protože já věřím, že to bude úspěšný návrat.“ A dal si pozor, aby nedodal: „Tak si o něho nedělejte starosti!“ Jakýkoli takový zájem by samozřejmě popřela, třebaže už ne tak zuřivě, jako by se o to pokoušela před časem. Raději se do toho nemíchat. Heledd snad doufá, že oklame druhé, ale sebe samu oklamat nedokáže.

A na jihu v Owainově táboře čekal muž, kterého ještě nikdy neviděla, Ieuan ab Ifor, třicátník, což není žádné stáří, uznávaný knížetem, držitel pěkného panství, pohledný, obdařený všemi přednostmi kromě jediné, ale bez ní neviditelný a zanedbatelný. Nebyl to muž, kterého si vybrala.

„Zítra uvidíme,“ prohlásila Heledd s tvrdou věcností. „Radši pojďme spát, ať jsme na to připravení.“

Obepluli konec štěrkové lavice a drželi se pěkně ve středu hlavního proudu, když zahýbali na jih do zátoky. Jakmile už v ní byli, mohli se přiblížit ke břehu a vyhlížet první předsunuté hlídky Owainova tábora. Turcaillův chlapec Leif klečel na maličké přední palubě a přivřenýma očima sledoval pobřeží. Bylo mu patnáct a mluvil gwyneddskou velštinou, protože jeho matku jako dvanáctiletou unesli právě z tohoto severozápadního pobřeží při náhodném dánském nájezdu a ona se pak vdala za Dána z dublinského království. Nikdy však nezapomněla rodnou řeč a se synem jí mluvila od chvíle, kdy se začal učit první slova. Leif, v plném létě polonahý, se mohl vcelku bez potíží pohybovat mezi zdejšími velšskými trefy a rybářskými vesnicemi a vydávat se za rodáka. Jeho nadání vyzvídat Dánům už předem zajistilo cenné informace.

„Cadwaladr pořád udržoval styky s těmi, kdo při něm stojí,“ ohlásil vesele, „i ve vojsku jeho bratra jsou takoví, kteří by s ním šli, kdyby se o něco pokusil na vlastní pěst. A slyšel jsem, že poslal z Owainova tábora vzkaz na jih svým lidem v Ceredigionu. Nikdo neví, jaký — jestli chce, aby se k němu připojili ve zbrani, nebo aby sehnali peníze a poslali dobytek, kdyby musel zaplatit, co nám slíbil. Ale přijde-li se na něho ptát posel, nebude ho podezírat z ničeho špatného, naopak.“

A vyposlechl toho ještě víc. „Owain ho nechce mít ve své blízkosti. Cadwaladr teď má kolem sebe několik svých lidí a udělal si základnu na jižním konci tábora v jednom koutku až u zátoky. Jestli za ním přijde posel z jeho bývalých zemí, může ho přijmout a Owain se o tom nedoví. Bude totiž hrát s každým proti každému, jak se mu to zrovna hodí,“ dodal Leif bystře.

To bylo nesporné. Každý, kdo znal Cadwaladra, věděl, že je to pravda. Dánům sice trvalo, než si to uvědomili, ale teď už to věděli. A Leif mohl klidně představovat posla. Velšský chlapec se ve čtrnácti stává mužem a jako muž je uznáván.

Loď se opatrně přibližovala k pobřeží. Obrysy dun, štěrk a rozptýlené keře vpravo od nich se ve tmě jevily jako světlejší nebo hutnější hmota. Vzápětí si uvědomili, že jsou blízko vnějšího okraje velšského tábora, spíš díky přetrvávajícím známkám lidské přítomnosti, kouři ohňů, pryskyřičné vůni čerstvě naštípaného dřeva palisád i ševelu činností, jež pokračovaly až do noci, než tomu, že by něco zřetelně viděli nebo slyšeli. Kormidelník vedl loď ještě těsněji podle pobřeží, dávaje při tom pozor na vlnění bažinné trávy pod klidnou hladinou mělčiny, dokud neminou hlavní část tábora a nedoplují k jižnímu koutu, kde si údajně Cadwaladr postavil svůj tábor v táboře a stáhl k sobě své bývalé dvořany, kteří byli Owainovi oddáni méně než jeho bratrovi, svému bývalému knížeti. Tam jej mohl zastihnout i jiný posel a jiné zprávy než ta lichotivá, že si někteří ještě dobře pamatují jeho velkorysou štědrost, stále ho ctí jako pána a knížete a náleží mu jejich trvalá oddanost. Stále mu totiž mohl někdo připomenout nejen výsady, ale i odpovědnost za nesplacené dluhy.

Linie pobřeží se od nich vzdálila, uhýbajíc směrem k západu, a jak pluli dál, postupně se k nim zase přiblížila. Nezřetelný závan tepla a šum, který nebyl tak docela zvukem, ale jen jakýmsi odvěkým vnímáním přítomnosti jiných lidských tvorů, neviděných, neslyšených, bdělých a potenciálně nepřátelských, se za nimi propadl do pustého ticha noci.

„Jsme za táborem,“ šeptl Turcaill kormidelníkovi do ucha. „Přiraz.“

Vesla se lehce ponořovala. Pohyblivá lodice hladce vklouzla mezi trsnatou trávu a dotkla se dna lehounce jako pírko. Leif se zhoupl přes brlení a skočil do mělké vody. Pod bosýma nohama měl pevný písek a voda mu sahala jen do půli lýtek. Ohlédl se po linii pobřeží, které minuli. I když byl tábor setmělý, stále nad ním visela slabá záře, zbytek denního světla.

„Jsme blízko. Počkejte, až vám přinesu zprávu.“

Šel. Proplétal se mezi slaništní trávou a nízkým, rozlezlým křovím k vyvýšeným dunám vzadu, které zde byly úzké a brzy přecházely v hrbolaté pastvisko a pak v dobrá pole. Jeho drobná postavička se rozplynula v měkké, husté tmě.

Během čtvrthodiny byl zpátky. Vyklouzl z noci tiše jako obláček mlhy dřív, než předpokládali, přestože čekali bez netrpělivosti, s ušima nastraženýma na každý cizí zvuk. Leif se probrodil slaništními keři a mělčinou, která ho studila do nohou, natáhl se, uchopil okraj lodi a vzrušeně sykl: „Našel jsem ho! A blízko! Má na stráži vlastního člověka. Nic lehčího než k němu tajně přijít z téhle strany. Odtud žádný útok po souši nečekají, může si chodit, kam chce a jak chce, a nejen on, ale i jiní, kteří ho poslouchají radši než Owaina.“

„Ty jsi byl vevnitř?“ chtěl vědět Turcaill. „Prošel jsi kolem stráže?“

„Nebylo třeba! Chviličku přede mnou tam prošel někdo jiný a přicházel od jihu. Byl jsem v křoví a slyšel jsem, jak ho stráž staví. Stačilo, aby otevřel ústa, řekl, kdo je, a už ho vítali. Viděl jsem, kam ho vedli. Teď sedí s Cadwaladrem v jeho stanu a strážného poslali zpátky hlídat. Není tam vevnitř nikdo než Cadwaladr a jeho host a mezi nimi a námi je jen jediný strážný.“

„A určitě je tam Cadwaladr?“ tiše se ujišťoval Torsten. „Přece jsi ho nemohl vidět.“

„Slyšel jsem jeho hlas. Posluhoval jsem mu od té doby, co jsme vypluli z Dublinu,“ odpověděl chlapec. „Myslíš, že ho nepoznám po hlase?“

„A slyšel jsi, co se říkalo? Co ten druhý? Oslovil ho Cadwaladr jménem?“

„Jméno nepadlo. Řekl jasně a zřetelně: ty!, ale jméno nevyslovil. Ale byl překvapený a měl radost, že přišel. Velikou radost. Můžete je sebrat oba, jakmile umlčíte stráž, a ať vám poví své jméno sám.“

„Přišli jsme pro jednoho,“ namítl Turcaill, „a s jedním se vrátíme. A žádné zabíjení! Owain s tímhle sporem nechce nic mít, ale jestli mu někoho zabijeme, v tu chvíli se ho to bude týkat také.“

„A kvůli bratrovi nic nepodnikne?“ podivil se potichoučku Leif.

„Proč by se měl o bratra bát? Cadwaladr nesmí mít ani škrábnutí, nezapomeňte! Jestli zaplatí patřičné výkupné, může jít, stejně zdráv, jako byl, když si nás najal. Owain to ví líp než kdo jiný. Ani se to nemusí říkat. Tak honem, a za odlivu pryč odtud.“

Plány měli hotové už předem, a přestože s nečekaným návštěvníkem z jihu nepočítali, mohli ho do nich snadno zahrnout. Dva muži ve stanu stojícím příhodně na kraji tábora budou snadným terčem, jakmile vyřadí stráž. Cadwaladrův muž, jeho důvěrník, podílející se na kdovíjakých úkladech, které jeho pán vymyslel, musí počítat s jistým drsným zacházením, ale žádnou trvalou újmu neutrpí.

„Já se postarám o strážného,“ sykl Torsten, který první sklouzl z lodi k Leifovi. Dalších pět Turcaillových veslařů následovalo svého vůdce přes slaný močál a písečnou pláž. Noc je přijala mlčky a lhostejně a Leif šel napřed, sleduje vlastní stopu od jednoho skrovného úkrytu k druhému směrem k obvodu tábora. Ve stínu nahloučených nízkých stromů se zastavil a vyhlížel mezi větvemi. Obranná linie byla vpředu viditelná jen jako hutnější, nehybná masa temnoty, zatímco ostatní stíny byly ohebné a pohyblivé. Cadwaladrova muže však viděli, jak přechází sem a tam na pozadí mezery tvořené branou, kterou střežil. Jeho hlava a ramena se zřetelně rýsovaly proti obloze. Byl to urostlý, ozbrojený chlapík, ale pohyboval se bezstarostně, neočekávaje žádný poplach. Torsten několik minut pozoroval loudající se hlídku, zjistil si, jak dlouhou má trasu, a proklouzl stranou mezi stromy, aby se dostal za její nejvýchodnější konec, kde se keře přibližovaly na pár metrů k palisádě a člověk se mohl přiblížit neviděn a neslyšen.

Strážný si tiše pohvizdoval, když se otáčel na měkkém písku. Torsten ho šlachovitou levicí pevně sevřel okolo těla a paží, pravičku mu přirazil na ústa a pohvizdování naráz přerušil. Muž se zuřivě pokoušel chytit ruku, která mu zavírala ústa, ale tak vysoko nedosáhl a snaha vztekle kopat dozadu ho jen připravila o rovnováhu, zato nijak neublížila Torstenovi, který mu podrazil nohy, padl s ním do písku a obličej mu tiskl k zemi. To už byl u něho Turcaill, připravený vrazit muži do úst kus vlněné látky, jakmile mu dovolili, aby se zvedl a vyprskl písek s trávou. Zavinuli mu hlavu i tělo do vlastního pláště a pevně mu svázali ruce i nohy. Pak ho bezpečně, ač ne příliš pohodlně uložili do křoví a obrátili pozornost k okraji tábora. Nevznikl žádný poplach a za plotem se nikdo nehýbal. Někde okolo stanů knížete budou bdící a pozorní muži, ale tady, v nejodlehlejším koutě, který si Cadwaladr úmyslně vybral pro vlastní záměry, nebyl po ruce nikdo, kdo by od něho odvrátil odplatu.

Jen Turcaill, Torsten a další dva následovali Leifa, když tiše prošel nestřeženou branou a podél palisády k místu, odkud zaslechl nezaměnitelný pánovitý Cadwaladrův hlas, radostně vzrušený, když poznal půlnočního návštěvníka. V nehybném prostředí zastrčeného koutu tábora se vetřelci pohybovali jako stíny uprostřed stínů. Leif beze slova ukázal rukou. Nebylo třeba slov. I ve vojenském táboře se dbalo na Cadwaladrovo postavení a pohodlí. Stan byl prostorný, odolný proti dešti i větru a bezpochyby stejně dobře vybavený uvnitř. Na okrajích závěsu, který stínil vchod, se rýsovaly jemné čárky světla a v tichém nočním vzduchu se ztlumené hlasy nesly jako monotónní důvěrný šepot, příliš tichý, než aby bylo možno rozumět slovům. Posel z jihu byl stále ještě u svého knížete a s hlavami dohromady si vyměňovali novinky a kuli plány.

Turcaill položil ruku na závěs stanu a čekal, dokud Torsten s vytasenou dýkou neobešel stan a nenašel vzadu jeden šev, kde byly kůže sešity k sobě. Tenké kožené řemínky i namaštěný provázek se daly dostatečně ostrou čepelí dobře přeříznout. Podle toho, jak světlo uvnitř klidně hořelo a jak nízko stálo, musel tam být jen obyčejný knot v misce oleje stojící snad na stoličce nebo na podnožce. Obrysy těl, jež se pohybovala venku, nebude vidět, ale také Torsten, když si vybíral vhodné místo, spíš cítil než viděl neurčité tvary dvojice uvnitř. Skutečně seděli blízko u sebe, pozorně, zaujatě, neočekávajíce žádné vyrušení.

Turcaill odhodil závěs stanu a vrhl se dovnitř tak rychle a s dvěma muži tak těsně v patách, že Cadwaladr nestačil víc než v rozhořčeném překvapení vyskočit na nohy a otevřít ústa, aby dal průchod svému pohoršení, a již měl na hrdle tasenou dýku a knížecí hněv nad neomaleným vyrušením se okamžitě proměnil v ledové pochopení a usilovnou, chvějivou nehybnost. Byl ztřeštěně odvážný, ale velice rychle chápal a natolik ztřeštěný nebyl, aby se přel s tasenou čepelí, když měl sám prázdné ruce. Do útoku se vrhl muž, který seděl vedle něho na nastlaných pokrývkách, a začal se sápat po Turcaillově hrdle. Torstenův nůž však za ním prořízl kožené řemínky, jež spojovaly stanové dílce, velká ruka uchopila neznámého za vlasy a odtáhla ho dozadu. Než se nadál, byl zabalený do ložního prádla a Turcaillovi muži ho pevně drželi.

Cadwaladr stál nehybně a mlčky, plně si vědom oceli těsně se dotýkající jeho hrdla. Sličné černé oči mu jiskřily zuřivostí, zatínal zuby úsilím se ovládnout, ale neučinil jediný pohyb, zatímco hosta, jehož tak vítal, přes jeho zmítání převázali jako balík a takřka něžně uložili na lůžko jeho pána.

„Ani muk,“ upozornil ho Turcaill, „a nic se vám nestane. Vykřikněte, a může mi sklouznout ruka. Je jistá maličkost, o níž si Otir s vámi přeje pohovořit.“

„Toho budete litovat!“ procedil Cadwaladr mezi zuby.

„Možná budu,“ ochotně souhlasil Turcaill, „ale zatím ještě ne. Dal bych vám na vybranou, jestli chcete jít, nebo se nechat odvléct, ale vám se nedá věřit. Zajistěte ho!“ nařídil svým veslařům a odtáhl ruku, aby zastrčil dýku do pochvy.

Cadwaladr nebyl dost rychlý, aby využil jediného okamžiku, kdy mohl vykřiknout a přivolat na pomoc tucet mužů. Otevřel sice ústa, aby přivolal své lidi, když se ocel vzdálila, ale přes hlavu mu hodili pokrývku a široká dlaň mu ji dusivě vtiskla do otevřených úst. Vydal jen přiškrcený sten, a i ten byl okamžitě potlačen. Pak vyrazil pěstmi a nohama, ale hrubá vlněná látka ho těsně ovinula a pevně spoutala.

Venku před stanem stál na stráži Leif s nastraženýma ušima a rozšířenýma očima pátral v temném táboře po nějakém pohybu, který by mohl jejich dílo ohrozit, ale všude byl klid. Tím, že si Cadwaladr přál hovořit se svým návštěvníkem soukromě a nerušené, udělal za Turcailla pořádný kus práce. Nikde se nikdo nehýbal. V hájku, kde nechali strážného, se k nim připojili poslední členové skupiny a tiše se zasmáli při pohledu na břímě, které mezi sebou nesli svázané v provazech.

„Strážný?“ šeptl Turcaill.

„Živ, zdráv a tiše kleje. Radši abychom byli na palubě, než si všimnou, že se ztratil, a přijdou ho hledat.“

„A ten druhý?“ odvážil se tiše zeptat Leif, když se proplétali z úkrytu do úkrytu směrem k pláži a slaniskům. „Co jste s ním udělali?“

„Odpočívá v pokoji,“ opáčil Turcaill.

„Ale vždyť jste říkal, že se nebude zabíjet!“

„Taky se nezabíjelo. Nemá ani škrábnutí, buď klidný. Owain nemá žádný jiný důvod ke sporu s námi, než ten, co měl od okamžiku, kdy jsme vstoupili na jeho půdu.“

„A pořád ještě nevíme,“ zajímal se Leif, vytrvale tlapající vedle něho v písku, zvlhlém ustupující vodou, „kdo byl ten druhý a co tam dělal. Třeba vám ještě bude líto, že jste ho taky nezajal, dokud to šlo.“

„Přišli jsme pro jednoho a neseme jednoho. Jen to jsme chtěli a potřebovali,“ odsekl Turcaill.

Posádka, jež zůstala na palubě, uchopila Cadwaladra, zvedli ho, uložili do prostoru mezi lavicemi a pak pomohli dovnitř svým druhům. Kormidelník se opřel o své těžké kormidlo, veslaři na straně u břehu odrazili svými vesly a docela lehce a hladce sesunuli malou loď zpět po dráze, kterou vyorala v písku, až sjela na vodu a čile vplula do odlivu.

Před svítáním s jistou hrdostí odevzdali svou kořist Otirovi, který se právě probudil, ale přišel jim vstříc spokojený a s jasnýma očima. Cadwaladr se vynořil z dusivého obalu zčervenalý, rozcuchaný a náležitě rozezlený, ale držel svou trpkou zuřivost na uzdě a zarputile mlčel.

„Měli jste cestou potíže?“ zeptal se Otir a bystře obhlížel svého zajatce se zchytralým uspokojením. Bez škrábnutí, bez modřiny, vytažen ze středu svých následovníků, aniž se jeho nebezpečnému bratrovi šláplo na kuří oko nebo kdokoli jiný přišel k úhoně. Velmi čistá práce a měla by přinést užitek.

„Vůbec ne,“ odpověděl Turcaill. „Sám si připravil svůj pád, protože se stáhl na samý kraj tábora a na stráž postavil vlastního člověka. Ne pro nic za nic! Tuším, že očekával zprávy ze svých bývalých území a postaral se, aby měl otevřené dveře. Pochybuji totiž, že se od Owaina dočká nějaké soustrasti, a asi ji ani neočekává.“

Nato Cadwaladr konečně otevřel ústa. S námahou povolil stisknuté zuby, protože sám stěží mohl věřit tomu, co se chystal říci. „Špatně rozumíte síle pokrevního svazku mezi Velšany. Bratr vždycky drží při bratrovi. Uvidíte, že jste si na sebe poštvali Owaina s celým jeho vojskem.“

„Tak jako bratr držel při bratrovi, když jste si najal muže z Dublinu, abyste vyhrožoval svému bratrovi válkou,“ opáčil Otir a krátce, chraplavě se zasmál.

