Jarmila Pospíšilová

BOTY DO NEBE

I

Obloha ještě zářila šmolkovou modří, podvečerní vítr unášel mraky, bílé a šedavé, na západě podbarvené zapadajícím sluncem až dooranžova. Svět byl zalitý nazlátlým světlem, ve vzduchu byl cítit kouř, někdo pálil listí v okolních zahradách. Jakub neviděl žádný dým, jen o jeho chřípí zavadila vůně podzimního ohně.

Seděl na lavičce pod starou hrušní a u nohou mu ležel pes. Fenka slovenského čuvače Bella. Kdysi ji dostal jako štěně od jedněch místních chalupářů. Pořídili psa dětem za dobré vysvědčení, v pevné víře, že ho budou moci mít v městském bytě. Chovatel se prý dušoval, že jde o výborného hlídače, ale jinak klidné plemeno, a když ji budou denně dostatečně venčit, fenečka bude spokojená i v bytě. Přes léto byla rodina na chalupě a štěněti bylo dobře. Celé dny si s ním někdo hrál, bylo na zahradě a jeho temperament se mohl volně projevit a vybít, aniž by to působilo potíže.

S příchodem školního roku se rodina vrátila do města, psa vzali s sebou a po dvou týdnech celí nešťastní zjistili, že takhle to dál nepůjde. Snažili se fenku venčit, ale pro všechny to byla zátěž. Štěně muselo vydržet dlouhé hodiny samo doma zavřené v bytě, a když se jeho majitelé konečně vrátili domů, dožadovalo se pozornosti. Došlo na rozkousané boty, občasné loužičky a také na hádky, kdo za to může, kdo to uklidí, kdo půjde se psem ven, když prší nebo je něco zajímavého v televizi. Děti se musely věnovat škole, chodily do řady kroužků a fenka byla v domácnosti přebytečná.

Jakub měl psy rád a odjakživa nějakého vlastnil. Když uviděl Bellu, tehdy jí ještě říkali Cindy, ale jemu se to nelíbilo, okamžitě si získala jeho srdce. Bylo to milé temperamentní stvoření, vděčné za lidskou pozornost a šťastné, že může běhat po zahradě. Přejmenoval ji po vzoru dávno zapomenutého televizního seriálu a hned první den si Bella na tu změnu zvykla. Teď mu zahřívala nohy; vždycky si lehala tak, aby se ho dotýkala, a ze všeho nejraději se mu natáhla přes nárty chodidel. Spokojeně podřimovala. Jakub dopíjel z otlučeného hrnku čaj a hleděl do kraje. Krásný a neměnný výhled mu poskytoval jistotu, sem patří, tady má svět svůj pevný a pravidelný řád.

Dům stál na kopci, zahrada se rozkládala na jižním svahu a na rovině kolem stavení. Byla obrovská, měl po celý rok co dělat. Každý den od rána do večera tady pracoval. Jeho zahradnictví bylo v okolí vyhlášené, ačkoli nijak neinzeroval. Na reklamu moc nebyl, nemohl by konkurovat zahradnickým centrům. Ani se o to nesnažil, většinou jimi pohrdal. V Jakubových očích to nebyli zahradníci, jenom lepší šmelináři. Kšeftaři, kteří prodávali to, co nakoupili jinde. Jejich zboží, to byly rostliny vypěstované průmyslově, vyhnané různými hnojivy. Často utrpěly transportem nebo i delším pobytem na výstavních plochách, které měly daleko do vhodných pěstebních podmínek, ne vždy se pak takové draze zaplacené sazenice zákazníkům ujaly. O jeho produkci nikdo nic takového říct nemohl. Pěstoval si vlastní sadbu, sám rouboval stromy, nikdy nic nekupoval, aby to zase prodal. Nabízel pouze vlastní výpěstky, které všem v okolí rostly a prospívaly.

Pravda, nikdy ze své práce nezbohatl. V obchodování se moc nevyznal a ani si nedovedl spočítat, jestli jeho ceny pokrývají náklady. Účetnictví nerozuměl ani za mák, bylo pro něho nepřekonatelným problémem jako řada dalších věcí, v praktických otázkách na něj dohlížel starší bratr.

Jakub se narodil měsíc před porodním termínem s pupeční šňůrou omotanou kolem krku, pořádně přidušený. Porod to byl těžký, než se prodral na svět, pořádně si lokl plodové vody. Zpočátku to vypadalo, že nepřežije, byl slaboučký a tehdy neměla medicína současné možnosti. Svůj život si vybojoval a vyrostl z něj silný chlapec. Měl milou povahu, byl přátelský a pracovitý, nějak přirozeně si rozuměl se zvířaty a v zahradě mu pod rukama všechno rostlo. Ovšem škola mu nešla, nechodil tam rád, učení ho nebavilo a většinou látku ani nechápal. Začalo se šuškat, že je zaostalý, ale on sám to snad ani nevnímal. Vyrůstal v láskyplném prostředí, rodiče mu vynahrazovali vše, co mu chybělo, a o praktické věci se starali místo něj. Když zemřeli, dlouho truchlil a ještě více se upnul na Ludvíka, staršího bratra, který péči o něj převzal.

Jakub se o sebe postaral, domácnost si zaopatřil, zvládal základní nákupy, dovedl jednat se zákazníky a prodávat své zboží, ale ceny vždy stanovil až po poradě s bratrem, pak je dodržoval. V jednání s úřady se neorientoval. Věděl to o sobě a všechno rád přenechal bratrovi. Život na vesnici nakonec nebyl tak složitý, místní ho znali a on věděl, co od nich může čekat. Téměř nic se tu nedělo, vše bylo stabilní a pravidla se neměnila. Jen zvolna umírali ti staří, v jejich domech žili mladí, nebo je často prodali chalupářům, kteří naštěstí do klidného vesnického tempa rádi zapadli.

Byl spokojený, začátek podzimu se letos vydařil, nádherné počasí a stromy v zahradě obsypané ovocem. Babí léto dostálo svému jménu a přineslo slunečné, mimořádně teplé dny, člověku se chtělo být venku. Jakub si tu mírnou a klidnou pohodu užíval, věděl, že j e to jeho poslední podzim. Byl přesvědčený, že se mu čas krátí, cítil, že smrt je blízko. Neděsilo ho to, celý svůj život prožil v zahradě, znal cykly přírody, věděl, že všechno má svůj čas a tuto zákonitost nelze obejít. Nebyl nemocný, jen mu postupně ubývalo sil, ale na to nepotřeboval doktora, aby věděl, kdy má umřít. Nechápal, že ostatní lidé to sami u sebe necítí nebo že se přírodě zpěčují a bojují o delší čas.

Pohladil Bellu a trochu ztěžka vstal. Ona jediná mu dělala starosti. Byli spolu přes deset let, už dávno nebyla tím čiperným štěnětem, co kdysi. Většinu času prospala, poslední dobou často kulhala na přední nohu. Zprvu si myslel, že má něco s tlapkou, zaražený trn nebo kamínek, ale teď už to vypadá na klouby. Také ji trápily chronické záněty uší. Přesto občas, když měla dobrý den, projevil se její temperament a hravost, které s lety neztratila. Bella se po něm tázavě podívala a pomalu se zvedla.

Jsme oba staří, pomyslel si a podrbal ji na hlavě. Vděčně mu olízla ruku, byl to jejich rituál. Doufal, že ho fenka nepřežije, že půjde první. Vždyť co by si tu, chudák, bez něj počala? To jediné ho ještě trápilo.

Rozhlédl se po zahradě. Jabloně za domem byly obsypané, letos byla opravdu bohatá úroda. Jenom těch vos kdyby nebylo. Každý den sbíral spadaná jablka i hrušky, vesměs pobodané tím neužitečným hmyzem. Vzal dva kbelíky s dnešní dávkou a odnesl je do kuchyně. Nedalo mu to, snažil se zachránit, co šlo, a popadané ovoce zužitkovat. Spousta toho přijde do bečky a pak se kvas vypálí. Něco také vykrájel na kompot a zavařil, spíž se utěšeně plnila. Dnes se chystal na svoji specialitu, jablka s křenem. Nikdo v okolí neuměl lepší.

Bella se napila vody z misky a pocákala podlahu, pak se přesunula na své místo v koutě. Jakub si pustil rádio a dal se do práce.

II

„Pomůžu ti to zasadit,“ nabídla se Helena a opatrně složila přepravku plnou sazenic na zahradní pěšinku.

Marie šla za ní a nesla druhou, stejně plnou. „Ne, díky. Odpoledne to udělám, teď si dáme kafe.“

„Ale já ti fakt pomůžu, mám dnes času dost, podívej, co toho máš.“

„Neboj, to zvládnu. Co nezasadím dnes, zasadím zítra. Mám volno. Udělala jsem si prodloužený víkend. Je to všechno v květináčích, těm kytkám se snad nic nestane.“

„No, jak myslíš, ale ve dvou by to bylo hotové raz dva,“ vzdávala se Helena neochotně.

Marie byla trochu na rozpacích, nabídky si vážila a věděla o sobě, že by se měla naučit přijímat pomoc druhých. Lpěla na své samostatnosti a nezávislosti až chorobně. Zálibně přejela očima přes tu spoustu nových rostlinek do její zahrady. Nechtělo se jí spěchat, potřebovala si v klidu rozmyslet, co kam zasadí, u některých kytek to věděla okamžitě, ale mnohým musí teprve vybrat vhodné místo a připravit záhon. V červenci jí dovolená propršela a prosluněné babí léto ji zlákalo, aby si udělala volno teď. Prodlouží si víkend, nejméně do úterka nemá na práci nic naléhavého, bude se věnovat chalupě i zahradě a třeba i trochu lenošit. Možná si zajde na houby, prý rostou, ale sama se ještě do lesa nedostala.

„Já ještě pořádně nevím, co kam přijde, musím si to trochu promyslet. Jenom to vyskládáme, ať můžeš vrátit ty bedny.“

Začaly rovnat sazenice na trávník do stínu pod stromy a Marie za chvilku zjistila, že má problém si vzpomenout, která rostlinka je v kterém květináči. Většina už byla odkvetlá, mnohé již i zatahovaly nať a ona nebyla tak zkušená, aby je podle zbytků listí bezpečně rozeznala.

Původně jela do Váchova zahradnictví poptat se na mladé stromky. Chtěla zasadit jabloň a přesně věděla, co chce. V zahradních centrech jí nabízeli vesměs zákrsky, výjimečně čtvrtkmeny, ona chtěla polokmen. Zmínila se o tom kamarádce Heleně Procházkové a ta ji vylákala do Strážné k Váchovi.

Marie si zpočátku nedělala iluze, pozvolný svah byl rozdělen na nespočet pěstebních terasových záhonů, u plotu byly dva skleníky a řada jakýchsi kůlen, všechno to působilo poněkud omšele. Na konci zahrady nahoře na kopci stál dům, vypadal celkem dost rozlehle. Žádná novostavba to nebyla, zdi obrůstalo psí víno, které se začínalo vybarvovat do ruda, střecha měla patinu času, tašky byly tak zašlé, že původní červená barva vzala zasvé. Okna byla ještě kastlová a jejich rámy volaly po novém nátěru. Přesto dům působil solidním dojmem a Marii se na první pohled zalíbil. Vůbec celé to místo se jí líbilo, mělo svoji poklidnou atmosféru.

Stoupaly ústřední pěšinou k domu. V jednu chvíli před nimi stál zahradník doprovázený velkým bílým psem, ani si nevšimly, odkud vyšel. Do toho prostředí se hodil, byl to už starý muž, ale těžko by určovala jeho věk. Opálená a větrem ošlehaná tvář člověka, který mnoho času tráví venku, rozrytá vráskami, výrazný, trochu zahnutý nos a vlasy skoro žádné. Zaujaly ji jeho oči, průzračně modré a veliké, měl trochu užaslý a zvědavý pohled, skoro jako zvědavé dítě.

„Dobrý den, Jakube, to je moje kamarádka z Kapliček,“ představila ji tak napůl Helena.

„Kovandová,“ doplnila ji, podala mu ruku a pocítila dotyk tvrdé mozolnaté dlaně, kterou práce s hlínou vysušila.

„Chtěly jsme se poptat na nějaké jabloně.“

„Mám stromky, jakou byste chtěla?“

Marie vysvětlila, o co se jí jedná, a zahradník jenom pokyvoval hlavou. Když mu řekla, že by chtěla odrůdu James Grieve, jenom se usmál.

„To už se moc často neprodává, ale je to jedno z nejchutnějších jablek. Škoda že se nedá uskladnit. Vydrží jenom chvíli.“

„Já vím.“

Nechala si poradit, kdy je nejlepší doba pro výsadbu a jak má připravit jámu pro stromek. Domluvili se, že ve druhé polovině října si pro jablůňku přijede. Zatím byla půda moc suchá. Potom se prošli po zahradnictví, když už tu byla. Všimla si, že kromě ovocných stromků a zeleniny pěstuje zahradník také spoustu trvalek. Nechala si povyprávět, co která rostlina potřebuje. Nadchlo ji, že tu vidí vesměs klasické rostliny venkovských zahrad, které se jí vždycky líbily. Když zjistila, jak příznivé má Jakub Vácha ceny, neodolala. Během okamžiku se rozhodla, že oživí záhony, o které se kdysi staral ještě její děda a ona je s bídou udržovala při životě. Vybrala si plno sazenic a zjistila, že je nemá v čem odvézt, neměla u sebe žádnou tašku ani krabici.

„Půjčím vám bedýnky, Helena mi je potom doveze,“ navrhl zahradník a její kamarádka jenom přikývla. Strážná byla malá osada, patřila ke Studánkám a ona ji měla po cestě. Dnes byla v Olomouci, v jednom obchodě s uměleckými předměty nabízela svoje tkané koberce, gobelíny a jinou tvorbu. Domů to vzala přes Kapličky a vylákala Marii k zahradníkovi. Teď ji odveze domů i s bednami. Musela se smát, když viděla Mariino nadšení, ona sama propadla zahradničení už před lety a u Jakuba Váchy bylo těžké udržet se na uzdě, tam se nakupovalo dobře.

„Ten oměj zasadím vedle branky, tamhle do rohu. Ani jsem nevěděla, že existuje víc barev,“ uvažovala Marie nahlas a rovnala květináče vedle sebe. „Světle modrý, bílý a tmavomodrý, sesadím je k sobě, bude to vypadat dobře.“

„Kam dáš ty kosatce?“

„Ještě nevím, možná jim udělám zvláštní záhon. Jeden nebo dva. Líbily by se mi tam vzadu pod zídkou. Představ si, sedm různých barev.“

„Jo, to jsou ty vysoké. Ale máš tu i čtvery skalkové, ty mám ráda, kvetou hned brzy na jaře.“

Nadšeně se dohadovaly a čas běžel.

„A co je tohle, nevíš?“ zarazila se Marie.

„Ukaž… Já nevím. Ale jo, to budou floxy.“

„Já si to snad budu muset popsat. Ještěže ty astry kvetou, ty si nespletu.“

Vyndaly poslední květináče ven, trochu očistily bedny od vysypané hlíny a složily je do kufru Helenina auta.

„Vůbec jsem nevěděla, že ve Strážné je takové zahradnictví,“ nadhodila Marie, když se posadily ke kávě a voňavému štrůdlu.

„Jo, už to není, co to bývalo, ale místní to pořád dobře znají.“ Helena se pustila do vyprávění a Marie vděčně poslouchala. Podobné příběhy ji bavily, ráda se dozvídala podrobnosti o místních lidech i o jejich rodové historii.

„Staří Váchovi měli celkem prosperující zahradnictví a k tomu ještě hospodařili na polích. Za bývalého režimu o pole přišli, Vácha do družstva nechtěl, snad došlo i na vyvlastnění, ale zahradu jim nechali. Družstvo nemělo zájem o pozemek ve svahu pod lesem, rozdělený na terasy a špatně přístupný technice. Co s tím? Kdyby to rozorali jako všechno ostatní, byl by to jen malý kousek pole. A museli by nechat Váchovým přístup do domu. Jakubův otec pak dojížděl za prací do města do fabriky; mohl dělat v družstvu, ale to mu hrdost nedovolila. Zahradnictví drželi dál, víceméně načerno, nějak se to tolerovalo. Jakub dělal se starým Váchou snad odmalička, taky si s těmi kytkami rozumí víc než s lidmi. Nějakou dobu dojížděl s otcem do fabriky, byli nerozlučná dvojice. On je trochu retardovaný, celkem se o sebe postará, ale hlavu na učení neměl, některé věci prostě nechápe. Rodina se o něho vždycky starala a on sám naštěstí pozná, na co už nemá.

Je naučený, že všechny písemnosti od úřadů probere nejdřív s bratrem, sám nic nepodepisuje.“

„To je dobře.“ Marii se vybavil jeden případ z Ořechovic. Tam žil muž asi Jakubova věku, všichni mu říkali Karlík. Místní věděli, co je zač, a brali ohled na jeho stav, aniž by musel mít úřední doklad o nesvéprávnosti. Občas si z něj někdo vystřelil, děti se mu posmívaly, ale nikdo by ho nepodvedl. Byl postižený zřetelně, mnohem více než zahradník, ale protože nikdy neopustil rodnou vesnici dál než do okresního města, neměla jeho rodina potřebu řešit otázku svéprávnosti. Karlíka si nedávno vyhlédl jeden spekulant, který se v Ořechovicích na čas usadil. Místní ho mezi sebe nevzali, ale on o to ani nestál. Párkrát Karlíkovi zaplatil pivo v hospodě, trochu ho poplácal po rameni, tvářil se jako kamarád a Karlík by pro něho skočil do ohně. Pod vlivem toho člověka si vzal několik úvěrů, aniž by o tom vůbec věděl, koupil na splátky elektroniku, ačkoliv nikdy žádnou nepřevzal, podepisoval všechno, co mu ten vykuk podstrčil. Pak se u soudu složitě a zdlouhavě řešilo, jestli ty smlouvy byly vůbec platné. Marie ani neví, jak to skončilo.

„Tak špatně na tom zase Jakub není, je prostě jenom zpomalený.“

„Jé, a co uděláme s tímhle?“ Marie ukázala na zavařovačku s jablečným křenem. Byla to pozornost od zahradníka za to, jak velký nákup udělala. Po příchodu domů ji postavila na kuchyňskou linku a potom na ni úplně zapomněla.

„Coby? Je to tvoje, tak to sněz.“

„A nechceš si ji vzít ty?“

„Já si u Jakuba koupím další, stejně tam jedu. Nebo to snad nejíš?“

„Ale jím, jabka s křenem mám náhodou ráda. Nejedla jsem je ani nepamatuju, ale říkala jsem si, že jestli je chceš, nechám ti je.“ Marie cítila, že by se měla kamarádce nějak revanšovat za její dnešní péči, ale také věděla, že když jí to takto vysvětlí, Helena se naštve. Pomáhala jí z přátelství a také proto, že ji to těšilo, a už několikrát Marii vyčetla, že si sama nedokáže říct o pomoc. Od čeho má člověk přátele?

„No vidíš, tak si to nech. Já si u Jakuba koupím jinou, s tím si nelam hlavu. Ceny má směšné, jak jsi sama viděla.“

III

Zíral na mobil ve své ruce, jako by to bylo něco ohavného, něco, čeho je třeba se štítit. Tak on si dovolí zavěsit mu telefon… Ani domluvit ho nenechal! A ty podmínky, které si diktuje, to je tedy nehoráznost. Tomáš odhodil mobil na stůl a začal nervózně přecházet po místnosti, potřeboval ze sebe dostat narůstající vnitřní neklid.

Během telefonátu s Karlem Tolnerem ho zalily zlost a pocit pokoření, při tom rázném jednostranném ukončení kulminovaly a on měl chuť do něčeho praštit. Nejradši by Tolnerovi rozbil tu jeho pitomou arogantní držku, rozmlátil by mu ji na krvavý cár. Ale věděl, že nic takového udělat nemůže, není to v jeho silách a nic by tím stejně nevyřešil. Tolner ho měl v hrsti a on už nevěděl kudy kam. Zlost se zvolna rozplývala a nastupoval pocit ponížení, sebelítost, bezradnost a strach.

Paprsky podzimního slunce dopadaly šikmo do místnosti a tmavá obrazovka otevřeného, ale vypnutého notebooku se zaleskla jako černé zrcadlo. V tom odrazu uviděl svoji tvář. To má být on, Tomáš Vácha? Byl zvyklý vídat v zrcadle mužně přitažlivou tvář, lehce přidrzlou, jakoby s ironickým výrazem, který mu dodával zdání určitého světáctví. Kdysi v mládí si ten výraz trénoval podle jednoho amerického herce, snad mu byl vzdáleně podobný. Na holky ten nádech cynismu, nebo jak by to nazval, fungoval jako magnet a později se mu to osvědčilo v podnikání. Dalo by se říct, že na ženy působil neodolatelně a na muže neporazitelně. Teď viděl sám sebe jako unavenou, ztrhanou trosku. Ostatně, bylo to snad i jedno, ani se svou obvyklou vizáží by dnes nevystačil. Tolner není žádný zelenáč, na toho laciné triky neplatí a bude tvrdě vymáhat své peníze. Tomáš dobře věděl, že je musí sehnat. Bezpodmínečně, nic jiného mu totiž nezbývá. Nechtěl riskovat setkání s opravdovými vymahači, Tolner se ničeho neštítí, o jeho metodách se šeptá leccos.

Přitom to nejsou zas tak velké peníze, tři sta tisíc, to dnes není bůhvíco. Pro Tolnera znamenají jen drobné a i Tomáš byl donedávna zvyklý na větší částky. Jenomže se přestalo dařit. Obchody váznou, lidi nemají peníze, firmy šetří, kde se dá, a platební kázeň se výrazně zhoršila.

Dlouho se zdálo, že jeho firmy se krize nedotkne, podnikal ve stavebnictví a specializoval se na zemní práce. Se svým společníkem měli za sebou mnoho stabilních let se slušnými zisky. Jenže pak se stala řada věcí téměř najednou a v krátké době bylo všechno jinak. Potkal Kamilu, byla o patnáct let mladší a vypadala jako modelka. Ty její nekonečně dlouhé nohy mu nedávaly spát. Byla si toho dobře vědoma a sbalila ho rychlostí blesku.

Bylo to o tolik jiné než doma, kde vládla poklidná rutina ve všem, i v sexu. Míval pocit, že je snad všechno předem dané, nic ho nemůže překvapit, každý den od rána do večera stejný jako ten předchozí. Nuda, která ho bude provázet až do smrti. S Kamilou si připadal jako dobyvatel, vítěz, cítil, že ona ho obdivuje. Začal se s ní objevovat i na veřejnosti, doma to pochopitelně prasklo. Zpočátku si z toho hlavu nedělal, nechtěl si připouštět problémy, ale Marta bojovala jako lvice, děti měla na své straně. Kamile situace vyhovovala, zdálo se, že rozvod je na spadnutí. A všichni kolem něho chtěli peníze.

Pak potkal Zdeňka Plašila, spolužáka ze studií. Nebyli tehdy zrovna kamarádi, ale znali se. Stejně jako on, ani Zdeněk nedostudoval stavební fakultu, ale později si vzdělání nějak doplnit musel, protože na jeho vizitce se skvěl titul Bc. Titul inženýra by byl jistě lepší, ale aspoň něco. Zvláštní, jak si dnešní doba zakládá na titulech, ale ne už na samotném vzdělání. Tehdy o tom nijak dlouze nepřemýšlel a i teď mu všechny ty soukromé vysoké školy, které prodávají diplomy jako jiný třeba auta nebo boty, mohly být ukradené.

Zdeněk pracoval na krajském úřadě a měl na starosti velmi zajímavé investice. Rozhodoval nebo spolurozhodoval o lukrativních veřejných zakázkách. Když zjistil, v jakém oboru Tomáš podniká, zajiskřily mu oči a rychle se domluvili. Se zemními pracemi se dá skvěle čarovat, když se to trochu umí a stavební dozor není zbytečně zvědavý. Tomáš si s vidinou velkých zisků koupil do firmy dva nové a drahé stroje, úvěr získal celkem snadno. Zpočátku se zdálo, že všechno půjde jako na drátkách, ale pak na jedné akci narazili. Dobře informovaný anonym upozornil policii na podivné praktiky Zdeňka Plašila, a to byl konec. Okamžitě se pozastavila realizace již odsouhlaseného projektu, což v praxi znamenalo, že se stavět zatím nebude a neví se kdy a jestli vůbec. Jednalo se o zakázku, na které si oba měli přijít pořádně na své, navíc se policie a další kontrolní orgány rýpaly i v ostatních hotových zakázkách.

Tomáše ani Zdeňka Plašila zatím nikdo z ničeho neobvinil, oba doufají, že to tak snad vydrží a bouře se přežene. Zdeněk není včerejší, má všude vlivné známé a zdá se, že nikdo nemá vůli něco pořádně vyšetřit. Ovšem pokračovat v rozběhnuté činnosti nelze, to by byla holá sebevražda.

O Zdeňka se nebál, jednak se staral zásadně sám o sebe, jednak si byl jistý, že spolužák se ve světě neztratí. Přinejhorším nastoupí na jiné místo. On na tom byl hůř. Přišel o zakázky, drahé stroje nyní stojí nevyužité na dvoře a úvěr se splácet musí. Do toho po něm Roman požadoval vyplacení, chtěl se trhnout ze společného podnikání. Prý se bude věnovat něčemu jinému. Podle Tomáše se zachoval jako krysa, která opouští potápějící se loď. Naštěstí se to už vyřešilo, s Danou se snad časem nějak dohodne. Ta do ničeho nevidí. Roman, ten mu mohl opravdu škaredě zatopit.

Musel propustit pár chlapů, chtěli odstupné a on si nemínil zadělávat na další problémy. Nejprve zkoušel argumentovat tím, že když nic nemá, nemůže jim ani nic vyplácet, ale Franta Stolička, jejich nepsaný předák, mu jasně naznačil, že když chlapi nedostanou své, budou potíže. I oni leccos věděli a bylo zbytečné si z nich dělat nepřátele. O zakázkách se s nimi sice nijak nevybavoval, ale spoustu věcí mohli pochopit sami.

Banka by mu už rozhodně nepůjčila, tak šel za Tolnerem, a teď to má tady. Ještě mu v hlavě zní ten úlisný monotónní hlas:

„Podívejte se, pane Vácho, pro mě je ta půjčka obchod, víte? A v obchodě já nerad tratím. Totiž, přesněji řečeno, zásadně netratím.“

„Ale kdybyste mi pár dní počkal…“

„Nedělejte ze mě hlupáka.“

Bože, každý jiný by řekl nedělej ze mě vola nebo ještě tak blbce, ale Tolner ne, ten je uhlazený za všech okolností, had jeden.

„Já dobře vím, jak si vaše firma stojí, a znám i vaši osobní situaci. Dost přesně, řekl bych. Pár dní nic nevyřeší. Máme dohodu a já chci své peníze, rozumíte?“ Znělo to téměř měkce a vlídně, přesto se v těch slovech skrývala hrozba. Tolner vyhrožovat nemusel, pověst ho předcházela.

„Pak asi víte, že nemám z čeho…“

„Vím. A mám návrh. Váš strýc vlastní dost rozsáhlé pozemky ve Studánkách.“

Tomášovi na chvíli svitla naděje. Jasně, strýc, to by mohlo být řešení. „Ano, to je pravda.“

„Celkem něco přes šest hektarů, když nepočítám to zahradnictví. Hospodaří na tom družstvo, že?“

„To nevím přesně…“

„Já ano. Měl bych o ty polnosti zájem. Myslím, že bych to tak za tři sta tisíc koupil. Rozumíme si?“

„Ale já nevím, jak…“

Tolner ho ani nenechal domluvit. „Já nic nediktuji. Poraďte si. Nebo sežeňte peníze a vyrovnejte dluh.“

A pak už bylo jenom ticho.

Posadil se ke stolu a bezmyšlenkovitě čmáral tužkou jakési obrazce v poznámkovém bloku, který se tu povaloval vedle pevné telefonní linky. Pravda, strýc na těch polích nehospodaří, děti nemá, všechno to jednou zdědí on a sestra. Tak proč by to nemohl dostat teď, v době, kdy to potřebuje?

Zdánlivě to vypadalo jako snadné a logické řešení, kdyby ovšem nebylo toho váchovského lpění na půdě. Možná by si měl promluvit s otcem, ten má na strýce největší vliv. Starý Jakub je rodinou beztak vycvičený, že nepodepíše nic, co starší bratr předem neschválí.

Jenže s otcem jsou pohádaní do krve. Zamrkal a prudce vydechl, nechtěl si tu scénu ani připomínat, otec byl tak nesmiřitelný. Jistě, hrála v tom roli Kamila, děti, rozvod a celá ta mizérie. Možná by snad, kdyby tušil, co synovi hrozí, svůj postoj změnil. Ale asi ne. Nevěřil by mu, byl by si jistý, že Tolner půjde cestou soudu. A kdyby mu přece nějak vyhrožoval, nutil by ho, aby se s tím obrátil na policii. Ne, otec vůbec nic nechápal, do téhle doby se nehodil. Byl to učitel tělem i duší, idealista a moralista. Musí si poradit sám.

IV

Pavel Svoboda dnes neměl nikde stání, od rána byl nervózní, podrážděný, pořád měl nutkání něco dělat nebo někam jít, potřeboval nějakou aktivitu. Párkrát se k něčemu chystal, ale nakonec si to vždycky rozmyslel. Nedokázal sedět doma sám a mezi lidmi se cítil nesvůj.

Ráno si říkal, že vyrazí do města, obejde pár známých a poptá se na práci nebo nějaký kšeft. Dopolední autobus mu ale ujel a autem jet nemohl, má zákaz řízení a je v podmínce. Navíc je stíhaný za stalking, pochopitelně se cítí nevinný, podle vlastního přesvědčení byl on obětí a doufal, že se to tak také vysvětlí a policie to celé odloží, nebo co s tím vlastně můžou udělat. Další problém rozhodně nepotřeboval.

Napadlo ho, že to zkusí stopem. Vyšel si za Ořechovice a mávl na pár aut, ale nikdo mu nezastavil. Došel až na silnici, které tu ještě postaru říkali státní. Kopírovala dálnici a byl na ní docela hustý provoz. Mezitím jeho odhodlání vyprchalo, ztratil zájem, nechtělo se mu komunikovat s lidmi, tak se rozladěně vrátil zpátky domů. Ostatně, bylo již po poledni, kdoví, koho by ještě zastihl, prostě to dnes zase nevyšlo. Chvíli se motal po bytě, mohl třeba uklidit, ale to se mu nechtělo, podobné práce dělal jen nerad. V lednici našel kus klobásy a ohřál si ji k obědu; neměl na nic chuť, najedl se jen proto, aby zahnal hlad. Uvařil si do svého oblíbeného hrnku kávu, klasického českého turka, vytáhl poloprázdnou krabičku cigaret a rozvalil se v křesle s novinami, které si ráno koupil v trafice.

Venku bylo nádherně, slunce v něm probouzelo záchvěvy aktivity, která se prala s jakousi podivnou letargií. Prostě se nudil a rozkolísanost jeho nálad ho dráždila sama o sobě, nedokázal si s tím poradit.

Asi ve dvě odpoledne se přemohl, vytáhl z kůlny sekačku a přes hodinu sekal trávu. Když skončil, zahrada už zase vypadala docela přijatelně. Pak ještě posbíral popadaná jablka a odnesl je na kompost vzadu u plotu. Zálibně si prohlédl švestky, měl dva stromy, letos byly bohatě obsypané. Měl by je co nejdřív otrhat, bude s tím plno práce, ale na výsledek se už nyní těšil. Do poslední trošky to půjde do bečky, všechno se vypálí. Není nad dobrou slivovici…

Bylo pozdní odpoledne, když s prací na zahradě skončil. Pobyt na čerstvém vzduchu mu udělal dobře, vyčistil si hlavu a na chvíli zahnal ty nepříjemné výkyvy nálad. Na všechno, co ho trápilo, zapomněl a plně se soustředil na jednoduchou práci. Zjistil, že má hlad a dostal chuť na něco pořádného. Dal by si třeba guláš. Doma navařeno neměl a rozhodně se mu nechtělo s tím teď začínat. Maso bylo v mrazáku, ztvrdlé na kost, a než by povolilo, utekla by spousta času. Navíc guláš je dobré vařit dlouho a pomalu, nejlépe chutná, až když se pořádně zaleží.

Rozhodl se, že zajde do hospody. Už pár dní nebyl mezi lidmi, nějak zalezl do své samoty jako jezevec do nory. Trochu piva měl doma, a přestože se rád napil a občas i dost opil, nemusel pít denně.

Ze skříně vytáhl čisté triko a převlékl se z montérek do džínů. Pro tuhle chvíli byl sám se sebou spokojený. Vždyť je mu tak dobře, nic mu nechybí. To by se Radka divila, kdyby ho teď viděla, jak to bez ní v pohodě zvládá. Nevážila si ho. Měla se s ním dobře, ale jí to nestačilo. Není nic jiného než rozmazlená nevděčná mrcha, však ona bude ještě litovat. Při vzpomínce na bývalou partnerku mu po tváři přeběhl nenávistný úšklebek.

V hospodě pod kopcem bylo poloprázdno, jen u stolu v rohu sedělo pár štamgastů a kousek od nich se na svém místě pod oknem tiše opíjel další pravidelný host, zarytý samotář.

Pavel chvilku zaváhal, kam se má posadit. Ke starému Málkovi se mu nechtělo, to by nebyl žádný společník. Štamgasti jeho příchod zaregistrovali, v poměrně prázdném lokále to ani jinak nešlo. Nikdo z nich ho ke stolu nepozval a on do jejich party nepatřil. Potlačil spontánní nápad odejít, tu chuť otočit se na patě a zase zmizet. Okamžitě ho přemohl pocit, že návštěva hospody nebyl dobrý nápad. Mohl by jít domů, jenže co doma? O samotě se nudil, do nekonečna se zaobíral sám sebou a někdy se mu zdálo, že se rozpadá na prach. Postupně mu přestávalo záležet skoro na všem, neřešil, jestli má uklizeno, co jí, jak vypadá. Ztrácel zájem o svět a přestával si dělat plány do budoucna. Utápěl se v představách, jak se Radce pomstí, co jí řekne, až za ním přileze, jak ji poníží.

Ne, domů nechtěl. Má ještě dost soudnosti na to, aby si uvědomil, že samota mu škodí, časem by se taky mohl zbláznit. Měl si vybrat jinou hospodu, v Ořechovicích jsou tři a všechny se uživí.

Nohy ho nesly setrvačně do lokálu, nedokázal se hned při příchodu otočit a odejít, vždyť by to vypadalo hloupě, nebylo by to nic jiného než zbabělý útěk. Proč a před čím? K něčemu takovému přece nemá žádný důvod.

Posadil se tedy k dalšímu volnému stolu a objednal si pivo. Zatímco na ně čekal, uvědomoval si zvědavé pohledy štamgastů. Rád by se s nimi dal do řeči, stál o jejich společnost, ale nebyl si jistý jejich zájmem. Zdálo se mu, že nikoho nepotřebují, vystačí si sami a jsou schopni bavit se spíš na jeho účet než s ním.

„Tak co, mladej, kde ses flákal? Nebylo tě pár dní vidět,“ nadhodil jeden z nich.

Tak přece, byl to vcelku vstřícný pokus o komunikaci a on to přivítal. „Neměl jsem čas,“ odvětil stručně a čekal.

„Jó? A cos dělal?“

Tak ano, vypadá to, že se s ním přece jen chtějí bavit. „Měl jsem kšeft pro kámoše,“ vymýšlel si. V žádném případě jim nemínil vyprávět, že se užíral sám doma. Takhle to vypadá líp a také jim šikovně připomene, že bere kšefty a chodí makat. Třeba mu časem někdo z nich něco dohodí. „Předělával jsem mu na chatě elektriku,“ upřesnil.

„Aha, někomu tady, jo?“

V Ořechovicích bylo pár chat a jejich majitelé se s místními vesměs znali, byl tedy na tenkém ledě. „Ale ne, kousek od Olomouce.“

„Jo ták, tak to jó,“ protáhl obličej jeden ze štamgastů. Zněla v tom pochybnost, nebo snad i výsměch? Pavel znejistěl, ale nechtěl to na sobě dát znát. Ostatní mlčeli.

„A co je tady nového?“ zeptal se jich a rádoby pohodlně se rozvalil na židli.

„O ničem nevím.“

Hostinská před něho postavila pivo.

„Dal bych si guláš,“ vzpomněl si na svůj hlad. No co, nají se, a když se tu zábava nerozproudí, dá si ještě jedno pivo a vypadne. Možná se podívá do hospody dole u potoka.

„Jak to, že nevíš?“ oponoval další ze štamgastů svému parťákovi. „Ptáčkovi přece ukradli auto.“

„Fakt? To kecáte, ne?“

„Nekecáme, je to pravda.“

„Tady?“ Kriminalita už dávno dorazila i do Ořechovic, ale přece jen bylo nepříjemné vědět, že někoho tak blízko okradou.

„Ale ne, ve městě. Ptáčková byla na noční a Honza si vyjel do města, má tam babu. Zaparkoval před panelákem a ráno čumí jak tele, auto je pryč.“

Pavel pochopil, že historka se bude dlouze rozebírat, a zasmál se. „No, to má, chudák, dost blbý. Co na to Ptáčková?“

„Jo, chlapče, ta zuří. Ptáček zatloukal, prý byl jenom u kámoše na nějaké pařbě, mlžil, ale neměl to moc promyšlený, nesežrala mu to.“

„Tak to je teda pech. To mu nezávidím.“

„Víš, ona Zdena není úplně blbá a Ptáček jí už jednou zahnul. Teda asi víckrát, tipoval bych. Ale už jednou mu na to přišla, podruhý už to asi nerozchodí.“

Téma se rozvíjelo a hostinská přinesla kouřící talíř.

„Dej mu to sem k nám.“

Pavel pozvání pochopil, vzal si nedopité pivo a přesedl si. Najednou byl rád, že dnes vyrazil právě sem.

Večer utíkal, vytrvale popíjeli a on už měl trochu v hlavě. Bavili se o jiných lidech, rozebírali místní drby a on se v té společnosti cítil dobře. Zapomněl na chvíli na vlastní starosti, ale dlouho mu to nevydrželo.

„A co u tebe nového? Slyšel jsem, že Radka si našla bydlení v Kapličkách.“

Byla to pro něj překvapivá novinka, skoro měsíc o ní neslyšel, neozvala se mu a on nevěděl, kde ji má hledat. Rád by věděl, kde je, mají si co vyřizovat, ještě spolu neskončili. To nemohla myslet vážně, co udělala. Prostě se sebrala a zmizela, bez vysvětlení. Za to mu ještě zaplatí. Mohl jet za prací do Německa, ale kvůli ní zůstal doma a přišel o tu šanci. Nakonec ho vyhodili i ze zaměstnání, snižovali stavy a propustili ho. Kvůli ní se do toho srabu dostal a ona ho nechala.

„Do Kapliček?“

„Jo, snad by měla bydlet u Věry Drábkové. Ta má barák jak hrad. Nahoře je sama a přízemí má úplně prázdný po starejch. Straší tam úplně sama, ta to ještě ráda pronajme.“

Pavel si nemohl narychlo vybavit, o kom je řeč. Věděl, že to jméno zná, měl by tedy také vědět, o koho se jedná. Pak mu to naskočilo a začal se usmívat. Jasně, už si to vybavil, v duchu viděl Drábkovou i její dům. Tak tam si našla bydlení, myslí si, že se bez něj obejde. To se ještě uvidí.

V

Bylo už kvečeru, slunce se schovávalo za chalupou a Marie věděla, že rychle zapadne. V tuto dobu se stmívalo rychle, a přestože bylo celý den teplo, jakmile se ztratil sluneční svit, kvapem se ochlazovalo.

Rozhlédla se po zahradě, udělala kus práce, přesto ještě mnoho rostlin čekalo na zasazení. Zítra si musí připravit nové záhony na kosatce a denivky. Narovnala se a opatrně se protáhla, už nyní věděla, že ráno bude cítit každý sval v těle.

Odnesla nářadí do kůlny, zamkla ji a vešla do domu. S úlevou si zula zablácené gumáky, nechala je stát ledabyle vedle vchodových dveří.

Zašla do kuchyně, že si udělá něco rychlého k večeři, měla hlad. Na lince stála hromádka nádobí, šálky od kávy, talíře s drobty po štrúdlu ještě od Heleniny návštěvy a sklenice s jablečným křenem od Váchy, na jídelním stole měla roztažené nějaké své papíry, slovník a poznámky k rozpracovanému překladu. Na podlaze bylo našlapáno, protože za celé odpoledne zašla několikrát do domu a rezignovala na věčné přezouvání, dlažba se snadno vytře, tak co. Na křesle se vršila hromada prádla k žehlení, než začala sázet kytky, sebrala prádlo ze šňůry a jen ho tak pohodila.

Vypadá to tu příšerně, pomyslela si, možná bych se měla na ty kosatce vykašlat a zítra si nejdřív pořádně uklidit, napadlo ji. Pak nad tím mávla rukou. Dnes už byla opravdu unavená, navečeří se a pak už jenom setře mopem podlahu, aby si nepořádek neroznášela po domě. Zbytek do rána počká a zítra se uvidí.

Dojídala míchaná vajíčka, když zazvonil zvonek u dveří. To snad ne, koho to sem čerti nesou? Teď večer neměla na žádné návštěvy náladu, chtěla se co nejdříve naložit do vany a jít spát, snad si ještě chvilku číst, než usne.

Poslední sousto jí uvízlo v krku a zkazila si chuť celé večeře. Copak se člověk nemůže ani v klidu najíst? Věděla, že ten, kdo stojí za dveřmi, nemůže tušit, do jaké situace se dobývá, ale v jejích očích ho to neomlouvalo. Neohlášené návštěvy neměla ráda, přímo je nesnášela. Byl to snad jediný pozůstatek městského životního stylu, který jí po přestěhování z Prahy zbyl. A nemínila se ho tak lehce vzdát. Na vesnici to sice chodilo jinak, přesto si myslela, že v době mobilních telefonů je slušnost předem se ohlásit.

Nedomýšlela ani to, že návštěvník nemusí znát její číslo, prostěji to vyrušení vadilo, tím více teď večer, když už chtěla mít klid. Asi stárnu, prolétlo jí hlavou, když si uvědomila, jak moc lpí na svých soukromých rituálech a pohodě.

Za dveřmi stála paní Drábková s neznámou mladou ženou. „Dobrý večer, nezlobte se, že rušíme, ale chtěla jsem vás o něco požádat,“ začala celkem energicky a udělala krůček směrem ke dveřím.

Marie stála jako zařezaná a chvilku doufala, že se to celé snad odbude mezi dveřmi.

„To je paní Vališová, chtěly jsme vás o něco poprosit.“

„Dobrý večer,“ trochu se vzpamatovala. „O co se jedná?“

„Totiž, to je trošku na delší vysvětlování.“

„Aha, promiňte, pojďte dál,“ ustoupila Marie do chodby, aby mohly projít. V létě by je posadila na zahradu, ale to se už nedalo, večery byly celkem chladné.

„Já… promiňte, celý den jsem dělala v zahradě a doma mám hrozný binec,“ vysvětlovala omluvně a bylo jí trapně. Dívala se na svůj domov očima návštěvy a všímala si věcí, které jí odpoledne ušly. Mohla by utřít prach a okna také volají po umytí. Co se dá dělat, poslední dobou toho prostě měla moc. Vybavila si svoji nedávnou návštěvu u paní Drábkové, pošťačka jí tu pro ni nechala doporučený dopis a ona jí ho tehdy nesla. Dům se celý leskl. Na vybavení bylo znát, že už dávno není nové, ale nikde nebyla poskvrnka, všechno čisťounké jako po právě dokončeném generálním úklidu.

Její sebevědomí značně pokleslo, přestože se v duchu přesvědčovala, že jí to může být jedno. Nikdo je nezval, tak co si kvůli nim bude dělat těžkou hlavu. Dívala se na sebe očima precizní venkovské hospodyně a cítila se neschopná, zdeptaná a úplně nemožná. Kdyby skončila o hodinu dříve, mohla mít doma docela uklizeno a tuhle trapnou chvilku by si ušetřila. Kdo měl vědět, že ji dnes přepadne návštěva? Takový binec…

Rychle shrnula své papíry na jídelním stole na jednu hromadu a vyzvala příchozí, aby se posadily. Když si ta neznámá žena odtáhla židli, na níž ležely noviny a televizní program, Marie by se nejraději propadla. Co si o ní musejí myslet?

„Dáte si kávu nebo čaj?“

„Nebudeme vás zdržovat, určitě máte hodně práce.“

Přemýšlela, jestli je to narážka na stav jejího domova, ale než se rozhodla, jak to má brát, paní Drábková pokračovala.

„Paní Vališová bude u mě bydlet v nájmu, musela se odstěhovat z Ořechovic. Má dcerku, chodí tam do školy, tak by se nechtěla stěhovat daleko, aby nemusela Zuzku přehlasovat jinam.“ Drábková byla prostě generál, svoji budoucí nájemnici ani nepustila ke slovu.

„Chápu…“ Marie to vyřkla mírně tázavým tónem, měla chuť se zeptat, A co já s tím? Podívala se na Vališovou, jako by čekala nějaké vysvětlení.

„Vím, že jste angličtinářka, že překládáte atak. Chtěla jsem poprosit, jestli byste mi holku neučila soukromě, chtěla bych, aby na jaře dělala přijímačky na gymnázium, je celkem chytrá a myslím, že místo na druhý stupeň základní školy by mohla jít do primy.“

„Ale já soukromě neučím, mám poměrně nepravidelnou práci.“ Marie sice párkrát v minulosti výjimku z tohoto pravidla udělala, ale skutečně nerada.

„Já vám to pochopitelně zaplatím.“

„O to nejde, já…“ Nejradši by jim řekla, aby se zvedly a šly, cítila, že ji někdo do něčeho tlačí, nechtěla být přemlouvaná.

„Paní Kovandová, na jaře jste přece učila v Babčicích, co jsem slyšela, byli tam s vámi moc spokojení.“

„To je něco jiného, paní Drábková, soukromé hodiny, to je docela náročné, já se obávám…“

„Zuzka je opravdu moc chytré děvče, ale do školy v Ořechovicích chodí až teď od září, na té předchozí škole jim během roku změnili učitele angličtiny, také byla nějakou dobu nemocná a hodně toho zameškala. Teď zase mění prostředí…“

„Víte, já jsem se v létě přestěhovala k příteli, ale ukázalo se, že to byl omyl,“ doplnila ji Vališová.

Marie pocítila hlubokou nechuť, bytostně nesnášela, když se lidé, kteří spolu žijí, vzájemně takto označují. Pro ni mělo slovo přítel zcela jiný obsah a o partnerovi by mluvila právě jako o partnerovi, případně o svém muži, chlapovi. Navíc ta zmínka o omylu; jako by lidé ztratili ponětí o tom, co je to láska, rychle se sbližovali a vzápětí opouštěli, ne, nelíbilo se jí to a nechtěla nic takového poslouchat dnes večer ve své chalupě.

Drábková si zřejmě všimla jejího odmítavého výrazu a znovu se do věci vložila. Marie ji měla celkem ráda, několikrát si spolu popovídaly, hlavně o historii Kapliček, které se Drábková věnovala až fanaticky. Znala příběhy chalup a starousedlíků a to Marii zajímalo. Teď však měla pocit, že je na ni skrze ty vzájemné sympatie vyvíjen nátlak.

Paní Vališová s dcerkou se musely odstěhovat dost narychlo, z jejího partnera se vyklubal násilník. V takovém prostředí se nedá vychovávat dítě, že? Teď jsou u kamarádky a příští týden se můžou nastěhovat ke mně.

„Já vám ale vážně nemůžu nic slíbit.“

Znělo to trošku defenzivně a Věra Drábková toho okamžitě využila: „Tak my jsme se přišly zeptat jen orientačně, dnes jste měla dlouhý den, nebudeme zdržovat. Paní Vališová se za vámi se Zuzkou zastaví příští týden. Malá se vám bude líbit, uvidíte. No, a pak se buď dohodnete, nebo ne.“

To se Marii nelíbilo ani trochu, pokud na něco takového přistoupí, bude to doučování mnohem hůře odmítat. Nenapadlo ji ale, jak by mohla zdvořile návštěvnicím vysvětlit, že o další kontakty tohoto druhu nestojí. Věra Drábková se projevila jako zkušený stratég, zvedla se k odchodu a její společnice ji následovala. Marie se zmohla pouze na to, aby je doprovodila ke dveřím, a rozloučila se s nimi. Věděla, že dnešní večer má už pokažený, toho rozladění se jen tak rychle nezbaví.

VI

Ten telefonát jí dokonale zkazil náladu a úplně vymazal celý krásný den. Od rána byla plná energie a optimistická, jak už dlouho ne. Slunce štědře rozdávalo svůj svit a na ni to působilo blahodárně, stejně jako na většinu živých tvorů. Byla docela spokojená i s návštěvou u té Kovandové, sice se trošku kroutila a nic jim neslíbila, ale taky je úplně neodmítla. To se určitě poddá, a když ne, ona pro dobro věci udělala, co bylo v jejích silách. Víc na ní přece nemůže nikdo chtít.

Věra Drábková odtáhla sluchátko od ucha a zhroutila se do křesílka v předsíni. Pevnou linku měla osazenou ještě klasickým aparátem a byla omezená šňůrou, takovému telefonování již téměř odvykla. Většinou používala mobil a byla v pokušení tohle číslo zrušit. Sama neví, proč to dosud neudělala, snad nějaká setrvačnost, zvyk, možná nedůvěra ve spolehlivost mobilních sítí.

Její bývalý manžel netušil, že ho neposlouchá, a dál naléhal.

„Podívej, já teď prostě potřebuju peníze, už nevím, jak ti to mám vysvětlit. Ten barák si klidně nech, mně na něm nesejde, ale vyplať mě. Dost na tom, že za celý ty leta z něj nic nemám. Patři mi polovina a ty to užíváš celé sama, nemám z toho ani korunu.“

Nechtěla poslouchat, ale jeho hlas si k ní našel cestu, přestože držela sluchátko na klíně. Ten úporný tón, to byl celý on, když něco chtěl, byl neodbytný. Sobec, nic jiného, zuřila. Znovu přiblížila telefon k uchu, trochu opatrně a neochotně, jako by se bála, že se spálí. Ruka se jí chvěla, ale silou vůle se donutila, aby měla pevný hlas: „Teda ty jsi ale sprosťák, Ivane! Ne že bych si o tobě dělala iluze, po tom jak ses tehdy zachoval, ale že budeš mít tu drzost.“

„Hele, netahej sem minulost, já se nechci hádat. S tebou se fakt nikdy nedalo rozumně mluvit.“

„No tak se mnou nemluv. Neslyšela jsem tě pěkných pár let a vůbec mi to nechybělo.“

„Jo, to by se ti hodilo, já se potřebuju domluvit o tom vyplacení. Buď‘ se mnou budeš mluvit, a to tak, že věcně, nebo ti napíše můj právník.“

„A to tak, že věcně,“ neudržela se a začala se pošklebovat. „S kým si, sakra, myslíš, že mluvíš, ty jeden účetnickej šašku!“

„No poslyš…“

„Víš co, nezastrašuj mě, jo?“ Věra už zvládla první nápor, ten úlek se začal vstřebávat, probudila se v ní podrážděná bojovnost. Cítila se v právu, a dokonce si připadala ukřivděná. Pravda, polovina domu patří jejímu bývalému manželovi, ale jí to připadalo nespravedlivé. Nemělo to tak být. Dům postavili její rodiče, ona se sestrou v něm vyrostly, pak se sestra vdala až někam k Domažlicím a doma s rodiči zůstala Věra. Po několika letech se vdala také, s manželem zůstali bydlet v domě, i když Ivan se na venkově necítil dobře. Ovšem v té době byl nedostatek bytů, možnost bydlet v rodinném domě byla vlastně terno. Navíc se Věra nechtěla z Kapliček stěhovat ani za nic a staří Skládalovi byli rádi, že život domu pokračuje, že se tu usadila další generace. Přesvědčili mladé, aby přistavěli patro, tehdy měli možnost získat výhodnou, státem podporovanou půjčku. Věra byla těhotná se starší dcerou a další obytné místnosti se tedy hodily. Ivan nebyl nadšený, bylo mu jasné, že pokud se přístavba provede, na stěhování do města může zapomenout. Vymínil si, že pokud se mají do domu investovat společné peníze, polovina domu se na něj přepíše. A tak to staří Skládalovi udělali, v té době jim to připadalo rozumné, vůbec by je nenapadlo, jak se věci vyvinou.

Dům převedli Věře a Ivanovi, každému připsali polovinu a sami si vymínili věcné břemeno, aby v přízemních místnostech mohli dožít. Úspory, které měli, pak dali Věřině sestře na vypořádání jejího teoretického dědického nároku. Bylo to obvyklé a v principu i spravedlivé, ale Ivan měl pořád nějaké výhrady. Prý dostal polovinu domu, ale přitom si ji musel sám postavit, prostě nic se mu nelíbilo.

V té době získal možnost vystudovat při zaměstnání vysokou školu, na kterou se kdysi nedostal. Skočil po té příležitosti možná i proto, že mu poskytovala únik z prostředí, které ho dusilo. Rekonstrukci domu provedl z převážné části svépomocí Věřin otec s kamarády, tehdy byl ještě při síle. Její rodiče vůbec dělali, co mohli, aby mladým přilepšili. Ivan nemusel skoro na nic sáhnout. Chodili kolem něj po špičkách, jenom aby tu školu dostudoval, a byli pyšní, že budou mít doma inženýra. Za dva roky se narodila mladší dcera a Ivan stále studoval, Věra byla na celou domácnost i dům se zahradou sama.

V té době ještě více přilnula k rodičům, trávívala s nimi celé dny.

Ivan se jí postupně odcizil a ona si toho ani nevšimla. Za další rok dostudoval a dostal v práci lepší místo. Více odpovědnosti i peněz, ale samé přesčasy a služební cesty, opět byl málo doma. Pak přišel ten anonym. Nevěru přiznal téměř s ulehčením a ona to brala jako obrovskou zradu. Prožívala to tak ještě i nyní, po tolika letech. Vždyť mu přece všechno dali, ona i její rodiče, vůbec se nemusel o nic starat, a on se takto odvděčil.

Rozvod proběhl rychle a Ivan se z domu v tichosti odstěhoval. Na děti platil, ale stýkal se s nimi sporadicky, nijak zvlášť se o ně nezajímal. Nevěděl, co to je mít starosti, aby se holky dobře učily, aby byly zdravé, nechytly se žádné špatné společnosti. Na světě bylo tolik nástrah. Až na prahu jejich dospělosti si k nim našel cestu, nebyly to žádné vřelé vztahy, ale styky spolu udržovali a ona tomu byla snad i ráda. Přece jenom, kdyby se s ní něco stalo, mají holky ještě tátu.

Před lety se obě odstěhovaly z domu, skoro současně, musela si zvykat na podivné prázdno. Mají už své rodiny, občas zajedou na návštěvu. Předloni pochovala během půl roku matku i otce a v tom velkém baráku zůstala na všechno úplně sama. A Ivan má teď po tom všem tu nebetyčnou drzost říkat jí, že z domu neměl žádný prospěch. Léta se o nic nestaral, neví, co obnáší jen obyčejná základní údržba a opravy. Nechala vyměnit okna, předělat topení na plyn, dávala nové okapy, bylo toho víc. Vždyť tím zhodnocovala i jeho majetek. A navíc, tu půjčku na rekonstrukci, tu po rozvodu splatila ona, rodiče jí pomáhali. Ivan platil alimenty, jak mu je soud vyměřil, ale navíc nedal holkám ani korunu.

„Tak podívej, já tě vyplácet nehodlám. Máš půlku domu, tak si ji měj klidně dál.“

„To přece není řešení. Já si potřebuju koupit byt!“

Vzpomněla si, že starší dcera něco takového říkala, snad má možnost koupit od města byt, ve kterém zatím žije v nájmu, do osobního vlastnictví. Bylo jí to srdečně jedno a také mu to řekla: „No já ti ho platit nebudu.“

„Podívej, tak ten barák prodáme.“

„Na to zapomeň. Já nic prodávat nebudu.“

„Tak já prodám svoji polovinu bez tebe, už jsem se na to ptal, jde to.“

To byla také možnost, a když si to uvědomila, pořádně v ní hrklo. Ale nedala nic znát. „Tak to zkus. To jsem zvědavá, kdo si koupí půlku domu, když si dnes může vybírat. Baráků na prodej máš všude spousty, stačí otevřít noviny.“

„Já vím, že to není ideální, ale co mám dělat? Nutíš mě k tomu.“

„Nenutím tě k ničemu. Dělej si, co chceš, mě už dávno nezajímáš.“ Zvolna se uklidnila a už zase cítila převahu. Co jí vlastně muže? Půlka domu je její, bude si tu bydlet dál, jeho polovinu si kupovat nepotřebuje. „Měls to dávno přepsat na holky.“

„Jo? Abych měl holej zadek?“

Chtěla namítnout, že ten už přece měl, když si ji bral; bez ní a jejích rodičů by neměl nic, ani by nevystudoval… Ale nepustil ji ke slovu.

„Navíc holky o ten barák nestojí, to jenom ty to nechceš vidět. Obě by přivítaly, kdyby se to prodalo.“

„Nebude se nic prodávat.“

„Zahrada je velká, tam by mohla být ještě další stavební parcela, pak ještě ten záhumenek, ten je taky v místě, kde by se dalo stavět.“

Ano, to byla chyba jejích rodičů, nepřepsali na Ivana jen polovinu domu, ale také všech pozemků, které měli. Byly to nějaké polnosti a malý kousek lesa, tehdy to ani nevypadalo, že půda bude mít zase svoji cenu.

„Přestaň na mě tlačit, svoje jsem ti řekla.“

„A na holky nemyslíš, co?“ zkusil s ní ještě manipulovat. Přepočítal se v odhadu, Věru jeho poznámka doslova rozzuřila a její odpověď zněla jako dlouhá dávka z kulometu. Vyčetla mu, že ji opustil, když dcery byly ještě malé, na všechno byla sama, nevychovával je, nestaral se, tak ať jí teď laskavě neříká, co je pro ně dobré. A ať nezapomíná, že tohle je její domov. Ona odtud půjde jedině nohama napřed. Ještě mu vynadala do zrádců a vypočítavých parchantů a pak najednou samou zlostí nemohla popadnout dech.

„Jo, nohama napřed, už aby to bylo, babo hamižná!“ odsekl jí nenávistně a prásknul telefonem. Cuklo to s ní a zůstala zírat na oněmělé sluchátko. Měla ze všeho mizerný pocit a vůbec se necítila jako vítěz. Tuto debatu nejspíš vybojovala, ale byla to výhra? Problém vyřešený není, budou další boje. Cítila, že se oba dostali někam za limit přípustnosti a řekli si víc, než měli. S Ivanem nikdy neměla dobré vztahy, ale teď mezi nimi vzplála nenávist. Po tolika letech by už měli mít oba klid. Bylo to špatné a ona nevěděla, co s tím.

VII

Tomáš se nedokázal uklidnit, přecházel nervózně po kanceláři jako lev v kleci a také se tak cítil. Nejméně potřetí si prošel seznam uložených kontaktů v mobilu. Nikdy je nepočítal, ale bylo jich hodně, přesto najednou neměl komu zavolat, koho požádat o pomoc.

Domů se mu nechtělo, kde je vlastně doma? Ten byt v činžáku v samém centru města, kde platil hříšně vysoké nájemné, ho nikdy moc neoslovoval, tam se doma necítil. Byla to Kamilina volba, jakési provizorium, než se Tomáš rozvede a oni si budou moct dovolit něco pořádného. Kamila dosud žila v přesvědčení, že dům nebo kvalitní rozlehlý byt ve městě nekoupil pouze proto, aby si na takto nabytý majetek nedělala nárok i Marta, která pěkně ukazovala drápky. Peníze se dají utajit, ale domy se zapisují do katastru nemovitostí.

Uvědomoval si, že Kamila je náročná, vždyť nájemné za toto provizorium bylo skoro takové jako hypoteční splátka za solidní domek. Ne, tam se mu dnes nechtělo, musel by se přetvařovat, dál hrát sebevědomého a úspěšného frajera, a na to už neměl sílu. Bylo mu jasné, že o svých finančních problémech s ní mluvit nemůže, to v žádném případě. Nepochopila by to, měla by ho za neschopného a určitě by s ním nemínila zůstat, kdyby to vypadalo, že budou žít v nedostatku. Přitom sama do společného rozpočtu nijak nepřispívala, sice pracovala, prodávala v jedné parfumerii, ale její plat jí sotva stačil jako kapesné. Oba považovali za samozřejmé, že živitelem jejich domácnosti bude Tomáš.

Byl ze všeho unavený, už nemohl dál. Náhle se mu zastesklo po Martě a po dětech, po těch starých časech, kdy to ještě fungovalo. Vzpomínku rychle zaplašil, co je pryč, je pryč. A také dobře věděl, že ani ve vztahu s Martou to nebylo nikdy úplně ideální, je otázka, nakolik by mu byla v současné krizi oporou ona.

Napadlo ho, že by se měl jít někam opít a potom přespat v kanceláři, nebylo by to poprvé, párkrát to už udělal. Ale na alkohol neměl ani chuť, věděl, že ten neklid se v pití nerozpustí, dnes ne, Tolner ho na pokoji nenechá, musí rychle na něco přijít. Pojede za strýcem, ještě dnes večer, hned, okamžitě.

Rozhodl se a jako zázrakem ze sebe oklepal to divné napětí. V rychlosti zkontroloval, že počítač, tiskárna i kopírka jsou vypnuté, aktivoval alarm a zamkl kancelář. Za chvilku seděl v autě a mířil do Strážné. Cestu z Jílové zvládl za čtvrt hodiny, teď večer byl již mírný provoz.

Během jízdy přemýšlel, jak by měl na strýce jít. Věděl, že je to dobrák od kosti, ale také velký podivín. Měl ho celkem rád, ale nikdy mu úplně nerozuměl, ani se o to nesnažil. Jakubova povaha pro něj byla nečitelná, působil naivně a důvěřivě, téměř dětsky, ale měl i jiné stránky.

Občas překvapil rychlým a přesným úsudkem, nezabýval se příliš logikou věci jako většina ostatních, spíše se rozhodoval intuitivně. A pak na svém názoru nebo rozhodnutí trval s býčí neústupností.

Tomáš tušil, že Jakub nebude snadný oříšek, musí to nějak šikovně navléct. Uvědomoval si, že se předem neohlásil, u Jakuba to snad tolik nevadilo, ale byl z toho trošku nesvůj. Přece jen byl zvyklý domlouvat si svá setkání předem. Vytočil strýcovo číslo a nezúčastněný hlas mu oznámil, že volaný je momentálně nedostupný. To byl celý Jakub, měl svůj mobil vypnutý nebo se mu vybila baterie a on to ani nepostřehl. Někdy si třeba celé dny vůbec nevšiml, že má na displeji informaci o zmeškaných hovorech, mobil se válel na kredenci v kuchyni, jindy na botníku v chodbě, na polici ve skleníku… Bylo s podivem, že Jakub ho ještě nikde definitivně neztratil.

Rychle projel Dobřenicemi a už odbočoval na Studánky, za táhlou zatáčkou brzy uvidí po levé ruce mírný svah Strážné, na něm pár chat a Váchovo zahradnictví.

Branka byla otevřená jako vždycky, vešel a pomalu stoupal nahoru k domu. Slunce už skoro zapadlo a rychle se stmívalo. Za okny kuchyně se svítilo. Působilo to mírumilovně a on cítil, že se začíná uklidňovat. Měl to tu vždycky rád, ten dům byl pro něj symbolem šťastného dětství, časů, kdy byl v bezpečí a nic se mu nemohlo stát. Kdy se to pokazilo? Ne, přece není tak zle, určitě se to napraví. Tady tomu zase věřil.

Stoupal po centrální pěšině k domu. Byl už skoro nahoře, když se otevřely dveře a s hrozivým štěkotem se vyřítila ven Bella. Jakub zůstal stát na zápraží a snažil se v šeru rozeznat návštěvníka. Takhle po setmění za ním už málokdy někdo chodil.

„Ahoj Bello, no pojď sem, ty psisko jedno,“ zavolal Tomáš na fenku. Ta ho poznala, začala nadšeně vrtět ocasem, skákala na něj a pobíhala po cestičce od Tomáše k domu a zpět, kňučela radostným překvapením a chtěla ke svému jásotu strhnout i Jakuba.

„Ahoj strejdo,“ pozdravil a dál drbal Bellu v husté srsti.

„Ahoj Tome,“ usmíval se Jakub a nic neříkal.

„Přijel jsem na návštěvu.“

Za chvíli seděli v kuchyni, kde hrálo rádio, a všude kolem, i na studených kamnech, byly bedýnky s jablky. Vedle dveří stál kýbl s vyrytým křenem a na kuchyňské desce byly na čisté utěrce vyrovnané umyté zavařovací sklenice obrácené dnem vzhůru.

„Teda, strejdo, ty řádíš.“ Tomáš se užasle rozhlížel. „To přece nemůžeš sám spotřebovat.“

„Škoda ty jabka vyhodit, letos je jich moc. Lidi to chtějí, občas si někdo přijde a já prodám.“

Proč ne, pomyslel si Tomáš, Jakubova jablka s křenem jsou vyhlášená a nikdo v okolí tak chutná nemá. Snad to je právě tím křenem. Strýc ho pěstuje v koutě zahrady, kde léta býval kompost, je tam výživná půda, proto mají rostliny zdravé a silné kořeny.

„Nemáš hlad?“

Tomáš si uvědomil, že mu kručí v žaludku, od oběda nejedl, neměl chuť. „Jako vlk.“

Jakub uvařil čaj, bez ptaní ho osladil medem a ukrojil dva krajíce chleba, namazal je štědře máslem, z lednice vytáhl pár koleček salámu, naskládal je na chleba a talíř přistrčil k Tomášovi. „Sedni si s tím kousek dál, ať mi nenadrobíš do jablek.“

Tomáš se odsunul kus od stolu a dával pozor, aby drobty nepadaly, kam nemají. Bella zaregistrovala, že je tu jídlo, přišourala se k němu s tázavě vyzývavým pohledem, prostě škemrala, že chce taky. Chleba mu překvapivě chutnal, přestože si ani nevzpomínal, kdy naposledy měl máslo a obyčejný salám. Kamila hlídala zdravou výživu jako ostříž, věčně držela dietu a na jejich lednici to bylo znát.

Po očku pozoroval Bellu a dál jedl, fenka se nevzdávala. Šťouchala do něj čenichem, tlapku si položila na jeho stehno a upřeně pozorovala talíř. „Tak na, tu máš.“

Belle chutnalo, vyškemrala si další sousto a Tomáš se rozesmál. Jakub se k němu přidal a chvíli se smáli jako děti. Tomáš dojedl a nabídl se, že strýci pomůže. Ten tedy vylovil z hlubin kredence další struhadlo a oba se společně pustili do práce.

„Máš problémy.“ Jakub se ani neptal, znělo to jako konstatování.

Chvíli bylo ticho, Tomáše ta přímočarost a přesnost odhadu překvapila, uvažoval, z kterého konce má začít, pak to Jakubovi vysypal. Nestaral se, jestli to strýc celé pochopí, potřeboval se vypovídat. A Jakub poslouchal, jako když dítě sleduje pohádku nebo napínavý příběh.

„Je to zlý člověk,“ řekl, když Tomáš domluvil.

A to má být všechno? Jasně, Tolner je špatný, ostatně on sám taky není žádný dobrák, ale přece musí najít nějaké řešení. „Máš pravdu, je zlý. Bojím se ho, potřeboval bych, abys mi pomohl.“

„Zbijeme ho,“ řekl Jakub, pohladil Bellu po hlavě a usmál se na synovce.

To se mi snad zdá, on si ze mě ještě dělá srandu, napadlo Tomáše a měl co dělat, aby nevybouchl. Nervozita z dnešního odpoledne byla už zase zpátky, Tolner tu byl s nimi, mezi všemi těmi jablky.

„Jo, to by byla psina, strejdo, ale to nemůžeme. Zavolal by na nás policajty a stejně by to nepomohlo. Prostě mu dlužím hodně peněz a on je chce vrátit.“

„Já vím, zbít ho nemůžeme. Jak moc mu dlužíš?“

To je konečně ta správná otázka, Tomáš skryl úlevné vydechnutí a vyslovil částku: „Tři sta tisíc.“

Jakub se na něho podíval těma svýma pomněnkovýma očima bez údivu a bez pohoršení. „To je hodně. Tolik nemám. Dám ti patnáct tisíc. Zeptáme se táty, kolik má on.“

Tomáš věděl, že Jakub nechává své peníze u jeho otce. Těch patnáct tisíc mohl mít u sebe, před pár dny mu přišel důchod, něco utržil v zahradnictví. Ale taky to třeba jen tak plácnul, kdoví. Bylo to jedno, stejně to nestačí, to mu nepomůže.

„Víš, strejdo, on mně říkal, že když mu nedám peníze, mohl bych mu zaplatit pozemky. Že bysme na něho přepsali ty tvoje pole.“

„To přece nejde. To je špatné.“

„Nemyslím zahradnictví. Jenom ty pole, co jsou v družstvu. Stejně na nich nehospodaříš. Je to, jako by ani tvoje nebyly. Pro tebe se tím ani nic nezmění.“

Jakub na něho zaraženě hleděl a kroutil hlavou. „Půda se neprodává, to se nedělá.“ Znělo to, jako by Jakub recitoval nějakou poučku, to určitě slýchal celé dětství. Bože, ta zatracená selská pýcha! Tomáš věděl, že teď na něho nemá smysl tlačit, mohl by všechno jenom pokazit. Návrh byl venku a musí doufat, že Jakub to časem nějak vstřebá.

„Asi máš pravdu. Nevím, co mám dělat. Můžu tady pár dní zůstat?“ Tomáš doufal, že se schová Tolnerovi a přitom Jakuba zpracuje.

„Můžeš,“ přikývl Jakub a rozkrojil další jablko. „Zeptáme se táty,“ řekl po chvilce.

„Ne, strejdo. Tátu do toho tahat nechci. Mámě by se z toho přitížilo, nechci, aby něco věděli. Nějak to vymyslíme spolu.“

VIII

Karel Tolner se ráno probudil brzy. Celý dům byl ztichlý a on si vychutnával ten klid. Vylezl z postele opatrně, aby nevzbudil Zuzanu. Na rozdíl od něho se probouzela vždy pomalu a neochotně.

Sešel do kuchyně a začal chystat snídani. Snášel na stůl z lednice i ze spíže všechno možné, dnes nebudou nikam spěchat. Posnídají v klidu, každý si dá, na co bude mít chuť.

Za oknem se rýsoval další krásný den, babí léto vynahrazovalo propršené prázdniny. Uvědomil si, že neměl žádnou pořádnou dovolenou. Pořád jsou nějaké starosti. Zatoužil zůstat doma, udělat si pohodu, prodloužit si víkend. A vlastně, proč by to nešlo? Dnes přece nemá v plánu žádné naléhavé jednání, v kanceláři se to pro jednou bez něho nezblázní. Proč se tak honí? Vydělává peníze, aby se měla celá rodina dobře, aby si mohl dopřát luxus, a přitom si toho všeho ani pořádně neužije. Zapomíná žít.

Kluk je už druhý týden na kolejích, začal mu nový semestr. Doma vládne klid, tak proč pro jednou trošku nezvolnit? Počkal, až Zuzana vyjde z koupelny, posadí se ke stolu a dostane do sebe aspoň půl šálku kávy. Věděl, že do té doby bude vnímat sotva napůl.

„Napadlo mě, že si udělám volno. Bude hezky, nevypadneme někam ven?“

Svoji ženu nemusel dvakrát pobízet, za ta léta s ním se naučila využívat každou příležitost. Ničemu se nedivila, zbytečně se nevyptávala, jenom rychle zvážila ten návrh. „Proč ne? Můžeme jít třeba na houby.“

„Jo, zajedeme do Kapliček, tam to v lese trochu znám. Stavíme se na skok u tety.“

„A taky můžeme zajet do zahradnictví k Váchovi, je to jen kousek.“

Trochu ho to zarazilo. Zuzana byla sice nadšená zahradnice, ale potrpěla si spíše na zahradní centra. „Proč zrovna tam?“

„Prý má spoustu skalniček, všechno možné a za pár korun.“

„Tak šetřit přece nemusíme.“

„To ne. Ale on má prý věci, které se běžně nenabízí. Chtěla bych doplnit skalku, po té letošní zimě mi toho dost vymrzlo. Určitě i poradí, jak se co pěstuje.“

Proč ne, nakonec, do Strážné se podívat může, zajímají ho přece ty pozemky, mohli by to rovnou trochu obhlédnout. Pokud šlo o obchod, dokázal se rozhodovat sám, ale s těmi pozemky ho to lákalo nějak víc. Pohrával si smyšlenkou, že je neprodá na stavební parcely, jak původně zamýšlel. Mohl by tam vybudovat něco sám. Domky už ne, těch je všude plno, začínají se i špatně prodávat. Ale třeba něco jako relaxační středisko, penzion doplněný o odpočinkové aktivity, nějaké to centrum zdraví. Alternativní medicína je v módě, tak možná něco tímto směrem. To místo má své charisma, jestli se tedy dá něco takového říct o pozemcích. Zajímal by ho i Zuzanin názor.

„Jasně. V klidu se najíme a můžeme vyrazit.“

Za slabou hodinku už dělal své ženě nosiče. Nadšeně skákala mezi záhony a vybírala další a další rostlinky. Oči jí zářily jako dítěti u vánočního stromku a on si uvědomil, jak moc ji miluje.

„Brzdi, prosím tě. Nebudeš to mít kam dávat.“

Trochu se zarazila. „Do kufru se nám to přece vejde.“

„Do kufru jistě, ale skalku tak velkou nemáš. Uvědom si, že všechno se taky dost rozroste.“

„Neboj. Trochu ji rozšířím a taky osadím pěšinu ke kůlničce, udělám jí květinový lem, bude to pěkné.“ Tak říkali domku na zahradní nábytek a nářadí. „A u plotu udělám trvalkový záhon. Podívej, co tu všechno je, kopretiny, kosatce, rudbekie, oměj, ostrožky, lilie, denivky, ode všeho plno kultivarů. Třeba ty floxy, ty bych mohla dát pod okno z ložnice, víš, jak krásně voní?“

Vzdal to, bylo marné něco říkat. Přepravky, které si vzala z domova, už byly plné, ale zahradníka to nezaskočilo. „Donesu krabici,“ prohlásil a zmizel v domě.

Na zápraží ležela Bella, vyhřívala si své staré kosti na sluníčku a líně si návštěvníky prohlížela.

V kuchyni postával Tomáš a díval se z okna. Jakub prošel za jeho zády do komory a chvíli tam něco přerovnával. Pak vytáhl dvě kartonové krabice. „Zákazníci,“ řekl s úsměvem.

„Jo, vidím a znám je. To je Tolner, víš, co jsem ti o něm včera povídal.“

Jakub se trochu zarazil: „Ten zlej?“

„Jo. Neříkej mu, že jsem tady.“

„Neřeknu,“ nepřestával se tvářit zaraženě.

„Když se o mně nedozví, bude všechno v pořádku,“ uklidňoval ho Tomáš.

Hodně nakupují, dobří zákazníci. Nevypadá zle. Paní je milá, dumal Jakub nahlas.

„Jo, možná že je zlý jenom na někoho, třeba na mě. Běž radši za nimi, ať dobře prodáš.“

Jakub se radostně zazubil. Ano, dnes dobře prodá. Paní hodně kupuje a má květiny ráda. Zmizel za nimi.

Za chvíli byl zpět. Hledal v chodbě staré noviny, na zápraží se válely rostliny, Tomáš nevěděl jaké. Nekvetly a nať byla ostříhaná, z hlíny trčelo jen pár zpeřených listů, které mu byly povědomé.

„Vyryl jsem jí další oměj, v květináči už nemám. Dobře se letos prodává, musíme zase nahrnkovat. Toto zabalím do novin.“ Mluvil překotně, dobrý obchod ho vzrušil. Pak se podíval otevřenými dveřmi do kuchyně, kde byly na stole vyrovnané sklenice jablek s křenem. Výsledek jejich včerejší společné práce. „Dám jim jedny křenový jabka jako dárek. Ještě musím vyrýt růže. Chce růže.“

Tomáš se chtě nechtě rozesmál.

„Tak běž pro ty růže, já ti to tu zabalím a najdu nějakou další krabici, kam jim to dáš, tam ta už musí být taky plná.“

Jakub jenom přikývl a zmizel v zahradě.

Karel se Zuzanou stáli pod jabloní a hleděli do kraje.

„Vidíš to pole naproti?“

„Jo, co má být?“

„To patří Váchovi. Jeho synovec mi dluží. Sice jenom blbých tři sta táců, ale není schopnej to sehnat. Chtěl bych to koupit. Říkal jsem mu, ať se nějak dohodne se strejdou, když mi to převedou na úhradu dluhu, budeme si kvit.“

„Jakou to má výměru?“

„Tohle dělá něco kolem čtyř a půl hektaru, nějaký další pole má kus dál, asi čtyři nebo pět menších kousků, všechno celkem kolem šesti hektarů. Mně se líbí, že tamto je celé jedna parcela, to se málokdy vidí.“

„Myslíš, že by se tam dalo stavět?“

„Určitě. Přiléhá to k silnici, naštěstí není moc frekventovaná, elektřina i plyn vedou kolem a je to těsně vedle zastavěné parcely. Neměl by to být problém. A když, mám přece známé. Mireček je mi dost zavázanej,“ konstatoval spokojeně.

„No jo, Mireček, prý to má nahnuté, nemusí dělat šéfa na stavebním donekonečna, zajímá se o něho kriminálka a tentokrát snad něco doopravdy mají.“

„Vím, proto bych to chtěl vyřídit rychle.“

Jakub se hnal ze svahu, v každé ruce vyrytou růži, a už se chystal, že té paní ochotně vysvětlí, jak je má správně pěstovat. Všiml si, že si ukazují na jeho pole, a zůstal tiše stát. Strnule poslouchal, jak si cosi plánují s jeho půdou. Nerozuměl všemu, ale nelíbilo se mu to.

„Místo je to krásné, dalo by se rozdělit na stavební parcely, ale byla by to škoda.“

„Taky si myslím.“

„Tak co bys s tím chtěl dělat?“

Jakub zíral. Snad by se měla ptát jeho, ta půda mu patří. A budou na ní dál růst brambory a v dalším roce obilí, kukuřice nebo ta zatracená řepka. Prostě je to zemědělská půda určená k obživě a lidi se o ni mají starat.

„Nevím to úplně přesně, představuji si tam nějaký wellness komplex, něco takového.“

Jakub nevěděl, co to wellness je, a ptát se nemínil. Popošel směrem k nim a snažil se tvářit jakoby nic.

„Tak růže jsou tady, za chvilku přinesu ten oměj. Ještě něco? Tady je třeba pěkná dlužicha.“

„Dlužicha? To neznám.“

„Dobrý název,“ uchechtl se Tolner. „Dlužicha, to mi připomíná některé lidi.“

Jakub si nebyl jistý, jestli ten člověk žertuje, nebo ne, zdálo se mu, že v jeho hlase slyší hrozbu. Ironii neměl rád, nikdy jí moc nerozuměl, jeho duše byla nezáludná.

„Jak vypadá?“ zajímala se Zuzana o kytku.

„Je nenápadná, ale pěkná. Dává se třeba ke kopretinám nebo ke zvonkům. Ty mám taky, jestli chcete. Bílé, růžové, světlemodré, tmavomodré, prázdné i plnokvěté. Dlužichu mám červenou a růžovou, ta má panašované listy.“

„Teda, vy vážně máte všechno. Já si to vezmu, i s těma zvonkama, jenom mi prosím poznačte, co je co. A mohl byste mi ukázat tu dlužichu na obrázku, abych měla představu, jak vypadá, a zasadila ji správně?“ Prosebně se na něho zadívala a on byl najednou zmatený. Je zlá, nebo dobrá?

Přikývl, vytahal na pěšinku z pěstebního záhonu sazenice v malých plastových kontejnerech a upaloval do domu najít knihu o trvalkách. Na zápraží uviděl krabici a v ní vyrovnané oměje zabalené v novinách, srovnané tak, že se vedle nich při troše snahy vejdou i ty růže. Tomáš mu podával sklenici křenových jablek strčenou samostatně v igelitové tašce a zabalenou v papírové kuchyňské utěrce. „Aby se to nerozbilo.“

Jakub přikývl, všechno to pobral a z police na chodbě vytáhl odrbanou publikaci, na níž bylo znát, že více než kniha je to pracovní nástroj. Tolnerovi si nechali na obrázku ukázat nejenom dlužichu, ale i mnoho jiných rostlin, které koupili, a Zuzaně už zase zářily oči. Zaplatila mu, dělalo to skoro tři tisíce. Ona měla pocit, že dobře nakoupila, a pro Jakuba to byla mimořádně vysoká tržba. Nechala mu drobné a s úsměvem přijala nabízená jablka s křenem.

V autě si šťastně vydechla: „Necháme ty houby na jindy, co říkáš? Chtěla bych ještě dnes začít vysazovat.“

„Já jsem ti říkal, že toho nemáš brát tolik. Mohli jsme sem jet klidně víckrát.“

„Já vím, ale tomu se prostě nedalo odolat.“

„Tak dobře. Hodím tě domů, stavím se v práci a pak ještě zajedu k tetě.“

Zuzana se spokojeně usmála. Na zahradu se těšila a byla ráda, že jí nebude překážet. K tetě s ním občas jezdila, ale dnes se bez toho docela klidně obejde.

IX

Zaparkoval před kanceláří a do oka mu padla igelitová taška položená na zadním sedadle. Jablka s křenem. Zuzana ani on to moc rádi neměli, vzali si je jen proto, že se to slušelo. Zahradník Vácha jim je nabízel s takovou pýchou a radostí, prostě to nešlo odmítnout. Co teď s tím? Vzal to s sebou, něco s tím udělá, přinejhorším to vyhodí.

„Jé, říkal jste, že dnes nepřijdete,“ ozvala se překvapeně jeho sekretářka.

„Malá změna plánu, jen si něco vyřídím a zase zmizím.“

„Takže vás mám zapírat?“

„Ale ne, on mě stejně nikdo shánět nebude.“

„No, pár vzkazů by tu bylo.“

Karel si ztěžka povzdychl. Dnes neměl na práci náladu, ale za léta podnikání byl zvyklý, že problémy se vyřizují průběžně. Potlačil chuť říct sekretářce, že se na to podívá až po víkendu. „Tak si to dejte do kupy a za chvilku s tím přijďte.“

Přikývla a oči jí sklouzly na tu podivnou igelitku. Všiml si toho.