„Uvidíte,“ rozohnil se Cadwaladr, „čeho se Owain kvůli mně odváží.“

„To uvidíme a vy také. Tuším, že vás to potěší míň než nás. Jasně upozornil jak vás, tak nás, že s vaší pří nemá nic společného a že musíte své účty zaplatit sám. A také zaplatíte,“ dodal Otir, zářící uspokojením, „než uděláte krok z tohoto tábora. Mám vás a nechám si vás, dokud mi nezaplatíte, co jste mi slíbil. Dostanu z vás každou minci, každé telátko nebo jejich hodnotu ve zboží. Až to vyřídíme, můžete si jít, buď do svých držav, nebo po žebrotě, jak bude libo Owainovi. A varuji vás, v Dublinu pomoc víckrát nehledejte; už známe hodnotu vašeho slova. A protože ji známe,“ zamyšleně si třel mohutnou sanici svalnatou pěstí, „teď si vás náležitě zajistíme.“ Otočil se k Turcaillovi, který stál stranou a sledoval toto střetnutí s neosobním zaujetím, protože jeho úloha již skončila. „Svěř ho do péče Torstenovi, ale držte ho spoutaného. Až moc dobře víme, že jeho slovo a jeho přísaha nejsou pro něj nijak závazné, takže právem můžeme použít jiné prostředky. Dej mu řetězy a postarej se, aby byl hlídán a držen ve skrytu.“

„To se neopovážíte!“ zasyčel Cadwaladr a udělal křečovitý pohyb, jako by se chtěl vrhnout na svého soudce, ale pohotové ruce ho strhly zpět s urážlivou snadností a rozesmátí strážní ho drželi, ať se kroutil a potil, jak chtěl. V porovnání s takovým ledabylým a lhostejným zacházením působila jeho překypující zuřivost spíš jako vzdorovitost horkokrevného děcka a nevyhnutelně dohořela k chladnému pochopení, že je bezmocný a musí se smířit s obratem štěstěny, protože nemůže nic udělat pro to, aby to změnil.

„Zaplaťte nám, co nám dlužíte, a jděte,“ zopakoval se strohou prostotou Otir. A obrátil se k Torstenovi: „Odveď ho!“

[ XI ]

Dva muži z Cuhelynovy družiny při důkladné obhlídce jižního okraje tábora časně ráno našli nejvzdálenější bránu nestřeženou a ohlásili to svému veliteli. Být to někdo jiný než Cuhelyn, tuto časnou kontrolu obrany by především vůbec nenařídil. Ale pro něho byla přítomnost Cadwaladra v táboře, trpěného, ač ne přijímaného, hlubokou urážkou nejen kvůli mrtvému Anarawdovi, ale i kvůli živému Owainovi. Také Cadwaladrovo chování v táboře nijak nezmenšilo podezření a odpor, které k němu Cuhelyn choval. Jiní si mohli jeho odstěhování do tohoto odlehlého kouta vykládat jako projev jisté citlivosti vůči knížeti Owainovi, kterého teď dráždil už jen pohled na vlastního bratra. Cuhelyn ale znal Cadwaladra lépe a věděl, že je to arogantní tvor, slepý k potřebám a citům druhých. A že se mu nikdy nedá důvěřovat, protože všechny jeho činy jsou bezohledné a nepředvídatelné. A tak Cuhelyn nikomu nic neříkal, ale vzal si za úkol bděle dohlížet na Cadwaladrovy pohyby a na chování těch, kdo se kolem něho shromažďovali. Kdekoli a kdykoli se sešli, bylo zapotřebí ostražitosti.

Zmizení stráže přivedlo Cuhelyna nakvap k bráně, ještě než se tábor probudil. Postrádaného muže našli ležet nezraněného, ale zavinutého jako balík vlněné látky mezi keři nedaleko plotu. Podařilo se mu povolit provaz, který mu poutal ruce, třebaže ještě ne natolik, aby si je osvobodil, a trochu uvolnit kus látky na ústech. Dušené mručení, jediné, co ze sebe dokázal vypravit, postačilo, aby ho našli, jakmile se pátrači dostali až ke stromům. Když ho rozvázali, ztuhle se postavil a opuchlými rty hlásil, co se mu v noci stalo.

„Dánové — bylo jich nejmíň pět — přišli od zátoky. Cestu jim ukazoval kluk, který mohl být Velšan…“

„Dánové!“ opakoval Cuhelyn s úžasem a pak s pochopením. Očekával nějakou čertovinu od Cadwaladra. Bylo by možné, že tohle byla naopak čertovina mířená proti Cadwaladrovi? To pomyšlení mu působilo jisté trpké pobavení, ale ještě tomu docela nevěřil. Pořád to mohla být nějaká jiná nekalost. Třeba Dán a Velšan zalitovali svého rozchodu a tajně urovnali své neshody, aby se mohli spojit proti Owainovi.

Spěšně vyrazil ke Cadwaladrovu stanu a bez okolků vstoupil. Na tváři ucítil průvan, jak vítr pleskal koženými kusy rozpárané stěny za lůžkem. Zabalená postava na něm se zmítala a vzpínala, vydávajíc tiché zvířecí zvuky. Tato druhá svázaná oběť stavěla na hlavu všechny úvahy, jež by vysvětlovaly tu první. Proč by skupina Dánů, která se tajně dostala ke Cadwaladrovi, knížete svázala a umlčela a pak ho tu nechala, aby ho našli a osvobodili, jakmile vyjde slunce? Ať přišli obnovit své spiknutí s ním, nebo ho přišli vzít jako rukojmí kvůli tomu, co jim zůstal dlužen, v žádném případě to nedávalo smysl. Tak zmateně uvažoval Cuhelyn, zatímco rozvazoval provazy na rukou a nohou spoutaného, s urputnou trpělivostí rozplétaje uzly svou jedinou rukou, a odmotával pokrývky ze zmítajícího se těla. Jakmile se uvolnila ruka, otlačená od provazů, tápavě se zvedla a strhla poslední záhyby látky z chundelaté, rozježené černé hlavy a tváře, kterou Cuhelyn dobře znal.

Nebyl to pánovitý obličej Cadwaladrův, ale mladší, hubenější, vášnivější a citlivější tvář Cuhelynova zrcadlového obrazu, Gwiona, posledního rukojmího z Ceredigionu.

Přišli do Owainova stanu spolu: první druhého vlastně nehlídal, ale jen se snížil k tomu, že za ním kráčel, druhý rázoval kupředu, aby bylo všem přihlížejícím jasné, že není poháněn, ale se vší vážností míří tam, kam si přeje jít.

Vzduch mezi nimi se chvěl nepřátelstvím, jež mezi nimi do tohoto okamžiku nikdy nebylo a už pro samu svou prudkost a bolestivost nemohlo dlouho vydržet. Owain je pozoroval ve strnulém držení jejich těl a urputné bezvýraznosti jejich tváří, když vstoupili do jeho přítomnosti a stanuli před ním bok po boku, očekávajíce rozsouzení.

Dva tmaví, opravdoví, vášniví mladí muži, jeden o maličko vyšší a hubenější, druhý o maličko plecitější a ne tak výrazně počerný, ale takhle vedle sebe, chvějíce se napětím, opravdu mohli být bratry dvojčaty. Do očí bijící rozdíl byl ten, že jednomu scházela polovina paže, a to následkem nehorázně proradného činu pána, kterému ten druhý sloužil a zbožňoval ho. To je však proti sobě nestavělo do této rovnováhy prudkého hněvu a nepřátelství, jež byly oběma tak cizí a oběma působily takovou rozhořčenou bolest.

Owain pohlédl z jedné sevřené tváře na druhou a neutrálně se zeptal obou: „Co to má znamenat?“

„To znamená,“ uvolnil Cuhelyn stisknuté zuby, „že slovo tohoto muže nemá o nic větší cenu než slovo jeho pána. Našel jsem ho svázaného a umlčeného v Cadwaladrově stanu. Proč, to vám musí říct on, já to nevím. Ale Cadwaladr je pryč a tenhle tam zůstal a strážný, který tam hlídal bránu, tvrdí, že od zátoky v noci přišli Dánové a strčili ho svázaného do křoví, aby si otevřeli cestu do tábora. Jestli má všechen tenhle zmatek nějaký smysl, musí vám to povědět on, ne já. Ale já vím až moc dobře a vy také, pane, že složil přísahu, že se nepokusí o útěk z Aberu, a svou přísahu porušil a pošpinil svůj závazek.“

„Moc na tom nevydělal,“ poznamenal Owain a zdržel se úsměvu, když si prohlížel Gwionův obličej, dosud poznamenaný otiskem hrubé látky, zcuchané, zježené černé vlasy a opuchlé rty, pohmožděné roubíkem. A mírně se obrátil k mladému muži, který tak urputně mlčel a stál vzpurně rozkročen: „Co na to povíte, Gwione? Porušil jste slovo? Zneuctil jste se a pošlapal svou přísahu?“

Znetvořené rty se pootevřely a zachvěly uvolněným napětím. Potichoučku, sotva slyšitelně, ale bez výčitek svědomí pronesl: „Ano.“

Cuhelyn sebou trochu trhl a odvrátil oči. Gwion upřel černý pohled na Owaina a hlouběji se nadechl, když dobrovolně přiznal to nejhorší.

„A proč jste to udělal, Gwione? Už vás nějakou dobu znám. Rozluštěte mi tu hádanku. Vždyť jsem vás nechal v Aberu kvůli práci, kterou jste měl vykonat po smrti Bledriho ap Rhyse pro jeho rodinu. Opravdu jsem od vás dostal čestné slovo. To víme všichni. Tak mi teď povězte, jak to, že jste se tak zpronevěřil sám sobě a porušil slib.“

„Nechte to být!“ zachvěl se Gwion. „Udělal jsem to! Zaplatím za to.“

„Přesto mi to vysvětlete!“ požádal Owain se zlověstným klidem. „Protože já to chci vědět!“

„Myslíte, že se budu hájit výmluvami,“ řekl Gwion. Hlas mu už zpevněl a vyjadřoval naprostou odtažitost. Bylo mu lhostejné, co se s ním stane. Začal tápavě, jako by sám doposud neprozkoumal složitosti vlastního chování a obával se toho, co by mohl zjistit. „Ne, co jsem udělal, to jsem udělal. Neomlouvám to, je to hanebné. Ale viděl jsem hanbu na všech stranách a neměl jsem na vybranou než zvolit si tu menší. Ne, počkejte! To mi nepřísluší říkat. Povím vám, jak jsem to udělal. Nechal jste na mně, abych poslal Bledriho tělo jeho ženě k pohřbení a předal jí zprávu, jak zemřel. Myslel jsem, že bych se neprovinil, kdybych s ní, jak velí lidská slušnost, jednal tváří v tvář a přivezl jí ho sám. Hodlal jsem se vrátit do zajetí, mohu-li tak označit ten snadný život, který jsem vedl u vás, pane. A tak jsem se za ní vypravil do Ceredigionu a pohřbili jsme tam Bledriho společně. A tam jsme také mluvili o tom, co udělal váš bratr Cadwaladr a že přivedl do země dánské loďstvo, aby si vynutil svá práva, a já jsem pochopil, že pro vás i pro něho a pro celý Gwynedd a Wales bude ze všeho nejlepší, když se spolu spojíte a pošlete Dány s prázdnou zpátky do Dublinu. Nebyla to moje myšlenka,“ zdůraznil svědomitě. „Slyšel jsem ji od starých, moudrých mužů, kteří už mají válčení za sebou a přišli k rozumu. Byl jsem a stále jsem Cadwaladrův člověk, nic jiného nemohu být. Ale když mě přesvědčili, že právě pro jeho dobro musí nastat mezi vámi dvěma smír, začal jsem se na to dívat jako oni. Domluvil jsem se s těmi jeho bývalými veliteli, které jsem tak naspěch mohl sehnat, a shromáždil jsem vojsko, které je mu věrné, ale jde jim jen o smíření, po kterém jsem toužil i já. A porušil jsem svou přísahu,“ dodal s útočnou prudkostí. „Otevřeně vám říkám, že bych za něho bojoval, ať by se naše krásné plány zdařily, nebo ztroskotaly. Proti Dánům s radostí. Jak si mohli dovolit uzavřít takovou smlouvu? Proti vám, pane Owaine, s těžkým srdcem, ale kdyby na to došlo, udělal bych to. Protože on je můj pán a nikomu jinému nesloužím. Proto jsem se do Aberu nevrátil. Přivedl jsem stovku dobrých bojovníků stejného smýšlení, abych je předal Cadwaladrovi a on je použil podle toho, jak se rozhodne.“

„A našel jste ho v mém táboře,“ usmál se Owain. „A zdálo se, že polovina vašeho plánu se už uskutečnila a my jsme se smířili.“

„To jsem si myslel a v to doufal.“

„A zjistil jste, že to tak je? Protože vy jste s ním mluvil, Gwione, viďte? Předtím, než přišli Dánové od zátoky, vzali ho s sebou jako zajatce a vás tam nechali. Byl stejného smýšlení jako vy?“

Gwionova temná tvář se na okamžik zkřivila. „Přišli a odvedli ho. Víc nevím. Nyní jsem vám pověděl, co a jak, a jsem ve vašich rukou. On je můj pán, a když mi dovolíte bojovat pod vaším velením, ještě mu budu užitečný, ale když mi to odepřete, máte na to právo. Myslel jsem na něho obklíčeného ze všech stran a mé srdce to nemohlo snést. Přesto, jelikož jsem mu slíbil svou oddanost, vzdal jsem se nyní kvůli němu i své cti a až příliš dobře vím, jak mi ta ztráta těžce ublížila. Dělejte, co uznáte za vhodné.“

„Tvrdíte mi,“ pozorně si ho prohlížel Owain, „že neměl čas vám povědět, jak to mezi námi dvěma je? Ptáte se, jestli vám dovolím bojovat pod svým velením! To bych jistě mohl a nebyl byste ten nejhorší muž pod mým praporcem, kdybych pomýšlel na boj, ale dokud mohu dosáhnout toho, oč usiluji, bez boje, o ničem takovém neuvažuji. Proč si myslíte, že se chystám zatroubit k útoku?“

„Dánové vám zajali bratra!“ vykřikl Gwion. „Přece ho hodláte zachránit?“

„To nehodlám,“ tvrdě opáčil Owain. „Nehnu ani prstem, abych jim ho vyrval z rukou.“

„Jak to, když ho uchvátili jako rukojmí, protože se s vámi smířil?“

„Uchvátili ho jako rukojmí,“ opravil ho Owain, „kvůli dvěma tisícům marek, které jim slíbil, jestli s ním půjdou a vytlučou ze mne slib, že mu vrátím země, které pozbyl.“

„To je jedno, to je jedno, co proti němu mají, přestože tohle určitě není všechno! Je váš brat, je v rukou nepřátel a v nebezpečí života! Nemůžete ho opustit.“

„Není v nebezpečí vůbec žádné úhony,“ opáčil Owain, „pokud jim zaplatí, co jim dluží. A to udělá. Budou ho chovat jako v bavlnce, jako vlastní děťátko, a pustí ho bez škrábnutí, jakmile naloží jeho dobytek a zboží v ceně, kterou jim slíbil. Oni nestojí o otevřenou válku o nic víc než já, pokud dostanou, co jim patří. A vědí, že se mnou budou mít co dělat, jestli mého bratra zmrzačí nebo zabijí. Rozumíme si navzájem, Dánové a já. Ale stavět do pole své muže, aby ho vytahovali z bláta, kam spadl vlastním přičiněním? Ne! Nedám ani jediného muže, ani jediný meč, ani jediný luk!“

„Tomu nevěřím!“ vytřeštil oči Gwion.

„Povězte mu, Cuhelyne, jak věc stojí,“ požádal Owain, opřel se dozadu a vzdychl nad takovou nesmiřitelnou a prostomyslnou věrností.

„Pan Owain nabídl svému bratrovi nepředpojaté jednání,“ stručně vysvětlil Cuhelyn, „a sdělil mu, že se musí zbavit svých Dánů předtím, než vůbec může být řeč o vrácení jeho zemí. A jediný způsob, jak poslat Dány domů, je zaplatit jim, co slíbil. Byl to jeho spor, on si jej musí vyřešit. Ale Cadwaladr si myslel, že tomu rozumí líp, a že pokud mého pána donutí jednat, ten se s ním bude muset spojit a vyhnat Dány zbraní. Takže nebude muset zaplatit nic! A tak Otira vzpurně vyzval, aby se vrátil do Dublinu, protože Owain a Cadwaladr uzavřeli mír a zaženou je do moře, pokud nezvednou kotvy a neodplují. A v tom lhal,“ procedil Cuhelyn mezi zuby s očima bojovně, pevně a vyzývavě upřenýma na Owaina, který byl přece jenom bratrem toho věrolomníka a možná by se zdráhal nazvat věci pravými jmény. „Neexistoval žádný takový mír, žádné takové spojenectví. Lhal, porušil slavnostní smlouvu a ještě si myslel, že ho za to pochválí! Ještě horší bylo, že tím podvodem nechal v nebezpečí tři rukojmí, dva mnichy a dívku, které Dánové zajali. Nad nimi můj pán drží ochrannou ruku a nabídl za ně spravedlivé výkupné. Ale pro Cadwaladra nehne ani prstem. A teď víte,“ uzavřel prudce své vysvětlení, „proč si pro něho Dánové v noci přišli a proč jednali slušně s vámi, který jste jim nic neudělal. Neprolili žádnou krev, neublížili nikomu z lidí mého pána. Cadwaladr má u nich dluh, který si chtějí vybrat. Protože kníže velšského lidu by měl držet slovo i Dánům.“

Pronesl to vše rozmyslně, pevným hlasem, a přece do běla rozpálený rozhořčením, které Gwiona přimělo mlčet až do konce.

„Všechno, co vám Cuhelyn říká, je pravda,“ potvrdil Owain.

Gwion otevřel ztuhlé rty a dutě promluvil: „Věřím tomu. Přesto je stále váš bratr a můj pán. Jedná bez přemýšlení. Proto se já nemohu zříci své poslušnosti, i kdybyste se vy dokázal zříci své krve.“

„To jsem neudělal,“ odpověděl s knížecí mírností Owain. „Ať dodrží slovo těm, které si přivedl, aby mu zajistili jeho práva, osvobodí mou velšskou půdu od nežádaného nájezdníka a bude mým bratrem jako předtím. Ale chtěl bych, aby byl čistý od zlé vůle a zanechal proradného jednání, protože já nedám svou pečeť na ty věci, které udělal a které ho zneuctívají.“

„Já takové výhrady vznášet nemohu,“ ušklíbl se bolestně Gwion, „ani stanovit takové meze své oddanosti. Sám jsem porušil přísahu, takže se mu podobám i v tom. Půjdu s ním kamkoli, i do pekla.“

„Jste mi vydán na milost, ale já nechci peklo ani pro vás, ani pro něho.“

„A přece mu odmítáte pomoc! Uvažte, pane,“ ohnivě pokračoval Gwion ve svých domluvách, „co o vás lidé řeknou, necháte-li bratra v rukou jeho nepřátel.“

„Ještě před týdnem,“ připomněl Owain s usilovnou trpělivostí, „byli tihle Dánové jeho přátelé a druhové ve zbrani. Kdyby se ve mně nezmýlil a neošidil je o jejich mzdu, byli by stále jeho přáteli. I kdybych přešel jeho zradu vůči nim, nepřejdu to, že mi tak hrubě a hloupě neporozuměl. Nejsem rád, když mě považují za člověka, který je nakloněný věrolomníkům a lidem, kteří hanebně odstupují od dobrovolně uzavřené smlouvy.“

„Odsuzujte mne stejně jako jeho,“ zaúpěl Gwion.

„Vám aspoň rozumím. Vaše zrada vychází z příliš neústupné věrnosti. Nedělá vám žádnou čest,“ omrzela konečně Owaina vlastní shovívavost, „ale vaše přátele od vás neodvrátí.“

„Jsem vám tedy vydán na milost. Co se mnou uděláte?“

„Nic. Zůstaňte nebo jděte, jak je vám libo. Chcete-li zůstat a počkat si, jak to s ním dopadne, poskytneme vám jídlo a přístřeší jako v Aberu. Pokud ne, jděte, kdy chcete a kam chcete. Jste jeho člověk, ne můj. Nikdo vás nebude zdržovat.“

„A už ode mne nežádáte poddání?“

„Už o ně nestojím,“ skončil Owain, vstal a pokynem ruky je oba poslal pryč.

Vyšli společně, jako vešli, ale před stavením se Cuhelyn ihned odvrátil a chtěl odejít stroze, beze slova, avšak Gwion ho uchopil za paži.