„Nechcete jabka s křenem? Dostal jsem je jako dárek, ale moc to nejím.“

Zavrtěla hlavou a omluvně se usmála. „Já taky ne, nikdy mi to nechutnalo.“

„Tak nic.“

Cestou do své kanceláře nakoukl do kuchyňky, aby tam strčil ten nechtěný dárek. Na zemi v koutě se válela další igelitka a něco v ní bylo. Přišel blíž a shýbl se k tomu. Bylo tam několik sazenic trvalek v plastových kontejnerech ze zahradního centra. Tak Horáková se zase courala po městě. Minulý týden s ní měl výstup kvůli využívání pracovní doby, nějak si zvykla na dobré bydlo a pořád se někde flákala. Když seděla v kanceláři, v jednom kuse s někým telefonovala, pracovně to bylo jen výjimečně.

Poodhrnul igelit tašky a uviděl oměj šalamounek i s cedulkou, na které byla fotka rostliny a cena. Osmdesát pět korun. Tak oni se Zuzanou stejnou rostlinu koupili téměř za třetinu ceny a byl přesvědčený, že Váchovy kytky budou životaschopnější. Jsou vypěstované v místních podmínkách, a ne z průmyslové produkce. Pak tam bylo ještě několik dalších rostlin, baba utratila pětistovku za pár květináčů, oni málem ani nemohli zavřít kufr, kolik toho za ty necelé tři tisíce bylo. Ne že by musel škudlit, to tedy rozhodně nemusel, ale potěšilo ho to, už z principu ho dobrý obchod vždycky rozradostnil.

Měl by sekretářku seřvat, ale nechtělo se mu kazit si den. Nechá to na jindy, bude to muset řešit, párat se s tím nehodlá, ale přes víkend to ještě počká.

„Vidím, že jste nakupovala,“ nadhodil. Ať vidí, že si všímá.

Olga se trochu zarazila, přiskočila ke dveřím kuchyňky a začala mu vysvětlovat, že jí to přinesla kamarádka jako dárek. Tvářila se provinile, nebo se mu to jenom zdálo?

„Dáte si kafe, šéfe?“ hrnula se k varné konvici.

„Hm… jo, dám.“

Chvilku nato seděl u svého počítače a procházel si maily. Nic zajímavého ani naléhavého tam nebylo. Pročetl si vzkazy, které mu dala sekretářka, vesměs to může počkat. Kávu už vypil, mohl by tedy vypadnout. Mrkl na hodiny, bylo půl jedenácté. Touhle dobou chodívá pošta, když už je tady, počká, jestli něco nepřišlo, a pak zmizí.

„Šéfe, přišel pan Palánek a chce s vámi mluvit.“

Ne, proboha, to bude otrava. Vždyť to nemá řešení… Zamrzelo ho, že jí neřekl, aby ho zapírala, a teď už bylo pozdě něco na tom měnit. Olžin zvonivý hlas musel ten chlap slyšet.

„Ať jde dál.“

A bylo to, jak čekal. Palánek byl jeden z jeho dlužníků. Půjčil mu, vyplatil za něho nějaké exekuce a dohodli se na hodně krátkém termínu, dokdy mu to měl Palánek vrátit. Jako záruku si nechal Tolner převést na svoji firmu Palánkův byt. Když mu peníze v určené době nevrátí, dá smlouvu na katastr, aby se převod zapsal, a na byt bude hledat kupce. Samozřejmě že ten byt měl větší hodnotu než ta půjčka, mnohem větší. Ale to byl prostě obchod, tak se to dnes dělá. Palánka přece k ničemu nenutil, tomu hrozilo, že byt tak jako tak prodá exekutor. V té době mu půjčka od Tolnera připadala jako zázračné řešení.

Teď tu seděl a mlel něco o tom, že Tolner využil jeho momentální tísně. Nabízel Karlovi směšný splátkový kalendář, to by ten svůj dluh umořoval nějakých dvacet let. Na to mu nepřistoupí, je přece podnikatel, a ne sociálka.

„Copak se ani trochu nestydíte?“ zeptal se Palánek při odchodu tiše, skoro pokorně. Prohrál a věděl to. Tolnerovi nestál za odpověď, všechno to byly jen prázdné řeči, na které on neměl náladu. Co by měl taky říkat?

Podíval se na hodiny, pošťačka má dnes zpoždění. Přihlásil se na internet, trochu si zasurfuje, aby ukrátil to čekání.

Z chodby se ozval nějaký šramot a tlumené omluvy. Zůstal sedět zavřený u sebe, nechtěl vědět, co se tam stalo. Slyšel zvuk tekoucí vody z kuchyňky, zvonek u dveří a zase šramot a nějaké drmolení. Pak dvojí cvaknutí vchodových dveří krátce po sobě. Co je to za cirkus? Ne, nebude si kazit náladu, ať je to, co chce, Horáková si s tím poradí. Kdyby ho potřebovala, přišla by mu říct.

Ozvalo se zaťukání na dveře a sekretářka strčila hlavu dovnitř jako na zavolanou: „Pošta už byla. Nic důležitého, jenom účet za telefon a předplatné na noviny, nějaká reklama.“

Ulevilo se mu. „Fajn, tak já padám.“ Vypnul počítač a mezi dveřmi ho napadlo, že by mohl tetě vzít ta jablka.

Za čtvrt hodiny zvonil u vrátek.

„Jé, ahoj Kájo. Prosím tě, žes nezavolal, něco bych uvařila, já dnes…“ Chtěla vysvětlovat, že dnes si ohřála zbytky ze včerejška.

„Tím se netrap, teto, nejdu na oběd, jen na kus řeči.“

„Ale no tak pojď dál. Ráda tě vidím, kde máš Zuzku?“ Posadila ho do obývacího pokoje, to hluboké, měkké křeslo měl vždycky rád. Vytáhla odněkud kus koláče a nabídla mu kávu. Zaváhal, jestli by si neměl dát radši čaj, před chvílí kávu přece měl, ale neodolal.

Vysvětlil tetě, že původně chtěl přijet i se Zuzanou, chtěli si zajít na houby, prý rostou. Každý to říká.

„Ale jo, v lese je teď víc lidí než…“ nemohla rychle najít příměr. „A proč jste nepřijeli oba?“

„Ale, stavili jsme se u zahradníka ve Strážné a Zuzana to tam skoro celé vykoupila, tak jsem ji odvezl domů; chtěla hned začít sázet.“

„U Váchy?“

Chvilku si povídali, co je u nich nového. Karel si o sobě myslel, že vyprávět umí, ale teta byla nějaká nesoustředěná. Myšlenky jí těkaly bůhvíkde.

„Víš, tak mě napadá… Chtěla jsem se tě zeptat, za kolik by se dal tento barák prodat?“

„No počkej, teto, snad to nechceš prodat?“

„Ne, já ne. Ale jak víš, půlka patří Drábkovi, včera mi volal, chce vyplatit, nebo prý ten svůj podíl prodá. Tlačí na mě. Sice jsem ho odbyla, ale nevím, co vlastně může.“

Rozebral to s ní a nakonec ji i trochu uklidnil. Prodat polovinu domu je dost obtížné. I kdyby se to nakonec podařilo, rozhodně to nepůjde tak rychle, jak by Drábek potřeboval.

Pak ho něco napadlo: „Teto, jestli potřebuješ peníze, já ti můžu půjčit.“

„Díky, ale ne. Mně se kvůli němu nechce zadlužovat.

To on mi dluží, a mnohem víc než peníze.“

Karel se trochu ošil, ukřivděné ženské řeči poslouchat nechtěl. Tetu měl rád a fandil jí, dobře věděl, že to neměla lehké, ale netušil, co by jí měl říct. Ona ani nebyla jeho přímá teta, jen jí tak říkal, byla sestřenicí jeho otce. Stýkali se často, byli si blízcí.

„Nebo bych třeba tu Drábkovu půlku mohl přímo koupit, kdybys chtěla.“

Zarazila se, to by mohlo být určité řešení. Ale ne, Karel by taky pro nic za nic nekupoval půlku domu, kdoví, jak by se potom domlouvali. A když to zůstane Drábkovi, jednou to po něm zdědí její holky, a tak to bude správně.

„Jsi hodnej, díky, ale nechci tě s tím už dál otravovat. Tak kdy teda přijedete na ty houby?“

X

Mokrá dlažba voněla saponátem a nic už nepřipomínalo ten hloupý incident. Byla to vlastně maličkost, takové věci se stávají, přesto to bylo celé nepříjemné. A Olga se definitivně rozhodla. Dá výpověď a přijme nabídku své kamarádky na společné podnikání.

Trochu se obávala, že dává všanc letité přátelství, za ty roky, co dělá u Tolnera, častokrát viděla, jak peníze kazí dobré vztahy. Je jedno, jestli jde o dělení zisku nebo o úhradu dluhů, v případě peněz se lidi většinou neshodnou. Snad to zvládnou, obě k tomu projektu přistupují opatrně, už leccos zažily.

Olze se líbil hlavně ten nápad, obchod s potřebami pro seniory. Věřila, že něco takového má budoucnost a časem se mohou nabalit i příbuzné aktivity, třeba pořádání zájezdů. Vždyť kolik seniorů se chytá na nejrůznější letáky firem, které nabízejí výlet spojený s reklamní akcí. Pak jsou z toho nešťastní, protože z výletu nebylo skoro nic a ještě jim někdo vnutil předražený nesmysl, který by si jinak nikdy nekoupili. Bylo jí těch starých lidí líto. Mnozí se nechali nachytat proto, aby našli rozptýlení v samotě, v nudě stereotypních dnů. Neměla ráda, když někdo využíval slabinu druhého. Proto také chtěla odejít od Tolnera. Původně se jí ta práce líbila. Dokud běžela realitní kancelář standardně, bylo všechno v pořádku. Měli vždycky dost zakázek, Tolner byl šikovný obchodník. Klienti byli také většinou spokojení, ti, kteří prodávali, i ti, co kupovali. Ve firmě vládla pohoda. Pak přišla hospodářská krize a realitní trh začal stagnovat. Spousta lidí se dostala do úzkých, potřebovali peníze a banky byly opatrné. Tolner peníze měl a chtěl víc. Našel nový prostor pro svoje aktivity.

Zdálo se jí, že se změnil, začal být nenasytný. Vydělával snad stále víc a víc a pořád neměl dost. A byl na sebe tak pyšný. Kolik lidí doslova zničil, stydět by se měl! Nechtěla by být na jeho místě, bylo dost těch, kteří ho nenáviděli, a pořád přibývali další. Už několikrát jeho obchody vyšetřovala policie. Pohyboval se na hraně a zatím vždycky vyklouzl. Hodně si věřil, ale jednou určitě šlápne vedle. Nechtěla u toho být, musela by běhat po výsleších; vypovídat proti němu by se bála a lhaní nesnášela.

Třeba ten Palánek, co tu dnes byl. Ještě před pár měsíci dlužil asi tři sta padesát tisíc v exekuci, ale měl dvoupokojový byt. Hezký, cihlový s lodžií a na dobré adrese. Však ona si pořád dovede spočítat, za kolik se dá prodat.

I teď, když ceny stagnují. Dnes je z něho bezdomovec. Ano, exekutor by mu ten byt prodal, o tom nepochybovala. Ovšem rozdíl v ceně by Palánek dostal a měl by aspoň něco. Teď nemá nic, zato Tolner zase jednou nehorázně vydělal.

Palánek od něho vypadl celý roztřesený a jí se zdálo, že zadržuje pláč. Divné, u chlapa, prolétlo jí hlavou, ale vzápětí se sama v duchu napomenula. Proč by chlap nemohl plakat, když ho někdo zničí? Nejspíš ji neviděl, nesla si z kuchyňky kávu a on do ní vrazil. Hrneček se převrátil na podšálku a horká káva chrstla přímo na něj.

„Promiňte,“ omlouvala se mu. „Ukažte, ale ne, polila jsem vám bundu.“

Byl zjevně překvapený jejím přístupem, asi s ním už dlouho takhle nikdo nejednal. „Ne, to byla moje chyba,“ drmolil.

„Pojďte, trochu to vyčistíme, ať tam nemáte flek.“

„Ne, to nechte, to je dobrý.“

„Ale houby, vyčistíme to raz dva, dejte mi tu bundu, bude to jenom chvilka.“

Sundal si džínovou bundu a trochu nesměleji Olze podal. Zavadila o igelitku s těmi křenovými jablky a málem ji smetla.

„Sakra, to je šéfovo.“

Palánek ji jen odevzdaně pozoroval. Byla zručná a rychlá, za chvilku mu podávala vyčištěnou bundu.

„Jé, máte to i na kalhotách.“ Podala mu navlhčenou houbičku se saponátem. „Očistěte si to, pojďte sem.“

Palánek vešel do kuchyňky a zrovna zazvonila pošťačka. Olga s ní pár minut ztratila, v poště nebylo nic důležitého, ale s doručovatelkou se trochu znala. Vyptávala se jí na obyvatele jednoho domu tady v ulici, pořád se tam mění jména a věčně někomu z nich nosí úřední poštu. Nikdy nejsou doma a zásilky si nepřebírají, divné… Olga o nich nevěděla nic, snad jen, že majitel pronajímá jednotlivé pokoje jako ubytovnu. Asi načerno. Nechtěla se o to radši starat.

Když to probraly, trochu si poklábosily ještě o tom, kde byly na dovolené. Po nějaké chvíli se s pošťačkou rozloučila a šla do kuchyňky za Palánkem. Nohavici už měl vyčištěnou, byla na ní pořádná mokrá skvrna, ale to uschne, snad tam nebude flek od její kávy. Ten člověk neměl na rozhazování.

Byl skloněný nad jejími rostlinkami a dlaní smetal rozsypanou hlínu z podlahy. Nejhůř to odnesl oměj a plnokvětá kopretina.

„Nezlobte se, já jsem do toho nechtěně kopnul, vůbec jsem si nevšiml, že tu je něco na zemi.“ Palánek byl celý rudý rozpaky a ruce se mu třásly.

„Vždyť se zas tak moc nestalo, hlínu zameteme, nic se neděje,“ snažila se ho uklidnit.

„Já… Moc se omlouvám, asi jsem vám ty kytky rozšlapal.“

„Ale ne, nic moc jim není, jenom trocha vysypané hlíny.“ Nebyla to pravda, musel do té tašky kopnout pořádně, oměj i kopretina byly z kontejneru venku, hlína se vysypala na podlahu přes půl kuchyňky, astry byly polámané, ale držely pohromadě, ostatní kytky měly trochu odsypanou hlínu. Snad se to nějak zachrání.

„Já vám to zaplatím.“

„Ne, prosím vás, to nechte být.“

„Ne, já tady nezůstanu nic dlužný, na pár kytek se ještě zmůžu.“

Bylo jí ho líto. „Ty kytky nejsou firemní, jsou moje, tak už o tom nemluvte.“

„Tím spíš, vy jste hodná.“

To nevyslovené rozdílné hodnocení ji dojalo a zahřálo na duši. „Už toho nechte. Ony to přežijou, odpoledne jedu na chatu a ještě dnes je zasadím. Vážně se nic neděje.“

Nakonec ho uchlácholila a vystrkala z kanceláře. Pak rychle zametla tu rozsypanou hlínu. Tolner se při odchodu jen zastavil u dveří, natáhl ruku, aby si z linky vzal ten svůj jablečný křen, ničeho si nevšiml. Jak za ním zaklaply dveře, pustila se do úklidu.

Opatrně naskládala rostlinky do tašky, snad se vzpamatují. Šéf ji stejně naštval, hned si všiml, že byla na nákupu. No a co, proboha? Vždyť šla koupit nový toner do tiskárny a květinářství měla po cestě. Radši si rychle vymyslela tu kamarádku, nestála o další kázání. Minulý týden ji sjel jak malou holku, copak ona se tu fláká? On její práci ani nevidí, považuje ji za samozřejmost. A plat taky není nic moc, nedá jí ani o korunu víc, než by musel. Poslední dva roky dostává jen základ, žádné odměny. Teď, když se práce tak těžko shání, se vůči ní chová doslova povýšeně. Ne, tohle opravdu nemá zapotřebí.

Ještě před časem by si říkala, že tady přece jen má nějakou zaměstnaneckou jistotu. Tolner bude sekretářku potřebovat vždycky. Podnikání, to je risk. Nemá žádné zvláštní úspory, žije sama a ke všemu splácí byt. Opravdu váhala.

Cítila, že Tolner se řítí do problémů, jednou od něho dají ruce pryč i ti jeho známí, každý si bude hájit vlastní kůži. Palánek třeba podá trestní oznámení, už nemá co ztratit, tak se aspoň pomstí. A když ne on, někdo jiný se určitě najde. Možná že policie už i něco vyšetřuje a každým dnem tu zaklepou na dveře. Dlouho to trvat nebude.

Karla Tolnera znala přes patnáct let. Vždycky měl dobrý obchodnický instinkt a dokázal se včas stáhnout, jeho úspěch byl založený na správném odhadu rizika. Poslední dobou tu schopnost nejspíš ztratil, je spokojený sám se sebou, snad si myslí, že si může dovolit všechno.

XI

Alena Hudcová utírala talíře a rovnou je uklízela na místo, pak ještě setřela kuchyňskou linku. Rezolutně drhla pracovní desku, soptila vztekem a potřebovala uvolnit výbušnou energii. Za všechno může ta mladá mrcha, kam dal její Dušan oči? Copak vůbec nevidí, co je zač?

Dnes se tak snažila, potřebovala uvolnit mrazák a vytáhla poslední kus zvěřiny, měla tam kančí hřbet a kus kýty. Pořád to schovávala, až bude nějaká slavnostní příležitost, že na to málem zapomněla. Řekla si, že je nejvyšší čas maso spotřebovat, a rozhodla se, že ho upeče k večeři. Dušan měl zvěřinu moc rád.

Dala si záležet, maso pekla pomalu, vonělo celým domem. Mladí se zdrželi ve městě a přijeli o něco později, než čekala, ta fiflena se jenom smála, protáhla se kolem a sotva ji pozdravila. Mířila si to rovnou nahoru k Dušanovi, jako by tady už byla doma. A její syn se vlekl s plnými taškami za ní. Ona se tady snad vážně usadí…

„Dušánku, tak za půl hodiny bude večeře, upekla jsem kančí, přijď potom dolů, ano?“

„Mami, voní to hezky, ale já teď nemůžu, stavím se když tak později. Nebo nám to dej s sebou, my si to pak ohřejeme.“

Chtělo se jí poznamenat, že večeři má pro něho, tu jeho ženskou nezvala, ale spolkla to. Uvědomovala si, jak netaktické by to bylo. Její syn z ní úplně zpitoměl, chodí spolu dva měsíce. Občas si říkala, že každou chvíli vyprchá ta prvotní zamilovanost… Ta ženská ho nejspíš utáhla na postel, na co jiného? Byl dlouho sám, a teď se může zbláznit z takové fuchtle.

„Děkujeme za nabídku, maminko, ale my za chvilku odjíždíme. Možná se najíme někde venku,“ připojila se drze k jejich rodinné rozmluvě.

Alena zalapala po dechu, byla si jistá, že ji nikdy nevyzvala, aby ji ta ženská takto oslovovala, pro ni je snad pořád paní Hudcová. Střelila pohledem po Dušanovi, přece by ji mohl aspoň napomenout, ale ten se raději rychle pro něco shýbl. Bylo jí úplně jasné, že mu na zem nic neupadlo, ani ty tašky si nemusel přerovnávat, jenom jí prostě uhnul pohledem, pokusil se vyklouznout z komunikace.

„A kam se chystáte, slečno Rampachová? Vždyť Dušan teprve přijel, potřebuje se najíst a trochu si odpočinout.“

„Ano, teprve jsme přijeli, ale ještě máme nějaké plány. Jedeme do Olympie, mám tam v jednom butiku odložené kožené sako, je zlevněné. A pak si zajedeme na večeři, možná do thajské restaurace.“

„Dušane, proč chceš jezdit někam na večeři, když máš jídlo hotové? Zvěřinu máš přece rád.“

Její syn mlčel, zato se ozvala ta jeho, už skoro bojovně: „Já zvěřinu nejím a ten dnešek máme naplánovaný už dlouho.“

„Dušan mi ale nic neříkal.“

„A copak vám to musí hlásit? V pětatřiceti?“ To už jí opravdu odsekla, otočila se na schodech, mrskla kabelkou, až jí praštila o zábradlí, a zmizela v patře.

„Mami, prosím tě, nech ji být,“ ozval se tiše Dušan.

„A copak jí něco dělám? Vždyť jsem s ní ani nemluvila.“

„No právě, víš co, teď to řešit nechci, ahoj.“ A zmizel za ní.

Alena zabodla naštvaný pohled do jeho zad a zavřela se v kuchyni. Co s tím teď bude dělat? Osud pečínky ji zdaleka netrápil tolik jako raněná pýcha a mateřské zklamání. Vždycky si sousedkám a komukoliv, kdo byl ochoten naslouchat, stěžovala, že je to hrozné, mít na krku dospělého syna. Není schopný si najít pořádnou ženskou, líbí se mu doma, maminčin servis mu plně vyhovuje, ale co s ním jednou bude, až ona tady nebude? A která ženská by se netěšila na vnoučata, roky jí utíkají a Dušan si dává načas.

Pravda byla trochu jiná, tahle Darina Rampachová je během posledních let už třetí Dušanova vážná známost. Žádná se Aleně nelíbila, s žádnou se nesnesla a nakonec je všechny z domu vyštípala. S Dušanem zůstala poměrně záhy sama, jeho otec je opustil, byli na sebe hodně vázaní. V žádném případě by si nepřiznala, že na jeho partnerky žárlí a syna chce udržet pro sebe. Namlouvala si, že pro něj chce jenom to nejlepší, dnes je svět přece plný různých vypočítavých potvor. Která matka by nebyla ve střehu?

Nevěděla si rady, nechtělo se jí vzdávat boj, ale bylo jí jasné, že v tuhle chvíli by se Dušan mohl postavit na stranu té ženské. Tomu chtěla za každou cenu zabránit. Však on časem prohlédne, musí jenom něco vymyslet, aby všechno uspíšila. Bylo by dobré, kdyby zjistila, co je vlastně ta Rampachová zač. Je jí jistě přes třicet, vypadá dost protřele, ta má určitě bůhvíjakou minulost. Možná by mohla vyvolat u Dušana žárlivost. Pár faktů, k tomu nějaká ta polopravda, pár otázek, které vzbudí pochybnost, a Dušan se nechá zviklat. Pak se mladí párkrát pohádají a ona se už postará, aby její syn zase ocenil spolehlivé mateřské zázemí.

Podívala se na hodiny, měla by jít. S Věrou byla domluvená na večer, už nějakou dobu se neviděly. Rozhodla se, že s sebou na návštěvu vezme kus té upečené divočiny. Aspoň si dají něco dobrého. Pak to s ní celé probere.

„No to je paráda, zvěřinu jsem neměla, ani nepamatuju. A víš co, dáme si k ní jablečný křen, byl tady náš Karel a přinesl mi skleničku. Má ji od Váchy,“ brebentila Věra Drábková a chystala talíře.

„Od Váchy?“

„Jo, byli tam prý dnes nakupovat nějaké skalničky nebo co a k tomu dostali i sklenici tady toho,“ poklepala lžičkou na zavařovačku postavenou na lince.

„Tam už jsem nebyla jak dlouho. Možná bych tam měla taky vyrazit, chtěla jsem v zahradě vysadit nějaké nové stromy.“

„Jo, tak si tam zajeď. Otec vždycky říkal, že nejlíp rostou stromy od zahradníka z okolí, nemá cenu nic dovážet. Je to vypěstované v místních podmínkách a líp se to ujme. Vždycky jsme sázeli stromy na podzim.“

„Což o to, já bych jela, ale musím se domluvit s Dušanem, kdy bude mít čas, mám ti s ním teď trápení…“ A začala vyprávět kamarádce o svých problémech.

„Všechno je to nalevačku, mně se zase ozval Drábek.“

„Kdo?“

„No Drábek, můj bejvalej.“

„Aha, promiň. Já o něm neslyšela už tak dlouho, až jsem zapomněla, že vůbec existuje. A co ti chtěl?“

„Na jez,“ přistrčila k ní Věra talíř s masem a s jablečným křenem, druhý položila před sebe a na stůl postavila košík s chlebem.

„Tak co chtěl?“

„Ani se mi o tom nechce mluvit, prý chce vyplatit z půlky baráku.“

„To si dělá srandu, ne?“

„Ne, myslí to vážně. Ale nic nedostane. Jez.“ Věra si ukrojila kus pečínky a labužnicky ji vychutnávala. „Máš to dobrý.“ Pak si nabrala trochu křenu. Alena ji napodobila a obě chvíli mlčky jedly.

„Tak co ten Drábek, co s ním budeš dělat?“ Aleně to nedalo, přece jen ji starosti druhých zajímaly. Měla Věru docela ráda, ale do jisté míry ji těšilo, že i ona má nějaké trápení.

Lišily se svými povahami, neměly stejné zájmy. Alena byla zvědavá, málokdy jí něco uniklo. Byla to ona, kdo Věru zásoboval novinkami. Ta si nejrůznější klepy sice ráda vyslechla, ale nijak aktivně je nevyhledávala. Dokázala celé hodiny vysedávat nad knihami, zajímala ji historie Kapliček a okolí, to Aleně docela imponovalo, ale ji samotnou by to nebavilo. Jediné, co je spojovalo, byla skutečnost, že obě vychovávaly svoje děti samy, oběma odešel manžel a musely se s tím vyrovnat. Na malé vesnici, v době, kdy se něco takového stávalo jen výjimečně, to neměly lehké, tak prostě držely spolu.

„Naštval mě, co ti budu povídat. Vždyť víš, jak to bylo. Na nic tady nesáhl, do ničeho nedal ani korunu. Holky rostly bez táty, výživné z něho lezlo jak z chlupaté deky a on má ještě tu drzost, to já nepochopím!“ Věra se rozčílila, dnes už ze stejného důvodu poněkolikáté. Popsala kamarádce celý telefonát i názor Karla Tolnera, ten se přece jen v podobných věcech vyzná. Během hovoru se ládovala dobrým jídlem, jako by se posilovala před bitvou.

„Já ti fakt nezávidím. Mně sice leze na nervy ta Dušanova ženská, ale zatím to prachy nestojí. Barák je naštěstí můj, a když mi nebudou po chuti, můžu je vyhodit oba. Myslím, že Dušan časem dostane rozum. A co ta tvoje nájemnice? Bude se sem stěhovat, nebo sis to rozmyslela?“

„Jo, včera tu byla a dnes mi přijela definitivně říct, že to bere. Už jsem jí dala klíče a zítra si sem začne vozit věci.“

Chvíli rozebíraly životní peripetie té mladé ženy a jiných lidí a čas jim příjemně ubíhal. Pak Věra párkrát říhla a omluvně se usmála, bylo jí to trapné. Přejela si rukou po tváři: „Je tu nějak vedro, nezdá se ti?“

Alena cítila horko v obličeji a měla pocit, že jí nějak divně šplouchá v břiše. Přikládala to svému rozčilení s Dušanem, ta ženská jí prostě zkazí i radost z jídla.

Na Věře bylo znát, že jí není dobře. „Otevřu okno,“ pokusila se vstát od stolu, ale převrhla židli.

„Co je ti?“ Alena se k ní sklonila a snažila se ji zvednout, když vtom sama pocítila zvláštní nevolnost. Začala říhat a tváře ji úplně pálily.

„Je mi zle,“ řekla Věra a pokusila se vstát, držela si rukama břicho.

Snad to maso nebylo zkažené, přece jen jsem ho měla v mrazáku dost dlouho… Ale ne, to není možné, přece bych to poznala, navíc je důkladně propečené, uvažovala Alena. Horko se jí šířilo po celém těle a bylo to nepříjemné. Tváře a čelo jí podivně brněly, nikdy nic podobného nezažila, to protivné mravenčení se rozlévalo dál. Stále říhala a bylo jí to trapné. Chtělo se jí zvracet, měla strach, že v sobě neudrží obsah žaludku a před Věrou se znemožní. Už se nestarala o kamarádku, měla co dělat sama se sebou. Musí se dostat do koupelny.

Udělala pár kroků a upadla, tělo jí zachvátila křeč, až ji celou polil pot. Co tohle je, proboha? Podívala se k oknu, kde na malém stolku ležela její kabelka, má tam mobil, musí zavolat oběma sanitku, tohle není jen tak. Hlava ji bolela tak nějak divně, jako by jí uvnitř něco rostlo a tlačilo se to ven, měla pocit, že jí hlava každou chvíli pukne, a k tomu jí hučelo v uších. Pokoj se jí zdál nějaký divný, jako by se proměnil, měl jiné dimenze, tvary najednou nebyly pevné, obrysy se jevily zprohýbané, všechno bylo zamlžené. Barvy se úplně vytratily a ona viděla zeleně, jako by se dívala přes školní pravítko. Neměla čas o tom přemýšlet, začínala se dusit, lapala po dechu a toužebně hleděla na svoji kabelku. Snažila se posunout blíže ke stolku, na kterém ležela, ale nemohla se ani hnout. Viděla, že Věra leží kousek od ní na koberci potřísněném zvratky. Alena se svíjela v křečích, tělo měla zalité potem a zachvátila ji zimnice, registrovala, že její kamarádka je na tom podobně. Nemohla pochopit, co se stalo.

XII

„Něco takového jsem ještě v životě nevyšetřoval,“ ozval se major Pavlata.

Kapitán Klenský neodpověděl, hleděl soustředěně na cestu před sebou. Jel rychle, ale bezpečně, řídil s jistotou. Občas míval pocit, že on sám je součástí auta, jako by vrostl do složitého mechanismu, instinktivně vnímal chod motoru, stabilitu vozu, při parkování téměř fyzicky cítil, kde končí karoserie. Věděl o sobě, že je dobrý řidič, a major Pavlata, přestože si ho rád občas dobíral a trousil všelijaké poznámky, ho pouštěl za volant velmi ochotně. Poslední dobou vlastně skoro pořád.

„Otrava omějí. Nebo omějem? Ani nevím, jak se to správně řekne. Připadám si jak ve středověku. Slyšels někdy něco takového?“

Klenský jenom zavrtěl hlavou.

„Otrava houbami, to jo. Jako nešťastnou náhodu jsem to vyšetřoval už několikrát. Jednou dokonce i jako pokus o vraždu, už je to taky pěkných pár let. Ale tohle?“

Asi před půl hodinou mu na stole v kanceláři zazvonil telefon a po pár slovech mu bylo jasné, že má nový případ. V nějaké vesnici kousek od Jílové kdosi našel dvě mrtvé ženy. Ležely v kuchyni, jedna na podlaze uprostřed místnosti, druhá se sesula vedle stolu v jídelním koutě. Na stole bylo ještě jídlo, bylo evidentní, že obě právě společně večeřely. Úmrtí na první pohled nevypadalo podezřele, nic nenasvědčovalo cizímu zavinění. Na tělech nebyly žádné zjevné stopy násilí, do domu se také nikdo nevloupal, okna i dveře byly v pořádku. Nikde žádné stopy, že by tu třeba někdo něco prohledával, jenom dvě ženy, které zemřely během jídla. Obě už měly své roky, i když to nebyly žádné stařeny, tak kolem šedesátky. To člověk ještě může mít skvělou kondici. Ale tělo také někdy překvapí, například srdečním selháním. Přesně tak to prý podle doktora ze záchranky vypadalo. Kdyby tam ležela jenom jedna, nepřipadalo by mu to nijak podezřelé. Ale dvě?

Přivolaní policisté z okresu nechali těla odvézt na soudní pitvu a odebrali vzorky jídla. Poručík Zich chvilku váhal, zda by nestačila jenom pitva zdravotní, ale nakonec usoudil, že je to celé opravdu divné. Pro jistotu se telefonicky poradil se státním zástupcem, na všem se teď šetřilo a nestál o to, aby ho někdo za jeho iniciativu ještě seřval.

Po nějakých dvou hodinách měl jistotu, to už věděli, že je zle. Na soudním udělali jako první rozbor jídla, jestli neobsahuje nějaké jedy. Jako laik by si tipnul na zkažené maso a otravu botulinem, ale nevěděl, jaké jsou příznaky. Byl překvapený, když mu ze soudního zavolali, že našli rostlinný jed, nějaké alkaloidy, akonitin a ještě něco. Podle toho, co mu ten doktor řekl, to na nešťastnou náhodu nevypadalo.

Tohle všechno pověděl Zich do telefonu majoru Pavlatovi a bylo znát, že se mu ulevilo. Přece jenom postupoval správně, nic nezanedbal. Když se něco zkazí hned na začátku, je někdy celé vyšetřování nanic a v každém případě bývá pořádně ztížené. Byl rád, že teď celou věc může předat mordpartě a sám je z obliga. Na jednoduchý případ to rozhodně nevypadá.

„A v čem ten jed teda byl?“ zeptal se Klenský, první informace k případu probírali už za jízdy v autě.

„Jablka s křenem. Měly nějakou divočinu a k té si to daly.“

„Jabka s křenem,“ opakoval po něm Klenský jako ozvěna. „To jsem nejedl ani nepamatuju.“ Vzpomněl si, že tuhle pochutinu každý podzim vyráběla jeho babička, měl to docela rád a dokázal to jíst samotné. Po její smrti se domek i se zahradou prodal, o zdroj vlastních jablek přišli a pak už u nich jablečný křen nikdo nedělal.

„Ani já ne. Představ si, že do těch jablek někdo kromě křenu nastrouhal i kus kořene toho oměje. Celá rostlina je prudce jedovatá a nejvíc právě kořen.“ „Oměj. To mi něco říká… Jak vypadá?“ „Sám nevím. Ty informace mám od Zicha, řekli mu to na soudním. Musíme si to zjistit. Kdoví, kde všude to roste.“

Ani jeden z nich nebyl žádný zahradník. Klenský měl k vesnici o trochu blíže díky svému dětství, kdy celé prázdniny a skoro všechny víkendy trávíval u babičky, ale bylo to už hodně dávno. Tehdy ho zajímalo všechno možné, ale zahrada a kytky ne. Major Pavlata byl typický městský člověk, narodil se v Brně a celý život tam strávil ve stejném městském bytě kousek od historického centra. Měl jen balkon, jehož zábradlí okupovali stále drzejší holubi. Nepěstoval ani muškáty, chodil tam jen kouřit.

„Víme o těch ženských něco?“

„Nic moc, víc nám řeknou na místě. Věra Drábková, šedesát jedna let, Alena Hudcová, rovných šedesát. Obě byly místní, krátce v důchodu, snad ani neměly žádné vážné zdravotní potíže. Obě rozvedené, Drábková bydlela v domě sama, Hudcová se synem. Stalo se to u té Drábkové.“

„To je divný, komu by takové babky mohly vadit?“ dumal Klenský a věděl, že odpověď v tuhle chvíli neexistuje. Na to budou muset teprve přijít.

Sjel z dálnice a odbočil na známou okresní silnici. Už je to pár měsíců, co tudy projížděl. Na Marii Kovandovou si častokrát vzpomněl, byl by ji rád viděl, ale nevěděl, jak by to měl navléknout. Jen tak jí zavolat a pozvat ji třeba na oběd? Co by si pomyslela? A stála by o to vůbec? Nejspíš by se mu nějak slušně vymluvila a on by si připadal jako trouba. Určitě někoho má. Věděl, že je rozvedená a v Kapličkách žije na té své chalupě sama, ale to neznamená, že se s nikým neschází. To nebude jen tak někdo, Klenský cítil, že Marie je náročná. O čem by si s ní povídal? Co by je spojovalo? Musel by jí připadat jako buran, unavený policajt, který běžně potkává nejrůznější darebáky, hrabe se v lidské špíně a není ani pánem svého času. Nijak zvlášť nečte, do divadla ani na výstavy nechodí a v lepší společnosti se vyskytne jedině v souvislosti s nějakým vyšetřováním. Nevědomky si povzdechl.

„Třeba přijedeme k hotovýmu,“ nadhodil major Pavlata. „Třeba to mezitím Kovandová vyšetří, stalo se to přece jí rovnou před nosem.“

Klenský nic neříkal, cítil se trochu rozpačitě a byl si jistý, že majorovi by to neuniklo. Ani zanic mu nechtěl dát důvod k tomu, aby si ho dobíral. Může do něj rýpat kvůli čemukoli, ale kvůli Marii ne. Vždyť mezi nimi přece nic není, skoro jim dělá problém spolu mluvit, aby na sebe neprskali. Ačkoli posledně to bylo jiné…

„Zatím nás vždycky předběhla, zvědavá je jako opice, ta si to určitě nenechá ujít,“ mluvil Pavlata dál, ale nevyznívalo to nijak zle. Pravda, Marie Kovandová se jim už několikrát připletla do cesty, ale nikdy nemařila vyšetřování a Klenskému neuniklo, že Pavlata ji má docela rád.

„No jo,“ zahučel Klenský, aby vůbec něco odpověděl, a doufal, že Pavlata to téma již opustí.

„Bude rozumné vyslechnout ji co nejdřív, určitě ty ženské zná a třeba nám pomůže. Zajdeš pak za ní, já si promluvím s tím Zichem. Uvidíme, co nás teď čeká,“ uzavřel major a pohodlně se opřel o sedadlo spolujezdce.

Za deset minut dojeli před dům Věry Drábkové, kde na ně čekal poručík Zich. Prohlédli si kuchyň s jídelnou, fotodokumentaci a Zich jim věcně sděloval všechno, co zatím zjistili. Major Pavlata musel uznat, že prvotní šetření bylo precizní, nezdá se, že by někdo něco zanedbal nebo opomněl. Zich mu přitom nijak nevnucoval svoji spolupráci nebo své názory na věc; častokrát už zažil, že místní policisté tak trochu žárlili, když jim měli předat případ. Z muže před sebou ten pocit neměl.

„Co víte o obětech?“

„Osobně jsem neznal ani jednu. Podle starosty to byly slušné ženské, obě šly nedávno do důchodu, celý život spolu kamarádily, přestože měly rozdílné povahy. Ale asi je spojoval podobný osud. Obě byly rozvedené, manželství se ani jedné nevyvedlo, obě se rozváděly, když byly jejich děti malé, a na všechno byly samy.“

„Už příbuzní vědí, co se stalo?“

„Zatím jsme nikoho nesehnali. Syn Hudcové včera večer někam odjel se svou přítelkyní a dosud se nevrátil, aspoň podle sousedky. Má vypnutý mobil. Dcery Věry Drábkové tu nežijí, obě se odstěhovaly. Máme na ně telefon i adresu, chtěl jsem je kontaktovat, ale když pak volali ze soudního, co zjistili, řekl jsem si, že možná budete chtít sami…,“ vysvětloval trochu rozpačitě Zich. Nevěděl, jestli udělal dobře.

„V pořádku, zajistíme to sami. A co ten oměj, kde to vůbec roste?“

Zich se na Pavlatu trošku překvapeně podíval. Sám byl nadšený zahrádkář a nenapadlo ho, že pro někoho jsou trvalky problém.

Klenský tu přecházel, všechno si pozorně prohlížel a mlčel, do jejich rozhovoru nezasahoval.

„To tu roste v každé zahradě. Je to taková tradiční venkovská kytka, pojďte, ukážu vám ji. Drábková ji tu má taky.“

Vyšli před dům, Klenský se k nim přidal. Teprve nyní si major všiml, že podél plotu se táhne dlouhý záhon s trvalkami, spousta z nich kvetla a bylo znát, že jim Věra Drábková věnovala dostatek péče.

„Tohle je oměj. Existuje i v jiných barevných variantách, ale tento je nejčastější.“

Major Pavlata si uvědomil, že rostlinu zná. Byla tak běžná, až ho zamrazilo v zádech. „A to je opravdu tak prudce jedovatý?“

„Ano, obsahuje jeden z nejprudších rostlinných jedů a k trávení byl používaný snad odjakživa.“

„Panebože, a roste to tu všude, úplně volně!“

Zich pokrčil rameny: „S tím nic nenaděláte. Většina lidí možná ani neví, jak nebezpečná rostlina to je.“

„Já tu kytku znám. Babička ji mívala na zahrádce. Říkala jí papučky a zakazovala nám na ni sahat, věděla, jak moc je jedovatá.“

„Ano, má řadu lidových názvů: papučky, psí mor, jedhoj, botičky, někde se jí říká střevíčky do nebe.“

„No, zní to poeticky, ale je to síla. Roste to tu všude. Máte ponětí, odkud se to v tom jídle vzalo?“ zeptal se Pavlata.

„Netuším. Tak daleko jsme se nedostali. A nemyslím, že by si ten jablečný křen vyráběla sama. Jablek má v zahradě spoustu, křen pěstovala taky, jako spousta dalších lidí. Ale nikde jsme nenašli žádnou další sklenici s těma křenovýma jabkama. Já myslím, že to od někoho dostala.“

XIII

Marie se necítila dobře. Ráno dokončila vysazování posledních zakoupených rostlin, ale už z toho neměla takovou radost jako předevčírem a včera, pořádněji bolela záda a svaly na nohou. Podobnou práci už dlouho nedělala a její tělo na neobvyklou námahu zareagovalo. Potom celé dopoledne uklízela v domě, vzala to z gruntu, všude byla spoušť. Od rána ji bolela hlava a její nálada byla poznamenaná včerejší hádkou s Jiřím. Poslední dobou se vídali stále méně a nějak si přestávali rozumět. Jiří trávil hodně času v práci a nejraději se s ní scházel u sebe doma. Jezdívala za ním do Olomouce, oblíbila si jeho byt v historické části města a ráda si s ním občas zašla do kavárny. Postupem doby Jiří skoro přestal jezdit za ní do Kapliček, nebyl ochotný si na ni udělat čas. Byla by ocenila i mužskou pomoc s některými pracemi. Ostatně, třeba ten záhon pro kosatce musela zrýt sama, půda byla suchá, nebyla to zrovna snadná práce. Uvědomovala si stále víc, že Jiří je městský člověk a ona zapouští kořeny na venkově.