„Svou milostí mě zatracuje! Mohl mě popravit nebo mě dát do řetězů, jak jsem si zasloužil. Vy ode mne také odvracíte pohled? Kdyby to bylo jinak, kdyby byl obklíčený nepřáteli sám Owain nebo Hywel, nestavěl byste snad také svou oddanost k němu nad své vlastní slovo a nešel byste za ním i za cenu porušení přísahy, kdyby bylo třeba?“

Cuhelyn se zastavil stejně naráz, jako se předtím odvrátil. „Ne. Nikdy jsem nedal svou oddanost jinému pánu než tomu, který je sám naprosto čestný a totéž žádá od těch, kdo mu slouží. Kdybych udělal to, co vy, a přinesl bezectnost jako dar Hywelovi, tak by mě srazil a odvrhl. Nepochybuji, že Cadwaladr vás uvítal a měl z vás radost.“

„Bylo to pro mne těžké,“ pronesl Gwion s vážností zoufalství. „Těžší než zemřít.“

Ale Cuhelyn se mu už štítivě vytrhl a rázoval pryč táborem, který se s jitřním světlem právě probouzel k životu.

Mezi Owainovými muži se Gwion cítil jako vyhnanec a vyvrhel, přestože jeho přítomnost přijímali bez námitek a nijak se nenamáhali vyhýbat se mu nebo ho odhánět. Ale nehrál tu žádnou úlohu, neměl tady žádné postavení. Jeho ruce a dovednosti nepatřily zdejšímu pánovi a ke svému vlastnímu se dostat nemohl. Procházel liniemi mlčky, stažený do sebe, a z pahorku na severním okraji tábora dlouho hleděl ke vzdáleným dunám, kde byl Cadwaladr vězněm, rukojmím kvůli dvěma tisícům marek v dobytku, penězích a zboží, kvůli nezaplacenému nájmu dánského loďstva.

Viděl, jak se louky v dálce mění v návěje písku a roztroušené stromy postupně nahradily chomáče nízkých křovin. Někde dál, po nuceném návratu možná v řetězech, sedí Cadwaladr a čeká na pomoc, kterou mu bratr chladně odepřel. Žádné provinění, porušení slova, dokonce ani Anarawdova vražda, pokud za ni opravdu nesl vinu, nic z toho nemohlo u Gwiona ospravedlnit to, že Owain opustil svého bratra. Své vlastní porušení slibu, že neopustí Aber, chápal Gwion jako neodpustitelné a nikomu nezazlíval, že to odsuzuje, ale Cadwaladr nemohl udělat nic, co by tohoto oddaného vazala odvrátilo od poslušnosti a zbožňování jeho osoby. Jakmile svou oddanost nabídl a ta byla přijata, platila na celý život.

A nemohl nic dělat! Pravda, směl odejít, bude-li si přát, a měl družinu čítající sto dobrých bojovníků, usazenou pouhých několik mil odtud, ale co to bylo proti přesile, kterou měli Dánové, a proti obranným liniím, které si vybudovali? Neuvážený pokus přepadnout jejich tábor a osvobodit Cadwaladra by ho sice mohl stát život, ale spíš by Dánové zvedli kotvy, vypluli na moře, kde se jim nikdo nevyrovná, a odvezli by svého zajatce s sebou do Irska, kde už ho neosvobodí nikdo.

Pohled do dálky mu nevnukl žádnou spásnou myšlenku a ani tuchu nějaké cesty k osvobození jeho pána. Rmoutilo ho, že Cadwaladr, který již tolik ztratil, bude nucen zaplatit tím, co mu zbylo z pokladů a stád, za svobodu, a přitom ani nebude mít jistotu, že dostane zpět své ztracené země, za něž původně slíbil sumu, která je nyní od něho požadována. I kdyby měl Owain pravdu, že mu Dánové neublíží, pokud zaplatí dluh, pokoření způsobené zajetím a poddanstvím bude toho hrdého ducha sžírat jako vřed. Gwion nepřál Otirovi a jeho mužům ani jedinou marku z jejich mzdy. Dalo by se říci, že Cadwaladr nikdy neměl povolat cizí pomoc proti bratrovi, ale takové zbrklé a nedomyšlené nápady ohrožovaly Cadwaladrovo uvažování odjakživa a lidé, kteří ho milovali, je trpěli jako nebezpečné vrtochy statečného a bláznivě odvážného dítěte a snažili se zvládnout výsledný chaos, jak se dalo. Nebylo laskavé odepírat mu tu shovívavost teď, kdy mu jí bylo nejvíce třeba, když do té doby nikdy neselhala.

Gwion postupoval dál po hřebeni a upínal oči k severu. Na temeni pahorku rostla řada nízkých stromů, zakrnělých slaným vzduchem a neustálým větrem nakloněných směrem do vnitrozemí. A tam, za jejich nerovnou linií, stál muž, nehybný, statný, sám jako zakořeněný strom, a hleděl k neviditelnému dánskému vojsku, stejně jako Gwion. Bylo mu něco přes třicet, byl hranatý, svalnatý, v hnědých vlasech mu prokvétaly první šediny, oči, zastíněné hustým černým obočím, se temně upíraly na písečné křivky holého obzoru. Byl neozbrojený a v ranním slunci měl trup i paže nahé, mohutné tělo hrozivě nehybné v soustředěném postoji. Přestože slyšel Gwionovy kroky v suché trávě pod stromy, neotočil hlavu a dál upřeně hleděl do dálky, dokud Gwion nestál na dosah. I pak se pohnul a otočil jen pomalu a lhostejně.

„Já vím,“ řekl, jako by o sobě věděli už dávno, „pohledem je nepřiblížíme.“

Byla to velmi výstižná formulace Gwionovy vlastní myšlenky a na okamžik mu vzala dech. Opatrně se zeptal: „Vy také? Koho tam mezi Dány máte?“

„Manželku,“ odpověděl ten druhý stručně, se suchým důrazem, který nepotřeboval víc slov pro vyjádření jeho nezměrné osiřelosti.

„Manželku!“ nechápavě zopakoval Gwion. „Jakou divnou náhodou…“ Co to Cuhelyn říkal o třech rukojmích, která zůstala v nebezpečí po Cadwaladrově vzdorné výzvě Otirovi, aby opustil zemi? Dva mniši a dívka zajatá Dány? Dva mniši a dívka vyjeli z Aberu v Owainově průvodu. Aby nejprve padli za oběť Cadwaladrovým žoldnéřům a pak byli opuštěni, aby zaplatili za Cadwaladrovu zradu, kdyby se Dánové chtěli pomstít? Ano, účet byl stále delší a bylo stále snadnější pochopit Owainovu zatvrzelost. Ale Cadwaladr neuvažoval, nikdy předem neuvažoval, nejdříve jednal a pak litoval, jako jistě i teď lituje všeho, co udělal po své první osudné chybě, kdy se uchýlil pro pomoc do dublinského království.

Ano, dívka — Gwion si na ni vzpomínal. Počerná krasavice, vysoká, štíhlá, nemluvná, bez úsměvu nalévala víno a medovinu u stolu knížete Gwinedda, jen občas se zlomyslně a bolestně usmála, aby pozlobila kněze, který prý byl jejím otcem, a připomněla mu, po jak tenkém ledě kráčí a že by ho pod ním mohla probořit, kdyby se jí zachtělo. Ta historka se šířila po llysu od pacholka ke služce, od zbrojnoše k pážeti a brzy dospěla k uším posledního rukojmího z Ceredigionu, který jediný mohl pozorovat dění lhostejným okem, protože Gwynedd nebyl jeho domovem, Owain nebyl jeho knížetem a Gilbert od Svatého Asapha nebyl jeho biskupem. Byla to táž dívka? Vzpomněl si, že byla na cestě za ženichem z Anglesey, jenž sloužil Owainovi.

„Vy jste ten Ieuan ab Ifor, který si měl brát kanovníkovu dceru,“ řekl.

„To jsem,“ přisvědčil Ieuan a svraštil husté černé obočí. „A kdo jste vy, že znáte mé jméno a víte, co tady dělám? Dodneška jsem vás mezi leníky knížete neviděl.“

„Z dobrých důvodů. Nejsem jeho leník. Jsem Gwion, poslední z rukojmích, které přivedl z Ceredigionu. Má oddanost patřila a patří Cadwaladrovi,“ řekl pevně a viděl, jak se v pozorných očích, které ho sledovaly, pomalu rozhořívá ohýnek. „V dobrém i ve zlém jsem jeho člověk, ale mnohem raději v dobrém.“

„To kvůli němu,“ zadoutnalo v Ieuanových očích, „zůstala Meirionova dcera v zajetí mezi těmi námořními piráty. Všechno dobro, které od něho kdy pošlo, se vejde do číšky žaludu a jako žalud se může hodit prasatům. Přivede do Gwyneddu barbarské nájezdníky, pak odstoupí od smlouvy, uteče do bezpečí a nechá nevinná rukojmí, aby nesla nápor Otirova hněvu. Je stejnou kletbou pro své nejbližší příbuzné, jako byl pro Anarawda, kterého dal zabít.“

„Dejte pozor, ať nezajdete příliš daleko v jeho ostouzení,“ připomněl Gwion, ale spíš unaveně a zarmouceně než pohoršené, „protože nechci slyšet žádné urážky.“

„Nedělejte si starosti! Bůh ví, že nemohu nikomu zazlívat, že stojí při svém knížeti, ale kéž vám Bůh pošle lepšího knížete, při němž byste stál. Vy mu můžete všechno odpustit bez ohledu na to, jakou ostudu vám dělá, ale nechtějte ode mne, abych mu odpustil, že mou nevěstu ponechal takovému osudu, jaký jí určí Dánové.“

„Kníže prohlásil, že je pod jeho ochranou,“ připomněl Gwion, „jak jsem slyšel právě před hodinou. Nabídl za ni a za ty dva mnichy, kteří přišli z Anglie, spravedlivé výkupné a upozornil, jakou hodnotu přikládá jejímu bezpečí.“

„Kníže je tady,“ zachmuřeně opáčil Ieuan, „a ona je tam a oni přišli o toho, koho by byli drželi raději, takže místo něho třeba poslouží ostatní zajatci.“

„Ne, mýlíte se. Když máte proti němu takovou hořkost, buďte spokojený! Včera v noci poslali do zátoky loď, vysadili na břeh muže, ti se dostali do tábora a do jeho stanu. Odvezli s sebou Cadwaladra jako zajatce, aby za sebe zaplatil výkupné nebo vytrpěl svůj osud. Nepotřebují jinou oběť, tu vyvolenou mají pevně v rukou.“

Ieuanovo kosmaté obočí, což byl nejvýraznější rys jeho obličeje, se rázem stáhlo do jedné čáry podezření a nevíry, ale když mu Gwion čelil neúhybným pohledem, se zas uvolnilo, jak napětí ustoupilo otevřenému zmatku a údivu.

„Mýlíte se, to nemůže být…“

„Je to pravda.“

„Jak to víte? Kdo vám to řekl?“

„Nikdo mi to nemusel říkat. Byl jsem s ním, když přišli. Viděl jsem to. Čtyři Otirovi Dánové tam vtrhli uprostřed noci. Jeho vzali, mne nechali svázaného a umlčeného, stejně jako strážného, který hlídal bránu. Tady mám stopy po provazech, kterými mě svázali. Podívejte!“

Zařezaly se mu hluboko do zápěstí, když se pokoušel vyprostit, odřeniny od provazů se nedaly s ničím splést. Ieuan na ně dlouho mlčky zíral, hodnotil a začínal věřit.

„Tak proto jste mi řekl: Vy také? Už se nemusím ptát, koho máte u Dánů vy. Odpusťte mi, když vám jasně řeknu, že váš zármutek mě netíží. Co na něj přijde, přivolal si všechno sám. Ale co udělala má dívka, čím si vysloužila být v takovém nebezpečí, v jakém ji nechal? Jestli ji jeho zajetí osvobodí, budu opravdu rád.“

Nemělo cenu se s ním přít, a tak Gwion mlčel.

„Kdybych měl jen tucet lidí stejného smýšlení,“ pokračoval Ieuan spíš sám k sobě než k posluchači, „odvedl bych si ji sám navzdory všem Dánům, kteří kdy připluli na lodích do Gwyneddu. Je moje a já ji chci.“

„Přitom jste ji ještě ani neviděl,“ připomněl Gwion, otřesený náhlým projevem vášně u dosud tak dobře se ovládajícího muže.

„Ale já ji viděl. Dostal jsem se nepozorovaně, co by kamenem dohodil, k jejich palisádě a klidně to dokážu zas. Viděl jsem ji tam uvnitř, na vrcholku duny, jak se dívá na jih a vyhlíží osvobození, které nepřichází. Je hezčí, než mi vyprávěli. Ohebná a jasná jako ocel a pohybuje se jako kolouch. Pustil bych se pro ni sám, jenže se bojím, aby ji nepřipravili o život, než bych se k ní stačil probít.“

„Já bych udělal totéž pro svého pána,“ pronesl ztichlý, zpozornělý Gwion, protože tento smělý, horoucí milovník v něm vzbudil naději. „I když Cadwaladr neznamená nic pro vás a vaše Heledd neznamená o moc víc pro mne, jestli dáme hlavy dohromady a spojíme se, může nám to prospět oběma. Dva jsou lepší než jeden.“

„Ale pořád jen dva,“ připomněl Ieuan. Přesto naslouchal.

„Dva jsou jen začátek. Z dnešních dvou může být za pár dní víc. I kdyby mého pána zlomili a přiměli zaplatit výkupné, několik dní potrvá, než přivedou a naloží jeho dobytek a posbírají stříbro, které mu zbylo.“ Přistoupil blíž a ztišil hlas, aby ho slyšel jen Ieuan, kdyby šel náhodou někdo kolem. „Nepřišel jsem sem sám. Přivedl jsem z Ceredigionu stovku mužů, kteří pořád drží při Cadwaladrovi. Ne pro to, co máme na mysli teď. Byl jsem si jistý, že se bratři smíří a že se spojí, aby vyhnali Dány, a přivedl jsem svému pánovi aspoň slušné mužstvo, které by za něho bojovalo bok po boku těch, kdo bojují za Owaina. Nechtěl jsem, aby měl svobodu a život jen z bratrovy milosti, ale aby stál v čele družiny vlastních mužů. Přišel jsem napřed, abych mu pověděl tu novinu, ale zjistil jsem jen, že ho Owain opustil. A teď ho zajali Dánové.“

Do Ieuanovy tváře se vrátil neproniknutelný klid, ale jeho bystrá mysl za širokým čelem a vzdáleným pohledem počítala dosud nepředpokládané možnosti. „Jak daleko je vaše stovka mužů?“

„Dva dny pochodu. Svého koně a podkoního jsem nechal míli na jih odtud a šel jsem hledat Cadwaladra sám. Teď mě Owain propustil, abych buď zůstal, nebo šel, kam chci, a tak se mohu během hodiny vrátit tam, kde jsem nechal svého muže, a poslat ho, aby přivedl družinu tak rychle, jak dokážou pěšky pochodovat.“

„Jsou tu někteří, kteří by nepohrdli dobrodružstvím,“ řekl Ieuan. „Některé mohu přesvědčit, někteří ani přesvědčovat nepotřebují.“ Lehce si zamnul veliké, silné ruce a v prstech pevně sevřel neviditelnou zbraň. „Ještě si o tom spolu promluvíme, Gwione. A neměl byste se vydat na cestu, než bude večer?“

[ XII ]

Po poledni předvedl Torsten opět svého vězně, v řetězech, pokořeného a dusícího se zlobou, před Otira. Cadwaladrovy hezké rty byly urputně sevřené a černé oči hořely vztekem o to trpčím, že byl železně ovládán. Přes všechna svá tvrzení věděl docela dobře, že Owain nyní neustoupí. Čas planých nadějí minul a skutečnost ho pohltila a zahnala do kouta. Nemělo cenu se vzpouzet, protože nakonec se stejně bude muset poddat.

„Chce vám něco říct,“ zašklebil se Torsten. „Nelíbí se mu v řetězech.“

„Zaplatím vám dva tisíce marek,“ řekl Cadwaladr. Hlas mezi sevřenými zuby zněl tence, ale ovládal se. „Nedáváte mi na vybranou, protože můj bratr se ke mně nechová bratrsky.“ A jako by zkoušel, zda mu v té záplavě neštěstí nezůstaly přece nějaké mělčiny, dodal: „Budete mi muset dopřát pár dní svobody, abych takovou spoustu zboží posbíral, protože všechno vám nebudu moci dát ve stříbře.“

Tomu se Torsten z plna hrdla zasmál a Otir důrazně zavrtěl hlavou. „Kdepak, příteli! Nejsem takový blázen, abych vám ještě jednou důvěřoval. Nehnete se odtud ani na krok a nezbavíte se řetězů, dokud nebudou mé lodě naložené a připravené k vyplutí.“

„Jak si tedy představujete, že opatřím výkupné?“ vyštěkl vztekle Cadwaladr. „Myslíte si, že vám moji šafáři vydají můj dobytek a měšec na váš rozkaz?“

„Použiji prostředníka, kterému mohu důvěřovat,“ opáčil nevzrušeně Otir, už zvyklý výbuchům hněvu a vzpurnosti od muže, kterého měl ostatně plně v moci. „Totiž bude-li ochoten za vás jednat i v této záležitosti. Že s tím váš bratr souhlasí, už víme a vy to víte líp než kdo jiný. Ale než vás pustím ven, i pod stráží, vydáte mi svou malou pečeť — já vím, že ji máte u sebe, nehnul byste se bez ní — a dáte mi zprávu sestavenou tak, aby váš bratr věděl, že opravdu pochází od vás. Pověřím muže, kterému mohu důvěřovat bez ohledu na to, zda jsme právě přátelé, nebo nepřátelé. Pokud vás Owain Gwynedd nehodlá vykoupit ze zajetí, rád uvítá zprávu, že hodláte počestně zaplatit své dluhy, a neodmítne vám pomoc při jejich vyrovnávání. Vyúčtování mezi námi dvěma provede Owain Gwynedd.“

„To neudělá!“ vzplanul Cadwaladr, jako by ho bodlo. „Proč by měl věřit, že jsem vám dal dobrovolně svou pečeť, když jste mě mohl stejně dobře svléknout a vzít mi ji? Ať pošlu jakoukoli zprávu, nebude jí důvěřovat, neboť jak si může být jistý, že ji posílám z vlastní svobodné vůle a že jste ji ze mne nevynutil s dýkou na krku, pod pohrůžkou smrti?“

„Už mě zná dost dobře,“ suše opáčil Otir, „aby věděl, že nejsem takový blázen, abych ničil to, co mi může být a také bude k užitku. Jestli však o tom pochybujete, dobrá, pošleme mu člověka, kterému může důvěřovat, ten od vás převezme pokyny osobně a podá Owainovi svědectví, že je dostal od vás a viděl vás živého, zdravého a při smyslech. Owain pozná pravdu podle toho, kdo mu ji přinese. Pochybuji, že by ho pohled na vás potěšil, aspoň zatím, ale zachová se k vám natolik bratrsky, že pro nás rychle sežene vaše výkupné, jakmile se doví, že jste se rozhodl čestně splatit dluhy. Chce, abych odplul, a já odpluji, jakmile dostanu to, proč jsem sem připlul, a může vás mít. Rád vás vrátím.“

„Nikoho takového ve svém vojsku nemáte,“ ošklíbl se Cadwaladr. „Proč by měl věřit nějakému vašemu člověku?“

„Ale mám! Není to můj člověk ani Owainův, ani váš, jeho služby patří někomu docela jinému. Sám se dobrovolně nabídl jako záruka za váš bezpečný návrat, když jste odtud odešel vyjednávat se svým bratrem. Ano, a ponechal jste ho osudu a mému zdravému rozumu, když jste mě urazil do obličeje a pak stáhl ocas a upaloval o život za bratrem, který vámi za to opovrhuje.“ Otir sledoval, jak snědá tvář knížete rudne, a cítil chmurné zadostiučinění, že ho ranil. „Stal se z dobré vůle rukojmím za vás a vy jste se teď opravdu vrátil, třebaže se zlou vůlí, a já už nemám nárok ho tu dál držet. To je ten muž, který půjde k Owainovi jako váš posel a ve vašem jménu ho požádá, aby sebral, co vám zbylo, a předal nám vaše výkupné.“ Otočil se k Torstenovi, který s očividným uspokojením naslouchal tomuto rozhovoru. „Běž, najdi toho mladého diákona z Lichfieldu, biskupova mládence, toho Marka, a popros ho, aby ke mně přišel.“

Torsten zastihl Marka, jak s bratrem Cadfaelem sbírá suché větvičky na oheň, který si udržovali mezi zakrslými stromy na hřebeni. Narovnal se s nákladem uloženým v záhybu širokého rukávu a hleděl na posla s mírným překvapením, ale bez úleku. Během těchto několika dní takzvaného zajetí se nikdy necítil jako zajatec ani nijak ohrožený nebo stísněný, ale nepředpokládal ani, že by své věznitele nějak zajímal nebo měl pro ně jinou cenu než tu, kterou mohli za jeho drobnou postavičku dostat.

Zeptal se jako zvědavé dítě s vykulenýma očima: „Co ode mne může váš velitel chtít?“

„Nic špatného,“ ubezpečil ho Cadfael. „Jak to tak sleduji, tihle irští Dánové v sobě už dnes mají víc irského než dánského. Otir mi připadá stejně křesťanský jako většina těch, kdo žijí v Anglii a ve Walesu, a křesťanštější než leckdo.“

„Má pro vás nějaký úkol,“ dobromyslně se usmál Torsten, „který bude ku prospěchu nám všem. Pojďte si to poslechnout.“

Marek složil nasbírané palivo k ohništi, které si udělali z kamenů ve svém chráněném písečném dolíku, a zvědav následoval Torstena do Otirova otevřeného stanu. Při pohledu na Cadwaladra, strnule vztyčeného v řetězech a napjatého jako tětiva, se zastavil a ohromeně se nadechl. Takto se poprvé dověděl, že tento bouřlivý uprchlík je zpátky v táboře, a když ho viděl v poutech a v úzkých, byl zmaten. Hleděl ze zajatce na věznitele a viděl, že se Otir zlomyslně usmívá a očividně je nanejvýš spokojený. Štěstěna se bavila a stavěla věci na hlavu.

„Poslal jste pro mne,“ prostě oznámil Marek. „Jsem zde.“

Otir si shovívavým okem a s překvapivě vlídným pobavením prohlížel tohoto drobného mladíčka, který zde mluvil za církev, kterou uznávali stejně Velšané, Irové i dublinští Dánové. Jednoho dne, až uplyne ještě pár let, bude možná muset tomuhle chlapci říkat Otče. Nyní by mu měl správně říkat Bratře.

„Jak vidíte,“ promluvil Otir, „pan Cadwaladr, za něhož jste se zaručil, že bez překážek odejde a zase přijde, se k nám vrátil. Dík jeho návratu nás můžete svobodně opustit. Pokud za něho vyřídíte jistý vzkaz jeho bratrovi Owainu Gwyneddovi, uděláte dobrý skutek pro něho a pro nás všechny.“

„Musíte mi povědět, oč jde. Ale necítil jsem se tu nijak nesvobodný. Nemám žádné stížnosti.“

„Pan Cadwaladr vám to poví sám,“ odpověděl Otir se širokým úsměvem. „Prohlásil, že je ochoten zaplatit dva tisíce marek, které nám slíbil za to, že s ním poplujeme do Abermenai. Přeje si vzkázat bratrovi, jak se to má zařídit. Poví vám to.“

Marek se zadíval do Cadwaladrovy sevřené tváře a temně doutnajících očí s jistou pochybností. „Je to pravda?“

„Ano.“ Hlas zněl jasně a čistě, přestože trochu zaskřípal. Nedalo se nic dělat, a tak Cadwaladr přijal nevyhnutelné ne-li s půvabem, tedy aspoň s obnoveným zbytkem důstojnosti. „Žádají, abych zaplatil za svou svobodu. Dobrá, rozhodl jsem se zaplatit.“

„Opravdu jste se rozhodl sám?“ ujišťoval se Marek pochybovačně.

„Ano. Nehrozí mi nic kromě toho, co vidíte. Ale nedostanu svobodu, dokud nebude zaplaceno výkupné, lodě nebudou naloženy a připraveny k plavbě, takže nemohu sám zařídit, aby sehnali můj dobytek a zbytek vybrali z mé pokladnice. Chci, aby to za mne zařídil můj bratr, a co nejrychleji. Pošlu mu po vás své pověření a jako důkaz svou pečeť.“

„Pokud si to přejete, jistě váš vzkaz donesu.“

„Přeji si to. Když mu povíte, že jste to slyšel přímo ode mne, uvěří vám.“ Rty měl při tom stažené tvrdě naučeným úsilím udržet svou hořkost a zuřivost v sobě, ale byl rozhodnut. Na pomstu může dojít později. Třeba se ještě dočká odplaty za dnešek, ale nyní především potřeboval svobodu. Vytáhl z kapsičky v rukávu svou osobní pečeť a podal ji ne Otirovi, který přihlížel s pobaveným úsměvem, ale Markovi. „Vezměte mému bratrovi tohle, povězte mu, že jste to dostal z mé ruky, a požádejte ho, aby rychle sehnal, co potřebuji.“

„Věrně to provedu,“ ujistil ho Marek.

„Požádejte ho tedy, aby za mne vzkázal do Llanbadarnu Rhodrimu Fychanovi, který býval mým správcem a opět jím bude, jestliže někdy získám zpět, co mi patří. Bude vědět, kde sehnat to, co zbylo z mého pokladu, a na můj příkaz, doložený touto pečeti, to vydá. Nebude-li částka stačit, zbytek se musí doplnit dobytkem. Rhodri ví, kdo se stará o můj dobytek. Ještě stále jsou pro mne opatrována stáda a je jich víc než dost. Částka je dva tisíce marek. Požádejte mého bratra, aby si pospíšil.“

„Udělám to,“ prostě odpověděl Marek a ihned začal spěchat. Rozloučil se s nimi sám jako vyslanec, místo aby vyčkal, až ho Otir propustí. Krátká poklona, stručné rozloučení a už byl na cestě. Bylo zvláštní, jak po odchodu té drobné postavičky zůstalo ve stanu prázdno.

Šel pěšky; vzdálenost nepřesahovala jednu míli. Do půl hodiny předá vzkaz Owainu Gwyneddovi a uvede do pohybu dění, jež vrátí Cadwaladrovi svobodu, když už ne majetek, a odvrátí od Gwyneddu hrozbu války a tíživou přítomnost cizího vojska.

Před odchodem udělal jedinou zastávku: sdělil Cadfaelovi, s jakým úkolem odchází.

Bratr Cadfael přišel velmi zamyšleně tam, kde Heledd rozdmýchávala na kamenném ohništi doutnající oheň a chystala se dělat večeři. Hlavu měl plnou toho, co se právě dověděl, ale nemohl si nepovšimnout, jak jí tento tulácký život ve vojenském táboře svědčí. Dobře snášela slunce, kůži měla hladkou, zlatohnědou s olivovým nádechem a ta barva jí nesmírně slušela k tmavým vlasům a očím i k sytě červeným rtům. Nikdy v životě nebyla tak svobodná jako nyní v zajetí. Nosila svobodu jako zlatohlav a vůbec nevadilo, že má roztržený rukáv a umazaný, roztřepený lem sukně.

„Mám novinu, která je možná pro nás všechny dobrá,“ ohlásil Cadfael a s potěšením se kochal jejími pohyby. „Turcaill se nejen bezpečně vrátil z půlnoční výpravy, ale zřejmě s sebou přivezl Cadwaladra.“

„Já to vím,“ nechala Heledd na okamžik klesnout ruce, zahleděla se do ohně a usmála se. „Viděla jsem je, jak se před svítáním vracejí.“

„A nic jste neřekla?“ Ovšem, zatím nikomu ani slovo. Tím by prozradila víc, než zatím mínila prozradit. Jak by mohla přiznat, že vstala před východem slunce, aby vyhlížela bezpečný návrat malé lodičky?

„Vždyť jsme se dnes ani pořádně neviděli. Z jejich tajemné výpravy nevzešlo nic zlého a to je hlavní. A co z toho vyplývá? V čem je to dobré pro nás všechny?“

„Vzpamatoval se a slíbil, že Dánům zaplatí, co jim patří. Právě poslali Marka k Owainovi, jménem jeho bratra a s bratrovou pečetí jako důkazem a se vzkazem, aby pro něho shromáždil a vyplatil jeho výkupné. Otir je vezme, odpluje a nechá Gwynedd na pokoji.“

Nyní se skutečně otočila a věnovala jeho slovům náležitou pozornost se zdviženým obočím a naráz znehybnělýma rukama. „On se poddal? Už? Zaplatí?“

„Mám to od Marka a ten je již na cestě. Nic nemůže být jistější.“

„A oni odejdou!“ zašeptala, přitáhla si kolena k bradě a zadívala se před sebe. Neusmívala se ani se nemračila, jen chladně a odhodlaně hodnotila přednosti a stinné stránky těchto změněných vyhlídek. „Co myslíte, Cadfaele, jak dlouho potrvá, než sem z Ceredigionu po dobytčích stezkách přiženou skot?“

„Nejmíň tři dny,“ odpověděl Cadfael a viděl, jak si to počtářsky ukládá do příslušné přihrádky v mysli.

„Takže nejvýš tři dny,“ řekla pak, „protože Owain si velmi pospíší, aby se jich zbavil.“

„A vy budete ráda, že jste svobodná,“ zkusil Cadfael zapátrat v hlubinách, kde má pravda nejméně dvě tváře, a nemohl si být jist, která se mu nastaví a která zůstane odvrácena.

„Ano, budu ráda!“ A pohlédla přes něho na šedomodrou pohyblivou hladinu moře a usmála se.

Gwion se bez překážek dostal ke strážnímu postu, právě k tomu, kudy byl unesen jeho pán, a zrovna překračoval práh, když mu strážný napřaženým kopím zahradil cestu a ostře se otázal: „Nejste Gwion, Cadwaladrův leník?“

Gwion přisvědčil spíš překvapeně než poplašeně. Jistě po včerejším vpádu hlídají brány pečlivěji a tenhle strážný nezná Owainovy úmysly a nehodlá si přivodit nepříjemnosti tím, že by někoho bez dotazů pustil dovnitř nebo ven. „Jsem. Kníže mi dovolil, že mohu zůstat nebo odejít, jak chci. Zeptejte se Cuhelyna. Potvrdí vám to.“

„Mám pro vás čerstvější zprávy,“ opáčil strážný nepohnutě. „Kníže totiž právě před chvílí požádal, aby vás vyhledali, pokud jste ještě v táboře, a poslali vás zpátky k němu.“

„Nikdy jsem nezažil, aby takhle měnil úmysly,“ namítl nedůvěřivě Gwion. „Jasně mi dal najevo, že o mne nestojí a že je mu naprosto jedno, jestli tu zůstanu, nebo odejdu. Ani jestli jsem živý, nebo mrtvý.“

„Přesto vás zřejmě ještě k něčemu potřebuje. Nemusíte se bát, když vám ničím nevyhrožoval. Jděte se podívat. Chce vás vidět. Víc nevím.“

Nedalo se nic dělat. Gwion se otočil nazpět, tam, kde čněla nízká střecha stavení, a v hlavě se mu honily neplodné dohady. Owain přece nemohl vytušit to, co je zatím jen neurčitým úmyslem, skoro ani ne plánem, přestože strávil s Ieuanem ab Iforem dost času, když se domlouvaly o počtech mužů a použitelných prostředcích a o všem, co Ieuan vyzvěděl o rozložení dánského tábora. Zřejmě až příliš mnoho času. Měl odejít hned, než někoho napadlo ho zadržet. Touhle dobou už mohl poslat podkoního na jih pro slíbené vojáky a byl by zpátky uvnitř palisády, než by ho někdo začal postrádat. Plánování mohlo počkat. Teď je pozdě, je v pasti. Ale nic není ještě ztraceno. Owain nemůže nic vědět. Nikdo nic neví, jen Gwion sám a Ieuan a Ieuan ještě nestačil promluvit s nikým z chlapíků, o nichž věděl, že by uvítali dobrodružství. Na získávání mužů mělo teprve dojít. Takže to, co od něho chce Owain, nemůže mít nic společného s jejich rozpracovaným plánem.

Stále ještě horečně uvažoval o možnostech a zase je zamítal, když vstoupil do selské světnice s nízkým trámovým stropem a strnule, ostražitě se poklonil knížeti přes prkenný stůl.

Byl tam Hywel po otcově boku a další dva velitelé, kteří měli důvěru knížete, stáli trochu stranou jako svědkové něčeho, co bylo zatím pro Gwiona záhadou. Jedinou další osobou v místnosti byl totiž ten mrňavý diákonek z Lichfieldu ve svém vyryzle černém rouše, ježatý kruh slámových vlasů mu neposlušně trčel na všechny strany, ale pohled jeho velkých šedých očí byl jako vždy klidný a přímočarý. Hleděl na Gwiona a Gwion odvrátil hlavu jakoby v obavě, že by Marek mohl nahlédnout příliš hluboko do jeho mysli, kdyby se jeho pohledu plně vystavil. I vlídný pohled těch očí ho vyváděl z míry. Co však může mít tento malý klerik společného s nějakou záležitostí mezi Owainem, Cadwaladrem a dánskými lupiči? Přesto, kdyby šlo o něco jiného, co by to mohlo mít společného s ním samým a proč by ho volali zpátky?

„Dobře, že jste nás neopustil, Gwione,“ promluvil Owain, „protože pro mne přece jen můžete něco udělat, a tím také pro svého pána.“

„To bych samozřejmě udělal rád,“ opáčil Gwion zatím nedůvěřivě.

„Diákon Marek právě přišel od Dána Otira,“ vysvětlil kníže, „který vězní mého bratra a vašeho pána. Přinesl od Cadwaladra vzkaz, že souhlasí s vyplacením částky, kterou slíbil, a vykoupí se z dluhu a ze zajetí.“

„Tomu nevěřím!“ vyhrkl Gwion a otřesen zbledl. „Neuvěřím tomu, dokud neuslyším, jak to svobodně a otevřeně říká sám.“

„Jsme tedy stejného smýšlení,“ suše prohodil Owain, „protože já jsem také neočekával, že tak brzy přijde k rozumu. Vy znáte dobře mé smýšlení v této věci. Byl bych rád, kdyby můj bratr stál za svým slovem a zaplatil, co slíbil. Ale také bych nepřijal z jiných úst než od něj pokyn, který ho ožebračí. Otir jedná spravedlivě. Bratr vám nemůže svou vůli sdělit svými, vlastními ústy, protože nebude svobodný, dokud nebude dluh zaplacen. Ale můžete ji slyšet od bratra Marka, kterému ji svěřil a který dosvědčí, že mluvil jasně a uváženě, jsa zdráv na duchu i na těle.“

„Dosvědčuji to,“ potvrdil Marek. „Byl v zajetí pouze tento jediný den. Má okovy, ale jinak na něho nikdo nevztáhl ruku a nikdo neohrožuje jeho tělo ani život. Řekl to a já tomu věřím, protože Dánové se nedopustili žádného násilí ani na mně, ani na ostatních rukojmích. Pověděl mi, co se má udělat, a vlastnoručně mi předal svou pečeť jako důkaz o pravomocnosti toho činu a já jsem ji podle Cadwaladrova příkazu předal knížeti.“

„A co je obsahem té zprávy? Zopakujte to laskavě,“ zdvořile ho požádal kníže. „Nechci, aby se Gwion obával, že jsem vás nějak navedl nebo překroutil vaše slova.“

„Cadwaladr prosí svého bratra pana Owaina,“ upřel Marek své zneklidňující čiré oči na Gwiona, „aby co nejrychleji poslal do Llanbadarnu k Rhodrimu Fychanovi, který býval jeho správcem a který ví, kde je uložen zbytek jeho pokladu, a sdělil mu, že jeho pán žádá, aby poslali do Abermenai peníze a zboží v hodnotě dvou tisíc marek a předali je dánskému vojsku pod velením Otira, jak jim bylo slíbeno dohodou v Dublinu. A proto posílá jako záruku svou pečeť.“

Když jasný, mírný hlas domluvil, zavládlo dlouhé ticho, zatímco Gwion stál nehybně a mlčky a zápasil se zuřivou nechutí uvěřit, se zoufalstvím a hněvem. Není možné, že by se tak hrdá a nesnášenlivá duše jako Cadwaladr poddala, a k tomu tak rychle. Muži, i ti nejhorkokrevnější a nejopovážlivější, si vysoko cení svého života a svobody a rádi si obojí vykoupí i za cenu pokoření a hanby, když na ně dolehne hrozba a z domněnky se zhmotní ve skutečnost. Ale nejdřív Dány troufale a opovržlivě vyhánět a pak se před nimi plazit a s nedůstojným spěchem pro ně shánět peníze, ne, to nebylo důstojné. Kdyby aspoň pár dní počkal, mohlo to dopadnout jinak. Jeho vlastní muži byli tak blízko a nenechali by ho dlouho v řetězech, i když ho opustil bratr a všichni ostatní. Bože, dopřej mi ještě dva dny, modlil se Gwion za svou temnou, uzavřenou tváří, a já ho unesu násilím a on odvolá své šafáře, co shánějí výkupné pro Dány, vezme si zpátky svůj majetek a bude opět Cadwaladrem se vztyčenou hlavou jako vždy.

„Toto pověření,“ říkal Owainův hlas kdesi na okraji Gwionova vědomí, jako by přicházel z dálky nebo z hlubin, „hodlám co nejrychleji splnit, jak žádá, abych tím dříve vykoupil jeho osobu i jeho dobré jméno. Můj syn Hywel okamžitě pojede na jih. Ale protože jste tady, Gwione, a celým srdcem chcete sloužit svému pánovi, pojedete s Hywelovým doprovodem a vaše přítomnost bude pro Rhodriho Fychana další zárukou, že je to skutečně Cadwaladrův příkaz a že ti, kdo mu slouží, jsou povinni uposlechnout. Pojedete?“

„Pojedu.“

Co jiného mohl říci? Už bylo rozhodnuto. Byl to jen jiný způsob, jak se ho zbavit, ale jaké sousto pro jeho neústupnou věrnost! Ve jménu té věrnosti musí nyní asistovat při oloupení svého pána o velkou část majetku, která mu zbyla, zatímco ještě před chvílí v povznesené náladě málem už odcházel, aby přivedl armádu a aby byl Cadwaladr osvobozen bez této pohany a ztráty. Spolkl však to, co musel, a řekl, že pojede. Třeba se ještě naskytne příležitost spojit se s čekajícími vojáky, než dánské lodě naloží kořist, zvednou kotvy a vítězoslavně odplují do Dublinu.

Během hodiny vyrazili — Hywel ab Owain, Gwion a desetičlenná ozbrojená eskorta na dobrých koních a s právem cestou zabavovat čerstvé, když to bude třeba. Ať Owain cítil k svému bratrovi cokoli, nehodlal ho nechat dlouho jako vězně — nebo snad jako otálejícího dlužníka. Těžko říci, na čem záleželo víc.