Měla Olomouc ráda, ale věděla, že by tam trvale žít nechtěla. Snad by i uvažovala o nějakém kompromisu: pár dní budou žít a pracovat v Jiřího bytě v Olomouci a potom alespoň na víkendy zajedou do Kapliček. Doufala, že by se pobyty u ní na chalupě prodlužovaly a s Jiřím by měli dva domovy. Bylo by to náročné, ale kombinace městského a venkovského životního stylu by jí vyhovovala.

Jenže Jiří nenabízel ani to. Vlastněji vůbec nenabízel, aby u něj bydlela, třeba jen na pár dní. Přijížděla a odjížděla jako návštěva a začínalo jí to vadit. Koneckonců, jejich vztah už trval dost dlouho a měl by se někam posunout. Sama pořádně nevěděla, jestli to chce. Chtěla by s Jiřím bydlet a mít ho stále kolem sebe? Byla připravená na všelijaké jeho nebo i svoje nálady? Vždyť byla docela samotářská a měla vysoké nároky na své soukromí. Dříve, když Jiří jezdil do Kapliček častěji, mívala ráda ty víkendy ve dvou. Ale věděla také, že leccos přechází a lépe snáší, protože ví, že v neděli večer Jiří odjede a ona si zase bude užívat své nerušené samoty a pohody, její život se vrátí do zaběhaných kolejí. Tak proč jí to nestačilo?

Snad by jí to i bylo stačilo, ale ty víkendové návštěvy začaly řídnout. Jiřímu se na vesnici zkrátka nechtělo. Přestože nic neříkal, mívala pocit, že na její život bez něj žárlí, ale přitom s tím nic nedělal, nic nenabízel. Vadila mu snad ta její samostatnost? Nebo sám nevěděl, co chce? Nejhorší bylo, že o tom nechtěl mluvit. Stále se jenom vymlouval, že je to proto, že poslední dobou nemá na nic čas, má moc práce, je unavený. Přestávalo ho zajímat, čím žije Marie, a ona si plíživě začínala uvědomovat, že toho spolu vlastně moc nesdílejí. Občas si s lítostí vzpomněla na začátky jejich vztahu, kdy jí nadbíhal a ona se nechávala lovit, docela dlouho si jeho pozornost užívala. Pak nastalo období velké důvěrnosti, kdy se na sebe těšívali a spoustu věcí spolu probírali, to měla pocit, že k sobě patří. A teď? Kam se to kouzlo vytratilo?

Ne, ten vztah je u konce, to věděla už někdy od jara. Vadilo jí, že Jiří se chová tak nějak neuchopitelně, nechtěl o ničem mluvit, snad se bál závazku. Občas se jí zdálo, že se to dá ještě zachránit a že to stojí za snahu, ale vzápětí přišlo další rozčarování. Dokonce i pracovně se stýkali stále méně, Marie pro Jiřího agenturu dělala jen sporadicky, časem si vybudovala vlastní síť klientů. Jiřího firma se navíc začala věnovat i dalším vzdělávacím činnostem než jen jazykům, konkurence ji k tomu nutila. Marie byla ráda, že na něm není ekonomicky závislá.

Ta včerejší hádka byla úplně zbytečná. Opět klasický problém: chtěla, aby na víkend přijel. Tušila, že je to marné, a vlastně o to zase tolik nestála, jenom měla chuť zjistit, jak se k tomu Jiří postaví. Zavrhl její pozvání skoro s pohrdáním, on přece nemá čas, dopoledne bude v práci a kvečeru se potřebuje sejít s obchodním partnerem, bude to obchodní večeře. Pak si uvědomil, že je na ni příliš strohý a nabídl jí, aby přijela ona za ním, jestli chce.

„Promiň, ale co tam budu dělat? Dopoledne budeš v práci, večer s klientem, tak kolik času ti pro mě zbude?“

„Tak snad víš, že teď mám moc práce.“

„Jo, to já taky. Nemám chuť prosedět celé odpoledne s tebou doma nebo někde v kavárně, když na zahradě nevím co dřív a na stole mi taky leží pár překladů.“

„Tak proč mi vyčítáš, že na tebe nemám čas, když sama jsi na tom stejně?“

Mělo to logiku a v první chvíli nevěděla, co na to má odpovědět. Cítila, že jde o něco jiného, chybí jim společná činnost, sdílení, ale neuměla mu to vysvětlit. Nebo už prostě neměla chuť. Všechno to nějak zhořklo.

Vytáhla prádlo z pračky a přemýšlela, kdo z nich dvou je větší sobec. Může za to ona? Věděla o sobě, že se moc přizpůsobovat nechce. Byla ochotná s velikou opatrností pustit Jiřího do svého života a dovolit mu, aby ho s ní sdílel. Tak proč nebyla ochotná podílet se na tom jeho životě? Ne, byla. To on ji nechtěl pustit dál. Jemu vyhovovalo, když se občas sešli a vlastní životy si drželi oddělené. Ona se sice bála změny, ale tento stav jí už nepostačoval.

Tichým domem se rozlehl zvuk domovního zvonku. Mariina nálada ještě víc poklesla. Zase nějaká neohlášená návštěva jako předevčírem. Copak nemůže mít klid? Aspoň že tu už nemá takový binec. Utřela si mokré ruce a šla otevřít.

„Dobrý den, můžu s vámi chvilku mluvit?“ Kapitán Klenský se trošku nejistě usmíval.

Právě jeho by tu ze všech lidí na světě čekala nejméně. Co tu dělá? A proč jí předem nezavolal? Uvědomila si, že je neučesaná, podvědomě si vjela rukou do vlasů a po tváři jí přeběhl lehký ruměnec. Pomyslela na vytahané tričko a vybledlé legíny, co má na sobě, proč si ráno neoblékla něco lepšího? Vždyť si už přece mohla zvyknout, že ji občas někdo překvapí. A zrovna on. Stála ve dveřích a připadala si, jako by ji přistihl při něčem nekalém.

„Můžu dál?“

„Jistě, promiňte. Zrovna uklízím, tak… Běžte dál a posaďte se, hned budu u vás.“ Nechala ho projít kolem a ukázala rukou do světnice, která sloužila jako obývací pokoj.

„Nechci vás zdržovat, ale potřebuji s vámi něco probrat.“

Nabídla mu kávu a šla ji uvařit, přemýšlela, jestli se má převléknout. Nechtěla, aby ji dál viděl v těch hadrech, ale zase jí to připadalo hloupé. Nakonec si rychle pročísla vlasy, oblékla džíny a halenku a cítila se lépe.

Položila na stůl šálky s kávou a talířek se sušenkami. „Tak o co se jedná?“

Klenský na ni zaraženě hleděl a trošku pobaveně se jí zeptal: „Copak vy nic nevíte?“

„A co bych měla vědět?“

„Vyšetřujeme tu vraždu.“

„Vraždu? Tady?“

Klenský měl co dělat, aby se nerozesmál. Tušil, že by ji tím skutečně naštval, a také se to nehodilo, přišel sem přece služebně a vražda je rozhodně vážná věc.

„Nějaká paní Vališová ohlásila, že našla Věru Drábkovou a ještě jednu ženu bez známek života.“

„Věra Drábková, to není možný! Co se jí stalo? Vy mi to tu říkáte tak úředně. To zní, jako byste četl svodku nebo co.“

Klenský se zasmál. Měla pravdu, mluvil stroze, i jemu samotnému to tak znělo, přitom to nechtěl. Jenom z ní byl nervózní.

„Je to otrava jídlem. A není to žádná nešťastná náhoda, jedly jablka s křenem a někdo do toho přimíchal nastrouhaný kořen oměje šalamounku. Ve snu by mě nenapadlo, že se v Kapličkách stane vražda a vy o tom nebudete nic vědět.“

„Ale předevčírem odpoledne jsem s Drábkovou mluvila. Byla tady. Kdy se to stalo? A kdo je ta druhá mrtvá?“ Marie nevěřícně chrlila otázky.

„Jmenuje se Alena Hudcová, zdá se, že spolu povečeřely. Našla je dnes ráno ta Vališová, přesnou dobu smrti ještě neznáme.“

„Byly tady obě. Tedy Drábková s Vališovou. Hudcová tu nebyla, ale znám ji.“ Marie vylíčila Klenskému všechno o návštěvě Věry Drábkové a její nájemnice. Vybavila si i svoji nechuť k nim, když ji přepadly unavenou a špinavou po práci na zahradě, a teď ji to mrzelo. Měla Drábkovou ráda, i když ji nějak blíž neznala. Svěřila se Klenskému se svými pocity a jemu po tváři přelétl výraz plný pochopení a ještě něčeho. Soucitu? Nevěděla, zdálo se jí, že je v tom něco vřelého a lidského, co ji zahřálo u srdce, ale než to rozluštila, bylo to už zase pryč.

Klenský se na ni díval, vnímal pozorně, co mu říká, vstřebával věcné informace. Cítil, že je zaskočená a vyplašená, stalo se něco, čemu nerozuměla. Věděl, že není cynicky zvědavá, spíš plná účastného zájmu, nejraději by ji pohladil nebo objal nebo obojí. Chtělo se mu utěšit ji a chlácholit, ale nemohl. „Nemáte ponětí, odkud by Drábková mohla mít ten jablečný křen? Nezmínila se o tom třeba?“

„Ne, nic neříkala. Proč taky. Ale vždyť si to mohla udělat sama. Jablek má letos každý nadúrodu. No jo, ale to by si tam asi těžko strouhala ten oměj. Ačkoliv, třeba to tam někdo přimíchal až dodatečně, do hotového.“

„U ní doma jsme žádnou další sklenici nenašli. Ani stopy po tom, že by to vyráběla. Tak si říkám, že to musela od někoho dostat.“

„Třeba to dělala ta Hudcová a donesla jí na ochutnání. To se přece běžně dělá. Ale jak se tam dostal ten oměj?“

„Jo, to bude složité. Otázka, kdo chtěl koho otrávit.“

„Jabka s křenem. Počkejte, sama jsem nedávno jedny dostala. Konkrétně předevčírem.“ Vstala a podala mu sklenici, kterou si přivezla od Jakuba Váchy, a pak mu pověděla o svém výletě do zahradnictví.

Poslouchal ji pozorně a rád, přestože to nesouviselo s vyšetřováním. Vybavila se mu fotografie se sklenicí zajištěnou u Drabkové, vypadala úplně stejně. Řekl to nahlas.

Marie se trochu zarazila, ale hned se vzpamatovala. „Prosím vás, to přece nemusí nic znamenat. Je to úplně běžná zavařovačka, takových má doma každý plno a jedna vypadá jako druhá.“

„Máte pravdu. Ale, prosím vás, nejezte to. Víte co, já to radši vezmu na rozbor.“

„Nepřeháníte?“

„Nevím. Nechci nic riskovat.“ V stal, rozloučil se a zmizel i s jablečným křenem. Po celou dobu si na něj Marie nevzpomněla, a teď by si byla trošku ráda dala. Copak je možné, že by to bylo otrávené? Kdo by to dělal a proč? Ten zahradník je sice trošku zvláštní, ale že by trávil lidi? Holý nesmysl. Vyloučeno.

XIV

Radka Vališová působila přepadle, měla pomalé, unavené pohyby a zdálo se, že se na jejich otázky soustředí jenom s obtížemi. Možná si vzala něco na uklidnění, pomyslel si major Pavlata. Ani se jí nedivil, najít po ránu dvě mrtvé ženy, to by bylo moc i na otrlou náturu. Podle všeho má ta Vališová svých starostí dost a k tomu všemu ještě tohle…

„Promiňte, jsem nějaká rozhozená, pořád se z toho nemůžu vzpamatovat. Ale všechno jsem už řekla těm policistům ráno.“ Slova byla tichá a ona je říkala pomalu, zřetelně a s jakousi unavenou precizností.

„Víme, máme od nich i hlášení, ale přece jenom vás potřebujeme vyslechnout osobně. Třeba se vám ještě něco vybaví.“ Pavlatův hlas zněl otcovsky a vlídně. Nechtěl dělat předčasné závěry, věděl, že v této fázi vyšetřování nemůže nikoho vyloučit z podezření, ale nezdálo se mu, že by Vališová měla něco na svědomí. Naopak jí ta hrůza pořádně zkomplikovala život, jak se zdá.

„Byla jsem domluvená s paní Drábkovou, že u ní můžeme bydlet. Já a dcerka. Ona má v domě volný byt a já nemám kam jít. Rozešla jsem se partnerem, nebylo to v dobrém. U něho dál bydlet nemůžeme. Před rokem jsem prodala svůj byt ve městě a nastěhovala se k němu. Myslela jsem si… No, to už je jedno. Prostě to dopadlo blbě. Ještěže jsem mu nenastrkala všechny peníze z bytu. Něco jsem mu dala, opravoval dům a já jsem si myslela, že když tam budeme bydlet… Asi i proto mu vadilo, že jsem odešla. On nemá peníze ani práci. Navíc to mezi námi začalo být špatné.“

Klenský se trochu ošil, Vališová se nedržela tématu a on byl docela netrpělivý, je před nimi ještě moře práce. Vůbec si neuvědomoval, že před chvílí trpělivě naslouchal Marii, a byl by si přál, aby mluvila o čemkoliv. Major Pavlata však zachoval klid a nechal svědkyni hovořit dál jejím vlastním tempem. Zkušenost mu říkala, že ta žena je už tak vyčerpaná, že buď jim něco poví po svém, samovolně, jak jí to přijde na jazyk, nebo z ní nic kloudného nedostanou. Nechá ji chvíli povídat a uvidí, kam to povede.

Vališová se po majorovi trochu váhavě podívala, a když mírně pokývl hlavou, uklidněná pokračovala dál. „Začalo to, když přišel o práci. Já dělám, mám dobré místo, dojíždím do Jílové do banky. Mám vysokou školu a on je vyučený. Nikdy mi to nevadilo, jsem přesvědčená, že tohle není důležité. Znám spoustu buranů s diplomem, otec mé dcery, například. Pavel byl zpočátku milý, zábavný, měla jsem si s ním co říct, prostě to klapalo. Ale pak mu začalo vadit, že je na mně závislý, kontroloval mě, kde jsem byla, s kým, žárlil, dělal mi scény. Hrůza. Už jednou jsem to zažila. Stupňovalo se to. Navíc je stíhaný za stalking, pronásledoval svoji předchozí partnerku a já jsem mu hloupě věřila, že je nevinný. Pak mě při jedné hádce zbil a začal si dovolovat i na dceru, to mi došlo, že je zle a musíme pryč. Nechtěla jsem, aby dcera zase měnila školu, tak jsem hledala bydlení v okolí. Zatím nás k sobě vzala kamarádka, ale je to opravdu přechodné, sami vidíte,“ ukázala rukou kolem sebe. Malý pokojík s jednou rozkládací postelí a skříní byl přecpaný jejich osobními věcmi. „Ale jsem ráda, že tu můžeme být. Paní Drábková mi slíbila pronajmout ten byt v přízemí, je to tam moc hezké. A z Kapliček do Ořechovic jezdí autobus, holka může do školy dojíždět. Má tu kamarády, bylo by to v pohodě. Ale teď z toho nic nebude. Vůbec nevím, co mám dělat.“

„A co ten váš přítel?“

„Jako abych se tam vrátila? To nepřichází v úvahu!“ vyhrkla pobouřeně.

„Ne, tak jsem to nemyslel. Co říkal na to, že se stěhujete k paní Drábkové.“ Pavlatu zaujala zmínka o stalkingu.

„Tak před ním jsem to tajila. Dozvěděl by se to později, definitivně utajit se to nedá, ale nechtěla jsem, aby mi u paní Drábkové udělal nějakou scénu a ještě mi to pokazil. Chtěl, abych se vrátila domů a poslouchala pána tvorstva. Bože můj, co jsem na něm vůbec viděla?“

„A poslední dobou, co jste pryč, vám neškodil?“

„Snažil se, ale Janin manžel, to je ta moje kamarádka, ho odpálkoval. Jak je někde chlap, tak si Pavel nic nedovolí, ale ženské bude pronásledovat a trápit, je to ubožák.“

„K tomu vašemu setkání s paní Drábkovou včera, vzpomenete si ještě na něco?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, všechno jsem už řekla.“

„A neviděla jste, jestli paní Drábková měla někde postavenou sklenici s jablečným křenem? Takovou obyčejnou zavařovačku.“

Radka Vališová trošku zbystřila. To bylo něco nového, na tohle se jí zatím nikdo neptal. „Tak to nevím. Proč se ptáte?“

„To vám nemůžu říct. Ale zkuste si vzpomenout, mohlo by to být důležité.“

„Možná… Ano, něco stálo na kuchyňské lince. Seděly jsme u kávy v jídelním koutě a já jsem to měla přímo před očima, ve směru pohledu, jestli víte, jak to myslím. Praštilo mě to do oka, protože jinak ta kuchyň byla až sterilně čistá, všechno na svém místě, nikde se nic nepovalovalo. To se snad ani nedá pochopit.“

„A neříkala něco, třeba odkud to má?“

„Tak o tom jsme nemluvily. Já se na nic neptala, jednak mě to ani nenapadlo, a taky by se to přece nehodilo, že… Ona sama od sebe nic neříkala. Ale stálo to na lince, to si teď vybavuji naprosto jasně. Bylo to přímo před oknem, měla ho otevřené, protože bylo teplo, a záclonka se houpala přes tu sklenici, úplně to znovu vidím.“

„Jak dlouho jste se zdržela?“

„To už jsem taky říkala. Nevím to přesně. Přišla jsem někdy tak kolem půl čtvrté odpoledne, možná i dřív. Nějakou dobu jsme se domlouvaly, seděly jsme v tom jídelním koutě. Moc času jsme nepotřebovaly, byla jsem u ní den předtím, to mi ukázala dům a probraly jsme praktické věci. Pak mě ještě doprovodila k nějaké paní Kovandové. Mluvila jsem o holce, že by potřebovala hodiny angličtiny. Je chytrá, víte, a já ji nechci připravit o žádnou šanci. Nemám to lehké, její otec se s ní nestýká, vůbec se o ni nezajímá a výživné platí jak kdy. Jsem na to všechno sama. Někdy je to únavné, občas mám pocit, že už nemůžu. Možná proto jsem tomu Svobodovi naletěla.“

„A u paní Kovandové jste byly kdy přesně?“ nadhodil Klenský otázku, její vyprávění ho trochu mátlo.

„Předevčírem odpoledne. Trochu jsme ji zaskočily a neměla z nás zrovna radost, myslím. Celý den prý dělala v zahradě a nejspíš si už chtěla chvilku sednout nebo si uklidit v domě. Fakt je, že tam měla binec, ale to je přece normální, když člověk něco dělá. Bylo vidět, že je jí trapně, a snažila se nás pakovat rychle pryč.“

Klenský se cítil trochu nepříjemně, bylo mu, jako by si ověřoval detaily z Mariina soukromí, a věděl, že by se jí to nelíbilo. Nejspíš by vylétla jako fúrie. Ačkoliv, vždyť ji zase tolik neznal, aby odhadoval její reakci. Věděl jen, že jemu by to na jejím místě vadilo. „Jak dlouho jste se včera zdržela u paní Drábkové?“

„Chvilku, půl hodiny, víc to asi nemohlo být.“

„A potom?“

„Pak jsem se s paní Drábkovou rozloučila, nasedla do auta a vyrazila domů. Totiž sem. Ráno jsem spakovala nějaké naše věci, naložila to do auta a jela do Kapliček. Měla jsem se dnes stěhovat. Holka je u babičky, aby mi nepřekážela. Bože, co teď budeme dělat?“

Pavlatovi jí bylo líto. Nevěděl, co by měl říct. „Uvidíte, že se to nakonec vyřeší. Zkuste zajít za starostou, možná bude mít nějaký volný obecní byt, i když já o tom nic nevím. Ale mohl by třeba vědět, kdo by vás tady v Ořechovicích nebo i v okolí vzal do podnájmu. U paní Drábkové to asi nepůjde.“

„Jo, já vím. Zkusím se ho zeptat.“

„A kde najdeme vašeho bývalého partnera?“

„Pavla? A proč? Ten s tím přece nic společného nemá.“

Snad ho ta ženská ještě nakonec nebude hájit? Nejdřív jim tu vypráví, jak ji tyranizuje a ona před ním utíká, a teď taková reakce, letělo Klenskému hlavou.

„To nikdo netvrdí, ale musíme vyslechnout všechny, v podstatě nevíme, koho se to týká.“

„To myslíte jak?“

„Nezlobte se, ale vyšetřování s vámi nemůžu rozebírat. Tak kde ho najdeme?“

„Asi doma.“ Řekla jim adresu a oni se s ní rozloučili.

Venku se Klenský Pavlaty zeptal podobně jako Vališová: „Jak to myslíš s tím Svobodou?“

„Pořádně nevím, ale někde začít musíme. Jestli pronásledoval tu holku, a já jí to věřím, mohl nějak zjistit, že se má stěhovat k Drábkové. Třeba si myslel, že ten křen bude jíst nakonec ona. Já prostě nevím, ale vyslechnout bychom ho měli.“

„Mohli jsme se zeptat, kde přesně ten jeho barák stojí,“ namítl Klenský.

„Zeptáme se v hospodě. Potřebuju si beztak koupit cigarety.“

„Měl bys toho nechat, víš dobře, že ti to škodí.“ Klenský přestal kouřit už před lety a neodolal, aby si do staršího kolegy trošku nezaryl.

„Hele, nech si ty řeči. Kdyby bylo po mým, tak je nevyžádaná rada trestným činem.“

XV

Vybrali si tu nejbližší z ořechovických hospod a měli štěstí, jak se ukázalo. Přes den tu bylo prázdno, servírka tu byla úplně sama a hrabala se v nějakých papírech, které měla rozložené na jednom ze stolů. Vešli, pozdravili a Pavlata si koupil krabičku cigaret. Prodala mu ji s tupou lhostejností, zdálo se, že čeká, až hosté vypadnou a ona se bude moci vrátit k té papírové nudě. Nebyla zvědavá a to je překvapilo. Byli zvyklí, že personál v hospodách pozná policistu v civilu už ve dveřích a většinou na nějaké otázky došlo.

„Potřebovali bychom mluvit s Pavlem Svobodou, můžete nám říct, kde bydlí?“

„Jasně, je to kousek,“ odvětila bez zájmu a vysvětlila jim cestu. Stručně, věcně.

„Znáte ho?“ nadhodil Pavlata.

„Znám tu kdekoho. Svobodu taky.“

„Povězte nám o něm něco.“ Nevyvíjelo se to dobře. Pavlata cítil, že na ni tlačí a jí se do odpovědí nechce. „Záleží, co chcete vědět. Já drby nedělám.“

„Nejde nám o drby. Mám důvod se o něho zajímat, i když netvrdím, že něco provedl.“

„Tak proč se o něho zajímáte, když ani nevíte, jestli něco provedl?“

„Vyšetřujeme vraždu.“

„Tady? To kecáte, ne?“ Servírka se zarazila, došlo jí, že to trošku přehnala. „Totiž, nezlobte se, ale jakou vraždu?“

„V Kapličkách v noci na dnešek zemřely v domě Věry Drábkové dvě ženy,“ pronesl Pavlata trochu komisně a záměrně tajemně.

„Ježišmarjá, a vy myslíte, že on to jako udělal, jo? Jde o Radku Vališovou, že jo? To jsou pitomci, měli před ním předevčírem držet hubu,“ rozpovídala se najednou a jim to nedávalo smysl.

„Počkejte, prosím vás. Zkuste to ještě jednou a trochu přehledně.“

„Zabil Radku?“

„Nevíme zatím, kdo vraždil ani proč, ale paní Vališová žije. Identifikace obětí ještě neproběhla, víc vám nemůžu říct. Co jste myslela tou poznámkou?“

„Jakou?“

„No, že měl někdo držet hubu.“

„Aha. Asi to nic neznamená. Myslela jsem si, že jde o Radku, jinak bych řekla, že na cizího si Svoboda netroufne.“

„Už dost, prosím vás. Přehledně nám to teď vysvětlíte, nebo vás budu muset vyslechnout formálně, je to jasný?“

„No dobře, vždyť asi o nic nejde. Svoboda má problémy doma, s Radkou se rozešli a on to špatně snáší. Nechoval se k ní hezky, vůbec se nedivím, že mu utekla. Stejně bych řekla, že musí mít pěkně pošramocené sebevědomí, když se dala dohromady s takovou nulou. Sice to není žádná zvláštní kráska, ale je chytrá, má dobré místo, kdyby nebyla pořád taková jako ušlápnutá, smutná, měla by i šmrnc. Radka se mu po tom rozchodu vyhýbala, pronásledoval ji, volal jí každou chvíli do práce, vyhrožoval, je to magor. Našla si podnájem v Kapličkách u Drábkové, moc se o tom nemluvilo, ale tady se nic tak úplně neutají. Lidi o tom trošku mluvili, ale Pavlovi to nikdo nevyzvonil, oni ho tu místní moc rádi nemají. Jenomže předevčírem sem zašel na jídlo a štamgasti mu to vykecali. Jsou to debilové. Docela mě tím naštvali, fakt.“

„Proč?“

„Co proč? Copak se do toho museli míchat? Ta holka má už tak dost starostí a nikdo jí s ničím nepomůže. Chlapi z něho měli srandu, bavili se na jeho účet pěkně dlouho a ten vůl to ani nepoznal. Jenomže těma kecama zbytečně zavařili Radce a možná i té Drábkové.“

„Proč myslíte?“

„Tak Svoboda bude Radku pronásledovat i na nové adrese, to je přece jasné.“

„Stejně by se to neutajilo, jak sama říkáte.“

„Dobře, ale čím později by se to dozvěděl, tím lépe. Mezitím by se třeba něco stalo, já nevím. Ale ta holka s dcerkou přece mají právo na klid. Frajeři se tím bavili celej večer, mohli se potrhat smíchy, ale když jde do tuhého, nikdo té ženské nepomůže.“

„A nekřivdíte jim trochu?“

Blýskla po Pavlatovi očima. „Mužská solidarita, že jo?

A vůbec vás nezajímá, čím si musí projít Radka, vždyť ani nemá kde bydlet.“

„Vy nějak nemáte ráda chlapy, co?“ rýpnul si Klenský, už ho ty řeči otravovaly.

„Ale jo, chlapy já ráda mám, možná víc, než je zdrávo. Ale nesnáším hajzly, co dokážou zničit ženskou a ještě se tím bavit!“

Ne, s touhle nabroušenou babou se vážně nedá rozumně mluvit, pomyslel si Klenský a musel se ovládnout, aby spolknul další jedovatou poznámku. To by je určitě vyhodila ven a nedozvěděli by se vůbec nic. Podíval se na svého kolegu a viděl, že ani jemu se tento rozhovor nelíbí.

„Kdo myslíte, že tu předevčírem chlastal? A včera taky. Stará dobrá parta! Jirka Marešů, například. Jeho žena nakupuje v obchodě na sekeru, maká u nich jenom ona a žijou od výplaty k výplatě. Jirka má invalidní důchod a spolehlivě ho celej prochlastá. Jejich Barborka chodí do třídy s naším klukem a loni nemohla jet na školní výlet. Neměli na to peníze, blbý tři stovky. Jediná ze třídy byla doma. Víte, jak té holce musí být stydno? A Petr Skopalík, to je to samý. Rozvedenej, bydlí sám v baráku jak hrad a jeho bývalá se tluče po podnájmech v Jílové. Výživné z něho tahá exekučně. Franta Válek, ten už propil půlku dědictví po dědkovi, nejmíň. Naštěstí nemá děcka. Vysedávají tu skoro denně, drbů nadělají víc než ženský a nestarají se, komu ty jejich řeči ubližujou. Ještě jsem nezažila, že by někomu s něčím pomohli, jenom se baví na cizí účet. Sedí si v teplé hospodě, chlastají a ryjou do všech, kteří se snaží v životě něco dokázat.“

„A ty prachy koneckonců propíjejí u vás,“ podotkl Klenský.

„U nás i jinde. A co? Mám jim snad nalévat zadarmo? Nebo jim mám být vděčná, že tady utrácejí? Objednají si, dostanou svoje a já je zkasíruju, myslím si o nich svoje. A vám teď říkám, co si myslím.“

S touhle ženskou se nedá rozumně mluvit, pořád je v útoku, pořád jí něco vadí, to musí být očistec, mít doma něco tak hádavého, prolétlo Klenskému hlavou, ale mlčel. Nechal taktiku na Pavlatovi. Koneckonců, byl to šéf a on rozhodl, že se půjde vyptávat zrovna do téhle hospody. Protože cigarety, to byla jenom záminka. Klenský dobře věděl, že Pavlata je vždycky vybavený železnou zásobou, ani nepamatoval, kdy mu kuřivo došlo.

„Jak dlouho tu Svoboda seděl?“

„Počkejte, to nevím úplně přesně. Přišel někdy zvečera, bylo něco po páté, vím, že na večeři bylo ještě brzy. Ale jídlo chtěl. Hospoda se zaplnila až později, lidi ještě makají, dokud je vidět, a přijdou až s večerem. Začali se s ním bavit, na čas si k nim přisedl a najedl se. Vypil dvě tři piva. Po tom, co přišly ty řeči o Radce, ztratil náladu. Krátce nato zaplatil a vypadl. Kolik mohlo být? Osm, půl deváté, nevím. Chlapi si pak z něho nějakou chvíli utahovali, když odešel, po osmé se to začalo plnit, to už tady nebyl.“

„To dlouho nevydržel.“

„Jak říkám, vypadl hned po těch blbých řečech. Měla jsem chlapům za zlé, že mu to vykecali. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby vyrazil rovnou do Kapliček.“

Tak to právě potřebujeme zjistit, pomyslel si Pavlata, ale nechal si to pro sebe.

Vyšli před hospodu, dům Pavla Svobody našli snadno. Pavlata tiskl zvonek na dveřích a naslouchal, jestli z domu uslyší zvonění. Ticho. Ale nemuselo to nic znamenat, čekal a mačkal dál.

„Tam se nedozvoníte. Elektrikář a nemá v pořádku ani zvonek!“ Kolem projel chlapík s dvoukolákem a utrousil pohrdavou poznámku.

„Nevíte, jestli je doma?“

„Nemám ponětí. Zkuste pořádně zabouchat na vrata nebo na okno.“

Nechali si poradit. Klenský mlátil pěstí do vrat, až ho bolela ruka, ale bylo mu jasné, že duté údery nejsou moc daleko slyšet. Jestli je Svoboda někde v domě nebo na dvoře, nemusí vůbec vědět, že se k němu někdo dobývá.

Pavlata ťukal na okno a volal do pootevřené ventilačky: „Haló, je někdo doma?“

Připadali si jako dva hlupáci. Zkusili vzít za kliku na dveřích i na vratech, ale bylo zamknuto. Klenský uvažoval, že zkusí obejít blok domů, třeba je zezadu příchod skrze zahradu. Nechtělo se mu vstupovat na cizí pozemek, bylo to ošemetné. Tušil, že tato osoba by jim mohla dělat potíže.

Stalker, člověk, který jiného pronásleduje a zákeřně deptá, jde málokdy do otevřeného, přímého konfliktu, dovoluje si jen na slabší a většinou je to takový ten slizký typ. Věděl, že by neměl zevšeobecňovat, ale jeho dosavadní zkušenosti byly prostě takové.

Kolem prošla pošťačka.

„Prosím vás, nevíte, jestli je pan Svoboda doma?“ obrátil se na ni Pavlata.

„Není. Před chvílí nasedal na zastávce do autobusu.“

„A bylo to jasné, v tuhle chvíli si s ním nepromluví.“

XVI

„To je úplný nesmysl. Jakub není žádný vrah, není úchyl, aby trávil lidi. Co je to za pitomost?“ Helena byla celá rozčilená, až Marii mrzelo, že jí zavolala.

„Uklidni se, prosím tě. Nikdo nic takového přece netvrdí.“

„Ten v životě nikomu neublížil. Nezabije ani mouchu. Teda já vím, že to zní jako klišé. Ale jsem si jistá, že Jakub je hodný a bezelstný jako dítě. On je dítě, sakra!“

„Heleno, vždyť ho nikdo z ničeho neobviňuje.“

„Ale za chvíli z toho bude fáma jako hrom, bude toho všude plno, už slyším ty kecy. Nebude tomu vůbec rozumět, chudák. Vždyť ho to zabije. Sama jsi ho viděla.“

Marii se vybavila nedávná vzpomínka na usměvavého zahradníka, na ty obrovské, pomněnkově modré oči, oči dítěte v obličeji starého muže. Helena má asi pravdu. On se v té mele nebude vůbec orientovat. Neuměla si představit, že ho přijede vyslýchat policie. A oni to určitě udělají. Budou chtít vědět, kdo všechno si od něho bral v poslední době jablečný křen. Možná ho zmatou a on bude odpovídat nějak hloupě, divně a strhne na sebe úplně zbytečně podezření. Uměla si to živě představit. Věděla, že Klenský ani Pavlata nejsou žádní lidojedi, vystupovali většinou normálně a lidsky, nevzpomínala si, že by záměrně někoho mátli a překrucovali odpovědi. Ale co ona nakonec o policejní práci ví? To, že byli slušní, ještě neznamenalo, že budou schopní pochopit Jakubův hendikep a že budou mít dost trpělivosti s jeho způsobem komunikace. Mohli by na něho působit autoritativně už jen tím, že jsou od policie, a on dostane trému, začne zmatkovat.

„Uklidni se, prosím tě.“

„Jak? Přijdou ho vyslýchat, je to úplně jasné. Měla bych sehnat jeho bratra, ale nemám na něho kontakt,“ přemýšlela Helena.

„Víš co, zajedeme za ním my dvě a poptáme se, komu ten jablečný křen dal nebo prodal. Já to pak nějak vysvětlím Klenskému nebo Pavlatovi, líbit se jim to nebude, ale tu informaci dostanou a nebudou s ním muset mluvit hned teď. Získáš tak čas sehnat toho bratra, protože vyslýchat ho nejspíš později přijedou.“

„Myslíš?“

Marie si úplně jistá nebyla, ale nápad ji už zaujal a rozhodnutí v ní uzrávalo. „Tak když to dobře vysvětlíme, třeba jim to bude stačit. Aspoň pro začátek.“

„Já bych tedy spíš řekla, že se pořádně naštvou. Ale nakonec, co nám můžou udělat? Zkusíme to.“

„Tak fajn, jsem u tebe tak za půl hodiny.“

Skutečně, v dohodnutém čase vyzvedla Marie Helenu, která už byla připravená a postávala u dveří.

„Ty jsi nějaká nedočkavá.“

„Radši bych si to odpustila, na dnešek jsem měla úplně jiné plány. Jenže si dovedu představit, co by s Jakubem udělal policejní výslech.“

„Ale přece to nejsou žádní ranaři. Pavlatu i Klenského znáš.“ Marie narážela na případ, kdy tito dva vyšetřovali vraždu Helenina bratra. V té době se seznámily i ony dvě a časem se z nich staly dobré kamarádky.

„Já vím. Ale znám taky Jakuba.“

„Možná to přeháníme,“ namítla Marie nejistě.

„Nevím. Myslím, že ne. Jakub je retardovaný, to je jasné. Nikde v papírech to nemá, pokud vím, tak proč by na to měli brát ohled? Úředně je svéprávný. Ale my ho tady ve Studánkách máme tak trochu pod dohledem. Znám ho celý život a nechtěla bych, aby… To se blbě vysvětluje.“

„Já ti rozumím.“ Marie jí skutečně rozuměla a plněji chápala. Ta soudržnost vesnické komunity jí byla sympatická a věděla, že je to vzácnost, která se s časem vytrácí. Lidé si tu viděli až do talíře, nic nikomu neuniklo, přesto si žil každý po svém a vzájemně se všichni respektovali. Jistě, objevily se sem tam třenice a neshody, ale některé věci byly tabu. Například to, že by měl někdo využít Jakubovy slaboduchosti. Bylo téměř jisté, že starousedlíci by to neudělali.

„Ale co mu řekneme? Nemůžeme tam přece vtrhnout a začít ho vyslýchat místo těch policajtů.“

„V klidu, prosím tě. Já si jedu koupit pár skalniček, abys věděla. Při tom si budeme povídat. Neboj se.“

„Tak jo. Já ti věřím.“

Marie zaparkovala na vjezdu s vědomím, že ho zablokovala. A co? Jakub autem nejezdí a další zákazník si nějak poradí. Vystoupily a kráčely vzhůru po stejné pěšině jako minule. Byly sotva v půli cesty, když se proti nim vyřítila se zuřivým štěkotem Bella. Zůstaly klidně stát. Bella je nepustila dál a hlídala si je. Neútočila, ale bylo zřejmé, že pokud půjdou blíž, mohla by je napadnout. Marie se trochu polekala, přesto musela krásného psa obdivovat.

Chvilku tam stály, pak zaslechly rychlé kroky na štěrkové cestičce. Jakub k nim namáhavě běžel a volal na ně: „Nebojte. Nic vám neudělá!“ Došel až k Belle a pochválil ji. „Hodná holka, šikulka.“

Bella se nechala podrbat a slastně při tom přivírala oči. Když viděla, že návštěva je zvaná dál, změnila svoje chování a už si jich nevšímala. Byla přátelská, a dokonce se nechala od Heleny pohladit.

„Promiňte. Ona hlídá, víte?“

„Neomlouvejte se, to je přece v pořádku. A hlídá dobře. Tak to má být.“

„Dávám na ni pozor, aby se jí lidi nebáli, když přijdou. Nikdy nikoho nepokousala.“

„Je to perfektní pes,“ pochválila ji Marie, ačkoliv si nebyla jistá. Nevyznala se ve psech, ale tušila, že Bella je Jakubova slabá stránka. Když ji pochválí, snáze si získá jeho důvěru. Jistě, fenka dobře hlídala, ale na druhou stranu, zahradnictví bylo otevřené pro zákazníky. Ovšem nebyla to její starost, kvůli psovi přece nepřišly.

„Budete nakupovat?“

„Ano, předevčírem jsem si toho dovezla opravdu hodně.“

„Já si pamatuju,“ řekl a lišácky se na ni usmál.

„Dnes toho tolik nebude, ale pár skalniček bych si vzala.“

„A co to má být?“

Marie vysvětlila, na jaké stanoviště rostlinky potřebuje. Chtěla něco, co vydrží dlouho kvést a kobercově se rozroste. Ideální by bylo, kdyby skalničky kvetly postupně, aby byla skalka pořád pěkná.

Jakub jí začal povídat o jednotlivých rostlinách a byl zjevně ve svém živlu.

„Ani jsem si nevšimla, že máš skalku,“ řekla Helena.

„Ona to ani pořádná skalka není. Jenom takový malý záhonek pod okny. Je lemovaný suchou zídkou a celý den tam svítí slunko. Možná to trošku rozšířím, skalka by se mi tam líbila.“

Marie původně chtěla koupit dvě nebo tři skalničky, ale Jakubovo nadšení ji znovu strhlo. Úplně si představovala, jak se rostlinky rozrůstají v rozšířeném záhonku. Nakoupila si dvanáct sazenic a byla smířená s tím, že ji čeká dnes nebo zítra práce na úpravě skalky, či spíše její budování, aby jim vytvořila prostor. Naštěstí je v rohu zahrady hromada kamení, kterou tam naskládal ještě její děda. Z ní si určitě vybere vhodný materiál.

Skoro zapomněla, proč sem původně přijely. „A ještě bych si koupila dvě zavařovačky toho jablečného křenu.“

„Chutnal vám?“ zeptal se Jakub.

„Musím se přiznat, že jsem zatím ochutnala jenom trošku, je výborný,“ odpověděla Marie šalamounsky. „Chtěla bych vzít sklenici kolegyni,“ spekulovala.

„Jo, jabka s křenem jsou dobrý,“ pochvaloval si Jakub.

„Určitě vám jdou na odbyt.“

Jakub se zatvářil trošku nechápavě, možná jí přesně nerozuměl.

„Myslím, že jako lidem chutnají, prodáte jich hodně?“

„Moc ne. Teprve začínám dělat.“

„Ale předevčírem už jste měl hotový.“

„Ano. Dal jsem vám a ještě jedné paní s pánem. Zatím jsem neprodával.“

„Aha, takže z letošní úrody jsem měla první. To jsem nevěděla, to je skvělé…“ Marie se tvářila, že má ze svého prvenství radost, a Jakub se začal usmívat.

„Ano, první vy. Pak ta paní s pánem byli druzí. Taky hodně nakupovali, možná stejně jako vy, nebo i o trochu víc. Přijeli včera.“

„To jste měl dvakrát po sobě úspěšný den. Dobře jste prodal.“

„Jo, to jo. Napřed vy a potom ta paní s pánem.“

„Prozradíte mi, kdo to byl?“

„Nevím, jak se jmenují. Neznám je. Přijeli velkým autem, stříbrným mercedesem. Já auta poznám.“

„A jinak už nikdo neměl váš jablečný křen?“

„Letos ještě nikdo.“

„Tak já budu i třetí. Nejdřív první a pak třetí. Koupím si dvě zavařovačky, ano?“

„Dobře, dvě koupíte a třetí je dárek. Hned přinesu.“ Jakub zmizel v domě a ony na něj chvilku čekaly u pěstebního záhonu se skalničkami.