Tři dny předpověděné Cadfaelem se v obou protilehlých táborech vlekly jako zatajovaný dech. I stráž na palisádách trochu ochabla, neočekávajíc žádný útok, když se nyní spor chýlil k rozuzlení bez boje. Jen Ieuan ab Ifor se stále trápil čekáním a nezapomínal, že taková jednání mohou ztroskotat, zajatci zůstat zajatí, dluhy nesplacené, sňatky nesnesitelně odložené. Jak uplývaly hodiny, hovořil v ústraní tu s tím, tu s oním ze svých mladších a horkokrevnějších přátel, vysvětloval jim, jak dvakrát v noci za odlivu bezpečně prošel štěrkem a pískem na obhlídku dánské obrany a že je tam místo, kde se dá od moře přiblížit k Otirovu táboru v docela obstojném úkrytu keřů a stromů. Cadwaladr se možná poddal, ale tyhle mladé velšské horké hlavy ne. Roztrpčovalo je, že nájezdníci z Irska by měli nejen odplout domů beze ztrát, ale ještě k tomu s tučným ziskem za svůj vpád. Není však příliš pozdě, když, jak už je známo, Hywel odjel na jih s příkazem přivézt a vyplatit částku, kterou požaduje Otir a kterou mu je Cadwaladr ochoten vyplatit?

Rozhodně ne, tvrdil Ieuan. Odjel s ním totiž i Gwion a ten někde mezi tímto táborem a Ceredigionem shromáždil sto mužů, kteří chtějí bojovat za Cadwaladra. Nikdo z nich nedal souhlas k tomu, aby byl jejich pán oloupen o dva tisíce marek a aby se musel ponižovat před cizáky. Nespolknou to, i když se Cadwaladr tak snížil a podřídil se podmínkám Dánů. Ieuan mluvil s Gwionem, než odjel s Hywelovou družinou. Naskytne-li se příležitost, oddělí se od společníků cestou na jih a připojí se k čekajícím bojovníkům. Bude-li cestou na jih příliš podezřívavě sledován, udělá to cestou na sever. I Hywel s ním bude spokojen po jeho účasti najednání s Rhodrim Fychanem v Llanbadarnu a nikdo nebude dávat velký pozor na to, co dělá. Někde na dobytčích stezkách se odtrhne a pojede napřed. Stačí jediná tmavá noc, odliv a takto rozmnožené síly, a Heledd a Cadwaladr budou vyproštěni ze zajetí, Otir bude muset o život prchat na moře a vrátí se do Dublinu s prázdnou.

Mezi Owainovými následovníky nescházeli divocí mládenci, které to táhlo spíš ke krvavému řešení bojem než k vyjednávání, jak se z neřešitelné situace dostat bez ztráty životů. Byli i tací, kteří otevřeně prohlašovali, že Owain neměl nechat bratra platit samotného. Přísahy se mají plnit, to jistě, ale pouto krve a příbuzenství by mělo dát zapomenout i na přísahy. Naslouchali tedy a myšlenka na to, že prorazí dánskou obranu a naženou Otira a jeho muže do lodí a na moře ostřím meče, začínala působit velmi lákavě. Už je nudilo nečinně tu sedět den po dni. Jaká je to sláva, vyprostit se z nebezpečí vyjednáváním, penězi a ústupky?

Ieuana pálil v duši obraz tmavovlasé Heledd, stojící na temeni dun proti obloze. Už dvakrát ji tam spatřil, pozoroval její dlouhý, pružný krok a hrdě vztyčenou hlavu. I v klidu z ní sršel oheň. Nemohl uvěřit a nedokázal sám sebe přesvědčit, že by taková žena mohla v táboře plném mužů zůstat až do konce nezneuctěná, že po ní nikdo nezatouží. Bylo by to proti přirozenosti. Někdo se toho přece odváží navzdory Otirově autoritě. A nyní ho navíc pronásledovala i obava, že Dánové naloží kořist, která jim byla tak krotce předána, zvednou kotvy a odvezou Heledd s sebou, jako odvezli v minulosti už mnoho velšských žen, aby do konce života otročily nějakému dublinskému Dánovi.

Pro Cadwaladra by se tak nenamáhal, tomu za nic nevděčil. Ale z čirého nepřátelství k nájezdníkům a proto, aby vysvobodil Heledd, by se odvážil výpadu jen se svou hrstkou stejně smýšlejících hrdinů, kdyby bylo třeba. Bude však lepší, vrátí-li se Gwion včas se svou stovkou. A tak Ieuan první i druhý den usilovně a netrpělivě čekal a stále vyhlížel nějaké znamení z jihu.

V Otirově táboře uplývaly dny čekání rovněž pomalu, ale v důvěře, snad až příliš velké, protože dosavadní bdělá ostražitost hlídek rozhodně povolila. Nákladní lodě s příčným ráhnovím a s podpalubím připraveným k nakládání byly přemístěny blíž ke břehu, aby snadno přirazily, až přijde čas, rychlé dračí lodě zůstávaly v uzavřeném kotvišti. Otir neměl důvod pochybovat o Owainově dobré víře a na důkaz své vlastní sňal Cadwaladrovi řetězy, přestože Torsten zůstával bděle zajatci po boku, připraven na každý zbrklý pohyb. Cadwaladrovi nedůvěřovali, na to ho znali již příliš dobře.

Cadfael sledoval, jak plynou hodiny, a neukvapoval se v závěrech. Ještě pořád se mohlo všechno pokazit, přestože se nezdálo, že by k tomu byl zvláštní důvod. Když však proti sobě tak blízko stály dvě ozbrojené armády, stačila k roznícení dřímajícího nepřátelství mezi nimi jen jiskra. Při čekání se i klid zdá zlověstný a scházela mu Markova světlá, klidná společnost. Během celé této mezihry ho nejvíc zajímalo Heleddino chování. Věnovala se pravidelným činnostem, které si tu vymyslila, bez zjevné netrpělivosti nebo očekávání, jako by všechno bylo předurčeno a již přijato, ona v tom už neměla co dělat a nic ji na tom netěšilo ani netrápilo. Snad byla ještě zamlklejší než obvykle, ale nebylo v ní už napětí ani tíseň, spíš jako by pochopila, že není třeba plýtvat slovy na to, co už je vyřešené. Snad se smířila s osudem, který nemohla ovlivnit. Letní slunce přetavilo její pohlednost v krásu, ale nic se nezměnilo na hlubokém, kovovém třpytu kosatcových očí, které obhlížely pruh štěrkové pláže a lodě houpající se u břehu s přílivem a odlivem. Cadfael za ní nechodil příliš horlivě ani ji příliš bedlivě nesledoval. Pokud měla svá tajemství, nechtěl je znát. Kdyby se mu chtěla svěřit, svěřila by se. Kdyby od něho něco potřebovala, požádala by o to. A že je tu bezpečná, o tom nepochyboval. Tihle nepokojní mladí muži nechtěli nic jiného, než naložit lodě a odvézt své zisky domů do Dublinu, rádi, že se zprostili závazků, které mohly s tak obojetným partnerem skončit pohromou.

Tak se v obou táborech schyloval ke konci druhý den.

Když Rhodrimu Fychanovi na jeho vlastních pozemcích v Ceredigionu předložili pověření Hywela ab Owaina, doplněné neochotným, vzpurným svědectvím Gwiona, který očividně nerad přiznával kapitulaci svého pána, a když držel v ruce Cadwaladrovu pečeť, neměl proč dál pochybovat o rozkazech, které dostal. Pokrčil rameny, smířil se s nutností a vydal Hywelovi větší část výkupného v mincích. Tvořily těžký náklad pro několik soumarů, kteří také byli součástí výkupného. Ostatní dobytek, pravil rezignovaně, seženou z pastvin u severní hranice Ceredigionu, blízko přechodu do Gwyneddu. Tam byl přestěhován Cadwaladrův statný tmavý skot, když tento Hywel před rokem vyhnal knížete z jeho hradu a zapálil jej za ním. Od té doby tam dobytek pásli jeho vlastní honáci.

Gwion sám navrhl, aby ho poslali napřed a aby se tak toto pomalé stádo dalo okamžitě do pohybu směrem k Abermenai. Jezdci na koních je snadno dohoní, jakmile naloží stříbro, a cestou zpět se nepromarní žádný čas. Jel s ním jeden podkoní z Rhodriovy domácnosti, který si rád udělal výlet, aby dosvědčil, že mají od Cadwaladra pověření vybrat prostřednictvím jeho správce ze stád nějakých tři sta kusů a odehnat je na sever.

Bylo to víc, než v co mohl Gwion doufat. Cestou na jih neměl příležitost se vzdálit ani začít s nějakými přípravami k útěku. Nyní, když se zas obrátil tváří k severu, všechny karty mu padaly do rukou. Jakmile se s rychle postupujícím stádem a honáky za sebou dostane přes hranici Gwyneddu, nebude nic snazšího, než se od nich oddělit a vyjet napřed, údajně proto, aby předem upozornil Otira, že si má připravit lodě k převzetí nákladu, a nechat je následovat do Abermenai tak rychle, jak dovedou.

Bylo velmi časné ráno druhého dne, když vyrážel, a navečer dojel do tábora, kde nechal svou stovku stejně smýšlejících mužů, aby se živili na účet okolního kraje, takže touto dobou nebyli u zdejších lidí o nic oblíbenější, než taková toulavá vojska obvykle bývají, a sami byli rádi, že se konečně pohnou. Zdálo se, že bude moudré počkat s pochodem do rána. Leželi na chráněném místě v řídkém lese stranou od cest. Ještě jednou tu přespí a vyrazí hned za rozbřesku, protože od této chvíle budou moci postupovat jen rychlou chůzí, a pěšáci jezdce nepředhoní ani ostrým pochodem. Cadwaladrovi honáci budou muset nechat putující stádo přes noc odpočinout, takže není obav, že by je dostihli. Gwion prospal svých několik hodin spokojený, že udělal vše, čeho je člověk schopen.

V noci kolem nich po silnici, půl míle od jejich tábora, projel Hywel se svou jízdní eskortou.

[ XIII ]

V podvečer třetího dne se bratr Cadfael procházel po hřebeni dun a spatřil dánské nákladní lodě zakotvené na mělčině pod sebou a řadu mužů, svlečených do polonahá, jak se brodí od břehu k lodi, přinášejí soudky stříbrných mincí a ukládají je pod přední i zadní palubu. Dva tisíce marek v těch malých těžkých nádobách. Ne, o něco méně, protože podle všech zpráv měli s nimi jít jako součást Otirovy mzdy soumaři a nějaký dobytek. Hywel se totiž vrátil z Llanbadarnu před polednem a honáci údajně nebyli daleko za ním.

Zítra všechno skončí. Dánové zvednou kotvy a odplují k domovu, Owainovo vojsko je vyprovodí z velšské půdy, pak se vrátí do Carnarvonu a odtamtud se rozejdou domů. Heledd bude předána ženichovi, Cadfael a Marek se vrátí k povinnostem, které za sebou nechali v Anglii a na které málem zapomněli. A Cadwaladr? Cadfael si byl celkem jist, že dostane zpátky určitou moc a část svých starých území, jakmile bude tato záležitost vyřízena. Bratr nemůže zůstat navždy zatvrzelý proti vlastní krvi. A Owain, stejně jako už mnohokrát, až pomine rozčilení a starosti, které mu bratr způsobil, bude zas doufat a věřit, že přijde změna, že se Cadwaladr poučí, že bude litovat svého bláznovství nebo zločinu. Bude, ale jen krátce. Cadwaladr se nikdy nezmění.

Dole na ocelově šedém štěrku stál Hywel ab Owain a sledoval naloďování pokladu, který přivezl z Llanbadarnu. Nebylo naspěch, protože zvířata sotva povedou na palubu dřív než zítra, i kdyby dorazila před večerem. Dole na neutrální půdě se o sebe družně otírali Dánové s Velšany, spokojení, že se rozcházejí se zaplacenými dluhy a bez krveprolití. Byla z toho vlastně obchodní záležitost. Nejhorkokrevnějším příslušníkům Owainova klanu se to nebude zamlouvat. Doufejme, že je Owain drží pevnou rukou, jinak by ještě mohlo dojít k boji. Nelíbilo se jim, jak stříbro z Walesu odchází do Dublinu, přestože bylo slíbeno a šlo o čestný dluh. Soudky však vytrvale putovaly od muže k muži, opálená záda se ohýbala a otáčela, svalnaté paže tvořily řetěz od pláže k podpalubí. Kolem bosých nohou šplouchala mělká voda, světlounce modrozelená nad zlatým pískem, a obloha nad nimi byla modrá až do běla, s roztroušenými obláčky, průsvitnými jako peříčka. Zářivý den v krásném, stálém létě.

Od palisády pozoroval nakládání i Cadwaladr se svým neoblomným stínem Torstenem za zády. Cadfael je pozoroval, jak stáli opodál, kousek napravo, Torsten klidný a spokojený, Cadwaladr s čelem jako bouřkový mrak, zachmuřený, ale smířený se ztrátou. Turcaill se činil na palubě nejbližší lodi, zvedal soudky a ukládal je pod zadní palubu a Otir stál s Hywelem a vlídně přihlížel dění.

Přes temeno duny přicházela mezi keři slaništní trávou Heledd a postavila se vedle Cadfaela. Dívala se dolů, co se děje mezi pláží a lodí, a tvář měla klidnou, téměř lhostejnou. „Ještě musí nalodit dobytek,“ ozvala se. „Bude to pro ně drsná plavba. Slyšela jsem, že cesta přes průliv bývá strašlivá.“

„V takovém krásném počasí,“ odvětil Cadfael stejným tónem, „budou mít plavbu snadnou.“ Nemusel se ptát, od koho měla své informace.

„Zítra večer budou pryč,“ pokračovala. „Rádi se jich všichni zbavíme.“ Hlas měla jasný, dokonce horoucí a očima sledovala pohyby posledního z nosičů, když se brodil na břeh a třpytivá voda mu házela odlesky kolem kotníků. Turcaill stál ještě chviličku na zadní palubě, pak seskočil přes bok lodi, a jak šlapal mělčinou, hnal před sebou modrou vodu s bílou pěnou. Vzhlédl, spatřil Heledd, jak stejně rozveseleně shlíží ze své výšiny, zaklonil vysoko čnící lněnou hlavu, usmál se na ni oslnivě bílými zuby a zamával rukou na pozdrav.

Mezi ozbrojenci, kteří stáli za Hywelovými zády a dohlíželi na bezpečné uložení peněz, si Cadfael už před chvílí všiml jednoho, podsaditého, silného, tmavého, ale pohledného, jenž také vzhlížel k hřebeni. Hlavu měl neustále zakloněnou a Cadfaelovi se zdálo, že upírá oči na Heledd. Pravda, jediná žena v táboře dánských nájezdníků mohla snadno upoutat zrak a pozornost kteréhokoli muže, ale v napjaté strnulosti a pozorné nehybnosti bylo cosi, co v něm vyvolávalo otázky. Zatahal Heledd za rukáv.

„Děvče, tamhle dole mezi mládenci, kteří přinesli stříbro, je jeden, co se na vás velmi zvláštně dívá. Vidíte ho? Nalevo od Hywela! Znáte ho? Vypadá, že on vás ano.“

Otočila se, pohlédla, kam jí ukazoval, chviličku zkoumala tvář tak usilovně k ní zdviženou a lhostejně zavrtěla hlavou.

„V životě jsem ho neviděla. Jak by mě mohl znát?“ A otočila se zpět, pozorujíc Turcailla, jak přechází pláž, zastavuje se, aby si vyměnil zdvořilosti s Hywelem ab Owainem a jeho doprovodem, a pak řadí své muže k cestě zpět do svahu k palisádě. Přešel před Ieuanem ab Iforem bez jediného pohledu a Ieuan pouze trochu přešlápl, aby se zas mohl dívat na Heledd na dunách nad sebou, když mu ji cestou kolem zastřela Turcaillova světlá hlava.

Během oněch rozhodujících nočních hlídek se Ieuan ab Ifor postaral o to, aby byl velitelem stráže u západní brány Owainova tábora a po celou noc měl na stráži někoho ze svých mužů. K půlnoci oné třetí noci přivedl Gwion své vojáky rychlým pochodem na dohled Owainovy palisády a tam je odvedl stranou na úzký pás štěrku odhalený odlivem, aby nepozorovaně prošli kolem. Sám tiše došel k strážnímu postu a z jeho stínu mu vstříc vyklouzl Ieuan.

„Přišli jsme,“ šeptl Gwion. „Jsou dole na pobřeží.“

„Jdete pozdě,“ sykl Ieuan. „Hywel tu byl před vámi. Stříbro už je naložené na lodích, čekají jen na dobytek.“

„Jak je to možné?“ zarazil se Gwion. „Jel jsem z Llanbadarnu napřed. Udělal jsem jen jedinou zastávku, na těch pár hodin spánku včera v noci. Dali jsme se dnes na pochod ještě před svítáním.“

„A během těch několika hodin spánku vás Hywel dohonil a předjel, protože tu byl už dopoledne. Zítra ráno dorazí dobytek a bude se naloďovat. Pozdě zachránit Cadwaladrovi víc než žebrácký život z Owainových almužen místo zajetí u Otira.“ Pro Cadwaladra příliš netruchlil, důležité bylo jen to, že jeho svízele přispěly k myšlence záchranného plánu, činu, jímž by současně mohla být vysvobozena Heledd.

„Není pozdě,“ zahořely Gwionovi oči. „Přiveďte tu svou hrstku a pospěšte si! Moře je nízké a odliv ještě pokračuje. Máme času dost!“

Každou noc byli připraveni na signál a přišli po jednom, mlčky a dychtivě, aby si jich nikdo nevšiml a nevyptával se. Sklouzli po mírných svazích dun a přes pruh štěrku na vlhký, pevný písek, kde jejich kroky nebylo slyšet. Cestou mezi tábory museli zdolat něco přes míli, ale zbývala ještě hodina, než odliv vyvrcholí, a na návrat měli spoustu času. Voda lehce světélkovala a toto proměnlivé, lehké světlo pro jejich účely stačilo. Bílé okraje jednotlivých vln ukazovaly, kam až je písek obnažený. Ieuan je vedl a oni ho následovali v dlouhé řadě pod Owainovými obrannými valy mlčky a kradmo, až přišli do země nikoho. Před nimi se, temné proti světlejším vlnám a poměrně bledé obloze, pohupovaly dánské nákladní lodě, po naložení zakotvené dál od břehu. Gwion se zarazil, když je spatřil.

„V těch už je naloženo stříbro? Mohli bychom je získat zpět,“ šeptl. „Přes noc budou mít na palubě jen malou posádku.“

„Zítra!“ opáčil drsně a autoritativně Ieuan. „Dlouho bychom plavali, jsou na hluboké vodě. Mohli by nás pobít, než bychom se k nim vůbec dostali. Zítra je zase přirazí ke břehu, až budou nakládat zvířata. V Owainově vojsku je dost takových, kteří pirátům nepřejí ani penízek; zahájíme-li útok, půjdou za námi. Kníže nebude mít na vybranou a bude se muset dát do boje. Dnes v noci odvedeme mou ženu a vašeho pána. Stříbro zítra!“

Nad ránem se Cadfael probudil náhlým křikem a troubením. Vyskočil ze svého hnízda v písku ještě trochu omámený, na půlcestě mezi snem a bděním, a do mysli mu s překvapivou živostí vtrhly dávné bitvy, takže slepě sáhl po meči, ještě než stanul pevně na nohou a uvědomil si hvězdnou noc nad sebou a chladné čeření písku pod nohama. Zatápal kolem sebe, aby vzbudil Marka, a pak si připomněl, že Marek už není tady, ale zpátky v Owainově průvodu, mimo dosah toho, co nyní právě hrozí. Napravo od něho, z té strany, kde se širé moře táhlo na západ k Irsku, se připojoval k pokřiku bojujících mužů vysoký, dravý tón ostrých nárazů oceli. Zmatené pohyby zápasu a poplachu roztřásly stojatý vzduch v křečovitou bouři mezi pískem a oblohou, jako by se zvedla prudká vichřice a unášela lidi, aniž ohnula trávu, po níž šlapou. Země ležela tiše, klidně a lhostejně, obloha visela němě a pokojně, ale z moře se vyhrnulo vojsko a násilí skoncovalo s vratkým lidským mírem.

Cadfael se rozběhl tam, odkud k němu přerývaně doléhala vřava. Běželi s ním i jiní, vyskakující z lůžek na vnitrozemské straně tábora, a cestou tasili meče. Všichni se sbíhali k hradbám u moře, odkud se na ně přihnal ryk bitvy, jako by byla palisáda prolomena. V nejhustší vřavě zněl Otirův hřímavý hlas, velící jeho mužům. Já jeho člověk nejsem, pomyslel si Cadfael užasle, tak proč se do toho pletu? Přesto dál běžel střemhlav k tomu volání. Mohl zůstat opodál, v bezpečné vzdálenosti, počkat si, až se doví, kdo ten očividně odhodlaný útok zahájil a jak se vede Dánům a jak Velšanům, než z toho pro sebe vyvodí důsledky; místo toho pádil do srdce bitky, co mu nohy stačily, a proklínal toho, kdo se rozhodl zničit, co mohlo být spořádaným zakončením nebezpečné záležitosti.

Owain určitě ne! Tím si byl jist. Owain připravil spravedlivý a rozumný konec; nevymyslel by ani nestrpěl tah vypočítaný k zmaření dosaženého díla. To byli nepochybně nějací horkokrevní mládenci otrávení nenávistí k Dánům nebo dychtící po válečnické slávě! Owain by si mohl vyhradit právo na spor s cizím loďstvem, které bez pozvání vpadlo do jeho země, třeba by se i namáhal je vypudit, až by byly vyřešeny všechny ostatní důležité záležitosti, ale nikdy by nezahodil výsledek vlastní trpělivé práce na urovnání sporu. Kdyby došlo k bitvě, kterou by vedl Owain, a stále k ní ještě dojít mohlo, byla by přímočará, čistá, věcná, bez zbytečného zabíjení.

Už byl blízko zmítajících se vojáků, bojujících muž proti muži, viděl obrys palisády místy přerušený hlavami a rameny zápolících mužů a velkou mezeru proraženou v hradbě tam, kde útočníci nepozorovaně pronikli dovnitř mezí strážními posty. Daleko se nedostali a Otir už okolo nich stáhl hrozivý kruh tasené oceli, ale tam, kde se vojska dotýkala, ve tmě a ve zmatku, se nedal poznat přítel od nepřítele a hrstka těch, kdo vnikli dovnitř první, se možná ještě volně pohybovala po táboře.

Už byl těsně u vnějšího kruhu Dánů, kteří tvrdě vytlačovali chumel vetřelců zpátky za palisádu a dolů k moři, když za ním někdo přiběhl lehkými, rychlými kroky a chytil ho za paži. Byla to Heledd, tvář bledou a poplašenou, s planoucíma očima, zářícíma ve tmě jako hvězdy. „Co je to? Kdo to je? Jsou to blázni, blázni… Co je to posedlo?“

Cadfael se rázem zastavil a odtáhl ji z tlačenice a dosahu náhodného úderu. „Bláznivá holka, běžte pryč! Pomátla jste se? Běžte pryč, dokud to nebude odbyté. Chcete se nechat zabít?“

Tiskla se k němu, ale pevně stála na místě, spíš vzrušená než polekaná. „Ale proč? Proč by někdo z Owainových lidí ztropil takovouhle neplechu, když šlo všechno tak dobře?“

Zápasící masa mužů, tak hustě propletená, že se ocel nedala použít, se zapotácela směrem k nim, někteří ztratili rovnováhu, chumel se rozpadl, několik mužů upadlo a přinejmenším jeden byl pošlapán a z plic mu sténavě unikl vzduch. Heledd byla vytržena z Cadfaelova sevření a vydala krátký rozhněvaný výkřik. Projel vřavou jako pronikavý, jasný tón, a dokonce i v zápalu bitvy se některé hlavy náhle otočily v úžasu a zadívaly se směrem k ní. Byla odmrštěna stranou tak prudce, že by upadla, kdyby ji čísi paže neuchopila kolem pasu a neodvlekla ji z dosahu blížícího se boje. Cadfaela dav chviličku nesl opačným směrem, pak Otirův bojovný pokřik pevně sevřel kruh Dánů a jejich váha zatlačila útočníky nazpátek, vtiskla je do průlomu, který udělali v palisádě, a v nepořádku je skrze něj prostrkala. Za nimi letělo několik kopí a oni se rozprskli a stáhli se po svahu duny dolů k pobřeží.

Hrstka mladých vzrušených a dychtivých Dánů by byla ráda pronásledovala ustupující útočníky dolů po duně, ale Otir je ostře povolal k pořádku. Už měli raněné, snad aspoň ne mrtvé, tak proč riskovat další? Vraceli se zdráhavě, ale vrátili se. Třeba ještě přijde čas pomstít čin, který byl vlastně zradou, když dohoda, ač nepsaná a nezpečetěná, nastolila jakési příměří. Nyní však byl spíš čas opravit, co bylo poškozeno, a opět zbystřit pozornost, která zeslábla, když se zdálo, že jí už není tolik třeba.

V poměrném tichu a klidu začali sbírat ležící, ošetřovat drobnější rány, opravovat průlom v palisádě, v chmurném mlčení, rušeném jen nejnutnějšími slovy. Pod prolomeným plotem leželi tři mrtví, první z obránců, kteří podlehli početní převaze, než stačila přijít pomoc. Čtvrtého našli krvácejícího z rány kopím, jež mířila k srdci, ale sklouzla do ramene. Přežije to, ale možná nebude mít do konce života sílu ve svalech levé paže. Menších sečných ran a škrábanců bylo mnoho a pošlapaný muž plival krev z vnitřních zranění. Cadfael nechal všechny ostatní úvahy stranou a šel s jinými tam, kde planula světla pochodní pod nejbližším přístřeším, pracovat s plátnem a léky, jaké mu mohli nabídnout. Měli s ránami zkušenosti a dovedli je ošetřovat, třebaže dost drsně. Mladý Leif dělal poslíčka, zaleknutý a vzrušený tímto výbuchem násilí uprostřed noci. Když udělali, co se udělat dalo, Cadfael vzdychl, narovnal se a ohlédl se na nejbližšího souseda. Před sebou měl ledově modré oči a nezvykle vážnou tvář Turcaillovu. Mladý muž měl na tváři krev z nějakého škrábnutí a na rukou krev z ran svých přátel.

„Proč?“ ptal se. „Co mohli získat? Už byl vlastně všeho konec. Teď mají i oni mrtvé a raněné. Viděl jsem, že odnášeli a vlekli nějaké muže, když se dali na útěk. Proč jim stálo za to sem vtrhnout?“

„Myslím,“ rezignovaně si zamnul unavené oči Cadfael, „že přišli pro Cadwaladra. Pořád ještě má stoupence, stejně zbrklé jako on. Mohlo je docela dobře napadnout, že vám ho vyrvou i na zlost Owainovi. Co jiného by podle vás mohlo mít takovou cenu, aby pro to nasadili život?“

„To stříbro, které už zaplatil,“ věcně opáčil Turcaill. „Nevrhli by se po něm?“

„To ještě pořád mohou,“ připustil Cadfael. „Jestli se pokusili o jedno, mohou se pokusit i o druhé.“

„Až zítra přirazíme s loděmi k pobřeží,“ otevřel Turcaill své jasné oči dokořán, „povím to Otirovi. Toho chlapa ať si vezmou, rádi se ho zbavíme, ale výkupné je právem naše a necháme si je.“

„Pokud to myslí opravdu vážně,“ připomněl Cadfael, ještě je čeká boj o obojí. Předpokládám totiž, že Cadwaladr je stále bezpečně pod Torstenovým dohledem?“

„A zpátky v řetězech. Celý ten výpad proseděl s nožem na krku. To víte, že odešli s prázdnou,“ s ponurým uspokojením dodal Turcaill. Vstal a šel za svým velitelem, který stál nad svými třemi mrtvými. A Cadfael šel hledat Heledd, ale nenalezl ji.

„Ty s sebou vezmeme a pohřbíme,“ chmuřil se temně Otir nad těly svých mužů. „Říkáš, že ty, co přišli v noci, Owain neposlal. Je to možné, ale jistě to nevíme. Rozhodně jsem věřil, že stojí za svým slovem. Ale my si podržíme, co nám právem patří, proti Owainovi i proti komukoli jinému. Jestli je pravda, že si přišli pro Cadwaladra, pak mají už jen jedinou možnost, jak získat zpátky jeho i jeho výkupné. A my je předejdeme. Lodě a moře máme za zády, stěžně zvednuté a připravené k plavbě. Pro ně není moře přítel jako pro nás. Budeme stát ve zbrani mezi nimi a pobřežím a uvidíme, jestli se ve dne odváží toho, o co se pokusili v noci.“

Jasně a stručně vydal rozkazy. Do rána bude tábor vyprázdněn, Dánové budou stát v bitevní pohotovosti na pláži, lodě přiblížené tak, aby mohly vzít na palubu dobytek. Pokud přijdou, je Owain poctivý a útočníci nejednali na jeho rozkaz. Pokud nepřijdou, celá úmluva je zrušena a Otir se s vojskem vydá na moře a někde na nestřeženém pobřeží se vylodí a pobere, co mu zůstali dlužni, a něco navíc za tři ztracené životy.

„Přijdou,“ ujišťoval ho Turcaill. „Už jen proto, jak hloupě to provedli, to nebyla Owainova práce. A stříbro vám předal rukou vlastního syna. Stejně vám předá i dobytek. A co ten mnich a ta dívka? Nabídl za ně spravedlivou cenu, ale vy jste tu dohodu nepřijal. Bratr Cadfael si dnes v noci vysloužil svou svobodu a teď je pozdě smlouvat o jeho cenu.“

„Necháme tu zásoby pro něho i pro děvče, mohou tu zůstat v bezpečí, dokud nebudeme pryč. Owain si je může vzít zpět stejně živé a zdravé, jak přišli.“

„Povím jim to,“ usmál se Turcaill.

Bratr Cadfael k nim právě v tu chvíli mířil přes bouraný tábor, mezi liniemi, jež měly být brzy opuštěny. Přicházel beze spěchu, protože s novinou, kterou nesl, se nedalo nic dělat, byla to hotová věc. Vzhlédl od tří těl slušně urovnaných pod plášti k Otirově zamračené tváři a pak přímo k Turcaillovi.

„Radovali jsme se příliš brzy. Neodešli s prázdnou. Odvedli Heledd.“

Turcaill, který byl normálně stále v pohybu jako živé stříbro, náhle a naprosto strnul. Tvář se mu nezměnila, jen výrazné oči se maličko zúžily, jako když hledí do dálky a za přítomný okamžik. Na rtech mu utkvěla poslední stopa vnitřního, skrytého úsměvu.

„Jak to, že se vůbec připletla do té vřavy?“ podivil se. „To nic, ta se vždycky rozběhne přímo k tomu, co je zakázané nebo nebezpečné, a ne pryč od toho. Jste si jistý, bratře?“

„Jsem. Hledal jsem ji všude. Leif viděl, jak ji vytáhli z tlačenice, jenže neví, kdo to byl. Ale je pryč. Měl jsem ji vedle sebe, dokud nás neroztrhli, krátce předtím, než jste je vytlačili palisádou ven. Ten, kdo ji chytil kolem pasu, ten ji vzal s sebou.“

„Takže přišli pro ni!“ pravil Turcaill s přesvědčením.

„Aspoň jeden přišel pro ni. Myslím si totiž,“ vysvětloval Cadfael, „že to musí být ten, komu ji Owain slíbil. Včera, když jste nakládali stříbro, stál vedle Hywela jeden muž, který od ní nemohl odtrhnout oči. Neznal jsem ho, a tak jsem o tom nepřemýšlel.“

„Takže je v bezpečí a už na svobodě,“ pokrčil rameny Otir a dál se tím nezabýval. „A vy také, bratře, jestli vám to vyhovuje, ale být vámi, zůstal bych stranou, dokud neodejdeme. Nikdo z nás totiž neví, co nás ráno ještě čeká. Není třeba, abyste se dostal mezi Dány a Velšany ve zbrani.“

Cadfael ho slyšel a neslyšel, třebaže se mu ta slova a jejich význam později vybavily. Tak bedlivě pozoroval Turcailla, že neměl čas myslet na svůj další osud. Mladý muž se snadno a přirozeně vytrhl z chvilkové strnulosti. Dýchal lehce jako vždy a poslední zbyteček úsměvu mu zůstal jako jiskřička ve světlých, jasných očích, když už zmizel ze rtů. Z té tváře se nedalo nic vyčíst, jen neskrývané, uznalé pobavení, s nímž k Heledd vždycky přistupoval a jež okamžitě zmizelo, když teď sklopil zrak k těm, které v noci ztratili.

„Dobře, že je mimo to, co se bude dít dnes,“ řekl prostě. „Kdo ví, jak to všechno dopadne.“

To bylo vše. Šel bourat tábor a ozbrojit se jako všichni ostatní. Ve tmě složili stany a přístřešky a rychlejší veslice přesunuli z přístavu v ústí zátoky na otevřené moře k větším lodím, čímž zajistili bdělou a pohyblivou obranu pro jejich posádky a náklad. Moře bylo jejich živlem a bojovalo na jejich straně, dokonce i svěžím větříkem, který před svítáním rozechvěl nehybný vzduch. S napjatými a plnými plachtami mohly i pomalejší lodě rychle vyplout na moře, do bezpečí před útokem. Ale ne bez dobytka! Otir nehodlal oželet jediný penízek, který mu patřil.

Nyní neměl Cadfael už co dělat, mohl jen přecházet po hřebeni dun mezi opuštěnými ohni a rozházenými pozůstatky po osídlení a dívat se, jak se dánské vojsko připravuje na plavbu, jak se řadí a metodicky postupuje dolů slaništní trávou k lodím pohupujícím se na kotevních řetězech.

A oni odejdou! řekla Heledd vážně, ani nadšeně, ani zaraženě. Už jsou skoro pryč a těší se domů. Nu, pokud ten noční útok skutečně podnítil Ieuan ab Ifor, třeba to všechno nakonec nebylo kvůli Cadwaladrovi a nikdo se nenamáhal ani kvůli jeho osobě a prestiži, ani kvůli jeho majetku a na pláži ani na moři nedojde k žádnému dalšímu střetu, ale bude se konat jen spořádaný odchod, možná i s výměnou chladných zdvořilostí na rozloučenou mezi Velšany a Dány. Ieuan si přišel pro svou slíbenou manželku a má, co chtěl. A tím veškeré jeho úsilí končí. Ale čím přesvědčil tolik mužů, aby šli s ním? Muže, kteří neměli co získat a nic nezískali. A někteří možná ztratili život, aby mu dopomohli ke sňatku.

Malé dračí lodě se tiše odkrádaly na otevřené moře a zaujaly pozice blízko břehu. Cadfael sešel o kousek níž k pruhu štěrku a spatřil pláž nyní napůl suchou, napůl se blyštící pod postupujícími vlnami a prázdnou, dokud tam nedorazilo čelo dánské řady a nezabočilo podle břehu k jihu jako tmavší linie ve tmě, jež nyní před svítáním pomalu světlala v holubicí šeď. Útočníci si na odchodu pospíšili na opuštěná luka a do řídkého lesíka mezi tábory, kde byli trochu kryti. Cesta po břehu by nyní za přílivu byla na některých místech příliš nebezpečná, Cadfael si však byl jist, že právě tudy přišli. S raněnými a s kořistí bylo lépe postupovat po souši, aby se dostali do svého tábora suchou nohou.

Cadfael se schoval před sílícím větrem za zakrslé keře, vyhrabal si v písku pohodlný dolík, posadil se a čekal.

V měkkém jitřním světle těsně po východu slunce rozestavil Gwion svou stovku bojovníků a několik Ieuanových mužů, kteří s nimi zůstali, do prohlubně mezi dunami, mimo dohled z pobřeží, se stráží na vrcholku nad nimi. Z moře stoupala mlha průsvitným vírem bledé modři nad pobřežím, jež leželo ve stínu, zatímco hladina vody na západě již jasněla a ve stálém větru se na ní bíle čeřila pěna. Okraj moře vroubili Dánové, nastoupení v otevřených řadách, a bez hnutí a bez netrpělivosti čekali, až jim Owainovi honáci přiženou Cadwaladrův dobytek. Za nimi připluly na mělčinu nákladní lodě. A tam, uprostřed Dánů, byl sám Cadwaladr, již ne v řetězech, ale stále jako vězeň, bezbranný mezi ozbrojenými nepřáteli. Gwion se šel sám na něho podívat z vrcholu hřebene a ten pohled ucítil jako nůž vražený do útrob.

Bídně selhal ve všem, o co se pokusil. Nezískal nic. Jeho pán tam stál pokořený v rukou Dánů, vystavený opovržení svého bratra a po celém tomto trpkém podniku neměl ani jistotu, že od tohoto bratra získá zpět jedinou stopu země. Gwion bez ustání přežvykoval vlastní zklamání a v ústech měl hořko. Neměl důvěřovat Ieuanovi ab Ifor. Tomu šlo jen o jeho ženu, a když měl svou kořist v rukou, nezůstal, jako chtěl zůstat Gwion, a nepokusil se už dosáhnout toho druhého cíle. Ne, upaloval s ní pryč, zdusil její křik rukou, dokud jí kus cesty od Dánů a jejich proražené palisády nemohl pošeptat do ucha, aby se nebála, že to s ní myslí dobře, protože je její muž, její budoucí manžel, který si pro ni s nasazením života přišel, aby ji dostal z nebezpečí, že u něho je v bezpečí a bude v bezpečí navždy… Gwion ho slyšel, plně zaujatého svým výdobytkem a pranic nedbajícího o ztráty jiných. Takže děvče je volné, ale Cadwaladr, ochořelý pokořením a vztekem, musí přijít pod stráží, aby byl za plat předán bratrovi, který ho odmrštil a vůbec si ho necení.

To bylo k nesnesení. Ještě je čas dostat ho z rukou cizáků, než přijde Owain, aby si vychutnal pohled na bratra jako vězně. I bez Ieuana, který odešel se svou pohmožděnou a zmatenou ženou, a asi tuctu jeho zverbovanců, kteří se raději odplížili zpět do tábora, kde si budou lízat rány, zde bylo na takový čin dost silných, bojovných mužů. Jen počkat, počkat si, až přijde stádo a jeho doprovod. Jakmile totiž útok začne, jiní určitě pochopí jeho správnost a přidají se. Ani Hywel, pokud bude opět vyslancem knížete, své bojovníky nedokáže odvolat, jakmile spatří téct dánskou krev. A po Cadwaladrovi dojde na lodě. Jakmile bude hozena rukavice, Velšané půjdou až do konce, vezmou si zpět stříbro a Otira s jeho piráty naženou do moře.

Čekání bylo dlouhé a zdálo se ještě delší, ale Otir se nepohnul ze svého místa před řadami vojáků. Jednou polevili v ostražitosti, víckrát to neudělají. To byla promeškaná příležitost, protože nyní je už podruhé nepřekvapí. Ani Hywelovi, a dokonce ani Owainovi už nebudou bezvýhradně důvěřovat.

Hlídka na hřebeni pravidelně a jednotvárně hlásila, že se zatím nic neděje, nikde žádný pohyb, ani stopa prachu zvířeného stádem na písčité cestě. Bylo již dobře hodinu po východu slunce, když se konečně ozvalo: „Už jdou!“ Pak zaslechli tu a tam ospalé zabučení dobytka, zjevně nakrmeného a napojeného a opět na pochodu po několika hodinách nočního odpočinku.