„Kdyby to byla Věra Drábková, řekl by to. Znají se,“ nadhodila Helena.

XVII

Dušan Hudec zíral před sebe a snažil se pochopit tu zlou zprávu. Rozuměl jejímu obsahu, přesto se celá jeho bytost vzpírala, nechtěl uvěřit, nemohl. Nedokázal si představit, že máma už není. Už nikdy na něho nepromluví, nikdy ji neuvidí, nebudou se spolu bavit, nemůže na ni spoléhat a ani se už o ni nemusí bát. Je prostě konec. To není možné. Ještě včera večer byla plná života.

Vybavila se mu ve vzpomínce tak živé, že měl chuť natáhnout ruku a promluvit k ní. Zamrzelo ho, že se rozloučili za takových okolností, ve vzájemném rozladění. Vnímal její nesouhlas, pocit ukřivděnosti, uvědomoval si, že máma nemá Darinu ráda. Neměla ráda žádnou jeho přítelkyni, a že jich moc nebylo. Prostě žárlila a chtěla mít syna sama pro sebe.

Vadilo mu to, ale na druhou stranu měl mámu rád a bydlení doma mu vyhovovalo. Neměl povahu na nějaké revolty, raději se tiše stáhnul a snažil se dělat si věci podle svého, nenápadně, aby nevzbudil máminu nevoli nebo chuť organizovat mu život. Když už se to stalo, většinou se dříve či později podvolil její vůli.

Mrzelo ho, že máma Darinu tak otevřeně přehlíží, přál si, aby se sblížily, a doufal, že časem se všechno urovná.

Pravda, ani Darina mu to příliš neulehčovala. Byla temperamentní a dost sebevědomá, ve vztahu ráda prosazovala svůj názor. Jemu to imponovalo a celkem mu to i vyhovovalo, bylo v tom něco pohodlného. Zas tu byl někdo, kdo rozhodl, určil, co je správné, co se bude dělat, co se koupí nebo kam se pojede na dovolenou. Namlouval si, že je to tak v pořádku a že pokud by se věci dostaly na úroveň, která by mu nebyla příjemná, ohradil by se.

Nechtěl si přiznat, že se nikdy ohradit nedokázal. Vůči mámě ani vůči žádné ze svých partnerek. Možná i proto ho opouštěly, měly ho za slabocha. On si přitom jen přál mít klid. Toužil po tom, aby spolu všichni vycházeli ve shodě.

„Ale jak se to mohlo stát, to přece není možné…“ řekl tiše.

Major Pavlata bezradně pokrčil rameny. Tohle neměl ani trochu rád, oznamovat pozůstalým, co se stalo, a sledovat při tom jejich reakce, vyptávat se jich, co v rozhodné době dělali, jaké měli se zemřelým vztahy a podobně. Vždycky si připadal tak trochu jako hyena, ačkoliv dobře věděl, že velmi často vrah pochází z okruhu blízkých osob. Také to už několikrát zažil, vraždy v rodině. Vždycky ho to znechutilo a naplnilo depresivním pocitem marnosti.

„Je mi líto, ale bohužel je to tak. Vaše matka zemřela společně s paní Drábkovou na otravu jídlem a my to vyšetřujeme jako podezřelé úmrtí.“

„Ale jak by se mohla otrávit jídlem? Byla výborná kuchařka, to je vyloučené.“

„Je možné, dokonce pravděpodobné, že se nejedná o náhodu.“

Dušan na něho upřeně hleděl, pomalu mu docházel význam Pavlatových slov. Pořád nemohl vstřebat realitu a jeho vnímání bylo zpomalené a otupělé. „Počkejte, počkejte, co se mi to tu snažíte říct? Mámu jako někdo otrávil nebo co? Proč, kdo by to dělal? Přece nikomu neublížila.“

Kapitán Klenský seděl vedle a všechno mlčky pozoroval. Zdálo se mu, že syn je matčinou smrtí skutečně hluboce zasažen a jeho zděšení je upřímné. Nebo je to tak výborný herec? Ne, Klenský by se vsadil, že ten člověk nic nepředstírá.

„Ano, vypadá to na úmyslnou otravu, případ vyšetřujeme jako vraždu. Nevíme, jestli obětí měla být Věra Drábková, nebo vaše matka, nebo dokonce obě dvě. Jsme teprve na začátku. Proto nás zajímá všechno, co nám k tomu můžete říct. Jaký byl jejich vzájemný vztah, kdo mohl vědět, že se spolu setkají a budou společně jíst, jestli měla některá z nich nepřátele nebo zda třeba společně někomu nepřekážely, nevím. Zkuste sám, co vás napadne.“

„Já vůbec nevím, co bych na to měl říct. S Drábkovou se kamarádily snad celý život, vzájemně si pomáhaly. Teď, když byly obě v důchodu, navštěvovaly se častěji a občas společně povečeřely nebo jedna druhé donesla ochutnat buchty, ale třeba i guláš, co prostě pekly nebo vařily. Nebyla v tom žádná pravidelnost, domlouvaly se, jak je napadlo. Já vůbec netuším, kdo mohl vědět, že se sejdou u Drábkové.“

„Scházely se vždycky tam?“

„Právě že ne. Bylo to různé, jednou u ní, jindy u nás, nebyl v tom žádný systém. Scházely se, jak je napadlo, myslím, že to bylo i dost spontánní, že si nic neplánovaly dlouho dopředu.“

„A ta včerejší večeře? Kdo mohl vědět, že budou mít zvěřinu s jablečným křenem?“

„Myslím, že nikdo. Nevěděl jsem to ani já. Matka mi někdy řekla, co bude vařit, jindy ne. Někdy vařila, na čem jsme se domluvili, ale většinou si to organizovala sama. To kančí vlastně upekla pro mě, ale já jsem místo toho odjel s Darinou pryč.“

„Stravoval jste se u ní?“

„U mámy? Tak většinou jo. Když jsem byl doma.“

„Věděla to předem? Tedy, jestli vaří i pro vás, nebo jenom pro jednoho.“

Dušanovi byly ty otázky zjevně nepříjemné, něco tam bylo, to Klenský viděl. Jen nevěděl, co to je. Všiml si, že i major Pavlata zbystřil. Znali se dobře, nemuseli jeden druhému nic vysvětlovat.

„Tak různě. Někdy se zeptala, někdy jsem to řekl sám, jestli mě má čekat, nebo ne.“

„A včera? Jak to bylo včera?“

„Bože, já už ani sám nevím. Vždyť už jsem vám to říkal. Jakou to má souvislost, prosím vás?“

„Potřebujeme důkladně znát zvyky vaší matky i paní Drábkové. A taky nevíme, pro koho byl ten jed vlastně určený.“

Dušan Hudec na chvíli oněměl. Major Pavlata i kapitán Klenský trpělivě čekali, v místnosti se rozhostilo ticho.

„Vy myslíte, že… že šlo třeba o mě?“

„Opravdu zatím nic nevíme. Nemůžeme nic vyloučit, zvažujeme všechny možnosti.“ Pavlatův hlas byl téměř monotónní, jeho oči pozorně sledovaly vyslýchaného.

„Ne. To snad ne. To by mě ve snu nenapadlo.“

„Máte nějaké nepřátele?“

Hudec zavrtěl trochu nejistě hlavou.

„Ne. Aspoň doufám.“

„Jak vycházela vaše matka s vaší partnerkou?“ vypálil nečekaně Klenský.

Dušan Hudec jako by si teprve teď uvědomil jeho přítomnost. „Co sem taháte Darinu? Té se to přece nijak netýká.“

„To nemůžeme vědět, odpovězte mi prosím. Musíme mít co nejlepší přehled o vztazích vaší matky k okolí.“

„Ale Darina určitě… No dobře. Zvykaly si na sebe. Znaly se teprve krátce.“

„Takže spolu moc nevycházely.“

„To jsem přece neřekl.“

„Tak vycházely, nebo ne?“

„No, občas to zaskřípalo. Mámě vadilo, že jsem málo doma, a Darině se zase zdálo, že bych se měl od mámy odpoutat úplně. Jenomže ona nikoho jiného neměla, zůstala by úplně sama.“

„No jo, není to lehký, co?“

Hudec přikývl, byl za ten chabý pokus o empatii vděčný, až se Klenský zastyděl. Plácl to jen tak pro uklidnění, moc upřímnosti v tom nebylo.

„Jo, to je fakt. Víte, já jsem je vlastně chápal obě dvě. Co jsem měl dělat? Každá měla svoji pravdu a já mezi nimi lítal. Zrovna včera jsme se s Darinou domluvili, že večer pojedeme pryč, ale mámě jsem to neřekl. Měla by připomínky, neměl jsem na to náladu. Jenomže ona musela zrovna jako naschvál upéct tu zvěřinu. Neměli jsme to domluvený. Pak byla dost naštvaná, že jsem doma nejedl. Upřímně, mě to taky docela mrzelo, zvěřinu mám rád.“

No, ty budeš asi pěkný mamánek, pomyslel si Klenský, ale mlčel.

„Na druhou stranu mě naštvalo, že večeři nabízela jenom mně, k Darině se chovala, jako by tam ani nebyla. Ta mi to pak večer dala pěkně sežrat. Prý si mám vybrat, jestli ona, nebo máma.“

No vida. Tak jeden nepřítel tvé mámy by byl jasný, pokyvoval hlavou Klenský, ale naoko to sdělení přešel. Nechtěl Hudce zbytečně vyplašit, třeba jim toho spontánně poví ještě víc.

„A co jablečný křen? Ten dělala matka k divočině také?“

Dušan Hudec se zarazil. „Ne, pokud vím, tak ne. Nevzpomínám si, že by to někdy dělala. Jabka zavařovala nebo dělala mošt, ale s křenem? To se u nás nikdy nedělalo. Ani nevím proč, oba to máme, oba jsme to měli celkem rádi, ale jedli jsme to jenom, když jsme to od někoho dostali.“

„No, každý má asi svoje oblíbené recepty. A nedostala v poslední době nějaký?“

„Myslíte ten jablečný křen? Ne, o ničem nevím. To by snad máma něco řekla.“

Ještě se ho vyptali na vztahy kolem Věry Drábkové, ale o nějakém nepřátelství nebo nenávisti nic nevěděl. Vyzvídali, kde byl včera večer. Vysvětlil jim, že s Darinou nakupovali v Olympii, pak si zajeli na večeři a trochu se pohádali kvůli matce. Aby zažehnal partnerskou krizi, zůstal do rána u Dariny v jejím bytě, přestože oba původně měli strávit pár dní u něj v Kapličkách.

XVIII

Klenský se díval na Marii a prvotní údiv začínala střídat zlost. Co mu to tady povídá, ona se snad musela zbláznit! Je nezodpovědná a už zase se jim míchá do vyšetřování. „Počkejte, to mi chcete říct, že jste si jen tak zahrála na detektiva a jela vyslechnout zahradníka?“

„Nejela jsem ho vyslechnout, jela jsem si tam nakoupit pár skalniček. A při té příležitosti jsem si s ním popovídala. Jenom vám říkám, co jsem se od něho dozvěděla.“

„Nějaké nákupy skalniček vám zrovna tak spolknu, vždyť jste tam byla včera nebo předevčírem nebo kdy, sama jste říkala, že jste si dovezla plný kufr sazenic.“

„No tak byla, no. Prostě jsem tam jela ještě jednou, mám pár dní volna, dělám si na zahradě a rozhodla jsem se, že ke všemu ještě založím skalku. To vám snad nemusím vysvětlovat.“ Marie dostávala zlost na Klenského, ale ještě víc sama na sebe. Zdá se, že její soukromá iniciativa vyslechnout zahradníka nebyl dobrý nápad. Ten policajt vypadá, že se beztak nedá odradit a bude si s Jakubem chtít promluvit sám. Mohla s tím přece počítat.

Od návratu ze Strážné hlídkovala u okna, jestli někde nezahlédne Pavlatu s Klenským, bydlela jen kousek od Drábkové. Měla štěstí, po nějaké chvíli je uviděla přicházet k domu sousedky, která žila přímo naproti Drábkové. Vyběhla ven a oslovila je, Klenský se zastavil a major Pavlata tiskl zvonek na dveřích. Když Dana Smetanová otevřela, jenom svého kolegu vyzval, aby za ním pak přišel, a nechal je o samotě.

„Marie, vy mě vážně štvete.“ V rozčilení ji oslovil křestním jménem a ona i přes to rozčilení zjistila, že jí to dělá dobře. Bylo v tom něco osobního, skoro vřelého, přestože se na ni zjevně zlobil. „Někde tady je zákeřný vrah, nevíme, kdo to je a proč vraždí, a vy se tady klidně začnete motat a poptávat se lidí. Copak vám nedochází, jak je to nebezpečné?“

„Jsem si jistá, že od Jakuba mi nic nehrozí.“

„To nemůžete nikdy vědět. Už jste zapomněla na Janatu?“ Klenský narážel na případ zjara tohoto roku, kdy se Marie připletla vrahovi do cesty a ten na ni zaútočil.

Střetli se očima a oběma se vybavila chvíle v Mariině chalupě poté, kdy Klenský Janatu zneškodnil. Nejspíš jí tím zachránil život. Vzpomněla si na jeho něžné gesto, když jí stíral slzu, na svoji chuť schoulit se mu do náruče. Teď se na ni díval stejně jako tehdy. Najednou ji ta zlost přešla a začala se cítit provinile, vždyť on má možná pravdu. V každém případě tady dělá svoji práci a ona se do toho nemá co míchat.

„Tak co vám tedy řekl?“ zeptal se Klenský už trošku smířlivěji.

„Vytáhla jsem z něho, že jablečný křen dal jenom mně a ještě jedněm lidem, kteří u něho taky udělali velký nákup. Nějaká manželská dvojice ve stříbrném mercedesu. Ptala jsem se, jestli to i prodává, že bych si chtěla dvě sklenice koupit. Prodal mi je a říkal, že prodávat ještě nezačal.“

„To snad ani nemůže, vždyť je to potravinářská výroba, to určitě musí mít nějaká přísná pravidla, to se asi nedá dělat na koleně…“

„Tady na vesnici se to tak nebere. Já jsem se o to určitě nestarala.“

„No dobře, to máte asi pravdu. A co z toho vyvozujete?“

„Tak je mi jasné, že Věra Drábková nemohla mít ten křen od něho.“

„A co Hudcová?“

„Ta přece taky ne. Dal pryč jenom dvě zavařovačky, jednu pro mě a jednu těm manželům.“

Klenský se zamyslel. Mělo to svoji logiku, ale on nechtěl dělat předčasné závěry, na jakékoliv hodnocení bylo moc brzy. Ještě skoro nic nevěděli. A věci určitě nepomůže, když tu bude Marie poletovat mezi lidmi a na vlastní pěst se vyptávat. „Nevíme, odkud byl ten křen, a nevíme ani, kdy se do něj dostal jed. Buďte opatrná a nedělejte žádné hlouposti. Vyšetřování nechte na nás, ano?“

Připadala si pokáraná a to se jí ani trochu nelíbilo, kouzlo určité vzájemné blízkosti bylo už zase pryč. Proč ji tak peskuje? Je přece dospělá a neudělala nic špatného. Chtěla se ohradit a nadechovala se k ostré odpovědi, ale ze dveří domu, před kterým stáli, se zrovna vyřítil major Pavlata: „Tak co, skončili jste? Jedeme do Jílové.“

Klenský se s ní rychle rozloučil a ona mu už nestačila nic říct, otočila se na patě a v podivném rozpoložení se vrátila domů. Byla nespokojená, představovala si to jinak, jejich setkání i Klenského reakci, a teď si připadala hloupě. Celé to bylo naivní a ona se znemožnila.

„Tak o co šlo?“ zeptal se Pavlata Klenského v autě. Ten mu stručně pověděl, co Marie zjistila u zahradníka. „Aha, takže madam nám zase fušuje do řemesla?“

„To nevím, říkala, že tam byla něco kupovat a trochu si s tím Váchou povídali,“ bránil ji Klenský.

„Jo, a já jsem čínskej bůh srandy.“ Kupodivu ta poznámka vyzněla celkem dobromyslně, Pavlata se na Marii nezlobil, ačkoli o jejích aktivitách si iluze nedělal.

„A proč jedeme do Jílové?“

„Za doktorem ze záchranky, prý si na něco vzpomněl, před chvílí mi volal.“

„A co ta ženská, ví něco?“

„Těžko říct, jestli nám to k něčemu bude. Viděla, že včera kolem poledne přijel za Drábkovou její synovec, nějaký Karel Tolner, má realitku v Jílové. Taky se tam zastavíme. Podle všeho si na něm Drábková docela zakládala, byla pyšná, že je úspěšný a bohatý. Ta Smetanová to neřekla nahlas, ale asi měla Drábkovou tak trošku za snoba, řekl bych.“

„Nebo jí prostě a obyčejně závidí, to by nebylo nic nového.“

„Možné to je. Byla to sousedka, žádná kamarádka.

Mluvila o ní věcně, nic špatného neřekla, ale myslím, že moc ráda ji neměla. Ten Tolner je podle ní spíš gauner, který v tom umí chodit. Snad je to tak trochu lichvář. Kdy přišla ta Vališová, to neviděla, ale zahlédla ji společně s Drábkovou v domě. Pak někdy večer, nevěděla v kolik, prý někdo šmejdil u Drábkové kolem domu a po zahradě. Snad nakukoval do kuchyně skrz okno, jestli tam vlezl, to nevěděla. Tak na něho zavolala, co tam dělá, a on se vyplašil a utekl. U Drábkové se prý svítilo a měla nějakou návštěvu. Sama si vydedukovala, že to byla asi ta Hudcová.“

„Všímavá sousedka, to musí být med, žít vedle někoho, kdo tě v jednom kuse šmíruje.“

„Jo, člověku by brzo lezla na nervy. Na druhou stranu, pro nás je to požehnání.“

„Poznala toho dotyčného, co tam obcházel?“

„Nebyla si jistá, nechtěla říct žádné jméno. Prý už bylo šero a ona špatně vidí. Popis je k ničemu, hodí se tak na půlku populace.“

„Mohl to být ten Svoboda, v hospodě zjistil, kam se jeho bejvalka stěhuje, tak se ji vypravil šmírovat. To by na něho sedělo.“

„Napadlo mě to. Klidně to ale mohl být i někdo jinej. Svobodu vyslechneme a zeptáme se ho. Snad odpoledne bude doma, a když ne, požádám Jílováky, aby nám ho našli. Nebudeme se s tím roztahovat.“

„Z těch dcer taky nevypadlo nic, co by nám pomohlo.“

„A divíš se? Je to pro ně šok, máma je zničehonic mrtvá, ještě k tomu tak podivně. Jasně že pro to nemají hned žádné vysvětlení. Podle nich to byla hodná ženská, která každému pomáhala a neměla žádné nepřátele. A možná to tak i bylo. Nic špatného jsme o Drábkové zatím neslyšeli. O Hudcové víme, že neměla ráda partnerky svého syna a nedala pokoj, dokud je nevyštípala, ale na vraždu se mi to zdá být slabé.“

„Kdoví? Jak jsou v něčem zamotané vášně, není nic vyloučeno,“ zafilozofoval Klenský.

„Jo, ty mě tak máš co poučovat.“

XIX

Kapitán Klenský zajel se služebním autem do dvora objektu, ve kterém měla své sídlo lékařská záchranná služba, a zaparkoval v mezeře mezi zdí a jednou ze sanitek. Snad tady nebude jejich vůz překážet. Ostatně, nemají v plánu zdržet se dlouho.

U vrátnice postával muž a pokuřoval. Oba policisté vykročili přes dvůr k němu, major Pavlata se ho v domnění, že je vrátný, otázal, kde najdou doktora Fuksu.

„To jsem já. Vy jste od policie? Čekám na vás. Pojďte, promluvíme si v kumbále, tam budeme mít klid.“ Zahodil nedopalek do stojacího popelníku vedle dveří a vykročil do chodby. Cestou jim vysvětloval, že mu před chvílí skončila služba, je utahaný jako pes a rád by byl už doma.

„Ale na něco jsem si vzpomněl, vrtá mi to hlavou, tak vám to radši hned řeknu. Mohlo by to mít souvislost s těmi mrtvými ženami z Kapliček.“

Došli na konec chodby, doktor Fuksa strčil klíč do zámku dveří, které z této strany měly místo kliky kovovou kouli. „Pojďte dál. Je to sice malý kutloch, ale budeme tu mít klid.“

Vešli do místnosti s gaučem, konferenčním stolkem a dvěma křesly. Při zdi stály staré kovové registrační skříně, celé otlučené, bylo jasné, že veškeré vybavení sestává z vyřazených kusů. V rohu bylo umyvadlo a vedle něj stolek s varnou konvicí, nad ním pak police s šálky a sklenicemi.

„To je naše odpočívárna, tady si můžeme mezi výjezdy uvařit kafe. Skoro nikdy na to ale není čas.“

„Tak co pro nás máte, pane doktore?“

„Totiž, jak bych vám to… Víte, já nechci, abyste si mysleli, že jsem třeba něco zanedbal. V těch Kapličkách, ty dvě mrtvé ženské nad nedojedenou večeří, to bylo zjevné, že něco není v pořádku, že to nemusí být přirozené úmrtí. Kdyby tam byla jenom jedna, nic by nevyvolávalo podezření na první pohled. Nejspíš bych to uzavřel jako selhání srdce, to se přece stává každou chvíli. Nespočítal bych, kolikrát jsem takové úmrtí viděl.“

Klenskému ten obšírný úvod připadal zbytečný, k čemu tolik řečí? Mají plno práce, přece tu nebudou poslouchat nějaké obecné povídačky. Snažil se nedat svoji netrpělivost najevo, uvědomoval si, že ten doktor je dost nervózní. Tak kdy už to z něho konečně vypadne? Přece je nevolal pro nic za nic.

„Chápu,“ prohodil major Pavlata klidně, ačkoli i on byl napjatý stejně jako jeho mladší kolega.

„Totiž, v každém případě by se provedla zdravotní pitva, ale nehledal by se cíleně jed. Nic by tomu nenasvědčovalo, víte? Takže by se nejspíš na nic nepřišlo.“

„Ano, ale jak to souvisí…“

„Hned vám to vysvětlím. Já jenom abyste si nemysleli, že jsem třeba něco udělal špatně. Sám nevím, co si o tom mám zpětně myslet. Ale vzpomněl jsem si, že celkem nedávno jsem přijel k podobnému úmrtí. Jenom to nebudilo žádné podezření.“

Pavlata i Klenský na něho užasle hleděli a oběma docházela hrůznost té informace.

„To nám trošku vysvětlete, pane doktore.“

„Tak asi před měsícem nás zavolali do jedné chaty v Dobřenicích. Je to vlastně už za vesnicí, ve stráni pod lesem, taková chatařská kolonie. Jel jsem tam já, měli jsme zpočátku problém tu chatu vůbec najít, ale to není důležité, že.“

Doktor Fuksa se odmlčel, nalil si z láhve minerálku do skleničky a gestem nabídl i policistům, oba odmítavě zavrtěli hlavou. Napil se a pokračoval: „V chatě ležel na zemi muž, na stole byla nedojedená miska s nějakým jídlem, tehdy jsem se tím moc nezabýval. Dnes bych přísahal, že to byla strouhaná jablka s křenem. Muž nejevil známky života, totiž byl mrtvý už nějakou chvíli, odhadoval bych tak nejmíň hodinu před naším příjezdem, ale zase, nechytejte mě za slovo, je to jenom jakýsi odborný odhad. Zavolala nás jeho snacha, přijela na chatu, že otrhá rybíz nebo co, pořád o tom mlela, byla v šoku. Nepoznala, že je mrtvý, domnívala se, že je v bezvědomí, neuměla mu dát první pomoc, ačkoli tady by to stejně nebylo už nic platné. Uzavřel jsem to tehdy jako selhání srdce. Podle snachy byl ten muž kardiak, v minulosti měl už dva infarkty, neměl jsem žádný důvod k pochybnostem.“

„Přesto jste nás teď zavolal.“

„Ano, přesto jsem vám volal. Mrazí mě z toho v zádech, to vám řeknu. Jsem si jistý, že jsem nijak nepochybil, přiznám se, že jsem dost váhal, jestli vás mám vůbec volat, nerad bych, aby mě to odborně poškodilo, víte? Jenomže ona ta scéna byla tak podobná té v Kapličkách… Mám na soudním spolužáka, takže jsem se trochu poptával a vím, že všechno u těch žen z dnešního rána ukazuje na otravu akonitinem.“

Major Pavlata mlčky pokývnul hlavou.

„Trochu jsem si zjišťoval co a jak. Je to pěkně zákeřný jed. Pokud nevíte, že by se mohlo jednat o takovou otravu, když nemáte žádné podezření, stav těla vám vodítko nedá. Chci tím říct, že přijedete se záchrankou k nemocnému, nebo v tomto případě k mrtvému, a pokud nemáte jiné indicie, nemusí vám být nic divného. Vypadá to prostě jako selhání srdce, což je jedna z nejběžnějších příčin smrti. Například otrava strychninem nebo kyanidem má své markanty, ale tady není nic, co by vás na první pohled udeřilo. Když je pacient starší nebo kardiak, tím spíš vám není nic podezřelého. A že se někomu udělá zle uprostřed jídla nebo po něm, to je také celkem běžné.“ Zdálo se, že doktor Fuksa má potřebu se ospravedlňovat.

„Nikdo vám přece nic nevytýká, pane doktore. Ale jestli je to vaše podezření správné, potěš nás všechny pánbůh.“

„No právě.“

„Kdo byl ten mrtvý?“ zeptal se Klenský a hovor se vrátil do věcné roviny. Doktor Fuksa mu podal papír počmáraný nějakými údaji. „Našel jsem si to v záznamech. Byl to Ladislav Holub, padesát osm let. Léto trávil na chatě, dojížděl odtud autem do práce do Jílové. Stalo se to třiadvacátého srpna. Jeho snacha se jmenuje Petra Holubová a žije v Jílové na Tržní ulici číslo patnáct. Víc vám neřeknu. Je možné, že to skutečně nemá žádnou souvislost, ale docela mě děsí představa, že je to třeba jinak.“

„No, nás taky. Nepotěšil jste nás, pane doktore,“ pokýval Pavlata hlavou.

„Měl bych prosbu. Jestli na to přijdete, dáte mi vědět? Já… byl bych rád, kdybyste tu informaci mohli brát spíš jako důvěrnou. Nerad bych, aby se tu začalo povídat, že jsem něco zvoral.“

„Nebojte se, zatím to nebudeme nijak vířit, ale pochopitelně to prověříme. Jestli něco zjistíme, dáme vám vědět. Díky, že jste nám zavolal,“ uzavřel major Pavlata.

Rozloučili se s rozpačitým doktorem, na kterém bylo znát, že si není jistý, jestli udělal správně, když se jim svěřil se svými pochybnostmi.

„Teda, to je síla,“ vydechl kapitán Klenský a zasunul klíč do zapalování. Nenastartoval, opřel se o sedadlo a hleděl upřeně před sebe. „Řeknu ti, že mě děsí, co z toho vyleze. Přece tady neřádí nějaký šílený travič?“

„Musíme to prověřit. Požádáme Jílováky, aby nám ve vší tichosti zjistili, co byl zač ten Holub, a sehnali tu snachu nebo další lidi z jeho okolí. Zkusíme zjistit, jestli ho nespojuje něco s některou z těch mrtvých.“

„Když už jsme tady, můžeme se stavit u té snachy rovnou,“ navrhl Klenský a major Pavlata přikývl.

Za chvíli zastavili před městským činžákem v Tržní ulici v centru města. Nebylo kde parkovat, všechna místa byla beznadějně obsazená, Klenský odstavil vůz na zákazu zastavení. Dělal to nerad.

„Skoč tam sám a nech mi tu klíčky. Zkusím najít místo a trochu si vydechnu.“ Major Pavlata vytáhl z kapsy zmačkanou krabičku cigaret.

„Ale v autě nekuř.“

„No jo, aby ses nezbláznil.“

Domovní dveře byly otevřené, vešel do ponuré chodby, která čpěla špínou. Na rozdíl od jiných domů v ulici, jejichž fasády svítily cukrátkovými barvami, se tento dosud nedočkal rekonstrukce. Stoupal po prošlapaných schodech a četl si jmenovky na dveřích. Ve druhém patře našel byt Holubových. Oproti omšelé chodbě svítily dveře čerstvým nátěrem. Zvonil však mamě.

Za jeho zády se ozval šramot, otočil se a uviděl stoupat po schodech ženu středního věku s pudlem v náručí. Možná má štěstí a je to Petra Holubová. Ne, nebyla. Žena došla na podestu, pustila pudla na zem, vytáhla z kapsy klíče a začala odemykat dveře protějšího bytu. Trochu zvědavě po něm pokukovala.

„Promiňte, jdu za paní Holubovou, nevíte, kdy bych ji zastihl?“

Trochu podezřívavě se zeptala, cože paní Holubové chce.

Málem by jí odsekl, že je to jeho věc, ale nakonec, v dnešní době je trocha opatrnosti namístě a je dobře, když se sousedi zajímají jeden o druhého. „Jsem z pojišťovny,“ vymyslel si rychle.

„Kvůli tomu odřenému autu?“

Pro jednou měl štěstí a lež vyzněla věrohodně. Nicméně otázku nechal bez odpovědi.

„Holubovi jsou na dovolené, letěli do Turecka, teď po sezóně to měli levnější. I když v tomhle krásným počasí je skoro škoda jezdit pryč, že jo?“ rozpovídala se žena. Odemkla a vpustila pudla domů. „Měli by se vrátit zítra.“

„Díky, jste informovaná.“

„Jo, chodím jim zalívat kytky a beru poštu, tak to vím,“ opáčila mu trošku ostřeji, jako by chtěla zdůraznit, že není žádná drbna.

„Tak děkuju, já se jí tedy ozvu, až se vrátí,“ rozloučil se a vzápětí sbíhal ze schodů.

XX

Od rána se nic nedařilo. Karel Tolner měl náladu pod psa. První schůzku si sjednal na devátou ráno. Místo člověka, který mu měl přijít zaplatit dost vysoký dluh, přišel jakýsi namistrovaný advokát, mával mu před nosem plnou mocí a v podstatě mu otevřeně vyhrožoval. Rozčílilo ho to. Tak on chlapovi půjčí půl milionu, ten se nemá k tomu, aby mu cokoli splatil, a když si Karel dovolí ho upomenout, hned na něho přiletí advokát!

Pravda, uvědomoval si, že v upomínání byl poněkud drsnější a tomu dlužníkovi vyhrožoval, ale kdo by se mu divil? To je přece drzost, nevrátit dluh a ještě ze sebe dělat oběť. Úrok nebyl moc vysoký, ale smluvní pokuta za prodlení se splácením už vysoká byla a Karel ji chce zaplatit do poslední koruny. Neměl chuť poslouchat řeči nějakého holobrádka, který si ještě ani nevybudoval pověst ve své branži. Prý neplatné právní úkony a spousta odborné hantýrky k tomu. Chlapec se asi snaží udělat dojem na klienta. Jenže Karel dobře věděl, že takový upachtěný snaživec může být nakonec hodně nebezpečný. Nechtěl riskovat a zbytečně na sebe upozorňovat. Tento případ byl sice průzračně čistý, tam by ho na ničem nechytili, a on udělá všechno pro to, aby svoje peníze vymohl, ale určitě nepotřeboval, aby na něho někdo podával trestní oznámení.

Už to tu sice párkrát bylo, ale on to vždycky ustál. Policie se nakonec postavila na jeho stranu a dospěla k závěru, že trestní oznámení je jenom obranou dlužníků, kteří vymýšlejí nejrůznější kličky, aby nakonec nemuseli platit. Jenže v poslední době měli lidé stále větší problémy splácet, on vůči nim přitvrdil a začal se pohybovat na hraně zákona, toho si byl dobře vědom. Už neuzavíral zástavní smlouvy, ale rovnou nutil své dlužníky k podpisu kupních smluv za nevýhodných podmínek, prodávali mu své nemovitosti pod cenou. Nechal jim určitý čas, aby je vyplatili zpátky, ale dobře věděl, že nemají šanci sehnat peníze. Za nehty mu často zůstával značný majetek a z jeho dlužníků byli přes noc zoufalci, kteří o všechno přišli.

No a co? Svět je tvrdý a on není jediný, kdo něco takového dělá. Lidé si přece mají hlídat své finance, každý musí vědět, na co má a co si může dovolit, on nebude nikomu dělat chůvu. Jemu také nikdo nedal nikdy nic zadarmo.

Když toho otravu vyhodil, zavolal Váchovi, aby si zlepšil náladu. Nebyl na něho zrovna příjemný, potřeboval si vylít zlost, připomenul se mu dost nekompromisně. Udělalo mu dobře, jak se Vácha kroutil a škemral o prodloužení splatnosti.

„Vyloučeno. To už jsme probrali. Buď do dvacátého září zaplatíte celý dluh, nebo mi váš strýc převede ty pozemky. Když se nic z toho nestane, já tu pohledávku prodám. Sice na tom něco ztratím, ale lepší dostat něco než nic. Ovšem ten, kdo si to ode mě koupí, s vámi určitě nebude ztrácet čas nějakým telefonováním.“

Cítil, jak Tomáš Vácha na druhé straně aparátu ztuhl strachem, věděl dobře, co ta poznámka znamená. Tolner se postaral, aby měl mezi dlužníky pověst tvrdého chlapa. On sám sice nikdy osobně nikomu neublížil, ale parta, se kterou diskrétně spolupracoval, se s dlužníky nemazlila. Vědělo se to, i když mu nikdo nic nedokázal. Nebyl hloupý a uměl si krýt záda.

Kdyby se tak dostal k těm Váchovým pozemkům. Na tom mu záleželo mnohem víc než na nějakých penězích. Jednak měly mnohem vyšší hodnotu než ten dluh samotný, ale hlavně, to místo mu vyloženě učarovalo. Doufal, že Vácha peníze nesežene, bylo to ostatně pravděpodobné, jinak by mu to už byl splatil. A ještě víc doufal, že mu nahnal dost strachu, aby svého strýce k prodeji přesvědčil. Nakonec ho sám viděl, je to už starý pán, moc rozumu zjevně nepobral a v dnešním světě se určitě nevyzná. Pozemky sám neobhospodařuje, ty jsou v družstvu, možná že ani pořádně neví, co kde má. Zdá se, že celý jeho svět je ta zahrada, a tu mu přece nikdo nebere. Když to mladý dobře navlékne, neměl by v tom být problém.

Trošku ho to uspokojilo, věřil, že se v lidech vyzná, a sám sebe přesvědčoval, že v tomto případě stačí chvíli počkat a průběžně zvolna utahovat mladému Váchovi šroub. Ten zjevně na nějaké pozemky ve Strážné kašlal, měl spoustu jiných starostí a žil městským způsobem. Tolner si dobře zjistil jeho osobní poměry. Rozváděl se kvůli té mladé zlatokopce. To byla taky známá firma, jela snad po každém trochu prachatém chlapovi ve městě. Nakonec ulovila toho troubu Tomáše a on se může zbláznit, jen aby si ji udržel.

Divil se mu. On sám kdysi s Kamilou párkrát spal, ale rychle z toho vycouval. Dobře vypadala a dokázala se smyslně nakrucovat a vlnit, člověk by si hned představoval bůhvíco, přitom v posteli byla jako dřevo. Okamžitě si na něho začala dělat nároky a tlačila ho do rozvodu, dokonce mu zkoušela vyhrožovat. Tehdy se jí vysmál a dal jí jasně najevo, kde jsou hranice. Když mu nedá pokoj, zničí její pověst, celému městu vyzvoní, jaká je to děvka, a žádný trochu slušný chlap už o ni nezavadí. Dost se bál, aby se jeho žena nic nedozvěděla, ale před Kamilou svůj strach utajil. Člověk prostě nesmí dát najevo slabost, v tom je recept na úspěch.

Znovu zazvonil telefon, byla to jeho sestřenice Eva. Byl překvapený, co mu může chtít, dlouho s ní nemluvil. Že by to souviselo s těmi tetinými starostmi kolem vyplacení bývalého muže?

„Ahoj, co potřebuješ?“ zeptal se srdečně.

Evin hlas byl plný žalu, poslouchal, co mu říká, a nezmohl se na žádnou reakci. Asi by ji měl utěšit, ale nemohl najít žádný vhodný výraz. „Ne, to přece není možné…“

„Je to tak, mluvila s námi policie. Obě snědly nějaký jed, prý z oměje šalamounku, představ si. Někdo jim otrávil jablečný křen.“

To mu vyrazilo dech. „Proč by to někdo dělal, prosím tě?“

„Nevím, nemůžu tomu pořád uvěřit, volám ti to jen, abys věděl, vím, že máma si na tebe potrpěla.“

„Taky jsem ji měl rád, Evo.“ Chtěl dodat, že s ní včera mluvil a že se mu zdála být v pořádku, ale něco ho přimělo tu poznámku spolknout. „Kdybych vám mohl nějak pomoct, zavolej, ano?“ Zamyšleně se s ní rozloučil.

Tak otrávený jablečný křen. Po zádech mu přeběhl mráz. Teta přece nikomu nepřekážela, leda snad Drábkovi, ale toho by na vraždu netipoval. Ne, tu sklenici přece dostala od něho. Kdo to mohl otrávit? Co když ho bude policie podezírat? Sice neměl žádný motiv, ale na tom krámu jsou určitě jeho otisky, vždyť tu věc bral do ruky několikrát. Může ho to dost poškodit, kdyby ho vyšetřovali, určitě by si posvítili na všechno, co dělá. Vraždu by mu nakonec nepřišili, přece nic neudělal. Ale co když ho dostanou třeba na podvod? Jestli ho budou vyšetřovat kvůli vraždě, všechna jeho protekce bude k ničemu. Na kraji známé nemá, a pokud věděl, vraždy se v Jílové neřeší.

Kdo by mohl chtít tetě ublížit, proboha? Nebo té Hudcové? Neznal ji, ale nejspíš to byla obyčejná venkovská babka, komu by stála za vraždu?

Pak ho napadlo něco strašného. Vždyť to přece byla jeho jablka s křenem. On je dostal od zahradníka, přinesl do kanceláře a pak dal tetě. Ten zahradník ho přece neznal, nic proti němu nemohl mít. Navíc si dobře všiml, že mu Zuzana byla vyloženě sympatická a ten křen byl dárek za její nákup. I kdyby Jakubovi nějak vadil on sám osobně, určitě by nechtěl otrávit Zuzanu, chovali se k sobě jako dva spiklenci tam nad těmi záhonky. Kdyby si Zuzana usmyslela modré z nebe, zahradník Vácha by jí ho snad vypěstoval a ještě by jí poradil, kam ho má zasadit.

Takže jed se do toho jídla musel dostat později. Jediná doba, kdy neměl sklenici pod kontrolou, byla chvíle, kdy seděl tady v kanceláři. Ačkoliv, zdržel se tu docela dlouho, času na nějaké manipulace bylo dost. Že by Olga Horáková? Ne, ta přece proti němu nic nemá, pravda, poslední dobou je mezi nimi napětí. Dříve či později ji vyhodí, to už nějakou dobu věděl. Že by to tušila? Ale co by získala tím, že ho otráví? Příležitost měla. A materiál nakonec taky. Dobře viděl, že si koupila na trhu nebo v květinářství oměj. Co když jej nějak přidala do těch jablek?

Vůbec nevěděl, kolik jedu ta rostlina obsahuje a která její část je jedovatá, jaké množství je třeba, aby došlo k usmrcení člověka. Asi stačí trocha, když zemřela teta i ta její kamarádka, a přitom ani nesnědly celý obsah té sklenice.

Poprvé po dlouhé době nevěděl, jak má reagovat. Má se Olgy rovnou zeptat, uhodit na ni? Ne, to asi ne, představa, že by se mu s pláčem přiznala a prosila za odpuštění, byla směšná. Jestli byla něčeho takového schopná, bude s kamennou tváří hrát svoji hru až do konce. Ale až zjistí, že jí to nevyšlo, že křen snědl někdo jiný a doplatil na to, co bude následovat? Proboha, přece se ještě nezačne bát své sekretářky!

Čím déle o tom přemýšlel, tím více mu ta teorie připadala nepravděpodobná. Ale kdo jiný mohl mít ještě tu stejnou možnost? Jistě, Palánek. A ten měl navíc motiv jako hrom. V té kuchyňce byl nějaký chaos, když odcházel. Ovšem jak by zjistil, že křen je jeho? Bude se muset Olgy nějak šikovně vyptat.

Představa, že mu někdo usiluje o život, navíc takto zákeřně, mu nebyla ani trochu milá. Jak se má bránit, na co všechno si má dávat pozor? Člověk se přece celý den pohybuje mezi ostatními lidmi, nedá se všechno uhlídat. To je úplně šílené!

Ale také je možné, že jed se do té sklenice dostal až u tety, třeba to skutečně bylo namířené proti ní nebo té její kamarádce. O Hudcové nic nevěděl, nevzpomínal si ani, jestli kdy slyšel její jméno. Nezná ji, nemůže tedy vědět, jestli neměla nějaké nepřátele. Sám sebe přesvědčoval, že se ho to celé vůbec nemusí týkat, ale tu podivnou tíseň z duše vyhnat nedokázal.