„Vidím je. Dobrá polovina družiny postupuje před honáky a vedle nich. Hywel přichází v plné síle. Už zpozorovali Dány…“ Ten pohled je mohl zarazit, asi neočekávali celé vojsko nájezdníků seřazené jako do bitvy kvůli naložení několika set kusů dobytka. Postupovali však vytrvale podle tempa zvířat. Nyní bylo jasně vidět prvního jezdce, velmi vysokého, s odhalenou hlavou, plavou jako len. „To není Hywel, to je sám Owain Gwynedd!“

Na svém pahorku nad opuštěným táborem spatřil Cadfael tu světlou hlavu zářit na slunci a i na tu vzdálenost poznal, že se kníže Gwyneddu přišel osobně podívat, jak seveřané opouštějí jeho zemi. Cadfael se pomalu sunul blíž a díval se dolů na nadcházející setkání na břehu.

V prohlubni mezi dunami seřadil Gwion své linie a posunul je trochu vpřed, stále kryté obloukovými vlnami písku, jež vytvořil vítr a které vytrvalá tráva a keře zčásti porostly a upevnily na místě.

„Jak blízko jsou teď?“ Zkusí to i Owainovi navzdory. A ti příslušníci klanu, kteří jdou Owainovi v patách, určitě nejsou všichni krotcí ani na knížecím vodítku, uvidí výpad a budou dostatečně blízko, aby se jím včas rozohnili a svým počtem pomohli dovést útok do konce.

„Ještě ne na doslech, ale blízko. Ještě chviličku!“

Otir stál jako skála na rozhraní příboje, pevné nohy rozkročené, a pozoroval, jak se blíží tmavý, zavalitý skot a jeho ozbrojený doprovod. Lehce ozbrojený, jak muži běžně chodí za svou prací. Odtud není třeba čekat žádnou zradu. Nezdálo se také pravděpodobné, že by měl Owain nějaký podíl na nočním zpackaném útoku nebo že o něm věděl. Kdyby se dal do boje on, provedl by to lépe.

„Teď!“ ostře sykl pozorovatel shora. „Teď, dokud se všichni dívají na Owaina. Máte je vedle sebe.“

„Vpřed!“‘vykřikl vzápětí Gwion a s odhodlaným, téměř jásavým řevem vyrazil z úkrytu mezi svahy. Za ním se střemhlav v náhlém oslnivém třpytu oceli, jak se vynořily ze stínu na slunce, hrnuly řady jeho druhů s tasenými meči a zdviženými krátkými kopími. Všem na očích se proudem hnali po posledním písečném svahu na štěrk pláže, přímo k dánskému vojsku. Otir se prudce otočil, zařval na poplach a všechny hlavy se otočily vstříc útoku. Zvedly se štíty, aby odrazily první vržená kopí, a syčivý zvuk tasených mečů se vznesl do vzduchu jako mocný nádech. Pak do dánských řad narazila první vlna Gwionových bojovníků a pouhou vahou je zatlačila zpět na jejich vlastní druhy, takže se celá bitka zmítala po kolena v příboji.

Cadfael spatřil ze své vyvýšeniny nápor i couvnutí, jak do sebe řady narazily a jak se při nárazu otřásly, a uslyšel náhlý křik hlasů a poplašené bučení dobytka. Dánové se rozestavili tak, že každý měl prostor pro volný pohyb pravé paže, a tasili rychle. Jeden či dva byli sraženi prudkostí prvního náporu a strhli své protivníky s sebou do moře v přívalu vodní tříště, ale většina se rozkročila a stála pevně. Gwion se vrhl přímo na Otira. Ke Cadwaladrovi nevedla žádná jiná cesta, než přes Otirovo tělo. Dán však byl dvakrát těžší než Gwion a třikrát zkušenější ve zbrani. Bodající meč drsně zařinčel o zdvižený štít, ten se stočil a málem vyrval útočníkovi meč z ruky. Pak už Cadfael viděl jen jednu zápolící, zmítající se masu Velšanů a Dánů, ověnčenou jiskřící vodní tříští. Rychle se hnal dolů na pláž, sám vlastně nevěda proč.

Mezi příslušníky klanu, kteří pochodovali za Owainovými zády, se ozvaly výkřiky jako ozvěna a několik mužů vybočilo z řady a rozběhlo se k šarvátce na mělčině, ruce okamžitě na jílci mečů, se zcela zřejmým záměrem. Cadfael se nedivil. Před jejich očima již bojovali Velšané s cizím nájezdníkem, velšská krev nedokázala zůstat v klidu, všechna ostatní práva a bezpráví rázem nic neznamenala. Zařvali na znamení souhlasu s tím, co viděli, a vrhli se za svými do rozbouřené mělké vody. Potácející se masa propletených těl se vzdouvala a napínala, tak zaklesnutá do sebe, že jedni ani druzí neměli prostor, aby si navzájem doopravdy ublížili. Dokud se řady nerozestoupí, nikdo nezahyne.

Nad vřavou rozezlených hlasů a řinčící oceli se rozlehl silný, velitelský hlas. To Owain Gwynedd pobodl koně, vjel na kraj moře a tloukl své vlastní, příliš horlivé muže naplocho mečem v pochvě.

„Zpátky! Ustupte! Zpátky do řady a zastrčte zbraně!“

Málokdy zvyšoval hlas, ale když se rozhněval, dovedl jím rozčísnout vzduch jako hrom následující v patách blesku. Spíše ten rozlícený hlas než rány způsobil, že neposlušní vojáci před ním couvali, krčili se, uhýbali mu z cesty a neochotně, ale rychle čvachtali ke břehu. I bývalí Cadwaladrovi leníci zakolísali a couvli z boje muž proti muži. Obě strany od sebe odskočily a výpady a údery mečů, jimž dosud bránila tlačenice zápasících těl, našly prostor, aby ranily, než je bylo možno zabrzdit nebo odrazit.

Byl konec. Vrátili se na pevný štěrk, meče, sekyry a oštěpy spuštěné, zastrašeni ledovým, rozezleným pohledem Owainových očí a hněvivým kroužením dusajících kopyt jeho koně v příboji, kde vyšlapával klidový prostor mezi soupeři. Dánové stáli v řadách, někteří zkrvavení, nikdo ne padlý. Z útočníků se dva ochable vyplazili z vln a zůstali ležet na písku. Pak nastalo ticho.

Owain seděl na koni, uklidněném dotekem ruky, ale stále ještě se chvějícím, a dlouho hleděl dolů do očí Otirovi. Otir neústupně stál a oplácel mu pronikavým pohledem. Nemuseli si nic vysvětlovat. Owain to viděl na vlastní oči.

„Tohle není má práce,“ řekl posléze. „Teď chci vědět, kdo si přisvojil mou pravomoc a zpochybnil mou důvěryhodnost, a chci to slyšet od něho. Předstup a ukaž se.“

Nebylo sporu o tom, že to již věděl: viděl útočníky vyrážet z úkrytu. Bylo svým způsobem šlechetné dovolit muži, aby stál za tím, co udělal, a přiznal se z vlastní vůle ke vzpurnému činu, ať se pak děje co chce. Gwion spustil dosud zdviženou paži s mečem a brodil se mezi svými druhy kupředu. Šel velmi pomalu, ale ne proto, že by se zdráhal. Hlavu měl totiž hrdě vztyčenou a oči upíral na Owaina. Potácivě se nořil z příboje a vlnka za vlnkou mu olizovaly nohy a stahovaly se zpět. Došel na kraj štěrku. Náhle mu ze sevřených rtů na prsa vyhrkl potůček krve a na prsou jeho prošívaného plátěného kabátce vyvstala rudá skvrna, jež se rozpila ve velkou mokrou hvězdu. Chviličku stál před Owainem vztyčené a otevřel rty, aby promluvil. Z úst se mu temně rudým proudem vyřinula krev. Padl na tvář před koně knížete, polekané zvíře před ním ucouvlo a mocně, naříkavě zaržálo nad jeho tělem.

[ XIV ]

„Postarejte se o něho!“ přikázal Owain a s neproniknutelným výrazem shlížel na padlého. Gwionovy ruce se pohnuly a chabě zatápaly po povrchu lesklých oblázků, jako by si ani neuvědomovaly ten dotek. „Není mrtvý, odneste ho a ošetřte. Nechci žádnou další smrt, pokud se jí dá ještě zabránit.“

Pospíšili vykonat jeho rozkaz. Tři z přední řady, jako první Cuhelyn, se rozběhli a jemně obrátili Gwiona na záda, aby neležel ústy a chřípím v rozrytém písku. Rychle sestrojili nosítka z kopí a štítů, zavinuli ho do plášťů a odnesli stranou. Bratr Cadfael se nepovšimnut odvrátil od břehu a následoval nosítka do závětří dun. Měl u sebe sice málo plátna a mastí, ale měl aspoň to, než budou moci dopravit raněného na lůžko a opatřit mu řádnou péči.

Owain pohlédl na kaluž tmavnoucí krve ve štěrku u svých nohou a pak do pozorné tváře Otirovy.

„Je to Cadwaladrův člověk, přísahal mu věrnost a dodržel ji. Přesto jednal nesprávně. Jestli vás stál nějaké muže, odplatil jste mu.“ Dva z těch, kdo šli s Gwionem, leželi na kraji moře a postupující vlny jimi lehce pohupovaly. Třetí se zvedl na kolena a ti kolem mu pomohli na nohy. Z rozseknutého ramene a paže mu tekla krev, ale smrt mu nehrozila.

Otir se už nezmínil o svých třech, které již uložil na loď, aby je odvezl domů k pohřbení. Proč plýtvat dechem a stěžovat si tomuto knížeti, který za pošetilý skutek nepřijímal a nezasloužil žádnou výtku?

„Žádám od vás splnění podmínek, jak jsme se domluvili,“ řekl. „Nic víc a nic míň. Tohle jste neudělal a já to také nechtěl. Podnikli to oni, a co z toho vzešlo, to se odbylo mezi nimi a mnou.“

„Budiž!“ souhlasil Owain. „Nyní schovejte zbraně, naložte dobytek a jeďte s dobrou vůlí, s lepší, než s jakou jste přišli, protože jste přišli bez mého vědomí a dovolení. A říkám vám přímo, jestli ještě jednou bez pozvání přistanete u mé země, zaženu vás zpátky do moře. Protentokrát vezměte svou mzdu a odejděte v pokoji.“

„Zde tedy předávám vašeho bratra Cadwaladra,“ opáčil stejně chladně Otir. „Ne do vašich rukou, protože to nebylo v žádné dohodě mezi námi. Může jít, kam chce, nebo zůstat a dohodnout se s vámi, pane.“ Otočil se k těm, co stále ještě střežili Cadwaladra, který se dusil žlučí. Udělali z něho nicku, zbytečný kus majetku, o němž spolu jednali jiní muži, přestože byl srdcem a jádrem celého sporu on. Mlčel, zatímco s jeho osobou, jeho prostředky a jeho ctí zacházeli druzí, a k tomu se zjevnou nechutí. Neměl nyní co říci, jen spolkl hořkost a hněv, jež mu stoupaly hrdlem a spalovaly jazyk, když ho věznitelé pustili, ustoupili kus stranou a uvolnili mu cestu k odchodu. Strnule vykročil po břehu kupředu, tam, kde čekal jeho bratr.

„Nakládejte lodě!“ připomněl Owain. „Máte tento jeden den na opuštění mé země.“

Otočil koně, obrátil se zády a volným krokem se ubíral zpět ke svému táboru. Jeho muži se seřadili ke spořádanému pochodu a následovali ho, pohmoždění a promáčení pozůstalí z Gwionova nepožehnaného vojska posbírali své mrtvé a loudali se za nimi. Pošlapanou a zkrvavenou pláž ponechali honákům, jejich dobytku a osamělému Cadwaladrovi, jenž, oddělen od všech lidí, v černém, nepřístupném mraku zhnusení a pokoření kráčel za bratrem.

V husté trávě, kam ho položili, otevřel Gwion oči a pronesl tenounkým, ale naprosto jasným hlasem: „Musím něco povědět Owainu Gwyneddovi. Musím k němu.“

Cadfael vedle něho klečel a plátnem, které měl po ruce, zastavoval krev, která nezadržitelně proudila z velké rány v boku mladého muže, pod srdcem. Cuhelyn klečel s Gwionovou hlavou na klíně. Setřel mu z otevřených úst zpěněnou krev a pot z chladného čela, které již sinalo pozvolna se blížící smrtí. Vzhlédl ke Cadfaelovi a téměř bezhlasně řekl: „Musíme ho donést do tábora. Myslí to vážně. Musí tam.“

„Na tomhle světě už nepůjde nikam,“ odpověděl Cadfael stejně tiše. „Zvedneme-li ho, umře nám v rukou.“

Na Gwionových pootevřených rtech se objevilo cosi podobného kratičkému, pobledlému úsměvu, ale úsměv to nesporně byl. Řekl stejně tlumeně, jako mluvili oni nad ním: „Pak musí Owain přijít ke mně. Má víc času nazbyt než já. Přijde. Je to věc, kterou bude chtít vědět, a nikdo jiný mu to povědět nemůže.“

Cuhelyn shrnul zcuchané černé vlasy, které vlhce spočívaly Gwionovi na čele, aby mu nepůsobily nepohodlí, když nyní tak příliš rychle ztrácel všechno. Ruku měl pevnou a jemnou. Nepřátelství z něho vyprchalo. Nebylo pro ně místa. Ve své protikladnosti přece jen byli přáteli. Podoba tu byla stále, jeden i druhý jako by hleděli do zrcadla, do temnícího zrcadla a na zmrzačený obraz.

„Pojedu za ním. Buď trpělivý. Přijde.“

„Jeď rychle!“ vybídl ho Gwion a zavřel ústa se zkřiveným úsměvem.

Již vestoje a s rukou nataženou k uzdě koně Cuhelyn zaváhal. „Cadwaladr ne? Neměl by přijít?“

„Ne,“ vydechl Gwion a odvrátil tvář v prudké bolestné křeči. Otirův poslední obranný pohyb, vůbec nezamýšlený vražedně, zasáhl právě v okamžiku, kdy Owain zahřměl nelibostí a rozdělil bojující, takže Gwion spustil meč, přestal se střežit a vystavil bok oceli. Už se to nedalo napravit, stalo se a nemohlo se odestát.

Cuhelyn věrně odspěchal, až od kopyt koně odletoval písek, dokud nepřejel duny a nedostal se na luční trávu na vyvýšeném místě. Nikdo jiný by tak vášnivě nespěchal splnit Gwionovo pověření jako Cuhelyn, jenž nakrátko ztratil schopnost vidět ve svém protějšku svou vlastní tvář. Ale i to již pominulo.

Gwion ležel se zavřenýma očima v úsilí ovládnout bolest, kterou cítil. Cadfael si nemyslel, že by byla velká, protože již téměř vyklouzl z jejího dosahu. Čekali spolu. Gwion ležel velmi klidně, protože klid, jak se zdálo, zpomaloval krvácení a zachovával mu život, který ještě chvíli potřeboval mít. Cadfael měl vedle sebe vodu v Cuhelynově přilbě a smýval kapky potu, chladné jako rosa, jež vyvstávaly trpícímu na čele a na rtu.

Od pobřeží již nedoléhal žádný křik, jen stručné pokyny mužům konajícím svou práci teď už bez překážek a cílevědomě a občasné zabučení krav, jak je pobízeli mělčinou a po můstcích nahoru do lodí. Byla před nimi drsná, nepohodlná plavba v hlubokém nákladovém prostoru, ale za několik hodin budou zase na zeleném trávníku a čeká je dobrá pastva a sladká voda.

„Přijde?“ zeptal se náhle úzkostně Gwion.

„Přijde.“

Již přijížděl, za okamžik zaslechli tichý dusot kopyt a od pobřeží se blížil Owain Gwynedd s Cuhelynem za zády. Mlčky sesedli a Owain se přišel podívat na mladé zmařené tělo, ještě ne příliš zblízka pro případ, že by i slábnoucí sluch dokázal zaslechnout to, co slyšet neměl.

„Může to přežít?“

Cadfael zavrtěl beze slova hlavou.

Owain klesl do písku a předklonil se. „Gwione, jsem zde. Šetřte slovy, není jich třeba.“

Gwionovy černé oči, trochu oslněné stoupajícím sluncem, se široce rozevřely a poznaly ho. Cadfael mu navlhčil rty, které se trpce pootevřely a pokoušely se promluvit. „Ale ano, je jich třeba. Musím něco říci.“

„Pro pokoj mezi námi,“ řekl Owain, „opakuji, není třeba slov. Musíte-li však, naslouchám.“

„Bledri ap Rhys…,“ začal Gwion a odmlčel se, aby nabral dech. „Chcete vědět, kdo ho zabil. Nikomu jinému tu vraždu nepřipisujte. Zabil jsem ho já.“

Se smířenou trpělivostí čekal spíš nevěřícný údiv než pohoršený výkřik, ale nedočkal se ani toho. Jen uvážlivého a přijímajícího mlčení, jež se zdálo trvat velmi dlouho, a pak se ozval Owainův hlas, vyrovnaný a klidný jako vždy: „Proč? Patřil ke stejné straně jako vy, byl to člověk mého bratra.“

„Kdysi,“ opáčil Gwion a roztřásl se smíchem, který mu zkřivil ústa a poslal tenkou stružku krve po jeho bradě. Cadfael se naklonil a setřel ji. „Když přijel do Aberu, byl jsem rád. Věděl jsem, co můj pán chystá. Toužil jsem připojit se k němu a chtěl jsem mu povědět všechno, co jsem věděl o vašich silách a pohybech. Měl jsem na to právo. Pověděl jsem vám, že naveskrze a navždy patřím vašemu bratrovi. Znal jste mé smýšlení. Ale nemohl jsem jít. Dal jsem slovo, že neodejdu.“

„A zatím jste to slovo dodržoval,“ podotkl Owain.

„Ale Bledri žádné slovo nedal. Mohl odejít, když já nemohl. Proto jsem mu pověděl všechno, co jsem se v Aberu dověděl: jak velké vojsko můžete sebrat, jak brzy můžete být v Carnarvonu, všechno, co můj pán Cadwaladr potřeboval vědět pro svou obranu. Před setměním, dokud byla brána otevřená, jsem vzal ze stáje koně a uvázal jsem ho mezi stromy. Pro něj. A jako hlupák jsem vůbec nepochyboval o tom, že Bledri bude svému slibu věrný. A on všechno vyslechl a neřekl ani slovo. Nechal mě věřit, že smýšlí jako já!“

„Jak jste ho chtěl dostat z llysu, když se zavřely brány?“ zeptal se Owain mírně, jako by se ptal na nějakou všednodenní záležitost.

„Dá se… Byl jsem v Aberu už dlouho. Ne každý zachází s klíči opatrně. Ale on během čekání bedlivě sledoval dění na vašem dvoře a uměl počítat stejně dobře jako já a stejně bystře vážit šance. Přitom se choval tak, aby nevyvolal žádné podezření ohledně svého úmyslu. Tedy toho, co jsem pokládal za jeho úmysl!“ vydechl Gwion hořce. Na chviličku mu selhal hlas, ale sebral síly a zarputile pokračoval: „Když jsem mu přišel povědět, že je čas jít, a chystal jsem se ho bezpečně vyprovodit, ležel v posteli nahý. Beze studu mi řekl, že nikam nepojede, že není takový blázen, právě proto, že na vlastní oči viděl, jak velká je vaše moc, a zná počet vašeho vojska. Zůstane v bezpečí v Aberu, počká, kam se obrátí vítr, a obrátí-li se k Owainovi, bude Owainův. Připomněl jsem mu jeho příslušnost, ale vysmál se mi. A já ho srazil na zem,“ procedil Gwion mezi zuby. „A pak, protože on jet nechtěl, věděl jsem, že musím porušit slib daný vám, abych splnil slib daný Cadwaladrovi, a jet místo Bledriho já. A když takhle obrátil, pochopil jsem také, že ho musím zabít, protože by mě jistě zradil, aby se vám zalíbil. Než se stačil vzpamatovat, bodl jsem ho do srdce.“

Jakési chvějivé napětí v jeho těle povolilo. Zhluboka se nadechl a vydechl mocným vzdechem. Už vykonal téměř vše, aby učinil zadost pravdě. Zbývalo už jen maličko.