Uvědomil si, že by nejspíš měl všechno probrat s policií. Byl to přece on, kdo tetě tu sklenici přinesl, stejně na to přijdou, nejlíp udělá, když se přihlásí sám. Ale co všechno jim řekne? Má se svěřit i s tímto svým podezřením? Ten Palánkův případ smrděl, tam to přehnal a byl si toho vědom, prostě spoléhal na to, že ten chlap je už natolik zdeptaný, že se ani bránit nebude. Když o svém podezření řekne policii, sám sebe vystaví riziku trestního stíhání. Sakra, to je tedy den. Karel Tolner jen zřídkakdy nevěděl, co má dělat.

XXI

Šikmé odpolední slunce dopadalo na pomník a leštěná žula, před chvílí otřená a zbavená prachu, se zaleskla. Jakub se zahleděl na jména svých rodičů, stříbrný potěr vyrytých písmen už dávno časem zčernal. Obrubník hrobu měl místy nazelenalý nádech, i tady se příroda prosazovala a mech hledal, kde by se uchytil. Možná by se to dalo odstranit horkou vodou se savem, pořádně to odrbat kartáčem. Někdo mu říkal, že dokonce existuje i nějaký speciální chemický přípravek.

Jakubovi ta patina času nevadila. Hrob udržoval v pořádku, několikrát za měsíc sem zašel, očistil pomník, zapálil svíčky a pečoval o vysázené květiny. Hlínu udržoval čistou, zbavenou plevele. Byl to jeden z mála hrobů, které si uchovaly svoji původní podobu, jakou mívaly kdysi. Dnes už lidé nemají čas chodit se sem starat, málokdo chodí pravidelně do kostela jako kdysi jeho matka. Ta po každé mši zašla na hřbitov, zapálila svíčky, zalila nebo vyplela kytky, ani jí to nedalo moc práce, protože během týdne hrob nijak nezpustl.

Jakub do kostela nechodí, ale chvíle tichého rozjímání na hřbitově má rád. Vždycky se tu uklidní, v duchu rozmlouvá s rodiči, říká jim, co je nového, vypráví jim o Belle, o zahradě. Dnes se sem vydal pro útěchu a radu. Snad na něco chytrého přijde.

Tomáš ráno dlouho spal, alespoň podle Jakuba, který celý život vstával kolem šesté. Byl už dávno v zahradě a měl kus práce za sebou, když za ním synovec přišel. Nezdálo se, že by si odpočinul, bylo jasné, že ho něco trápí. Vypadal podrážděný, neklidný.

„Ahoj Tome, jak ses vyspal?“ pozdravil ho Jakub.

Tomáš měl zarudlé oči a zašedlou, unavenou pleť. Jakubovi se zdálo, že z jeho dechu cítí trochu alkohol, nebo se mýlí? Rozhodně to byl jakýsi nezdravý nakyslý pach.

„Ale jo, trochu jsem spal, ale jsem jak rozlámanej.“

„Tys včera pil?“

Tomáš se zarazil. Zjevně mu nebylo příjemné, že ho strýc kontroluje, je přece dávno dospělý, už hodně dlouho se nikomu nezpovídal, jestli pil, nebo ne. Jakub si toho všiml, ale bylo mu to jedno.

„No trochu. Abych zahnal tu nervozitu, víš?“

Starý zahradník pokýval hlavou a nijak to nekomentoval. Synovec mu předevčírem po svém příjezdu pomohl zpracovat značné množství jablek, včera zryl pár záhonů a otrhal dvě jabloně, musí být z té fyzické dřiny celý zmožený. Přece jen není na něco takového zvyklý. Jakub byl za tu pomoc rád, aspoň mohl začít v klidu stříhat růže a taktéž ostříhat odkvetlé natě na trvalkových záhonech. To byla práce, kterou by nerad svěřoval druhému. Přesto neměl dobrý pocit z Tomášovy přítomnosti, pořád něco viselo ve vzduchu.

„Chceš snídani?“

„Se mnou si nedělej starosti, já si něco udělám.“

Jakub přikývl a šel si po své práci, přestože mu to nebylo příjemné. Dlouhá léta žil sám, měl ve svých věcech systém, až puntičkářský pořádek. Všechno mělo své místo a on by jednotlivé předměty dokázal najít i potmě. Tušil, že Tomáš vnese do jeho světa chaos.

Ještě chvíli se věnoval zahradě a pak zašel do kuchyně. Dá si dnes dopoledne druhou kávu, většinou měl jen jednu denně a pil ji hned k snídani, ale dnes mu druhý šálek prospěje. Cítil se unavený, válem mu ubývají síly. Rozhlédl se po zahradě, ještě je třeba toho tolik dokončit.

Tomáš seděl na židli pod oknem, mračil se a bubnoval prsty o desku štolu.

„Stalo se něco, Tome?“

„Jo. Volal mi Tolner. Strejdo, jestli mi nepomůžeš, bude to můj konec.“

„Ale, Tome, jak ti můžu pomoct? Nemám tolik peněz, můžeš si je vzít, ale je to málo. Musíme říct tátovi.“

„Ne, tátu do toho tahat nechci. Nic mu neříkej, prosím tě.“

„Ale proč?“

„Strejdo, to se těžko vysvětluje, víš? On se na mě teď zlobí.“

„Kvůli Martě?“ Jakub věděl, že Tomáš odešel od rodiny a že to Ludvíkovi, jeho bratrovi, vadí. Váchovi byli vždycky soudržná rodina a rozvod, to bylo něco, co se stávalo jiným. Jakub sám na to názor neměl. Martu si nikdy neoblíbil, vždycky se na něho tak divně, pronikavě dívala, jako by byl méněcenný, jako by se ho snad štítila. Naštěstí sem moc často nejezdila. Neuměl s ní mluvit.

„Jo. To hlavně. Myslím, že teď by mi nepomohl.“

„Tak já nevím, co bychom mohli udělat.“

„Já bych věděl. Tolner by chtěl ty tvoje pozemky. Víš, ty pole, stejně na nich hospodaří družstvo, je to, jako bys je ani neměl. Kdybys mu je převedl, nechal by mě na pokoji. Jinak vůbec nevím, co se mnou bude.“

Jakub se zarazil. Bylo to venku, toho se bál, že Tomáš na něho bude naléhat. Neuměl se moc bránit a odmítat požadavky jiných lidí. „Tome, to nejde. To nemůžeme udělat. Bez táty ne, musím se s ním poradit. Půda se neprodává.“

„Ježišmarjá, strejdo, je jiná doba! Ta půda nás už dávno neživí a nikdo si ji do hrobu nevezmeme. Tátu k tomu přece nepotřebujeme.“

„Ne, Tome, nemůžu to udělat,“ řekl Jakub a odešel zpátky na zahradu. Tady se cítil klidnější, jistější. A obklopený celoživotní prací svou i svých rodičů měl jistotu, že udělal správně, když synovce odmítl. Nebylo mu dobře, byl by Tomášovi rád pomohl, ale nemohl udělat to, co po něm chtěl. Sedl si na lavičku a Bella se k němu líně dovlekla. Také je dnes unavená, uvědomil si. Lehla si k jeho nohám a on ji začal hladit po hlavě; slastně přivřela oči a zahřívala mu lýtko.

Nějakou dobu tak spolu seděli, nedokázal odhadnout, jak dlouho. Pak klaply domovní dveře a Tomáš vyběhl ven s taškou přes rameno. „Tak se tu měj, strejdo. Jedu do města, musím zas do práce. Zas někdy přijedu.“

„Tak dobře, ahoj.“ Jakub ani neskrýval, že se mu ulevilo. Když Tomáš odjede, nebude ho přemlouvat.

Práci na zahradě už moc nedal, s námahou posbíral pár košů spadaného ovoce a odnesl to na kompost. Byl překvapený, jak moc ho to najednou zmáhá, vždyť byl zvyklý celé dny fyzicky pracovat, volným, trpělivým tempem, ale neúnavně. Připravil si rychlý oběd, v troubě měl ze včerejška pečený bůček, k tomu uvařil pár brambor a otevřel si dýňový kompot z loňska. Musí se to sníst, na zahradě dozrává několik velikých dýní, krásně oranžových. Po obědě se na chvilku natáhl na kanape v kuchyni, Bella si lehla na podlahu co nejblíže k němu. Ani nevěděl jak, ale usnul a probudil se za dvě hodiny. Spánek ho osvěžil.

Teď postával na hřbitově, už poněkolikáté prohrábl malou motyčkou kyprou půdu kolem květin. Nechtělo se mu odcházet. Doufal, že mu mrtví poradí, co má dělat. Neměl strach, že by ho Tomáš přesvědčil, aby pole prodal, byl rozhodnutý pevně a synovec nejspíš poznal, že naléhat nemá smysl. Trápilo ho, co bude potom, až on tu nebude. Konec je blízko, věděl to, neměl ani stín pochybnosti. Bude třeba najít někoho jiného, kdo se postará o zahradu a o ostatní půdu. Jeho služba už je u konce.

Má s tím jít za Ludvíkem? Ne, bratr má starostí víc než dost, jeho žena je nemocná, to mu nakonec Tomáš připomněl. Nevěřil by, že Jakub poznal, že se blíží konec, asi by to řešení odkládal, a navíc netuší nic o Tomášových problémech a plánech pole prodat. Škoda že tu není Hanička, už dlouho ji neviděl.

Neteř mu byla blízká, rozuměl si s ní mnohem víc než s Tomášem, ačkoliv vždycky tvrdil, že obě děti má rád stejně. To se přece musí, mít rád stejně, děti na to mají právo. V koutku duše však věděl, že Hanička je mu mnohem bližší, rozuměli si spolu beze slov. Navíc měla blízko k přírodě, ta by si půdy vážila. Škoda že je tak daleko. Žije u Žďáru nad Sázavou a pracuje jako inspektorka životního prostředí. Bydlí v jakémsi škaredém paneláku a stěžovala si, jak moc jí chybí zahrada.

Lidi se přece stěhují, napadlo Jakuba. Jen co přijde domů, zavolá jí. Třeba by ty pozemky chtěla. Věřil, že Hana by si půdy vážila. Ona byla ten člověk, který by tu mohl dál žít a pokračovat v rodinné tradici, starala by se o zahradu a třeba by hospodařila i na polích. Věděla by, že ona patří půdě, že se má o ni starat a sloužit jí, stejně jako to cítil Jakub sám u sebe. Tomáš byl z jiného těsta.

Jakub se láskyplně podíval na hrob, věděl, že dostal odpověď, pro kterou si přišel. Ano, to bude to správné řešení.

XXII

Sekretářka je uvedla do Tolnerovy pracovny a ani se příliš nesnažila skrýt svoji zvědavost. Klenskému se zdálo, že v jejích očích zahlédl něco jako zadostiučinění a ještě něco dalšího, snad stín škodolibosti. Pěkné vztahy tu ti dva mají, jak to tak vypadá. Rozhodně bude užitečné tu ženskou vyzpovídat, až skončí s Tolnerem.

Ten se zvedl ze svého křesla, vykročil jim vstříc a trochu moc rozmáchle podával ruku nejprve Pavlatovi a potom Klenskému.

„Dobrý den, pánové, co pro vás můžu udělat? Dáte si kávu?“

„Díky, ale ne. Dlouho vás nezdržíme,“ odmítl nabídku za ně oba major Pavlata a sekretářka zklamaně zavřela polstrované dveře. Kdyby jim nesla kávu, mohla by aspoň pochytit, proč přišli.

Klenský Tolnera mlčky pozoroval. Nebyl mu sympatický, už to okázalé přivítání, ta demonstrativní ochota spolupracovat, aniž by věděl, proč přišli. Ten člověk svým frajerským siláctvím něco maskuje, tím si byl jistý.

„Jsme tu kvůli vaší tetě, paní Drábkové.“

„Ano, myslel jsem si to,“ odtušil Tolner. „Před chvílí mi volala sestřenice, to je hrůza, nemůžu tomu ani uvěřit.“

„Chápu, tak to bývá. Vraždu člověk nečeká, je to šok pro všechny okolo. Nás ale tlačí čas a musíme to vyšetřit, najít vraha. Takže musíme klást otázky, i když chápu, že pozůstalí nemají zrovna náladu s námi mluvit,“ uvedl major Pavlata zeširoka a Klenského tím trochu překvapil. Co to tu hraje? Ten chlap je vzdálený synovec oběti, žádný blízký příbuzný, a navíc nevypadá, že by kolem něho měli chodit po špičkách. Ten se rozhodně nehroutí. Usoudil, že starší kolega chce tím chlácholením vyvolat klamný pocit klidu a bezpečí a rozhodl se, že do toho nezasáhne. Pavlata je starý mazák a ví dobře, co dělá.

„Teta byla zlatá ženská, nechápu, jak jí mohl někdo ublížit.“

„Ano. Musíme zmapovat, co dělala a s kým mluvila před smrtí. Víme, že jste ji včera kolem poledne navštívil. Povězte nám o tom něco.“

„Tak co k tomu říct? Ano, byl jsem za ní, původně jsem za ní chtěl jet i se ženou, ale udělali jsme veliký nákup v zahradnictví a ona chtěla všechno hned začít sázet. Je nadšená zahradnice a teď je prý vhodná doba na výsadbu, to mi vysvětlila ona i ten zahradník.“

Klenský zbystřil, ale nic neříkal, čekal, co jim Tolner poví spontánně. Na otázky bude času dost.

„Takže jsem Zuzanu odvezl domů, na chvilku jsem se stavil tady v kanceláři a pak zajel za tetou. Odjížděl jsem odtud až po poště. Poslední dobou sem chodí pošťačka až pozdě dopoledne, nějak jim změnili revíry nebo co. Takže k tetě jsem přijel skutečně nějak po poledni. Byla už po obědě a vyčítala mi, že jsem se nehlásil předem, že by něco uvařila.“ Karel Tolner popisoval detaily, jeho výpověď působila podrobně, přesto měl Klenský pocit, že si nechává něco pro sebe. Čekal, co bude dál.

„Zdržel jsem se tak hodinku a půl, řekl bych. S tetou mi čas vždycky rychle utekl. Byla to inteligentní ženská, se kterou se dalo mluvit o čemkoli.“

„A o čem jste mluvili včera?“

Bylo vidět, že ta otázka Tolnera trochu zarazila. „Totiž, já nevím, jestli mám. Nerad bych na někoho vrhl podezření, ale teď si uvědomuji souvislosti.“

Ten chlap s něčím kalkuluje, pomyslel si Klenský. „Jenom nám to povězte, my už si to přebereme,“ řekl.

Tolner si trochu okázale povzdechl. „Dobře. Teta nebyla v dobré náladě, byla taková nervózní a neklidná, že jsem se jí musel zeptat, co se děje. Svěřila se mi, že jí volal její bývalý manžel. Jsou rozvedení přes dvacet let, nevím přesně, jak dlouho. Ale holky byly malé a já sám si strejdu ani pořádně nepamatuju. V té době se mnou mlátila puberta a k tetě jsem nějak nejezdil. Ani jsem nevěděl, jak to měli po rozvodu s majetkem. Včera mi teta řekla, že Drábkovi patří polovina domu v Kapličkách, i když tam od rozvodu nežil. Teď potřebuje peníze a chtěl, aby ho teta vyplatila nebo aby barák prodali a kupní cenu si rozdělili.“

„To určitě byla pro vaši tetu nepříjemná zpráva.“

„Ano, byla z toho rozrušená, jak jsem už řekl. Probírala to se mnou. Říkala, že peníze na vyplacení nemá a nemíní bývalému manželovi nic platit. Chtěla vědět, jaké má Drábek možnosti, jak může proti ní postupovat. Sice nejsem právník, ale v realitách působím už dlouho a leccos jsem s lidmi řešil. Tak jsem ji uklidňoval, není jednoduché prodat ideální polovinu obydleného domu. Navíc teta měla ze zákona předkupní právo, nic moc jí tedy nehrozilo. Trochu jsem ji uklidnil.“

Major Pavlata si povzdechl. Tak, a mají tu dalšího podezřelého. „Kde ten Drábek bydlí?“

„Neznám přesnou adresu, někde v Olomouci.“

„Jaký názor na to měly dcery paní Drábkové? Myslím na ten prodej domu?“ zeptal se Klenský.

Tolner pokrčil rameny a omluvně se zašklebil: „Nemám ponětí. Nemluvil jsem s nimi o tom. Je možné, že by to i podporovaly, ani jedna do Kapliček moc nejezdila. Nebo ne tak často, jak by se líbilo tetě. Obě žijí někde jinde, myslím, že stěhovat by se tam nechtěla žádná. Kdyby se dům prodával, asi by na něm nijak nelpěly.“

„Takže jako dědičky dům pravděpodobně prodají?“

„Nemůžu vám na to odpovědět, nevím. Ale nepřekvapilo by mě to.“

Tak tedy Drábek měl celkem slušný motiv, pokud opravdu potřeboval nutně peníze. Klenský se na sebe s Pavlatou podívali, nemuseli nic říkat nahlas. Tolner jejich pohled zachytil a po tváři se mihl výraz uspokojení. Klenskému to neuniklo. Co ten chlap sleduje?

„Ve kterém zahradnictví jste nakupovali?“ vypálil na něho otázku, kterou zjevně nečekal, a postřehl, že změna tématu není vyslýchanému po chuti.

„Ale to je takové ne moc známé zahradnictví kousek od Kapliček. Ve Strážné, to je součást Studánek.“

Tolner se odmlčel a policisté čekali. Ticho mezi nimi vytvořilo zeď a bylo jasné, že nejde o žádné nezávazné povídání. Je to výslech, vyšetřuje se tu vražda a oni mu nespolknou žádné povídačky. Karel Tolner byl dost bystrý, aby mu to došlo. Rozhodl se rychle. Dříve či později na to stejně přijde řeč, bude lepší, když se o tom zmíní sám.

„Sestřenice mi říkala, že teta i ta druhá paní zemřely na otravu nějakým rostlinným jedem a že to bylo v jablečném křenu. Obávám se, že jsem jí to přivezl já. Ale nemám ponětí, jestli ta jablka už byla otrávená nebo kdy se tam ten jed dostal. Tu sklenici jsme dostali u zahradníka Váchy jako dárek k nákupu, měl od nás dobrou tržbu a moje žena mu udělala radost tím nákupem, ale asi i svým zahradnickým nadšením. Ani jeden z nás to nejí, tak jsem to vzal do práce a zeptal se Olgy, tedy sekretářky, jestli by to nechtěla. Taky to prý nemá ráda. Pak to stálo v kuchyňce, zatímco jsem seděl tady, co já vím, tak hodinu, hodinu a půl. Nakonec jsem to vzal s sebou a nabídl to tetě. Ta pro změnu měla jablečný křen ráda, takže si to vzala.“

„Kdo k tomu měl přístup?“

„Nevím. Musíte se zeptat sekretářky, já pořádně nevím, co se tu dělo, seděl jsem tu zavřený. Strčil jsem to do kuchyňky a dál si toho nevšímal. Jenom vím, že Olga měla v kuchyňce nějaké sazenice v igelitové tašce. Strčila to do kouta na zem. Byl jsem trochu zvědavý, co si koupila, žena mě trochu nakazila tím svým zahradnickým zápalem. Všiml jsem si, že tam byl i oměj šalamounek.“

Tak to byl tedy obrat. Naservíroval jim tu svoji sekretářku jako podezřelou, ani při tom nemrknul.

„Mohla mít vaše sekretářka motiv? Příležitost tedy měla, jak jste nám právě vysvětlil…“ Major Pavlata se opřel, trochu narovnal ramena a zadíval se na Tolnera. Ten viditelně znejistěl.

Zase kalkuluje, teď určitě neodpoví upřímně, bude to jenom nějaká spekulace nebo polopravda, říkal si Klenský a litoval, že reakce tohoto člověka nemají zachycené na videozáznamu. Výrazy jeho tváře a gesta jsou výmluvnější než samotná slova, která měl pod kontrolou.

„To si nemyslím, já ji nepodezírám, abyste si nemysleli. Nerad bych, abyste mě špatně pochopili, jen jsem vám sdělil fakta. Nemyslím si, že to byla ona. Tetu neznala, nemohla vědět, komu to nakonec dám. Že to nebudu jíst, to jí muselo být jasné, výslovně jsem jí to řekl.“ Ano, to je fakt, je to pěkně zamotané. Budou si s ní muset promluvit a nejlépe okamžitě, rozhodl Pavlata. „Tak když dovolíte, my si teď s vaší sekretářkou promluvíme. Třeba do toho vnese světlo.“

Tolner jen pokrčil rameny.

„Říká vám něco jméno Ladislav Holub?“

„Ne. Myslím, že nikoho takového neznám.“

XXIII

„To je teda hajzl,“ vydechla Tolnerova sekretářka, když na ni vybalili svoji otázku.

„Mluvíte o svém šéfovi?“ podotkl Pavlata, znělo to jako otázka a rozhodně to mělo daleko k výtce.

Olga to pochopila správně a mírně se usmála. „Už dlouho jím nebude. Mám toho tady plné zuby, koncem měsíce dávám výpověď. Končím, ať si tu dělá, co chce. Já už s ním a s jeho kšeftama nechci být spojovaná ani zanic.“

„Tak nám něco povězte o tom křenu, mohl se k tomu někdo dostat, když to bylo uložené v té kuchyňce?“

Olga se odmlčela, otázka jí nebyla úplně příjemná. Vzpomněla si na Palánka, bylo jí ho líto a nerada by mu působila další potíže. Ale na druhou stranu, jestli to byl on, nebude ho přece krýt. Něco takového nepřipadá v úvahu.

„Totiž, byla tu jedna taková zvláštní situace,“ spustila opatrně a celé jim to podrobně popsala.

„A jak vypadal ten oměj po té kolizi? Mohlo z něho něco ubýt?“

Bezradně pokrčila rameny. „Bylo to celé dost poničené, skoro všechna hlína se vysypala, kytka se celá polámala, nať jsem skoro všechnu musela vyhodit. Takže jestli třeba chyběl kus kořene, to nedokážu poctivě říct.“ Mlčeli, jako by nebylo co dodat.

„Ale stejně mi to k tomu Palánkovi moc nejde. Odcházel dost rozrušený, byl skoro zlomený. Na takovou akci podle mého neměl dost chladnokrevnosti.“

„Na druhou stranu, váš šéf ho dostal až na dno, zničil ho, jak jste sama řekla. Mohl mít pocit, že nemá co ztratit. A jestli se cítil ponížený, mohl se chtít pomstít.“ Neochotně přikývla. „Jo, když se to řekne takhle, má to logiku. Ale mně to na něho stejně nesedí, prostě mi jako vrah nepřipadal.“

Major Pavlata se na ni mimoděk usmál. Taková naivita. Kolik vrahů ta ženská už viděla, že si troufne to odhadovat?

Olga si to uvědomila a dodala potichu: „Myslete si, co chcete.“

„My hlavně musíme najít důkazy. S tím Palánkem si budeme muset promluvit. Dáte nám jeho adresu?“ Přikývla. „Beze všeho. Ale k ničemu vám to nebude, je to adresa jeho bytu, a ten prodal Tolnerovi. Nevýhodně a pod tlakem, jak jsem vám říkala. Šéf ho nechal vystěhovat, nevím, kde se zdržuje. Možná že je z něho regulérní bezdomovec.“

„To je špatné. A kde pracuje?“

„Právě že nepracuje, přišel o práci, myslím, že je na podpoře. Proto taky nikde nedostal úvěr, aby si mohl vykoupit ten byt, šéf to měl dobře propočítané.“

„Vám to hodně vadí, že?“ zeptal se Klenský s pochopením.

„Jo. Vám by to mělo vadit taky, vždyť je to určitě trestné. Děje se to už takovou dobu a nikdo s tím nic nedělá.“

„Proč jste to tedy nehlásila?“

„Proč? To se těžko vysvětluje. On má všude známé, pár dlužníků už trestní oznámení podalo, ale nikdy z toho nic nebylo, vždycky se z toho vyzul. Měla jsem strach. Klidně by mě mohlo třeba srazit auto. Podívejte, ani teď s tím nechci nic mít. Odejdu a chci na všechno zapomenout. Jsem jenom osamělá ženská, nikdo se mě nezastane.“

„Ale no tak, prosím vás, nepřehánějte.“

„Myslím to vážně. Můžu vám říct pár jmen, lidi, které Tolner zničil nebo je tlačí ke zdi, podvádí je, využívá tísně. Ale svědčit proti němu nechci.“

„Možná budete muset.“

„Až když bude jasné, že do toho spadne, nechci být jediná, kdo na něho ukáže prstem, já vím, co je on zač.“

Oba na ni hleděli a přemýšleli, co je to vlastně za ženskou. Tvářila se jako naivka, ale uměla si dát věci dohromady velmi dobře. Věděli, že má nejspíš pravdu. Policie by sotva pomohla. Vyslechnou ji, její svědectví bude důkazem proti jejímu šéfovi, pak dají spis do mašliček, pošlou to na státní zastupitelství a na další osud případu vliv nemají. Navíc bylo reálné nebezpečí, že vyšetřování se povede tak, aby se nic neprokázalo, korupce je všude. Ne, nedivili se jejímu postoji.

„Podívejte, jestli to dělá v takovém měřítku, mohli by to vyšetřovat na kraji, tam je menší šance, že bude mít konexe. Tak nám už věřte. My to šetřit nebudeme, ale prostě ty poznatky předáme krajskému státnímu zástupci.“

„Rozmyslím si to.“

Nenaléhali na ni. „Nevíte, kdo další ho poslední dobou nenáviděl nebo měl jiný motiv?“

„Pár jmen mě napadá, ale nikdo z nich tady nebyl, neměli přístup k tomu křenu. Tak třeba Zemánkovi, přišli o dům s velikou zahradou podobně jako Palánek, Zemánek z toho dostal mrtvici… Pak Šnajdr, chtěl zachránit syna, který nasekal dluhy na daních a hrozil mu kriminál, Tolner ty dluhy zaplatil a Šnajdr zastavil dům, že mu tu půjčku splatí, ale nakonec ty splátky nezvládal. Tolner mu navykládal, že si to přeúvěruje, z nového úvěru vyplatí jeho a pak bude splácet bance. Jenomže Šnajdr v tom stresu nedomyslel, že on jako důchodce tak vysoký úvěr nedostane a synovi nepůjčí vůbec nikdo, dostal se kvůli těm daním do registru neplatičů. Poslední dobou tlačí dost na Váchu, má stavební firmu a nějak to přestal zvládat. Dluží mu nějaké peníze, Tolner chce místo peněz nějaké pozemky té rodiny. Už mě nikdo nenapadá, ale můžu vám to v klidu nachystat. Ovšem jak jsem řekla, nechci být něco jako korunní svědek.“

„Neříká vám něco jméno Ladislav Holub?“

„Ne, kdo by to měl být? Tolnerův dlužník nebo nějaký obchodní partner? To bych věděla.“

„Nevíme, kdo to je. Je možné, že je mezi ním a Tolnerem nějaká spojitost. Měl asi před měsícem zemřít na srdeční selhání,“ nadhodil opatrně Pavlata.

Chvilku mlčela a přemýšlela. „Počkejte, něco se mi… Tady u nás nikdy nebyl a nemyslím, že by měl něco s Tolnerem. To byste se ho museli zeptat. Ale myslím, že tak se jmenoval chlap, co dělal pro krajský úřad stavební dozor. Něco kolem výstavby nebo oprav silnic, myslím. Osobně jsem ho neznala. Moje známá na krajském úřadě dělá a říkala něco v tom smyslu, že šlapal firmám na paty. Zmínila se, že zemřel, nevím už, jak na to přišla řeč. Mohl by to být on?“

„Kde tu vaši známou najdeme?“

Řekla jim to a oni se rozloučili. Zamyšleně hleděla na dveře, které se za nimi zavřely. Opravdu je nejvyšší čas zmizet. Nevěděla, o co tu jde, ale ani by ji nepřekvapilo, kdyby ten jed byl určený Tolnerovi. Mohl to být ten Palánek?

Vybavila se jí ta jeho zmatenost a ponížení, byl to zlomený člověk. Kdoví, jak se lidi zachovají v mezní situaci. Nakonec, příležitost měl, motiv taky, přesto se jí to pořád nějak nezdálo. Vždyť ona mohla kdykoli do té kuchyňky vejít. Vzpomněla si, že se zapovídala s listonoškou, jestli je slyšel, mohl si domyslet, že se spolu budou chvilku bavit. Kolik času člověk potřebuje na něco takového? A jaké stopy by po takové činnosti asi nechal? Teď už je to jedno, ona přece tu kuchyňku celou pořádně umyla. Jestli tam nějaká stopa byla, ona ji neviděla a určitěji odstranila.

Bylo jí mizerně. Ne že by Tolnerovi přála smrt, tak daleko by nezašla. Jestli ovšem byl ten jed určený pro něho a nakonec to odnesly dvě nevinné ženské, pak na světě není žádná spravedlnost. A po ní by teď ještě chtěli, aby jim pomohla odhalit Tolnerovy nekalosti. To si dobře rozmyslí, ten chlap má z pekla štěstí, jak se zdá.

V autě se rychle poradili, co dál. Pavlata zavolal kolegům do Jílové a požádal je o pomoc. Chtěl, aby mu zjistili co nejvíc o Ladislavu Holubovi, o jeho životě a možných nepřátelích. Také by bylo dobré vyptat se sousedních chatařů, jestli si v době kolem jeho smrti nevšimli něčeho divného. Zdůraznil, že je třeba postupovat diskrétně, je možné, že tady žádná souvislost ani není, nikdo nestojí o paniku. Potěšilo ho, když se dozvěděl, že na případ pošlou poručíka Zicha.

„Tak, a my teď zajedeme na soudní, uvidíme, co nám řekne doktor.“

„Nečekám, že by to bylo něco převratného, to už by nám snad někdo dal vědět,“ podotkl Klenský a nastartoval.

„Škoda že Pepík marodí,“ povzdechl si Pavlata. Měl starého patologa rád, byli zhruba stejně staří, spolupracovali už celé roky. Doktor Pernica byl pečlivý a měl jakousi nezbytnou intuici, díky které si dokázal všimnout drobných detailů. Dával si všechno do souvislostí a neustále se vzdělával. Neměl nic kromě své práce a alkoholu. Před dvěma týdny zkolaboval přímo na pitevně a kolegové v nemocnici mu diagnostikovali žaludeční vřed. Major Pavlata doufal, že bude v pořádku a brzy se zase vrátí do práce, že všechno vjede zase do starých kolejí. Ležel mu na srdci osud kolegy, kterého považoval za kamaráda, ale také lpěl na svém světě a Pepík, jak starému doktorovi říkal, tam měl své místo. Všechno se měnilo, jeho vrstevníci odcházeli do důchodu, objevovaly se u nich nejrůznější zákeřné nemoci, někteří již zemřeli. Major Pavlata si občas připadal jako nějaká relikvie z minulosti, věděl, že je konzervativní, ale nechtěl být jiný. Teď se bude muset utkat s realitou a čelit nějakému mladému doktorovi, který se s ním bude bavit spatra.

XXIV

Marie vstala ráno celkem brzy, svěží a odpočatá, kupodivu ji už ani nebolelo svalstvo po té neobvyklé zahradnické námaze. Měla z toho radost a překypovala aktivitou.

Posnídala, zalila muškáty v oknech a zapnula počítač. Dnes trošku pohne s těmi překlady, dokud má elán. Termín pro odevzdání se přibližuje, koneckonců, peníze potřebuje jako všichni. Práci vyúčtuje teprve tehdy, až ji bude mít hotovou, a navíc, pokud by zklamala a nedodržela dohodnuté podmínky, mohla by na další zakázku od tohoto klienta zapomenout.

Vzhledem k ochlazení jejího vztahu s Jiřím bude dobré, když jejich vzájemnou spolupráci omezí na minimum. Kdoví, jak se to bude mezi nimi vyvíjet dál? V této chvíli se ještě pořád zlobila a nemínila se udobřovat. Nechtěla být zraňovaná stále znovu, proto bude dobré utlumit i profesionální kontakt.

Ještě předtím, než otevřela soubor s rozpracovaným překladem, připojila se k internetu. To byl takový její oblíbený zvyk, rychle si pročíst zprávy, mrknout se na svůj horoskop a vylosovat si tarotovou kartu dne, takový hravý rituál, kterému nepřikládala kdovíjaký význam. Pomáhalo jí to lépe se naladit na práci.

Na obrazovce se objevila úvodní stránka vyhledávače a do očí ji praštil titulek na známém zpravodajském serveru. Policie vyšetřuje případ záhadných otrav v malé vesnici na Moravě. Okamžitě si článek rozklikla, přečetla rovnou dvakrát po sobě a pak si ho označila jako výstřižek a uložila do nově vytvořené složky. Překvapila ji informovanost autora, co ji ale udivilo ze všeho nejvíc, byla narážka na to, že se nemusí jednat o ojedinělý útok. Policie se prý vážně zabývá podezřením, že stejně jako dvě ženy v Kapličkách byl před měsícem otráven úředník krajského úřadu, který měl na starosti kontrolu investic. Vůbec nevěděla, o čem je řeč. Nic takového nikdy neslyšela, Klenský jí nic neříkal, ostatně, proč by měl? Ale podle článku se ta předchozí vražda, pokud to tedy vražda byla, měla odehrát v chatové osadě v Dobřenicích, vždyť to je odtud jen pár kilometrů! O něčem takovém by se přece mluvilo.

Musí zavolat Heleně Procházkové, ta Dobřenické přece jen zná, Studánky patří pod stejný obecní úřad, její bratr tam žil a ona nejmíň s půlkou vesnice chodila do školy. Sice žila během své dospělosti řadu let v Brně, zůstala tam po studiích, ale s rodnou vesnicí neztratila nikdy úplně kontakt a teď už tu pár roků bydlí nastálo. Má podobný životní styl jako Marie, to je také sblížilo.

Natáhla se po mobilu a vyťukala její číslo, ale ozvala se hlasová schránka. Jasně, je ještě brzy a Helena možná spí nebo si prostě mobil zatím nezapnula. Marie věděla, že její kamarádka, která se živí jako výtvarnice, často pracuje až do noci. Když se jí dílo pod rukama daří, nedokáže od něj odejít, někdy dělá až do svítání, ale druhý den si za takové nasazení vybírá svoji daň. Věděla, že Helena jí zavolá zpět, jakmile najde zprávu o zmeškaném hovoru.

Byla neklidná, nevěděla si rady, potřebovala o tom článku s někým mluvit. Uvědomovala si, že ona sama nemá na vývoj případu žádný vliv, ale stalo se to tak blízko, znala ty mrtvé ženy, zná i policisty, kteří to vyšetřují, a měla pocit, že se jí to nějak osobně dotýká. Na nějaké překládání neměla rázem ani pomyšlení, teď by se rozhodně nemohla soustředit na jedinou větu. Dříve, než si to stačila pořádně rozmyslet, našla v paměti mobilu Klenského číslo, měla ho uložené ještě od jara, když se tu vyšetřovala vražda kartářky z blízkého okolí.

„Dobré ráno, Marie. Děje se něco?“

Zase ji oslovil křestním jménem, bylo jí to milé. „Já ani nevím. Možná už o tom víte, ale díval jste se dnes na internet?“

Klenský se suše zasmál. „Ne, vůbec na to nebyl čas, jsme už zase v terénu.“

Jasně, vždyť mě to mohlo napadnout, vyšetřují vraždu, to asi nebudou sedět v kanceláři a surfovat po internetu. V pozadí slyšela šum auta, nejspíš jeli po dálnici. „Na hlavní stránce je článek o těch vraždách a ještě je tam řeč o nějakém jiném případu.“

„No to snad ne!“

„Ano, možná byste si to měli přečíst. Nebo vám to přečtu, jestli chcete.“

„Přečtěte to, jestli to máte před sebou, buďte tak hodná,“ ozval se Pavlata a jí došlo, že mají v autě handsfree.

Celý článek jim tedy přečetla, dodala, že je tam jako ilustrace fotografie oměje doplněná o nějaké botanické údaje o té rostlině, přečetla jim to také. „Ještě je tu seznam lidových názvů,“ dodala.

„To číst nemusíte, to už nám někdo říkal, vlčí mor, zlý mníšek, jedhoj, boty do nebe a kdovíco ještě,“ ozval se zase Klenský.

V první chvíli ho málem automaticky opravila, správně se říká střevíčky do nebe nebo botičky Panny Marie, ale pak to spolkla. Vždyť to není důležité a ten jeho zkomolený název, ty boty do nebe, jí v tuto chvíli připadal mnohem přiléhavější. Poetické zdrobněliny se k surové a zákeřné vraždě nějak nehodily.

„Kdo se pod to podepsal jako autor?“ uslyšela zase majora Pavlatu.

„To vám nepomůžu, je tu jenom zkratka.“

„Sakra, je to nějaké divné, kdo mohl kecat?“ Telefon v autě byl dál zapnutý, ale ona pochopila, že to není otázka na ni, že se dohadují Klenský s Pavlatou mezi sebou.

Nedalo jí to a zeptala se: „To s tou další otravou, to je pravda?“

Chvilku bylo ticho, pak se ozval major Pavlata. „Nevíme. Poslyšte, ale je to důvěrné, ano?“

Ta poznámka jí připadala divná, vždyť na internetu si to přečte kdekdo.

Pavlata však pokračoval. „Máme informaci, že před časem zemřel člověk, je to ten, co o něm píšou. Bylo to na chatě v Dobřenicích, ležel na zemi, na stole byla miska s nějakým jídlem, které snad vypadalo jako jabka s křenem. Nahlásil nám to doktor ze záchranky s tím, že tehdy si byl jistý, že jde o přirozené úmrtí, selhání srdce, ten člověk byl těžký kardiak. Myslí si to i teď, není důvod panikařit, ale pro jistotu to prověřujeme. Nechápu, jak to mohlo uniknout ven. Potřebovali bychom zjistit zdroj, kdo to vynesl. Možná ten člověk ví mnohem víc a nám by to pomohlo.“

Marie se zamyslela, ten článek skutečně vyzníval dost zasvěceně. Zpráva mohla uniknout z policie, ona sama to považovala za pravděpodobné, kolem případu se přece motá plno lidí. Ale pokud to byl jiný zdroj, pak mohl mít skutečně i další cenné informace.

Rozloučili se s ní. Cítila, že jsou pořádně rozladění, a nedivila se jim.

Jen co dotelefonovala, rozezněl se jí mobil. To bude asi Helena, pomyslela si a přijala hovor bez toho, aby se podívala na displej. Očima pořád visela na obrazovce internetu a procházela další servery, jestli někde nenajde ještě nějaké informace.

„No poslyš, Majko, to jsi mě teda zklamala. Před nosem máš takovou parádní vraždu a starýmu kámošovi nic neřekneš. To se musím všechno dočíst až na netu? Co se to u vás děje? Musíš přece něco vědět…“ Hlas Štěpána Mánka se valil z přístroje a ona se musela usmát.

Kdysi toho člověka neměla moc ráda, dalo by se skoro říct, že ho nesnášela. Postupem doby se několikrát dostala do blízkosti vraždy, události se vyvinuly tak, že pokaždé pomohla odhalit vraha. A Štěpán Mánek, pražský novinář, se kolem těch případů motal taky. Tahali informace jeden z druhého, vzájemně se využívali a ona ho trošku lépe poznala. Byl v něm kus nezodpovědného dravce, nedělala si iluze o jeho poctivosti, ale když šlo do tuhého, zachoval se překvapivě slušně. Tak trochu ho vzala na milost, a ano, mohla by ho považovat za starého kámoše.

„Vůbec by mě nenapadlo, že tě taková ryze venkovská patálie může zajímat.“

„Holka, doba je zlá, chleba je tvrdej a konkurence veliká. Navíc má ten mord svoje kouzlo.“

„Teda, Štěpáne…“

„Ale jo, jen si to přiznej, je to takové skoro až poetické. Otrava omějem, záhadná venkovská vražda, to je jako ze starého románu, lidi mají takové věci rádi. A navíc nevíš, co je skutečně za tím. Navenek to vypadá jako bukolické drama, ale nejspíš to bude zase jenom špína.“

„Poslouchej, já jsem obě ty ženské znala, víš? Nebuď taková hyena. Ani jedna si to nezasloužila.“

Štěpán trošku zmírnil a v hlase mu zaznělo něco jako pochopení, to bylo pro Marii nové. „Jasně. Ale stejně se teď o tom bude psát, rád bych se na to taky podíval. Mohl bych díky tobě mít informace tak trošku ze zákulisí, teda myslím tím, jako že bych je čtenářům přiblížil lidsky, trošku důstojně. Když jsem to četl mezi řádky, přijde mi, že ony zemřely omylem.“

Marie ztuhla. Z tohoto úhlu pohledu se na věc ještě nepodívala, ale opravdu, když na to teď Štěpán upozornil, musela uznat, že takové vysvětlení se přímo nabízí.

„A co policajti, už něco mají? Kdo na tom dělá?“

„Pavlata s Klenským, ty znáš.“

„Jasně, ti jsou v pohodě.“

Marie zaváhala, jestli mu má říct, že s nimi před chvílí mluvila, ale nakonec se rozhodla, že si to nechá pro sebe. Slíbila jim, že bude mlčet, nechtěla je zklamat, nechtěla vidět Klenského vyčítavý pohled. Na druhou stranu, Štěpán by mohl být prospěšný, uvažovala a v hlavě se jí rodil nápad…

Bude muset být hodně diplomatická. „Před chvílí jsem s nimi mluvila, ten článek je dost naštval. Nechtěli mi nic říct,“ oznámila rovnou, aby si zajistila, že se jí Štěpán nebude na nic vyptávat. „Myslím si, že je tam víc, než vědí oni sami.“

Štěpán zbystřil, to bezpečně poznala.