„Šel jsem hledat koně, a kůň byl pryč. A potom přijel posel a já už nemohl nic dělat. Všechno bylo marné. Dopustil jsem se vraždy pro nic za nic! To, co jsem dostal za úkol udělat pro Bledriho ap Rhyse, jehož jsem zabil, jsem kajícně udělal. A sám víte, co z toho vzešlo. Ale je to spravedlivé,“ dodal spíš k sobě než k nim, slyšeli ho však: „On zemřel bez zpovědi a stejně musím zemřít i já.“

„To není třeba,“ pravil Owain s nezaujatým soucitem. „Vydržte na tomto světě ještě chviličku, a přijde můj kněz, protože jsem mu vzkázal.“

„Přijde pozdě,“ řekl Gwion a zavřel oči.

Přesto byl ještě živý, když Owainův kaplan poslušně přispěchal, aby přijal poslední zpověď umírajícího a pomohl jeho selhávajícím rtům při posledním vyjádření kajícnosti. Cadfael, přítomný až do konce, pochyboval, že kajícník slyšel slova rozhřešení, protože na jejich vyslovení nijak nezareagoval, vyčerpaná tvář se ani nezachvěla a klenutá víčka, halící černé vášnivé oči, znehybněla. Gwion řekl světu svá poslední slova a toho, co se stane ve světě, do něhož právě vstupoval, se příliš neobával. Žil natolik dlouho, aby měl jistotu, že dostal rozhřešení, jež potřeboval nejvíce: Owainovo pochopení a odpuštění, nikdy výslovně nevyřčené, ale velkoryse dané.

„Zítra musíme domů,“ prohlásil bratr Marek. „Už jsme se příliš zdrželi.“

Stáli spolu na kraji luk mimo Owainův tábor a dívali se na širé moře. Duny zde tvořily jen úzký zlatý lem nad spádem k pobřeží a v tlumeném odpoledním slunci se moře rozprostíralo v oblačných odstínech modři, jež se v dálce prohlubovala v jasnou zeleň, a vodou bledě prosvítal dlouhý, potopený poloostrov mělčin. V hlubokých průlivech mezi nimi se vzdalovaly dánské nákladní lodě, stále menší a menší, jako dětské hračky, temné na jasném pozadí, a s napjatými plachtami mířily v příznivém větru k rodnému dublinskému pobřeží. A před nimi se dychtivě hnaly k domovu ještě menší lehčí veslice.

Nebezpečí minulo, Gwynedd byl osvobozen, dluhy splaceny, bratři opět spolu, ač zatím ne smíření. Mohlo to skončit mnohem krvavěji a zhoubněji. Přesto zahynuli lidé.

Zítra budou zbourány provizorní zátarasy tábora, hospodáři se vrátí na své statky a přivedou s sebou svůj dobytek, jako to už mnohokrát udělali jejich předkové: pružně na chvíli ustoupili před loupeživým nepřítelem vědouce, že se dočkají, vrátí a přetrvají. Velšané, kteří opouštěli svá stavení, bez nichž se uměli obejít, a před blížícím se nepřítelem mizeli do hor, je opouštěli jen proto, aby se vrátili a znovu je vybudovali.

Kníže odvede shromážděné vojsko zpátky do Carnarvonu, tam propustí ty, jejichž domov je zde v Arfonu a Anglesey, a vrátí se do Aberu. Proslýchalo se, že dovolí Cadwaladrovi, aby se vrátil s ním, a ti, kdo je znali nejlépe, dodávali, že Cadwaladr brzy dostane zpátky alespoň část svých území. Protože všemu navzdory Owain miloval svého mladšího bratra a zanedlouho ho vezme zas na milost.

„A Otir má svou mzdu,“ uvažoval Marek o ziscích a ztrátách.

„Měl ji slíbenou.“

„Neupírám mu ji. Mohlo to stát mnohem víc.“

To ano, přestože za dva tisíce marek nelze koupit zpět životy Otirových tří mladých mužů, které teď vezou pohřbít do Dublinu, ani těch několika Gwionových stoupenců, jež vylovili mrtvé z příboje, ani Bledriho ap Rhyse v jeho chladně vypočítavé nevěrnosti, ani samého Gwiona v jeho úporné, zhoubné věrnosti. Obojí bylo stejně osudné. A všichni tihle letošní padlí nemohli vrátit život Anarawdovi, zabitému v minulém roce na jihu na Cadwaladrovu pobídku, ač ne jeho rukou.

„Owain poslal kurýra kanovníku Meirionovi do Aberu,“ pokračoval Marek, „aby ho uklidnil ohledně dcery. Teď už ví, že je tu v bezpečí se svým ženichem. Kníže vzkázal hned, když ji Ieuan včera v noci přivedl do tábora.“

Snaží se hovořit nezaujatě, pomyslel si Cadfael, jako by stál stranou a zdržoval se úsudku, se stejným odstupem hledě na obě strany složitého problému, který mu nepřísluší řešit.

Přesto se zeptal: „A jak se tu těch několik hodin chovala?“ Marek se mohl snažit pohlížet na tyto události neúčastně, ale nemohl si nevšímat.

„Je naprosto vzorná, tichá. Snaží se vyhovět Ieuanovi, snaží se vyhovět knížeti, chová se jako správná nevěsta, poddajně a poslušně. Byla prý zděšená, tvrdí Ieuan, když ji vychvátil z dánského tábora. Teď už strach nemá.“

„Rád bych věděl,“ poznamenal Cadfael, Jestli poddajnost a poslušnost k Heledd patří. Zažili jsme ji snad takovou za ten čas, co s námi jela od Svatého Asapha?“

„Od té doby se mnoho stalo,“ usmál se zamyšleně Marek. „Třeba se už nabažila dobrodružného života a ráda se usadí v rozumném manželství se slušným člověkem. Viděl jste ji. Našel jste nějaký důvod pochybovat o tom, že je spokojená?“

Cadfael opravdu nemohl říci, že by v jejím chování zpozoroval nějakou stopu nespokojenosti. Usměvavě se věnovala práci, kterou si našla, podle všeho klidně a obratně obsluhovala Ieuana a stále kolem sebe šířila jakési světlo, jež nemohlo vycházet z nešťastné ženy. Ať v hlavě skrývala cokoli, vyzařovalo z ní hluboké uspokojení a rozhodně ji nic nezneklidňovalo a netísnilo. Na cestu, která se před ní otvírala, hleděla s nepopiratelným potěšením.

„Mluvil jste s ní?“ zeptal se Marek.

„Zatím nebyla příležitost.“

„Můžete to zkusit teď, jde naším směrem.“

Cadfael otočil hlavu a spatřil Heledd lehce kráčející po hřebeni duny směrem k nim, tvář obrácenou k severu. Zastavila se vedle nich, ale jen na okamžik, jako když se pták zastaví v letu.

„Bratře Cadfaele, jsem ráda, že jste v bezpečí. Naposled jsem vás viděla, když nás od sebe odtrhli, u proražené palisády.“ Pohlédla na moře, kde se lodě vzdáleností měnily v malé černé třísky na mihotavé vodě. Sledovala zrakem celou jejich řadu, jako by je počítala. „Takže odpluli bez překážek, se svým stříbrem a dobytkem. Byl jste se podívat?“

„Ano,“ přitakal Cadfael.

„Nikdy mi neublížili,“ připomněla si, hledíc za jejich odplouvající flotilou s drobným úsměvem. „Byla bych jim zamávala na cestu domů, ale Ieuan si myslel, že by to pro mne nebylo bezpečné.“

„Dobře měl,“ vážně řekl Cadfael, „protože to nebyl zcela pokojný odchod. A kam máte namířeno teď?“

Otočila se, pohlédla jim zplna do tváře a oči měla veliké, nevinné a tmavě kosatcové. „Něco jsem nechala v dánském táboře,“ odpověděla. „Jdu to najít.“

„A Ieuan vás pustil?“

„Mám to dovoleno. Už jsou všichni pryč.“

Všichni byli pryč, a tak mohl bez obav dovolit těžce vydobyté nevěstě, aby se vrátila na opuštěné duny, kde byla nějaký čas v zajetí, ale nikdy se necítila nesvobodná. Dívali se, jak cílevědomě pokračuje v cestě po okraji luk. Měla to jen míli cesty.

„Nenabídl jste jí, že s ní půjdete,“ s vážným výrazem řekl Marek.

„Nebyl bych tak nezdvořilý. Ale dáme jí patřičný náskok,“ přemítavě odpověděl Cadfael, „a myslím, že bychom klidně mohli jít za ní.“

„Myslíte, že budeme vítanější cestou zpátky?“

„Pochybuji, že půjde zpátky.“

Marek bez údivu přikývl. „Také jsem zvědav.“

Byl odliv, ale ještě ne tak nízký, aby odkryl dlouhý, úzký písečný jazyk, který se vztahoval jako ruka a zápěstí směrem k pobřeží Anglesey. Nazlátle prosvítal mělkou vodou a tu a tam pronikal na hladinu chomáč vytrvalé trávy a hlíny. Na konci, kde jako kotníky prstů vyčníval skalní výchoz, trčely zakrslé slaništní keříky jako hrubé kudrnaté chlupy, jen kořínky lemované pískovou žlutí.

Cadfael a Marek stáli nahoře na hřebeni, dívali se dolů jako už jednou a spatřili stejný obraz. Z toho, že se zopakoval, jasně vysvitlo, že se to tu za podvečerů odehrávalo již dříve beze svědků. Dokonce trochu couvli, aby se jejich siluety rýsovaly na obzoru méně rušivě, kdyby náhodou vzhlédla. Nevzhlédla však. Hleděla dolů do čiré vody, ve večerním světle světlounce zelené, jež jí sahala skoro ke kolenům, když kráčela po úzké zlaté stezce ke skalnímu trůnu, obklopenému mořem. Sukně, stále otřepané a ušpiněné cestováním a životem v přírodě, přidržovala rukama a nakláněla se k chladné, příjemné vodě, jež se jí tetelila kolem nohou a tříštila jejich půvabné obrysy v netělesné chvění, jako by dívka spíš plula než se brodila. Vytahala si z vlasů všechny jehlice, takže jí visely jako černý vlnivý oblak kolem ramen a skrývaly oválnou tvář, jež se skláněla, aby viděla, kam šlape. Pohybovala se jako tanečnice, pomalu, s malátným půvabem. Šla na schůzku brzy a věděla to. Protože však nic nebylo nejisté, čas byl milostivý; dokonce i čekání bude předzvěstí radosti.

Tu a tam se zastavila, aby se jí voda kolem nohou uklidnila, a občas se sklonila, aby spatřila chvějivou horoucnost vlastní tváře, mihotající se s každou vlnou ubíhající do moře. Odliv byl velmi mírný, bylo téměř bezvětří. Ale Otirovy plachtící lodě byly v tu hodinu již více než na půlcestě k Dublinu.

Usedla na skalní trůn, vyždímala si vodu z lemu šatů a hleděla přes moře, bez netrpělivosti, bez pochyb. Jedenkrát, přednedávnem, vypadala na tom místě nezměrně osamělá a opuštěná, ale i tehdy to byla iluze. Nyní vypadala, jako když jí všechno kolem patří, jako pokojná, milovaná družka moře a oblohy. Před ní přímo na západě klesal sluneční kotouč a zlatil její tvář a tělo.

Malá lodička, útlá a tmavá, náhle vystřelila od severu a vynořila se z úkrytu stoupající linie pobřeží za písčitými králičími poli na druhé straně úžiny. Odpočívala kdesi dál u pobřeží Anglesey a čekala na západ slunce. Nebyla to žádná úmluva, říkal si Cadfael, žádná domluvená schůzka. Neměli čas vyměnit si ani slovo, když byla unesena pryč. Měli jen oporu ve vnitřní jistotě, že loď připluje a že ona tam bude čekat. Tělem i krví si byli naprosto jisti jeden druhým. Jakmile Heledd popadla dech a přijala nevinný únos jako skutečnost, vyrovnala se s událostmi, protože věděla, jak musí dopadnout. Proč by jinak tak zářila a s takovým klidem přežívala čas čekání, odzbrojovala všechna podezření, a dokonce se, kdo ví, s jakou lítostí, namáhala poskytnout Ieuanovi ab Ifor trochu potěšení, než za ně zaplatí trvalou ztrátou. Dcera kanovníka Meiriona konečně věděla, co chce, a šla za tím nemilosrdně, protože nikdo z jejích mužů a pánů neprojevil snahu opatřit jí, po čem toužila.

Malá hadí, neuvěřitelně rychlá Turcaillova dračí loď, jejíž vesla se pohybovala jako jedno, zarejdovala ke břehu, ale nepřistála. Chviličku stála na místě s vesly ve vodě, jako když se pták zastaví v letu, a Turcaill přeskočil brlení a po pás ve vodě se brodil ke skalnímu ostrůvku. Vlasy plavé jako len svítily v karmínově zapadajícím slunci téměř rudě. Vyrovnal se Owainu Gwyneddovi, byl stejně pánovitý, stejně plavý. A Heledd, když na ni opět pohlédli, vstala a vstoupila do moře. Odliv ji táhl s sebou a sukně jí plula. Turcaill se celý lesklý nořil z hlubší vody. Setkali se v půli cesty, ona mu vkročila do náruče a on si ji zvedl k srdci. Žádné velké divadlo, jen vzdálené zazvonění dvojhlasého smíchu dolehlo k těm, kdo stáli a přihlíželi. Víc nebylo třeba, ani jedno z těch dvou mořských stvoření nikdy nepochybovalo, jak to nevyhnutelně skončí.

Turcaill se otočil a rázoval příbojem zpátky k lodi s Heledd v náručí a odliv, ustupující rychleji, jak slunce klesalo, před ním couval třpytivými výtrysky mořské pěny a bosé nohy mu věnčily maličké oblouky duhy. Lehce vyzvedl dívku přes nízký bok svého draka a sám se vyhoupl za ní. A ona, jakmile se postavila na nohy, se otočila a objala ho. Slyšeli její smích, vysoký, divoký a sladký, na tu vzdálenost vyšší než ptačí zpěv, ale pronikavý a jasný jako zvonkohra.

Celá dlouhá řada vztyčených vesel se naráz ponořila. Dráček se zvrtl a rychle vyrazil, šlehaje pěnu, do volného průlivu mezi písečnými mělčinami, které již zlatě vyvstávaly pod modří, ale pro tohoto rychlého plavce byly ještě dost hluboké. Loď spěchala zádí napřed, menší a ještě menší, jako lístek nesený bouřlivým proudem, unášený k Irsku, k Dublinu dánských králů a nepokojných mořeplavců. Turcaill si s sebou odvážel dobrou družku a zplodí spolu nebezpečné potomstvo, jež v budoucích generacích ovládne neklidné oceány.

Kanovník Meirion si nemusí dělat starosti, že se jeho dcera ještě někdy objeví a ohrozí jeho postavení u biskupa, jeho pověst či jeho kariéru. Jistě ji miloval a pravděpodobně jí přál to nejlepší, ale přece jen toužil, aby se ze svého štěstí těšila někde jinde, aby sešla z očí, ne-li z mysli. Přání se mu splnilo. Nemusí si také dělat mučivé starosti, jestli je šťastná, říkal si Cadfael při pohledu na ten skvostný odjezd. Má, co chtěla, muže, kterého si sama vybrala. Při tom zůstane, ať se to otci zdá moudré, nebo nemoudré. Ona měřila jinou mírou a těžko bude litovat.

Černá tečička letící po vodě byla teď na jasném, třpytivém moři stěží viditelná.

„Jsou pryč,“ otočil se bratr Marek a usmál se, „a my také můžeme jít.“

Zdrželi se příliš dlouho. Marek říkal, že to bude trvat nanejvýš deset dní, než se bratr Cadfael vrátí živ a zdráv do své bylinkové zahrady a ke své práci mezi nemocnými. Snad budou opat Radulfus a biskup de Clinton považovat dny jejich toulek za dobře využité, když uvážíme výsledek. I biskup Gilbert asi bude spokojený, že si zachová svého energického a schopného kanovníka, Meirionova dcera zmizí bezpečně za mořem a na skandální manželství se zapomene. Všichni ostatně vypadali spokojení s tím, že to, co mohlo skončit krvavě, dopadlo tak uspokojivě. Nyní šlo o to, vrátit se k rozumnému každodennímu životu a nechat staré křivdy a zášti postupně vyblednout a zapadnout do minulosti. Ano, Cadwaladrovi bude podmíněně vráceno panství; Owain ho nemůže úplně zavrhnout. Ale také mu všechno nevrátí, prozatím. Gwion, který po všech stránkách prohrál, bude slušně pohřben a pán, který ho trpce zklamal, jeho věrnost nijak zvlášť neocení. Cuhelyn zůstane v Gwyneddu a časem bude rád, že se nedopustil vraždy na Bledrim ap Rhysovi, aby pomstil Anarawda. Vlastníma rukama. Knížata, která mohou své, někdy trochu nechutné skutky nechat za sebe vykonávat rukama jiných, běžně unikají všem časným soudům, ale tomu poslednímu neuniknou.

Ieuan ab Ifor se prostě bude muset smířit se ztrátou klamné vidiny poslušné manželky, tvora, jímž by Heledd stejně nikdy nebyla. Skoro ji neznal, takže mu její ztráta stěží zlomí srdce, přestože bude raněna jeho důstojnost. Na Anglesey jsou přívětivé ženy, které ho dokážou utěšit, jen když se rozhlédne kolem sebe.

A ona? Má, co chtěla, je, kde chtěla být, a ne tam, kde ji chtěli mít odloženou jiní. Owain se zasmál, když se o tom doslechl, přestože v Ieuanově přítomnosti ohleduplně zachovával vážnou tvář. A v Aberu čeká ještě kdosi, kdo k příběhu Heledd řekne poslední slovo.

To poslední slovo pronesl kanovník Meirion po hlubokém vzdechu úlevy, když vyslechl a strávil příběh o volbě své dcery, spokojen, že je dcera alespoň v bezpečí — nebo že on sám je konečně vysvobozen?

„Tak vida!“ pravil. „A máme mezi sebou moře.“ Pravda, to byla úleva pro oba. Dodal však: „Víckrát ji neuvidím!“ A znělo v tom stejné množství zármutku jako uspokojení. Cadfael ohledně kanovníka Meiriona nikdy nedospěl k jednoznačnému závěru.

V podvečer druhého dne dojeli na hranice hrabství a podle zásady, že mohou viset stejně dobře za ovci jako za jehně, odbočili, aby strávili noc u Hugha Beringara v Maesbury. Koně si rádi odpočinou a Hugh si zas rád poslechne z první ruky, co se odehrálo v Gwyneddu a jak se normanský biskup snáší s velšským stádem. Čekalo je také potěšení z několika klidných hodin strávených s Aline a Gilesem v domáckém prostředí, které jim připadalo o to příjemnější, že se ho pro sebe zřekli, spolu se světem vně řádu.

Cadfael v tom smyslu pronesl jakousi bezděčnou poznámku, když spokojeně seděl u Hughova krbu s Gilesem na kolenou. Hugh se zasmál.

„Vy že jste se zřekl světa? A přitom se zrovna vracíte z toulky po nejzazším konci Walesu? Bude div, jestli vás dokážou udržet v hradbách aspoň dva měsíce i po tomhle výletě. Pokud já vím, nemáte stání už po jediném týdnu vzorného dodržování řádu. Někdy si kladu otázku, jestli se jednoho dne nevydáte ke Svatému Jiljí, a neskončíte v Jeruzalémě.“

„Kdepak, to ne!“ s klidnou jistotou opáčil Cadfael. „Pravda, čas od času mě svrbí nohy a cesty mě lákají.“ Hleděl do hloubi svého nitra, kde přežívaly staré vzpomínky a zůstávaly svým způsobem hřejivé, ale byly minulostí, jež se nikdy nemůže opakovat a po níž ani netoužil. „Ale když na to dojde,“ dodal s hlubokým uspokojením, „cesta domů je taky docela pěkná.“