„Jak to myslíš?“

„Nevím to jistě, je to spíš pocit. Ale nebyli jenom zaražení, připadalo mi, že jsou překvapení tím obsahem, souvislostmi. Pavlata se zmínil, že by potřebovali znát zdroj, že by je to možná posunulo dál.“

„To řekl?“

„Tak citovat bych ho nemohla, ale pochopila jsem to tak.“ Musí být opatrná, Štěpán by ji hned chytal za slovo.

„Ale zdroj jim nikdo neprozradí, na to můžou zapomenout.“

„Je mi to jasné, Pavlata to taky ví, proto ho to tak štve.“

„S tím nehne, zdroj je tabu.“

Marie chvilku mlčela a pak se rozhodla. „A ty bys nemohl něco zjistit, myslím jako neoficiálně?“

„Zdroj žádný novinář neprozradí, to tajíme i jeden před druhým.“

Marie si něco takového myslela. Říká se sice, že svět je malý, ale novinářů je plno, Štěpán sice zná spoustu lidí, ale aby se dostal k takovému zdroji, to by byl skoro zázrak. „Jasně, musíme prostě počkat, co bude dál. Třeba zase něco napíšou, budu to sledovat.“

Její poznámka popíchla Štěpánovu novinářskou ctižádost. Čekat, až co napíše konkurence? „Člověče, tam, kde to vyšlo, nikoho nemám. Zběžně se známe, ale aby mi někdo píchl zdroj, vyloučeno. Nevím, zkusím zapátrat, jak by se na to dalo jít. Ale nečekám, že to zjistím.“

„Možná bys za tu informaci dostal všechno z první ruky, Pavlata s Klenským by se s tebou určitě dohodli.“

„Já jim přece nic nabídnout nemůžu. Za prvé nic nemám a za druhé, kdyby to prasklo, víš, co by to pro mě bylo? Leda že bys jim to nějak pošeptala.“

Marie měla co dělat, aby se nerozesmála, to se jí se Štěpánem občas stávalo. Všechno se vyvíjelo zdárně, přesně tak nějak si to představovala. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby tu informaci skutečně někde vydoloval, měl všelijaké kontakty, a když za něčím šel, uměl být i vynalézavý.

XXV

Dana Vitásková hleděla na obrazovku počítače a stále dokola četla ten článek. V Kapličkách zemřely dvě ženy na otravu akonitinem. Dobře věděla, co je to za jed, učila přírodopis na základní škole, na studiích měla ráda botaniku a dost si toho pamatovala až do dnešních dnů. Taková zákeřná vražda.

Kdyby šlo jen o ty dvě ženy, přečetla by si to se zájmem i s trochou lítosti, vrtalo by jí hlavou, co kdo mohl mít proti dvěma venkovským důchodkyním, možná by si o tom s někým i popovídala. Ten případ však vybízel k úvahám a spekulacím.

Nebyla žádná zvláštní drbna, její mozek fungoval analyticky, kromě přírodopisu učila ještě matematiku. Vždycky si všímala faktů a dávala si věci do souvislostí. Nyní ji zneklidňovalo, že narazila na známé jméno, ten další mrtvý. Ladislav Holub. Ona sama s ním nepřišla nikdy do kontaktu, ale její muž se o něm zmiňoval. Naštěstí má paměť na jména, je vycvičená ze školy. Je si jistá, že to byl on. Bylo to v době, kdy začaly nějaké potíže v manželově firmě, s Tomášem Váchou se snad nepohodli, ačkoli to bylo asi silné slovo. Nechtěla být nespravedlivá, ani sama před sebou. Neznala podrobnosti a k výměně názorů může docházet v podnikání stejně jako třeba v manželství. Svým způsobem, partnerství jako partnerství.

Manžel si domů práci nebral, o firemních starostech mluvíval jen výjimečně. Ona sama se o to nezajímala, stavařině nerozuměla, doma chtěla mít hlavně prostor pro rodinný život. Roman to naštěstí chápal a zdálo se, že takové uspořádání vyhovuje i jemu. Práci ze sebe setřásl nejpozději ve chvíli, kdy si v předsíni zouval boty a svlékal kabát.

Proto si teď také tak obtížně vybavuje souvislosti. Krátce před smrtí manžel říkal něco o tom, že bude mít nějakou schůzku právě s tím Holubem. Romanova firma se podílela na výstavbě nového úseku silnice, byla to taková krátká spojka mezi dvěma jinými silnicemi a pomohla odklonit provoz z jedné obce na okrese. Stavělo se to z nějakých dotací, nezajímala se o to. Roman jí říkal něco o tom, že ten Holub snad zpochybňoval rozsah provedených zemních prací nebo něco v tom smyslu.

Vzpomínka jí naskočila v hlavě, vařila tehdy večeři a poslouchala manžela jedním uchem. Nezajímalo ji to, ale bylo jí na druhou stranu jasné, že je tam nějaký problém, něco, co ho trápí, protože jinak by s ní o tom ani mluvit nezačal. Tak ho nechala vypovídat a myslela na své věci.

Krátce nato manžel zemřel, bylo to náhlé, ale ne zas tak překvapivé, i když ji to pochopitelně zdrtilo, silně to zasáhlo ji i děti. Roman měl nadváhu, vysoký krevní tlak, špatně snášel stres a bylo mu padesát tři let. Věk, kdy infarkt nebo mrtvice může klidně přijít. Také to tak vzala.

Obchodní podíl ve firmě zdědila ona, ale nechala Tomáše Váchu, aby dál rozhodoval, sama tomu nerozuměla a měla teď spoustu jiných starostí. Na všechny rodinné záležitosti byla sama, děti studovaly na vysoké a ona sama navíc od září nastoupila na jinou školu. Slibovala si, že jakmile se dostane z nejhoršího, trochu se s chodem firmy obeznámí a zjistí, co vlastně zdědila.

Včera se tu Tomáš zastavil a byl to hodně divný rozhovor. Prý má firma potíže, musí co nejrychleji sehnat tři sta tisíc, jinak jim hrozí bankrot. Mluvil o tom, že byly pozastavené práce na zakázkách pro kraj, pochopila, že se jednalo o akci, o níž se tehdy zmiňoval Roman, a také o další plánované projekty. Prý to vypadalo jako jistá věc, v době krize se jim na rozdíl od jiných zpočátku dařilo, a aby mohli ty zakázky realizovat, koupili si nové stavební stroje na úvěr. Teď se karta obrátila a firma je v problémech. Propustili několik dělníků, a aby bylo na odstupné, museli si půjčit.

On sám prý odstupné vyplácet nechtěl, protože na to neměli, prý zvažoval, že by poslali firmu do konkurzu, ale její muž trval na splnění závazků vůči lidem. Byla ochotná tomu do jisté míry věřit, odpovídalo to Romanově povaze a ona ho měla takového ráda. Prý Roman rozhodl, že když nejsou peníze na odstupné, musí si sehnat úvěr, a proto si firma půjčila tři sta tisíc od Tolnera. Teď je musí vrátit. On sám už žádné vlastní prostředky nemá, co mohl, to do firmy nastrkal, ale teď už není kde brát. Proto se prý obrací na ni jako na druhého společníka, aby firmě pomohla.

Hleděla na něj překvapeně, něco takového rozhodně nečekala. Nedělala si iluze, že díky firmě zázračně zbohatne, ale ve snu by ji nenapadlo, že by ji měla dotovat z vlastního. Její učitelský mozek to odmítal vstřebat, přece ta firma musí hospodařit s vlastním majetkem, odděleně od majetku svých společníků. Také to namítla.

Tomáš se trpce usmál. „Jo, to je pravda v ideálním případě. Ale teď máme do ideálu hodně daleko. Musíme se rozhodnout, jestli ten dluh zaplatíme my, totiž vy, protože já už nemám z čeho, nebo jestli prohlásíme konkurz.“

„Dobře, a co pro nás konkurz znamená?“ Viděla, že ta otázka se Tomášovi moc nelíbí. Svým způsobem to chápala, vždyť s Romanem tu firmu budovali, bylo to takové jejich dítě. Rozhodnout se o případném prohlášení konkurzu muselo být obtížné, ale tady nemají city co dělat.

„Tak už bychom do toho nic dál necpali, ale taky nic nedostaneme. Stroje jsou sice nové, ale nesplacených leasingů a úvěrů je v současnosti tolik, že i takových strojů je na trhu plno, konkurzní správce za jejich prodej moc neutrží a všechno spolkne banka na úhradu úvěru.“

Znělo to přehledně a logicky, měla o čem přemýšlet. „A když to budeme dál držet při životě?“

„Tak bude nás to něco stát, ale jestli se podaří získat pár zakázek, a na tom dělám, můžeme se z toho dostat. Pak splatíme úvěry a časem zase budeme vydělávat. Vždyť ještě před nedávnem to byla zisková firma.“

Ráda by mu to věřila, ale o stavebnictví nevěděla nic. Pokud jde o reálnou šanci získat nějaké zakázky, musela mu prostě věřit, a to se jí nechtělo. Nevěděla proč, ale něco se jí na tom nelíbilo. Snad ta poznámka, že to byl Roman, kdo rozhodl, že si firma půjčí na odstupné. Uměla si představit, že by se chtěl vyrovnat se zaměstnanci, ale že by schválil nebo dokonce rozhodl, že si firma půjčí, ačkoli nebude mít z čeho dluh vrátit? A navíc ne od banky, ale od nějakého chlapa? To se jí moc nezdálo. Vždyť to by jí snad zkusil vysvětlit, že musí sáhnout na rodinné peníze. Měli na to, mohli firmě půjčku poskytnout. Že by se jí bál? Jistě, měla by poznámky a otázky, ale určitě by nejednal za jejími zády.

„Já nevím, musím si to rozmyslet.“

„Chápu, ale dost to spěchá. Kolik času budete potřebovat?“

„Nevím. Mám plno jiné práce a málo času. Budu chtít vidět účetnictví a taky nějaké obchodní smlouvy.“

Viděla na něm, že mu není moc po chuti, ale co by chtěl? Je přece také společník, jsou si rovni, navíc po ní chce peníze. „Máte s tím problém?“

„Ne, to ne, vůbec. Ale je to plno papírů, než se s tím seznámíte… Tlačí mě čas.“

Pokrčila rameny. „Tak to jste měl přijít dřív.“

„Jo. To jsem měl. Myslel jsem si, že vás s tím nebudu muset otravovat a nějak to zvládnu…“

Nějak to zvládnu… Nelíbil se jí ten obrat. Co má co dělat taková úvaha v podnikání, tam by se přece mělo pracovat s fakty, ale postoje typu nějak to zvládnu? Ne, dělá dobře, když chce vidět ty podklady.

Domluvili se, že jí to celé přiveze dnes dopoledne, vyzvedne to od účetního a vyhledá obchodní smlouvy, přidá k nim i ty úvěrové a ona se tím probere co nejdřív. To jsou tedy vyhlídky, měla o dnešku úplně jiné představy.

A teď ten článek. Ladislav Holub byl možná otrávený, v článku se objevuje jméno Karel Tolner, to je přece ten, co měl půjčit firmě peníze. Snad byl zamýšlenou obětí on, když jed se nacházel v jablečném křenu, který byl určený pro něj. Byla to náhoda, že sklenici daroval tetě a ta na to doplatila společně s tou další paní? Je tu nějaká souvislost? Roman přece umřel také na srdeční selhání…

Ale ne, co je to za nápady? On přece žádný jablečný křen nejedl, tam nebylo nic podezřelého. Prostě smůla. Vždyť přece dělali zdravotní pitvu. Ty starosti s podnikáním se na něm určitě podepsaly, ale takový už je život.

Neměla by přece jen upozornit policii? Nevěděla, o co tu jde, ale možná to má všechno nějaké souvislosti a jim by to pomohlo najít vraha. Ale co jim řekne? Vždyť oni určitě vědí víc než ona. Že si přečetla článek na internetu? To oni jistě také.

Rozhodla se, že počká. Nejdříve se zkusí nějak obeznámit s hospodařením té firmy, co ji nikdy nezajímala. Při zpětném pohledu ji trochu mrzelo, že nikdy s Romanem neprobírala jeho obchody, určitě by se v tom všem teď lépe orientovala.

XXVI

Hana Váchová řídila svého Forda Fiestu tak nějak mimochodem, nesoustředěné, jela rychle, řezala zatáčky a v jednom případě projela křižovatkou, aniž by dala přednost v jízdě. Naštěstí nebylo žádné další auto v dohledu, silnice byla poloprázdná, což je dnes skoro vzácnost. Jela v době mimo špičku. Erik zůstal doma. Včera to celé probrali a on souhlasil s jejím názorem. Teď je potřeba všechno projednat s rodinou, a když to vyjde, bude šťastná.

Pořád se jí vracel ten včerejší telefonát se strýčkem. Pochopila, že se děje něco naléhavého, když jí volal, to dělal málokdy, neměl tento druh komunikace rád. Kostrbatě jí vylíčil, co se děje a co navrhuje, a ona musela uznat, že jeho řešení je skoro geniální, na strýčka určitě.

Měla ho ráda a už jako dítě mu rozuměla, nějak intuitivně, nikdy jí nemusel nic moc vysvětlovat. Kolikrát pochopila, co má Jakub na mysli, snáze než zkušení a praktičtí dospělí kolem nich. Časem vyrostla, vystudovala a svět ji vtáhl. Schopnost porozumění vůči strýčkovi však neztratila.

Brala ho jinak než většina lidí. Plně si uvědomovala, že je retardovaný, ale neviděla to jako hendikep, vnímala i dar, který Jakub měl a který nedokázala pojmenovat. Rozuměl přírodě, rostlinám i zvířatům, dokázal o všechno živé pečovat, aniž by se to musel učit, poznal, že se bude měnit počasí, a také dokázal odhadnout na dlouhé týdny, možná i měsíce předem, jaká bude zima nebo léto, jestli je čeká suchý rok a podobně. Neznala nikoho, kdo by se mu podobal, kdo by uměl něco takového.

Když jí včera řekl, že brzo umře, nevyvracela mu to ani se s ním nedohadovala. Vůbec by ji nenapadlo ho utěšovat. Jestli to Jakub řekl, znamenalo to, že to věděl, i když jí bylo záhadou, odkud se to jeho poznání bere. Smrt bral jako něco přirozeného a jestliže jí chtěl darovat svůj majetek, znamenalo to, že chce, aby se postarala o zahradu a ostatní půdu. Věděl, že na ní chce službu, ona to věděla také a byla ochotná do ní okamžitě nastoupit.

Na Tomáše byla naštvaná tak, že to nemohla ani vyslovit. Tak on se je pokusil všechny obejít a chudáka strejdu zmanipulovat. Jestli někde dluží peníze, je to jeho věc. Beztak je to všechno kvůli té jeho mladé potvoře. Každému kromě něho samotného je jasné, co je ta ženská zač. Hana nechtěla být nespravedlivá a na jednu stranu se bratrovi ani nedivila, že se porozhlédl někde jinde. Martu neměla nikdy moc ráda, ta byla taky pěkně vypočítavá, chladnokrevně pragmatická a studená jako psí čumák.

Když už se bratr dostal do průšvihu a potřeboval pomoc, proč nešel za otcem? Proč chtěl obalamutit strejdu? Muselo mu přece být jasné, že ten nic bez táty nepodepíše. Celý život to tak dělal a bylo dobře, že i nyní zafungovala ta záchranná brzda. Strejda je měl rád oba dva, i když vždycky cítila, že k ní má blíž. Přesto to nikdy Tomášovi nedal najevo a naopak se mu to snažil vynahrazovat. Jeho další velkou láskou byla zahrada, půda. Možná že kdyby šlo o něco jiného, Tomáš by to ze strejdy za tátovými zády vytáhl, ale prodat půdu, to pro Jakuba bylo nepřijatelné.

Rozuměla tomu, sama měla v sobě něco podobného, byl to jakýsi atavistický vztah, úplně cítila, jak jí z chodidel rostou kořeny a jemně prorůstají tou půdou. Ve Strážné byla vždycky šťastná, to bylo její místo, tam patřila. Jakub to odhadl správně. Ano, zase to byla další věc, kterou prostě a jednoduše instinktivně věděl. Nemuseli si nic vysvětlovat.

Hana byla smutná z blížící se Jakubovy smrti, věděla, že to jednou přijde, a byla by si přála pro něho i pro sebe delší čas. Nemohla o tom s nikým mluvit, každý by jí to vyvracel. Vždyť strejda je přece zdravý, má dobrou kondici, celý život se pohybuje venku, fyzicky pracuje, má zdravou životosprávu. Možná se mu jednou dvakrát udělalo mdlo a on si to špatně vyložil, takové věci se od určitého věku stávají. Musí jenom trochu víc odpočívat, ale ten tu bude ještě dlouho, všechny přežije… Už to slyšela, tak nějak by ty řeči zněly. Ne, věděla, že Jakub ví, a to jí stačilo. Chtěla být v jeho blízkosti po ten zbývající čas, kdyby o to stál, a pomoct mu se vším se rozloučit.

Ještě večer zavolala rodičům, byl to dlouhý rozhovor, účet od operátora ji nejspíš zruinuje. Ale co, bylo to nutné. Otec nemohl uvěřit, že by byl Tomáš schopen takové špinavosti. Zuřil, ale na druhou stranu byl rád, že se Jakub obrátil na Hanku. Proč ale nezavolal jemu?

„Já nevím, tati. Tomáš to prý nechtěl.“

„To se mi snad zdá. Vždyť dobře ví… Ale nic. Mluv dál.“ Otec měl co dělat, aby udržel své rozčilení na uzdě.

Vysvětlila mu, co po ní Jakub chce, a rovnou řekla, že má zájem. Ano, chtěla by Strážnou, všeho nechá, ve Žďáru dá výpověď, Erik stejně nemá žádnou pořádnou práci, navíc vystudoval zahradnictví, můžou začít dělat s Jakubem a postupem doby to převzít. O strýčka se postarají.

„Já nevím, je to nahonem. Ale musím říct, že se mi to líbí, s maminkou bychom byli rádi, kdybys tu bydlela.“

„Ano, spěchá to. Znáš Jakuba, je mírný jako beránek, hodnějšího člověka na světě není, ale jak si něco umíní… Chce darovací smlouvu udělat okamžitě.“

„Probereme to s maminkou, ale to nebude problém. Ostatně, je to jeho majetek. Jenom bych chtěl, abys mu zřídila věcné břemeno na dožití, pro všechny případy.“

„To je přece samozřejmé, tati.“

Strýc měl vlastní majetek, jeho rodiče na něj převedli zahradnictví a pole ve Strážné, její otec pak dostal další pozemky a kus lesa a nějaké úspory do začátku. Vystudoval a chtěl žít i pracovat ve městě. Jakub vlastní rodinu neměl, tak se i na jeho majetek pohlíželo jako na rodinný, bylo jasné, že všechno jednou zdědí Hana s Tomášem.

Asi za dvě hodiny jí volal otec zpátky. „Tak jsme to s maminkou probrali a zdá se nám to jako ideální řešení. Máma bude ráda, že tě bude mít blízko, a mluvila zase o vnoučatech. Já vím… to sem teď nepatří,“ dodal rychle, když slyšel, že se nadechuje k odpovědi. Byla na toto téma citlivá. „Počítej s tím, že další dědictví už nedostaneš. Ty dostaneš teď Jakubův majetek a Tomáš dostane všechno po nás. Dostaneš i Jakubovy úspory.“

„Ale tati, strejda ještě žije a já nechci…“

„Uděláme to tak, bude s tím souhlasit. Do začátku se vám budou hodit, není to žádné bohatství, ale pěkná sumička to je. Tomášovi dáme těch tři sta tisíc z našeho, je to skoro všechno, co s maminkou máme, ale domluvili jsme se, že mu pomůžeme. Náš majetek dáme Tomášovým dětem, kdoví, co by s tím ještě provedl. Taky to uděláme co nejdřív a necháme si doživotní bydlení v našem bytě.“

Otcův hlas zněl pevně a jasně a Hance se zdálo, že se mu i ulevilo. Udělal pořádek ve svých věcech, připadalo mu to rozumné a spravedlivé a teď už budou mít s maminkou o pár starostí méně. Ona sama s takovým řešením souhlasila. Byla sice na Tomáše naštvaná a věděla, že on se na ni neohlížel, hlavně ho zajímalo, aby si zachránil kůži, přesto ho nechtěla o nic připravit.

Teď jela domů. Byla ráda, že i Erik souhlasí. Měl vysokou školu, mohl o sobě klidně mluvit jako o zahradním architektovi, přesto nenašel práci. Jednu chvíli působil jako vedoucí zahradního centra, ale to nějak nedokázalo konkurovat řetězcovým obchodům a na malém městě se neuživilo. Propustili ho a jeho to zpočátku ani nemrzelo, připadal si jako lepší prodavač. Jenže další práci v oboru nenašel a už dva roky se potácel od místa k místu. Teď dělal řidiče pro zásilkovou službu a bylo to ubíjející. Peněz moc neměl, ztrácel kvalifikaci i sebevědomí. Hana se děsila, že brzy přijde chvíle, kdy se jeho dlouhodobé depresivní rozpoložení podepíše na jejich vztahu. Zatím odolávali, ale viděla už mnoho jiných příběhů kolem sebe a věděla, že se brzy musí něco stát.

Ona sama práci v oboru měla, pracovala jako inspektorka životního prostředí, ale nijak zvlášť ji to nebavilo. K přírodě měla paradoxně daleko, občas se sice dostala do terénu, ale většinou sváděla papírovou válku v kanceláři. Připadalo jí to nesmyslné a samoúčelné, stále víc pociťovala rozladění. Práce ji nenaplňuje, založení rodiny odkládají, protože, jak by to asi zvládali? Ona na mateřské a Erik pořádnou práci ne a ne sehnat. Bydleli v malém bytě v paneláku, ani tam se necítili spokojeně, ale nic lepšího si dovolit nemohli.

Když si někdy vzpomněla, s jakými ideály šla právě na Vysočinu. Vždycky se jí ten kraj líbil, ale nakonec uvízla v šedivém panelákovém bytě kousek od rušné křižovatky. Vzduch tam měli kolikrát tak špinavý, že ani nevětrala.

Ale stal se zázrak, v pravou chvíli, a Strážná si ji přitáhla zpátky. Cítila, že takto mělo být od začátku, to je její pravá cesta, její životní úkol. Převezme žezlo, bude sloužit zahradě a přírodě, jako to před ní dělal Jakub. Bude to mnohem smysluplnější než rozdávání pokut za pokácené stromy nebo černé skládky.

XXVII

Seděli v zapůjčené kanceláři na kriminálce v Jílové, tentokrát to nebyla ta zaprášená kobka na konci chodby jako na jaře. Díky tomu, že část osazenstva čerpala dovolenou a došlo i k jakési reorganizaci a stěhování, měli pro sebe prostornou světlou místnost s několika psacími stoly a strakatou pohovkou v rohu.

Pavlata pozoroval tvář muže před sebou. Dohodli se, že výslech povede kapitán Klenský a on sám do něj zasáhne, když bude třeba vyslýchaného zmást nebo naopak uklidnit. Klasická dělba rolí na hodného a zlého policistu. Klenský dnes vyfasoval toho zlého. Zpočátku mu to dělalo trochu problém, protože kdyby si mohl vybrat, postavil by se na Palánkovu stranu.

Teď už to viděl trochu jinak a začínal dostávat na Palánka upřímnou zlost. Nijak jim nepomohl, ale opravdu ani trochu, a ještě ze sebe dělá ukřivděného. Jistá oprávněnost v tom jeho postoji je, to by mu Klenský neupíral, ale na druhou stranu, za valnou část svých současných potíží si může sám. K podobnému názoru se přikláněl i major Pavlata, Klenskému stačilo, když viděl, jak se tváří, ani si mezi sebou nemuseli nic říkat.

„Tak ještě jednou, co přesně se podle vás v té kuchyňce stalo?“

„Nebudu to pořád opakovat, řekl jsem vám to už dvakrát a to vám musí stačit. Jestli si myslíte, že jsem něco udělal, tak mě obviňte a sežeňte mi advokáta.“

„A proč bychom vám měli shánět advokáta?“

„To byste měli vědět vy, ne? Jde tu o vraždu, u něčeho takového je obhajoba nutná. Mám nárok na ex offo.“

„Nikdo vás z ničeho neobvinil a už vůbec ne z vraždy, takže žádné ex offo.“

Palánkovi přelétl po tváři mírně vypočítavý výraz, jako by si právě něco uvědomil. „Mám nárok na právní pomoc, a protože jsem nemajetný, mám dostat advokáta ex offo.“

Klenský si vyměnil pohled s Pavlatou, tak to bylo něco, co nečekali. „Nejste obviněn, obhajoba připadá do úvahy až po zahájení trestního stíhání, zatím vás jen vyslýcháme.“

„Jako podezřelého.“

„Jako osobu, která má ve věci podat vysvětlení, podezřele se chováte vy sám. Proč nám nechcete odpovědět?“

Bylo to pořád dokola. Na počátku výslechu byl Palánek udivený, zdálo se, že o žádné vraždě nic neví a k Tolnerovi vypovídal docela ochotně. Jak se postupně ukázalo, doufal, že je u výslechu proto, aby svědčil proti němu, že policie konečně vyšetřuje ty jeho podvody. Když pochopil, že se zabývají možným pokusem o Tolnerovu vraždu a on je mezi podezřelými, rázem se jeho chování změnilo.

Začala z něho doslova prýštit ukřivděnost a snad i jakýsi ironický posměch. Jako by jim chtěl říct, tak vidíte, na Tolnera si neposvítíte, ale na chudáka, jako jsem já, si kdekdo vyskočí. Jenom si poslužte, když vám to udělá dobře. Do mě si každý může beztrestně kopnout, já už jsem si na to zvykl!

Takový postoj na Klenského působil jako hadr na býka. Copak jim ten chlap nemůže úplně normálně říct, jak to bylo? On na sebe vážně strhává podezření… Co když to doopravdy udělal?

Měl příležitost, prostředky i motiv. Původně by se byl Klenský vsadil, že před ním nesedí vrah, ale teď už sám neví. Nic hmatatelného neměli, žádná stopa se nenašla, Horáková to všechno opravdu dobře uklidila.

„Jasně, Tolner mě zničil, ale já nejsem vrah. Věřte si, čemu chcete. No jasně, já holt nemám nikde protekci, tak do toho nejspíš spadnu, co? No aspoň budu mít od státu ubytování a stravu, to je nakonec víc, než mám teď.“

„Nedivte se nám, máte motiv jako málokdo,“ ozval se měkce Pavlata, ale jeho uklidňující hlas neměl žádný efekt.

„Jo, a vy se prostě držíte verze, že šlo o vražedný pokus na Tolnera. Co když to byl právě on, kdo chtěl otrávit ty ženské nebo třeba jenom jednu z nich? Ten měl příležitostí přece nejvíc.“

Byla to pravda, ale neměl motiv, alespoň na žádný nepřišli. Uvědomovali si, že i tuhle linii budou muset prošetřit, ale s Palánkem to nehodlali rozebírat.

„Nebo ta jeho sekretářka. Nejdřív na mě byla hodná a pak mě práskla. Vždyť já jsem nic neudělal. To ona měla nakoupené jedovaté kytky, ten oměj nebo jak se to jmenuje, po kuchyňce se pohybovala úplně volně, ta měla mnohem víc příležitostí. A motiv? Co já vím… Třeba spolu něco měli a on ji nechal nebo tak. To je snad na vás, abyste to zjistili. Se mnou jste na špatné stopě a já se o tom už vůbec nemíním bavit. Klidně mě třeba zavřete. Ale nejdřív mi sežeňte advokáta.“

Nevěděli, co s ním mají dělat. Pustit ho nechtěli, ten člověk neměl stálou adresu ani zaměstnání, kde ho budou znovu shánět? Momentálně bydlel u sestry, ale sám jim řekl, že je to jen na pár dní, než si něco sežene. Po telefonické poradě se státním zástupcem Palánka zadrželi a rozhodli, že do zítřka se vyspí v jejich cele. Aby byli z obliga, přetlumočili i jeho požadavek na advokáta, ať si s tím státní zástupce poradí, právní kličky, to je jeho branže, oni mají vyšetřovat.

Sotva to všechno vyřídili, oznámila jim služba, že předvedli Pavla Svobodu. Rychle si probrali, co na něho mají, a poslali hlídku do Kapliček pro paní Smetanovou. Snad pozná, jestli je to ten, koho viděla obcházet kolem domu Věry Drábkové.

„Co jsem udělal, že jste mě sebrali jak nějakýho vraha?“ ohrazoval se, jen co mu služba sundala pouta.

Pavlatovi se to opatření zdálo trochu přehnané, proto se na pouta tázavě podíval.

Uniformovaný policista pochopil a na vysvětlenou utrousil, že Svoboda se chtěl prát. Kolegovi natrhl kapsu na bundě.

„To není pravda, napadli jste mě. Bránil jsem se, to je policejní brutalita jak za totality.“

„No no, kroťte se, co vy můžete vědět o totalitě?“ Pavlata nesnášel takováto gesta. On o totalitě věděl hodně a o lidech ještě víc. Ten kluzký týpek, co tu stál před ním, ten by se v těch časech nejspíš pěkně vybarvil. Bůhví, co by z něj totalita udělala, práskače a donašeče možná. Ale teď bude mít plnou hubu lidských práv.

„Proč jako vraha?“ zeptal se Klenský. „Cítíte se tak?“

„Cítím, že tak se mnou zacházíte vy.“

„Možná proto, že my skutečně vyšetřujeme vraždu. Takže se posaďte a řekněte nám, co jste dělal předevčírem odpoledne a večer.“ Pavlata dal do svého hlasu všechnu autoritu, které byl schopen.

Svoboda na ně zmateně hleděl a jeho revolta zvolna vyprchávala. Začínalo mu docházet, že se tu jedná o vážnou věc, a dostával strach.

„Copak jsem podezřelej? Já ani nevím, koho zabili.“

„Jo, to vám můžeme věřit, anebo taky nemusíme,“ ozval se pro změnu Klenský.

„No ale já myslím, že nemáte právo se mnou tak zacházet,“ namítl Svoboda a v jeho hlase zazníval strach.

„Ale máme. Jste podezřelý z vraždy Věry Drábkové a Aleny Hudcové.“ Studený a strohý tón Pavlatovy řeči zapůsobil.

Pavel Svoboda viditelně zbledl a bylo úplně evidentní, že se bojí. „Já jsem je přece nezabil, proč bych to dělal?“

„Máme svědka, který vás v inkriminované době viděl na pozemku Věry Drábkové, obcházel jste dům. Co jste tam dělal?“ Napůl to byl výstřel naslepo, ale vyšel.

„Já… já jsem ale nešel dovnitř. To ten váš svědek musel přece vidět, že jsem nebyl uvnitř.“

„Okamžitě nám řekněte, co jste tam dělal, chodíte kolem toho jak kočka kolem horké kaše, na to my nejsme zvědaví.“

„Totiž, nebudete mi to věřit, ale někoho jsem hledal.“ Ještě hodnou chvíli se takto přetahovali o slovíčka, až z něj vydolovali jeho verzi rozchodu s Radkou Vališovou. „Jste stíhaný za stalking, pokud víme.“.

Už se zase trochu vzpamatoval. „Stíhaný ano, ale dosud nejsem odsouzený; To ze mě přece vraha nedělá.“

„Máme důvod se domnívat, že jste se pokusil otrávit bývalou partnerku Radku Vališovou a že smrt těch dvou žen byla tragická záměna.“

„Ne, to není žádná pravda, musíte mi věřit!“

„Nemusíme, musíme dokazovat. A řetěz nepřímých důkazů už máme skoro úplný. Už se párkrát stalo, že vraha odsoudili i na základě nepřímých důkazů,“ neodpustil si Klenský. Dobře věděl, že jim to nestačí. Dostatek nepřímých důkazů mají již na dva možné pachatele, a přece má pochybnosti. Pořád se mu to celé nezdá, nevěřil, že by to byl některý z nich. Kdyby šlo jenom o ty ženy, možná by to viděl jinak, ale jestli do věci zapadá i ten Ladislav Holub, bude to úplně jiný příběh. A oni ani nevědí, jestli to byla vražda.

XXVIII

„Ahoj Majko, něco mám. Chtěl bych mluvit s Klenským nebo s Pavlatou, ale na ten zdroj je nemůžu upozornit já. To nejde. Musíš to nějak navléknout ty.“

Marie jenom nevěřícně zírala, se Štěpánem mluvila sotva před pár hodinami.

„Tys to vážně zjistil?“

„Jo. Ale byla to fuška, víc ti neřeknu. Slíbil jsem mlčení, takže na mě nesmí nic prasknout, jasný?“ To byl prostě Štěpán, když se mu to hodilo, slíbil cokoliv a pak slovo nedodržel.

„Tak kdo to byl?“

„Řeknu ti to, ale ode mě to nemáš. Jestli se mě na to některý z těch policajtů zeptá, zapřu to. Budu chtít exkluzivitu.“

„Já ti to přece nemůžu slíbit.“

„Tak jim nejdřív zavolej. Až ti to slíbí, řeknu ti to jméno.“

Marii se do toho nechtělo, ale pak si připomněla, že to byla ona, kdo Štěpána manipulativně popíchl k této aktivitě. Poněkud otráveně se s ním rozloučila a zavolala Klenskému.

Vzal to okamžitě. „Ano, Marie?“ Nechtělo se jí do toho, tušila, že se mu to nebude moc líbit, ale už nemohla couvnout.

„Totiž, já pro vás možná něco mám.“

„Snad někde neběháte a nevyptáváte se…?“

„Ne, jde o něco jiného. Mohla bych se asi dozvědět, kdo dal informace k tomu článku na internetu.“

„Ale? No tak to mě zajímá.“

„Zatím to nevím.“ Marii se nechtělo lhát, ona přece Štěpánovi neslíbila, že bude mlčet. „Totiž, volal mi Mánek, znáte ho, co prý se to u nás děje a proč jsem mu nic neřekla. Jako bych snad byla jeho informátor. Bavili jsme se, že by bylo dobré zjistit, kdo to novinářům pustil. Nejdřív tvrdil, že nikdo neodkryje svůj zdroj, a teď mi najednou volal, že by to jméno měl, ale nechce vám ho říct osobně. Chce, abych vám to řekla já, aby nic neukazovalo na něho.“

„To je nějaké překombinované, ne?“

„Prostě to tak chce, asi se bojí o svoji pověst v branži. Já teď s vámi mluvím otevřeně, asi by mě zabil, kdyby to slyšel, ale nevím, co bych si měla vymýšlet za výmluvy a taky proč.“

„A on za to něco chce, že jo?“ Klenský si nedělal iluze.

„Jo. To jméno mi prý prozradí, když mu u vás zařídím exkluzivitu na informace o případu.“

Klenský chvíli přemýšlel a pak se rozhodl. „Ale jo, když to bude stát za to, má exkluzivitu, koneckonců, povedl se mu docela husarský kousek a nám to třeba pomůže. Ale jestli to bude nějaká fligna, pak má smůlu. Co si na nás vezme?“

Marie to celé vyřídila Štěpánovi a za pár minut volala Klenskému znovu.

„Tak Olga Horáková, kdo by to byl řekl… S tou paní si určitě ještě promluvíme.“

„Ale já bych nechtěla, aby prasklo, že…“

„Klid, to by neprospělo ani nám. Je to důležitá svědkyně v případu a máme i jiné důvody, proč s ní znovu mluvit. A díky.“ Rozloučil se s Marií a šel se poradit za Pavlatou.

„No jo, tak ona si zřejmě myslí, že když se kolem Tolnera rozpoutá nějaká ta mediální kampaň, vylezou ty jeho kšefty na povrch a ona nebude muset proti němu svědčit. Možná to není tak hloupá úvaha, když to vezmeš z jejího pohledu. Ale to by znamenalo, že přece jen ví něco víc, než nám řekla. Minimálně ví, kdo je Ladislav Holub, a ne že jí to povídala nějaká známá. To mi beztak znělo nevěrohodně. Možná se tam pekly nějaké kšefty, to se musí prověřit. Tím, že jsme se jí na něho ptali, jí došlo, že je nám ta jeho smrt podezřelá.“

„A zjistili něco jílovští od té jeho snachy?“

„Jo, někde to tu mám.“ Pavlata vylovil z malého štosu papírů na stole poměrně obsáhlý úřední záznam. Bylo tam podrobně popsáno, jak Ladislav Holub trávil léto na chatě, byl to nadšený zahrádkář. Skutečně jedl před smrtí jablečný křen, byla to jeho oblíbená pochoutka a dělal si ho hned z letních jablek, z hrachůvek, jak se jim tu říká. Letos se jich urodilo dost. Ona to po jeho smrti všechno vyhodila, v jejich rodině to nikdo nejí. Tchán byl nemocný, měl slabé srdce, vysoký krevní tlak, vysoký cholesterol a žaludeční vředy, které se mu čas od času ozývaly. Ona si myslela, že zrovna ten jablečný křen nebylo jídlo vhodné pro jeho žaludek, ale tchán měl vlastní hlavu. Mezi řádky to vyznívalo tak, že ona si s tchánem nijak zvlášť nerozuměla a říkala si, ať si dělá, co chce. Pokud věděla, nikdo jiný u něho na chatě nebyl. Nevěděla, jak vypadá oměj, ale když jí policista ukázal obrázek té rostliny, připustila, že jim to na zahradě rostlo a někde v sousedství určitě také. O práci svého tchána mnoho nevěděla, předpokládala, že oblíbený nejspíš nebyl. Jako stavební dozor byl de facto kontrolor a on měl povahu revizora. Když někde přišel na nesrovnalosti, poukázal na to, byl naprosto nesmlouvavý a neúplatný.

„Tak na toho pána bychom se měli podívat. Jedem na krajský úřad, co nám řeknou jeho kolegové. Nebo jinak, pošleme tam Zicha a my zajedeme do té chatové kolonie. Třeba tam ještě někdo bude, když je tak hezky.“

XXIX

Za slabou půlhodinku procházeli mezi chatami a hledali tu Holubovu. Museli se poptat, ale po chvilce k ní došli. Stála v zatáčce, v mírném svahu nad zpevněnou polní cestou. Všude tu vonělo jehličí a Pavlata měl pocit, že přišel do úplně jiného světa.

„Je tu krásně, co?“

„Jo.“

Vystoupali k chatě a přečetli si ceduli s oznámením, že chata je na prodej, s telefonním číslem a logem Tolnerovy realitní kanceláře. Chata stála trochu stranou ostatních, místo bylo velmi pěkné a poskytovalo majitelům cenné soukromí. Rozhlíželi se okolo sebe a zdálo se, že všude je pusto a prázdno. Sešli dolů a zaťukali na dveře nejbližší chaty naproti přes cestu. Nedělali si velké naděje, přesto se k jejich údivu pohnula záclonka na okně. Pak se natáhla vrásčitá ruka a okno pootevřela.

„Dobrý den, jsme od policie a chtěli jsme s vámi mluvit o vašem sousedovi.“

„O Holubovi? Ten už je po smrti.“

„Víme, že zemřel. Máme pár otázek, můžeme si promluvit?“

„Obejděte to na terasu,“ vyzval je hlas, nepoznali, jestli je to muž, nebo žena, tvář ve stínu neviděli.

Na terase je čekala stará paní, Klenský se podivil, co tu vůbec pohledává. Jak se o sebe může v takové pustině postarat? „Jste tu sama?“

„Manžel jel nakoupit, každou chvíli se vrátí. Posaďte se, dáte si něco k pití?“

Rádi přijali nabízenou minerálku a sedli si do stínu. Les se začínal vybarvovat nadcházejícím podzimem, zatím to byly jen nesmělé náznaky. Na záhonech ještě kvetly kytky a švestka opodál byla obsypaná. Terasu částečně kryla pergola porostlá vínem, hrozny se nalévaly a všude kolem bzučely vosy.

„Máte to tu pěkné,“ prohodil major Pavlata a stará paní se potěšeně usmála.

„Budujeme to s manželem už přes čtyřicet let. Když byly děti malé, byli jsme tu každý rok celé prázdniny. Teď sem nechtějí jezdit, až tu nebudeme, prodají to jako ti Holubovi. Co jsme v důchodu, býváme tu od jara do prvních mrazů. Dokud jsme dva, ještě to jde.“

„Víte, jde nám o pana Holuba, co umřel.“

„Ano?“ Stará paní se zeptala spíše ze zdvořilosti, skutečný zájem v tom nezazněl.

Ona má prostě svůj svět, možná že tady žije značnou část roku právě proto, že s okolním světem nechce mít mnoho společného, napadlo Pavlatu. „Totiž jde nám o dobu kolem jeho smrti. Nevšimli jste si něčeho podivného? Neměl třeba návštěvu? A vůbec, jaký to byl člověk?“

„Divné, že se tak ptáte. Říká se přece, o mrtvých jen dobré. Ale o Holubovi bych toho moc říct nemohla. On neměl rád lidi, myslím, že snad nikoho. Ani ta rodina za ním moc nejezdila. Snacha sem zajela občas z povinnosti zkontrolovat, jestli je dědek v pořádku. Teda on to žádný dědek nebyl, byl proti nám s manželem mladší tak o patnáct dvacet let. Ale ten se dědkem už narodil.“

„To mi trošku vysvětlete.“

„No, věčně byl takovej nerudnej, pořád by se s někým hádal, každou chvíli si na něco stěžoval. Že sousedům štěká pes a on se nevyspí, že sem zajíždí policejní hlídka jenom zřídka, že lidi chodí krást dříví do lesa, že na zábavách v Dobřenicích bývají ohňostroje bez povolení a já nevím co ještě. Bylo vidět, že je to kontrolor tělem i duší. Nechtěla bych být v kůži těch, které měl na starosti.“

„Tak třeba s ním byli v práci spokojení.“

„Já nevím. Myslím, že to celé nedělal z poctivosti, řekla bych, že prostě rád způsoboval problémy druhým. Ale je to jenom můj odhad. Já o té jeho práci ani nic bližšího nevím.“

„A co v době kolem jeho smrti, nevšimla jste si něčeho neobvyklého?“

„Proč se ptáte, vždyť to byl přece infarkt nebo něco takového?“

„Nejspíš ano, to už víme. Víte, ale ono to nějak souvisí s jiným případem, nemůžu vám bohužel říct nic bližšího. Jenom bych potřeboval vědět, jestli si na něco nevzpomenete.“

„Ale ano, to víte že jo. Celé léto tu byl sám jako kůl v plotě, tedy kromě těch snašiných návštěv. Ale ty byly krátké, ani spolu moc nemluvili. V ten den ráno za ním přijel nějaký mladý muž. Tak kolem čtyřicítky, řekla bych, to je pro mě mladík, víte?“ Usmála se na Klenského a jemu to nějak připomnělo jeho babičku. Taky uměla být taková vlídná a trpělivá. „Přijel autem, stříbrnou oktávií, to já náhodou poznám, podobné auto má i náš syn, jenom tmavé. Zaparkoval u cesty na tom plácku pod chatou a šel za Holubem. Dohadovali se docela ostře, ale tomu mladému to k ničemu nebylo.“

„Vy jste slyšela, co si povídali?“

Paní přikývla. „Každé slovo. Ona je tu skvělá akustika přes ten dolíček, víte? Obyčejný hovor kolikrát slyšíte tak zřetelně, jako by ti lidé stáli pár metrů od vás.“

Major Pavlata viděl, že paní si svou chviličku slávy užívá, a ani jí to neměl za zlé. „Tak už mě nenapínejte, ven s tím.“

„Nepochopila jsem úplně přesně, o co šlo, ale Holub zřejmě zjistil nějaké nesprávnosti v technologických postupech nebo přímo šizení. Mluvil o zlodějině, prý že to tak nenechá, firma VIVA STAVEX že už dostavěla, alespoň ze státního už krást nebudou, tvrdil, že všechno oznámí hospodářské kriminálce, svoje nadřízené prý už informoval. Ten mladý byl celý nešťastný, škemral, ať to nedělá, že je to nedorozumění, které se vysvětlí, ale takhle že prý zničí celou firmu, celou jeho existenci. On to asi byl taky pěkný ptáček, ale řeknu vám, že se mi nelíbilo, jak si ho ten Holub vychutnával. Prý, to si měl rozmyslet dřív, on ví, co je jeho povinnost, že s ním ani nemá co jednat a nakonec ho doslova vyhodil. Ten mladý to ještě zkoušel, snad se nějak domluvíme Jsme přece lidi, a Holub na to, jestli to snad má být nabídka úplatku, to že by musel oznámit orgánům… Teda, gauneři to byli asi oba, ale toho mladého jsem skoro chápala.“

Pavlata s Klenským ji poslouchali napjatě, ani nemohli uvěřit, že se na ně usmálo takové štěstí.

„A co bylo dál?“

„Ten mladý neodjel, měl něco za lubem, možná chtěl Holubovi něco ukrást. Poodjel s autem kousek dál, támhle, pořád jsem na něho viděla, ale Holub už ho v zorném úhlu neměl. Seděl tam a čekal. Za nějakou dobu, tak za půl hodiny, se Holub sebral a šel s košíkem na houby. Ten mladý se vypravil k němu, něco kutil za chatou, nevím, jestli se dostal dovnitř.“

„Nesl si něco?“

„Když šel tam, tak nic. Cestou zpátky držel v ruce trs nějaké rostliny, nevidím tak dobře, abych na dálku poznala, která to byla. Řekla jsem si, že se možná chtěl Holubovi pomstít a poničil mu záhonek, ale zdá se mi to hloupé.“

„Řekla jste to někomu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, až teď vám. Víte, když se Holub vrátil, trochu jsem váhala, jestli za ním nemám zajít, ale nechtělo se mi do toho plést. On byl dost divnej pavouk a já jsem se ho trochu bála. Ještě by mě obvinil, že ho šmíruju, přesně toho byl schopnej. Copak můžu za to, že je u nás slyšet každý slovo? No, a potom měl ten infarkt, ještě ten den navečer. Takže jsem si říkala, že už se není o čem s kým bavit.“

Nakonec z ní dostali překvapivě podrobný popis toho mladého, jak označovala Holubova návštěvníka. Stará paní byla velmi dobrá pozorovatelka. Možná by jim mohla dát dohromady i identikit, ale to snad nebude třeba. Měli slušné vodítko v tom firemním názvu. Cestou k autu se dohodli, že musí okamžitě prověřit obchodní rejstřík a zjistit co nejvíc informací o té firmě. Za normálních okolností by to byla ideální práce pro Moniku Skřivánkovou, ale ta se teď opaluje někde v Chorvatsku.

„Zapojíme Jílováky, třeba budou mít sami nějaké poznatky, jestli je to místní firma.“

Po návratu do kanceláře zjistili, že VIVA STAVEX, s. r. o., je stavební firma, která má dva společníky. Donedávna to byl Roman Vitásek a Tomáš Vácha, teď je tam Dana Vitásková.

„Asi nějaký převod v rodině.“

„Mrkneme se do evidence obyvatel, jaký je tam příbuzenský vztah, a pak za nimi zajedeme.“

Za chvíli věděli, Roman Vitásek je po smrti, takže obchodní podíl jeho žena nejspíš zdědila. Rozhodli se, že nejprve navštíví ji.

„Já jdu na cigáro, dáme si malou pauzu a za čtvrt hodinky vyrazíme za tou Vitáskovou,“ rozhodl Pavlata. „Pak přijdou na řadu Váchovi.“

„Ty jsi šéf.“

Když se zavřely dveře za majorem, rozhodl se Klenský, že zavolá Marii. Bylo evidentní, že je nezbytné, aby vyslechli zahradníka. Už věděli, že Tomáš je jeho příbuzný, v tomto směru byla evidence obyvatel víc než užitečná. Tolner u něho nakupoval a dostal ten jablečný křen jako dárek, ať si Marie myslí, co chce, ten chlap prostě podezřelý je.

Přesto mu znělo v hlavě to její přesvědčování, že zahradník je jako naivní a nevinné dítě. Trochu se bál, co si o něm pomyslí, až se dozví, že ho vyslýchali, záleželo mu na jejím mínění a nechtěl by, aby se na něho dívala jako na nějakého necitelného hrubiána. Ostatně, s tím Mánkem jim hodně pomohla, věděl, že jí může věřit. Určitě neudělá nic, aby zmařila vyšetřování. Využil chvíle samoty, vytáhl mobil a zavolal jí.

„Ano, Petře?“ ozvala se trošku nejistě, ale přece jenom ho oslovila jménem, přistoupila tím na osobnější rovinu.

Zahřálo ho to u srdce. „Musím vám něco říct, asi z toho nebudete mít radost. Ale je nutné vyslechnout toho zahradníka, tak jen abyste věděla. Já vím, že si myslíte, že je nevinný, a možná je, ale určitě něco ví, třeba si to ani neuvědomuje,“ snažil se to celé nějak zabalit. Pavlata by ho asi zabil, kdyby ho teď slyšel, naštěstí tu není. Ještě nikdy se o průběhu vyšetřování nebavil s nikým jiným než s kolegou. A teď povídá Marii, co a jak a proč.

XXX

Štěpán Mánek zase jednou pociťoval příliv adrenalinu. Původně si nedělal žádné iluze, že by snad mohl o tom podivném travičské případu něco skutečně zjistit. Bylo to mimo jeho obvyklé pole působnosti. Ale jak říkal Marii, ten případ má svůj potenciál, už jen ty venkovské kulisy a celkové okolnosti. Působilo to jako nějaká ponurá balada, to se bude lidem líbit.

Nepovažoval se za žádnou novinářskou hyenu, ale zbytečnými skrupulemi také rozhodně netrpěl. Chápal, že lidí z okolí obětí se všechno dotýká velmi osobně, na druhou stranu, o něčem takovém se přece vždycky psalo. A on všechno vnímal optikou novináře.

Když se mu podařilo odhalit, kdo poskytl informace internetovému deníku, řekl si, že se na to sám podívá zblízka. O osudu těch dvou mrtvých žen mu může časem povyprávět Marie, ta je přece osobně znala. Nepředpokládal, že tam na něho čeká nějaké velké překvapení.

Osobně ho zajímala spíše postava Ladislava Holuba a vztahy kolem něj. Zatím stál nějak mimo, ani nebylo jasné, jestli zemřel přirozenou smrtí, ale pokud by to byla vražda, celý případ by dostal jiný rozměr. Sedl do auta a pořádně šlápl na plyn. Měl výjimečné štěstí, dálnice byla průjezdná a on za necelé tři hodiny zaparkoval v podzemním parkovišti u krajského úřadu. Během jízdy intenzivně telefonoval, sjednal si schůzku s vedoucím oddělení, na kterém Ladislav Holub pracoval. Tušil, ze přimět toho muže k upřímnému rozhovoru bude těžké, ale věřil si. Nebyl žádný začátečník a poradí si, zrno od plev už nějak oddělí.

Než dojel na Moravu, stihl si udělat slušný obrázek o Karlu Tolnerovi. V tom mu pomohla Karolína, studentka žurnalistiky, která působila jako elévka v jednom plátku, se kterým on externě spolupracoval. Dívka ho obdivovala, měla ho za novinářského génia a on toho nyní využil.

Pátrala na internetu a v různých archivních zprávách, prošla obchodní rejstřík a všechny odkazy k tomu jménu. Takže Štěpán věděl, že Tolner je majitelem poměrně dobře zavedené realitní kanceláře. Podle všeho je dost bohatý, je členem golfového klubu a jedním ze sponzorů místního tenisového klubu, snaží se být u všech společensky významných akcí v Jílové, prostě udržuje ty správné kontakty.

Přesto jeho pověst nebude úplně čistá, Karolína vyštrachala, zapadlou zprávu z pochybného místního plátku, byl to tak trošku bulvár, který se snažil konkurovat zavedenému, ale celkem nudnému okresnímu deníku s dlouhodobou tradicí. Ten článek byl napsaný mazaně tak, aby se noviny nevystavily odpovědnosti za pomluvu. Byl to rozhovor s nějakým nešťastníkem, který otevřeně popisoval, jak mu Tolner půjčil peníze za podmínek, které se nedaly dodržet, a on jako záruku poskytl svůj jediný majetek, malý opravený domek na dobré adrese v centru města.

Když si nechal celý ten rozhovor přečíst do telefonu, měl celkem jasno. Tolner praktikuje dobře maskovanou lichvu, když to udělal jednou, je pravděpodobné, že to nebylo naposledy. Musí si promluvit s tou jeho sekretářkou. Nemělo by to být tak těžké, ona přece noviny upozornila. Musí si jenom dát pozor, aby neprozradil, že on o tom ví. Kolega, od kterého její identitu získal, mu byl zavázaný a touto službou svůj dluh vyrovnal. Oba to věděli. Kdyby to Štěpán prozradil, bralo by se to jako podraz, nemůže si dovolit, aby se něco takového v branži rozkřiklo. Pověst si budoval dlouho a mezi těmi nejrůznějšími syčáky, kterých se každou chvíli vyrojí mraky, je těžké obstát. Sám občas udělal něco neetického, ale přesto ctil ta nejzákladnější pravidla.

Karolína si také všimla, že zmínky o Tolnerově účasti na prestižních společenských akcích v posledním roce téměř vymizely. Že by se od něho mocní distancovali? A kdo jsou ti skutečně mocní? Jaká mohla být vazba mezi Tolnerem a Ladislavem Holubem? Cítil, že někde bude spojovací článek.

Inženýr Opletal ho přijal se skrývanou nervozitou, už si stihl osvojit blazeované chování typické pro politiky a některé výše postavené úředníky. Přesto za tou maskou byla nejistota, to Štěpán vycítil okamžitě. Ten člověk ve své funkci nepůsobil dlouho a rozhodně o ni nechtěl přijít.

„Promiňte, ale nechápu, proč je nyní takový rozruch kolem smrti kolegy Holuba. Zemřel už více než před měsícem a pokud vím, byl to snad infarkt.“

„Sám nevím, objevily se snad nějaké nové okolnosti v souvislosti s vraždami v Kapličkách. Četl jste dnes na internetu ten článek?“

„Pochopitelně, je tu z toho malé pozdvižení. Ale já tam žádnou souvislost nevidím. Spíš bych řekl, že v okurkové sezóně se hodí všechno.“

Štěpán to nijak nekomentoval, nemělo smysl se dohadovat, o čem mají nebo nemají novináři psát. Opletal prostě mluvil obecně, aby se uklidnil, dal najevo svůj distanc od toho všeho a snad ho i trochu odradil. Znal to, zkoušel to na něho kdekdo. Potlačil úsměv, tohle nebyla žádná rozprava ve sněmovně nebo na nějaké politické schůzi, jemu nebudou stačit mlhavá prohlášení. „Tak víte, mě hlavně zajímá pan Holub. Jaký to byl pracovník? Pokud vím, náplní jeho práce byla kontrolní činnost. Hlídal investice z dotačních prostředků, a to přímo na stavbách, je to tak?“

Inženýr Opletal se shovívavě usmál. „Není to úplně přesné, je to hodně laicky vyjádřeno, ale dejme tomu, že podstata byla taková. Ano. Působil jako stavební dozor investora, tedy tam, kde krajský úřad financoval nějaké stavby.“

„To je jistě velmi zodpovědná práce.“

„Máte pravdu. A on byl velmi zodpovědný člověk.“

„Měl kvůli své práci nějaké konflikty? S těmi, které kontroloval a tak?“

„Podívejte, já se o tom nechci bavit, to je interní věc.“

„Nemáte pravdu. Pokud jsou mé informace správné, a můžete se vsadit, že jsou, bude jeho smrt vyšetřovat policie. Při podezření z vraždy vám tu převrátí každý kámen, abych tak řekl. Ataky tady jde o čerpání veřejných financí. To není nic interního, pane inženýre.“

„Opravdu se s vámi o tom bavit nebudu.“

Tak, a mám tě, řekl si Štěpán a usmál se, zářivě a radostně, jak to uměl jen on. Hlavně u ženských byl ten úsměv nedocenitelnou zbraní. Inženýra Opletala ovšem totálně zmátl, vůbec nechápal takový výraz spokojenosti. „Inu, to mi celkem stačí, to je také odpověď. Podívejte se, já mám za úkol napsat reportáž, tak ji napíšu. Já se taky musím živit. Buďte si jistý, že slovem nezalžu, ale ocituji tady každé vaše vyjádření. Moc jste mi toho neřekl, ale bude mi to muset stačit.“

Opletal znejistěl a vycítil, že se mu to celé vymyká z rukou. „Jak to myslíte? Já jsem nic neautorizoval.“

„To vůbec není potřeba. Copak si myslíte, že si můžete povídat, co chcete, a za bernou minci se to bude brát jenom tehdy, kdyžto autorizujete? Pane, vy jako úředník máte svoji zodpovědnost, to, předpokládám, víte. Já jen napíšu to, co jsem od vás zjistil, a podle tiskového zákona dostanete prostor k vyjádření. Všechno je to naprosto regulérní.“

„A co napíšete, vždyť jste se nic nedozvěděl?“

„Jak to? Dozvěděl jsem se, že se odmítáte vyjádřit ke kontrolním zjištěním vašeho pracovníka, který má toto jako úředník veřejné správy v náplni práce, že odmítáte sdělit, jaké byly výsledky této jeho práce s tím, že jde o interní věc úřadu, který je veřejnou institucí, že přitom policie nevylučuje, že váš zaměstnanec byl zavražděn, a jedna z vyšetřovacích možností může být i taková, že motiv jeho vraždy může být v tom, že se stal díky svým zjištěním někomu nepohodlný.“

„To je spekulace a překrucování faktů.“

„Není. Vím přesně, co si můžu dovolit napsat. Svoji šanci jste dostal, já mám moc práce, takže se nebudu zdržovat.“

Štěpán se otočil ke dveřím. Jestli toho člověka odhadl správně, rychle si vyhodnotí možné důsledky pro svoji kariéru a změní postoj. Nemýlil se.

„Počkejte. Co vlastně chcete?“

„Jak jsem řekl, dělám reportáž a potřebuji informace.“

„Ale já vám nemůžu říct nic otevřeně, rozumějte, tady je teď atmosféra… Co vám mám povídat? Poškodilo by mě to.“

„Budu vás chránit jako svůj zdroj. Tedy když ty informace dostanu. Když nic, budu vařit z toho, co už mám.“

Inženýr Opletal si povolil kravatu, vytáhl ze skříňky láhev s koňakem a dvě skleničky, gestem Štěpánovi nabídl, ale ten zavrtěl hlavou: „Bohužel, řídím.“

„Já si dám. Výjimečně.“ Bylo evidentní, že Opletal panáka potřebuje.

Pak se rozpovídal a Štěpán po pár větách věděl, že cesta sem stála za to.

Ladislav Holub nebyl moc oblíbený ani u kolegů, ani u nadřízených, a rozhodně ne u kontrolovaných firem. Každý se děsil, když jeho projekt vyfasoval právě on. Ale měl výsledky. Byl vyloženě hnidopich, přepočítával i drobné režijní náklady, no, stálo to za to. Taky měl letité zdravotní potíže se srdcem i se žaludkem, lidi říkali, že je to důsledek té žlučovité povahy. Všem prostě lezl na nervy, měli tendence ho podceňovat, říkalo se o něm, že kvůli koruně nevidí milion. Opravdu byl někdy schopný kvůli kontrole drobných položek dělat problémy, které pak prodlužovaly a někdy i prodražovaly dokončení staveb až neúměrně. Ale byl to právě on, kdo odhalil mechanismus podvodů s dotacemi. Na jiném oddělení, kde zakázky přidělují, pracoval jistý Plašil a ten se spojil s firmou VTVA STAVEX, s. r. o., začal jim dohazovat kšefty, samozřejmě tak, aby to vypadalo jako vysoutěžené. A na stavbách pak docházelo k navyšování nákladů na vícepráce, šlo o zemní práce, skoro všude se najednou začalo objevovat náročnější podloží. Je rozdíl, jestli se těží kyprá ornice, jíl, nebo kamenitá zemina. V tom bylo to kouzlo. Pod zem přece nikdo nevidí dopředu, že? Oznámil to vedení, jedno pare poslal na ministerstvo, kde se čerpání dotací kontroluje, takže ututlat se to nedalo.

„Šetří to i policie?“

„Pokud vím, zatím probíhá interní šetření, Plašila vyhodili, VIVA STAVEX má u nás utrum. Jestli se bude podávat trestní oznámení, nevím. Holub o tom mluvil, ale asi sám nic nepodal. Po jeho smrti tady už nikdo tak aktivní není.“

„Jasně, ono se všude něco najde, ještě by se mohlo stát, že se začnou udávat lidi navzájem, když mám průšvih já, ať se svezou i ostatní, že jo?“ rýpl si Štěpán.

Opletal jenom pokrčil rameny.

XXXI

Marie chvatně sklidila do dřezu šálky od kávy a talíře od jablečného štrúdlu. Štěpán ho spořádal skoro celý, bylo vidět, že má hlad. Přepadl ji chvíli po tom, co ukončila hovor s Klenským, zavolal jí, že je kousek od Kapliček a jestli se může stavit. Nepříliš nadšeně souhlasila a on se skutečně do čtvrt hodiny objevil.

Byla jako na trní, nešel jí z hlavy rozhovor s Klenským. Případ se rýsoval v úplně jiném světle než na počátku. Neuměla si představit jak Jakub zvládne policejní výslech. Zavolala Heleně, aby to s ní probrala.

Její kamarádka byla tou zprávou pobouřená, ale nevěděla, co s tím. Policie lidi vyslýchá, to je normální. Ideální by bylo, aby při tom byl někdo, komu Jakub věří, ačkoli je to neobvyklý postup. Ovšem děti se přece taky vyslýchají v přítomnosti rodičů, to je skoro stejné.

Marie věděla, že není. Jakub úředně žádné dítě dávno není, a že jeho duševní stav neodpovídá normě, to také není nikde oficiálně uvedeno. Bude záležet na přístupu policie. Doufala, že Pavlata s Klenským budou mít pochopení, ostatně, Klenský jí přece volal, tak snad bere vážně všechno, co mu o Jakubovi už dříve řekla.

„Já jsem teď v Brně u známých, to je jak naschvál. Chtělo by to kontaktovat Ludvíka.“

„Koho?“

„To je Jakubův bratr.“

„No, já nevím, jestli je to tentokrát ten pravý člověk, ono se to taky týká jejich syna, je otázka, jestli by ten tvůj Ludvík nestál spíš při něm.“

Pár minut to probíraly, ale na žádné řešení nepřišly. Marii napadlo, že by rychle zajela za starostou Dobřenic, tam přece patří i Studánky se Strážnou, určitě Jakuba zná a je to úřední osoba, ale nakonec to zavrhly. Těžko by mu na poslední chvíli vysvětlily, o co se jedná, možná by se do věci nechtěl míchat a nakonec by možná ani nemohl, Marie nevěděla, jak je to podle předpisů.

„Víš co, já teď ještě něco vyřídím a pojedu tam sama. Něco snad vymyslím.“

Helena se tvářila pochybovačně, ale nanic lepšího nepřišla, tak se trochu rozpačitě rozloučily.

Během Štěpánovy návštěvy byla neklidná a netrpělivá. Zajímalo ji všechno, co jí vyprávěl, to ano, ale pořád nevěděla, co s tím zahradníkem. Všiml si toho a zeptal se jí, jestli ho vůbec vnímá.

„Ale jo, promiň, mám rozdělaný jeden překlad a jsem ve skluzu, tak mě to znervózňuje,“ vymluvila se, ostatně zas tak daleko od pravdy nebyla. Termín se opravdu blížil a ona se zajímala o kdeco, jen ne o práci.

„No, já tě nebudu zdržovat. S tím Tolnerem jsi nikdy nemluvila? A neznáš náhodou tu jeho sekretářku?“

„Ne, ani jednoho z nich. V tom ti nepomůžu.“

„A jméno Plašil ti něco říká?“ Štěpán jí vysvětlil, kde ten člověk působil a jaká aféra se kolem něho odehrála. Marii napadlo, že by se mohla zeptat Jiřího, ten se většinou o všech regionálních skandálech a ostudách vždycky nějak dozvěděl a aktéry často i znal. V krajském městě žil celý život, jeho firma také spolupracovala s kdekým a svět je propojený nejrůznějšími vztahovými nitkami.

Zavrhla to, ani ji nenapadne mu volat, vypadalo by to, že se něčeho doprošuje. Jiří by to tak možná nebral, ale ona sama by si tak připadala. Nejspíš by se jí také vyptával, proč ji to zajímá, možná by jeho zájem zase trochu ožil, dělo by se něco nového, co by spolu probírali a co by je vytrhlo z rutiny. Ale bylo by to jen přechodné. Už o to nestála.

„Ne, jenom to příjmení Vácha, víš, tak se jmenuje jeden zahradník v sousední vesnici, podle všeho jsou příbuzní.“

„Znáš ho?“

„Je to už starý člověk, takový podivín, párkrát jsem tam nakupovala kytky.“

„Aha, tak o něm mi pak ještě povyprávíš, já letím za tou Horákovou.“

Sotva Štěpán zmizel, sedla Marie do auta a odjela do Strážné. Nepřipravila si žádné vysvětlení, jak zdůvodní svoji přítomnost, netušila, co řekne, ale chtěla být na místě. Třeba to něčemu pomůže. Dala si do souvislostí informace od Štěpána s tím, co věděla od Klenského a z internetového článku. Předpoklad vyšetřovatelů, že Jakub může mnohé objasnit, byl logický, přímo se to nabízelo.

Přijela k zahradnictví a na vjezdu stálo malé auto, Ford Fiesta. Musela zaparkovat na krajnici pod svahem. Zdá se, že je tu nějaký zákazník, dumala. Ona už si koupila snad všechno, co přicházelo do úvahy, jak vysvětlí, proč přijela? Třeba tu něco zapomněla, sluneční brýle, klíče nebo něco jiného?

Vystoupala pěšinou k domu a uviděla idylickou scénku. Na lavičce seděl rozesmátý Jakub, Bella se rozvalovala na zádech a nechávala si drbat břicho od nějaké mladé ženy, která dřepěla na bobku u ní.

Byla to fenka, kdo si jí všiml první, a Marie by se vsadila, že v tom psím pohledu registrovala blažené uspokojení. Po vteřince Belle sepnul hlídací instinkt a situaci vyhodnotila úplně jinak. V okamžiku stála na všech čtyřech, krátce štěkla a upřeně hleděla na Marii. Následně její příchod zaregistroval i zahradník a jeho návštěvnice. Pozdravila je.

Jakub se na ni usmál. „Nakupovat?“ zeptal se.

Ani nevěděla jak, přikývla.

„A co to bude dneska?“

Tak a je to tady, honem něco vymyslet. Pohledem zabloudila k plotu, kde hustě rostly neošetřované zahradní maliny. To je ono. „Chtěla jsem nějaké maliny.“

Jakub přikývl a všichni tři, doprovázení Bellou, se vydali na opačný konec zahrady k pěstebnímu záhonu. Cestou jí představil tu mladou ženu jako svoji neteř.

„Ona se sem teď nastěhuje a bude to její,“ řekl skoro pyšně. Hanka trošku rozpačitě doplnila, že se doma domluvili, že strejdovi pomůže se zahradničením a časem bude v rodinné tradici pokračovat. Marii to potěšilo. Nepřemýšlela nad osudem zahradnictví, ale Jakub je starý, donekonečna to zvládat sám nemůže. Byla by škoda, kdyby to všecko mělo zaniknout.

„To je dobře, tohle je totiž nejlepší zahradnictví široko daleko,“ řekla a Jakub se rozzářil.

Hanka se na ni vděčně usmála a ona na krátký okamžik vycítila intenzitu souznění, které panovalo mezi strýcem a neteří. Bez rozmýšlení na to vsadila.

„Jsem ráda, že budu mít dál kam jezdit. Slyšela jsem, že to tu snad měl kupovat nějaký Tolner.“

Jakub se okamžitě zachmuřil. „Kdo říkal? Není pravda, já nic neprodávám, půda se neprodává.“

Okamžitě ji zamrzelo, že o tom začala, ale bylo to nutné, musela Jakuba připravit na příjezd policie. Jeho prudká reakce ji přesvědčila, že by mohl odpovídat tak, že všechny naštve.

„Ono se o tom mluví? Víte, to byl takový bratrův hloupý nápad, ale v rodině jsme se nakonec domluvili jinak,“ snažila se Hana urovnat dojem.

Nezacházela do podrobností, jemně jí naznačila, že je to vyřešené a jde jen o rodinnou věc. Marie tušila, že ta žena by mohla být Jakubovi oporou, až se ho přijedou ptát. Ještě musí přesvědčit Pavlatu s Klenským, aby ji u toho nechali, a také by ji měla trochu zasvětit do problému, a to co nejrychleji. Policie může přijet každou chvíli. Hana s tím vším nejspíš nijak nesouvisí, podle toho, co jí zatím s Jakubem řekli, žije ve Žďáru nad Sázavou a po dlouhých měsících přijela do Strážné až teď.

„Víte, ono je to složitější, asi sem přijede policie. V Kapličkách se dvě ženy otrávily jablečným křenem, jedna z nich byla teta Karla Tolnera a ten jí to daroval. Ten křen dostal od vás,“ omluvně se usmála na Jakuba.

„Není možné. Není. Moje jabka s křenem byly v pořádku, lepší nikdo nedělá.“ Jakubovi se na tváři zračila panika.

„Věřím vám. Ale někdo to otrávil záměrně, byl tam nastrouhaný kořen oměje šalamounku. Váš synovec Tolnerovi dluží peníze, tak se policie přijede vyptávat. Vím to, se mnou taky mluvili, protože jsem z Kapliček a stalo se to kousek od mého domu,“ snažila se vysvětlovat co nejstručněji, ale přehledně. Žaludek měla sevřený nervozitou, Jakub mohl mít motiv otrávit Tolnera, aby pomohl synovci a také aby zastavil jeho naléhání na prodej pozemků. Přesto nevěřila, že by to tak skutečně mohlo být. Snad jí nabídne nějaké vysvětlení, které bude schopen opakovat policii, přála si to.

„Nic jsem neotrávil.“

„Někdo to udělal, Jakube. Já vám věřím. Ale musíte se připravit, že se vás budou ptát. Můžou přijet už dnes.“

Hana zaraženě mlčela a o něčem uvažovala. „Strejdo, kdy tady Tomáš byl? Předevčírem a včera taky, že?“

Jakub se na svou neteř úpěnlivě zadíval, jako by doufal, že ona všechno vyřeší. „Jo, a ještě den předtím. Přijel večer, dělali jsme ty jabka. Pak přespal, ráno přijel ten pán s paní.“

„To byli manželé Tolnerovi, že?“ ozvala se Marie jemně.

Jakub přikývl. „Tomáš se bál, zůstal doma a nechtěl, abych řekl, že je tady. Paní hodně nakupovala. Já jsem je obsluhoval. Pak jsem jim dal ty jabka.“

„To je všechno?“

„A kdy jste jim ty jabka dával?“

Jakub vzpomínal. „Vyryl jsem oměj a dal ho na zápraží, Tomáš vykoukl, zase chtěl, ať neříkám, že je tady. Řekl jsem, že paní je hodná a že moc nakupují, že jim dám jabka s křenem jako dárek. Pak jsem šel pro růže, a když jsem jim je nesl, slyšel jsem, jak chtějí koupit moje pole. Mluvili spolu, co tam postaví. Nelíbilo se mi to, ale neříkal jsem nic. Dal jsem jim ty růže a šel pro oměj. Tomáš mi to nachystal do krabice a podal mi pro ně jedny jabka.“ Marie zůstala zticha, všechno do sebe zapadalo, tady byl ten chybějící kousek, dávalo to smysl. Možná bude Pavlatovi s Klenským stačit, když jim to řekne ona. Ale asi ne, budou chtít svědectví od Jakuba, to bylo jisté. „Panebože,“ vydechla Hana, když jí to celé došlo.

XXXII

Klenský dopsal protokol a dal ho svědkyni k podpisu. Dana Vitásková vyndala z kabelky brýle a začala si text podrobně pročítat. Byla otřesená, protože si během výslechu dala z jejich otázek mnohé dohromady, ale držela se statečně. Ona je snad ze železa, napadlo Pavlatu, když ji pozoroval.

Vysvětlila jim toho dost, všechno se začínalo hezky skládat. Její muž měl s firmou starosti, doma o tom skoro nemluvil, protože se tak už dávno dohodli. Pracovní starosti si domů nosit nebudou ani jeden. Takže ona nezná podrobnosti, bohužel, ale ano, mluvil o nějakých potížích s Ladislavem Holubem. Neřekla by, že byl na toho kontrolora naštvaný, spíš ho to celé asi překvapilo a měl kolem toho nějaké dohadování s Váchou, druhým společníkem. Ten se staral o obchod. Jednou se zmínil, že by chtěl s podnikáním skončit, že se zkusí s Váchou domluvit, jestli by ho vyplatil, prý co ona na to. Jak se nakonec domluvili, neví, dva dny nato byl Roman po smrti.

Bylo to náhlé, rodina se z toho dosud nevzpamatovala. Na druhou stranu, Roman byl v rizikové skupině pro něco takového, nadváha, vysoký krevní tlak, trvalý stres, prostě se to stává. Život musí jít dál. Dědictví vyřídili skoro okamžitě, děti už jsou zletilé, doma se s nimi domluvila na tom co a jak, daly jí plnou moc a notářka to projednala na jediném sezení. Minulý týden to bylo hotové. „Nezdála se vám ta smrt podezřelá?“

To ji zarazilo, policie se na něco takového přece neptá pro nic za nic.

„Překvapivá ano, ale ne podezřelá. Vždyť byla provedená i zdravotní pitva.“

„Nejedl váš muž před smrtí jabka s křenem?“ Vykulila na ně oči a na chvíli se zdálo, že ztratí své dokonalé sebeovládání. „Ne. Nic takového. Pil, poslední dobou si dal často skleničku, bylo toho na něj asi moc. Ten den to trošku přehnal. Viděla jsem, že z lahve whisky dost ubylo a na stole měl nedopitého panáka.“

Nakonec tohle možná infarkt skutečně byl, proč ne? Řekla jim, že převzala obchodní podíl a v nejbližší době se hodlá obeznámit se stavem firmy. Má pochybnosti, byl za ní Vácha, prý firma dluží Tolnerovi, snad tu půjčku sjednával její manžel a oni to teď mají zaplatit. Neví, o co se jednalo, zatím žádné peníze neposkytla.

„Ještě mě zajímá, nebyl váš muž navštívit Holuba na chatě?“ zeptal se Klenský, když mu došlo, že Vitásek zemřel až týden po tom kontrolorovi.

„O ničem takovém nevím.“

„Jak váš muž vypadal?“

Zarazilo ji to, ale neptala se, proč to potřebují vědět, pouze věcně a stručně odpověděla. „Padesátník, metr sedmdesát, nadváha, měl zřetelné bříško, pleš, prošedivělý zbytek vlasů, nosil brýle. Obyčejný mužský.“ Smutně se usmála.

Ideální svědkyně, říkal si Klenský a cítil k ní směs obdivu a soucitu.

Dočetla, podepsala protokol a rozloučila se.

„Člověče, já tu ženskou obdivuju, sice bych ji doma nechtěl, ale vezmi si, čím prošla a jak se s tím vyrovnává,“ řekl Pavlata a prakticky vyjádřil i Klenského pocity.

„Co s tím mladým Váchou?“

„To je snad jasný, má co vysvětlovat. Necháme ho předvést, zatím zajedeme do toho zahradnictví.“

Během několika minut už byli na výpadovce, cestou rozebírali případ. Oba cítili, že jsou před rozuzlením.

Mariino auto zaparkované u krajnice praštilo Klenského do očí a způsobilo mu okamžitý vzestup adrenalinu v krvi. Já tu ženskou roztrhnu jak hada, že jsem nemlčel, nadával si v duchu a snažil se tvářit jakoby nic. Jestli na něm Pavlata něco pozná, bude mít co vysvětlovat.

Odstavil služební auto za ní a doufal, že Pavlata ten vůz nepozná. I když za chvíli to bude stejně jedno.

Stoupali pěšinou k domu a major se kolem sebe zvědavě rozhlížel. Zahradnictví nebylo jeho obvyklé prostředí. „Člověče, tady je dřiny, podívej se na to.“

Klenský něco zamručel a snažil se zvládnout svoji nervozitu. Jak tohle dopadne?

„Všechno je to ve svahu, sem se asi pořádnou technikou nedostanou,“ pokračoval Pavlata a Klenskému se chtělo řvát. Copak to není jedno?!

Došli k domu, kde na ně čekala povedená skupinka.

Zahradník, Marie, nějaká ženská a k tomu ještě obrovský pes.

„Dobrý den, Marie, co vy tady?“ spustil Pavlata sladce, ale Klenského neošálil. Ten tón byl nebezpečný.

„Byla jsem si pro maliny, teď je ideální doba na výsadbu.“

„Aha, takže máte nakoupeno. No vidíte, a my ještě musíme pracovat. Tak na shledanou.“

„Chtěla jsem vás o něco požádat.“

„Vám já milerád vyhovím, předem splněno, ale až později, ano?“

„Ne, je to důležité,“ naléhala a Klenskému se dělalo mdlo.

Chtěla ještě něco říct, ale vtom se vymrštila Bella a se zuřivým štěkotem se rozběhla dolů k bráně. Jakub Vácha se klopýtavě rozběhl za ní a mamě se ji snažil odvolat. Fena se řítila jako smyslů zbavená a bylo jasné, že chce zaútočit.

„Kočka, viděla cizí kočku,“ vyrážel s námahou zadýchaný Jakub, když mu došlo, že Bellu nedožene.

Ozvalo se skřípění brzd a dutý náraz. Jakub vytřeštil oči a jako o život se rozběhl dolů. Marie využila chvilky a snažila se Pavlatovi vysvětlit, že Jakub je retardovaný a u výslechu by měla být jeho neteř. Než se domluvili, bylo jasné, že se dole něco stalo. Všichni se šli s neblahým tušením podívat.

Na úrovni vjezdu do zahradnictví stál terénní nissan lesní správy, opodál ležela Bella a rychle vydechovala, nad ní klečel Jakub, hladil ji a z očí se mu valily potoky slz. Vůbec nevnímal, co mu hajný říká.

„Strašně mě to mrzí, Jakube, vyběhla jak střelená, nemohl jsem s tím nic dělat. Dojedu pro veterináře. Vážně jsem nechtěl,“ drmolil nešťastně a ani se nestaral, jestli nemá poškozené auto.

Jakub jenom zavrtěl hlavou, že je to zbytečné, veterinář nic nezmůže, dobře věděl, že jeho Bella umírá. S tím se nedá nic dělat. Plakal nad ní a nic jiného nevnímal.

Marie se na ně dívala a ke svému úžasu se rozplakala také.

„Dnes vám strejda nic neřekne, nedostanete z něho ani slovo. Přijeďte zítra, já ho zkusím uklidnit. Jsem jeho neteř a budu tu teď s ním,“ řekla Hanka a klekla si vedle něho. Pohladila Bellu, jemně a zlehka, aby ji to nebolelo, a i jí vytryskly slzy.

„Do prdele, to se ale škaredě zvrtlo,“ zaklel Pavlata, když nasedl do auta, a zavolal do Jílové. Potvrdili mu, že hlídka před chvílí zajistila Tomáše Váchu v kanceláři firmy, za chvíli ho přivezou.

„Aspoň to, hned jsme tam.“

XXXIII

Zapíral. Nebyl ochoten přiznat vůbec nic a zpočátku se zdálo, že odpovědnost za otrávená jablka nechá klidně na svém strýci. Mohl z toho ušít jakousi chatrnou konstrukci, strýc věděl, co má s Tolnerem za potíže, tak se rozhodl, že mu pomůže. Bez jeho vědomí, samozřejmě.

Klenský to poslouchal a dělalo se mu špatně, měl chuť přeskočit stůl a s tím arogantním sobcem pořádně zatřepat. V duchu viděl staříka, který oplakává umírajícího psa, a bez jakéhokoli rozumového důvodu věděl naprosto jistě, že ten by nikoho neotrávil. Dal zapravdu Marii, když ho bránila, ačkoli on sám si takový emotivní postoj dovolit nemohl.

Major Pavlata přešel po místnosti, podráždění z něho přímo sálalo a ruce měl vražené v kapsách saka, aby se nestalo, že se neudrží a vyslýchaného praští. Už dlouho neměl tak silné nutkání. „Co vy jste za člověka? Zemřou dvě nevinné ženské, úplně náhodně, a vám je to jedno! To vás nenapadlo, že Tolner se o ten otrávený křen třeba s někým rozdělí? Bylo vám jedno, kolik lidí odepíšete s ním?“

„Já jsem nic neudělal.“

„Ale ano, a my to dobře víme.“

Tomáš Vácha si v té chvíli připadal silný v kramflecích. Výslech se motal stále jakoby v kruhu, zjevně na něho nic nemají. Když neztratí nervy, vyklouzne z toho. Rodina ho sice odepsala, všechno to dostane Hanka, ale co se dá dělat, on už dávno ví, že na světě není žádná spravedlnost. Když to teď zvládne, může to dobře dopadnout. Při troše štěstí ten dluh zalepí Vitásková a krize se nějak přežene.

„Vědět a dokázat, to jsou dvě věci, pane majore.“

„Já vím, pane Vácho, o tom mě nemusíte poučovat. Až do této chvíle jste měl šanci se sám spontánně přiznat pro případ, že byste stál o polehčující okolnost. Tu šanci jsem vám dát musel, i když mě opravdu těší, že jste ji nevyužil.“

Vácha se na něho trošku zmateně podíval. Co je to zase za hru?

„Teď začneme dokazovat.“

A nastala palba otázek, chtěli vědět, kde byl v den smrti Ladislava Holuba, jaké měl na sobě tehdy oblečení, s kým mluvil a co dělal. Odpovídal jim trochu zmateně, ale ještě stále se držel. Oba policisté však cítili, že jeho sebejistota je nalomená. Byl to sice zákeřný vrah bez skrupulí, ale u výslechu se ocitl poprvé v životě. Nedokázal s nimi hrát psychologickou přesilovku, nebyl připravený na noc v cele ani na případný pobyt ve vězení, to všechno se mu teď honilo v hlavě jako hororové představy a oslabovalo to jeho pozornost. „Ještě chvilku a složí se,“ říkal si Klenský. „To vám nebylo toho Holuba ani trochu líto?“

„Proč?“ První přešlap, a on ho ani nezaznamenal. „Tak on ten chudák jenom dělal svoji práci, víte?“ Vácha se už zase vzpamatoval. „A co já s tím?“

„Vždyť víte, zabil jste ho, otrávil jako psa.“

„Tvrdíte vy.“

„Sám to nejlíp víte. A my vám to dokážeme. Máme svědka. Někdo vás tam viděl.“

„Nesmysl, tam nebyla ani noha.“

„Kdy?“

„Jak kdy? Pletete mě, to jsou matoucí otázky, říkám vám, že jsem tam nebyl.“

„Teď jste říkal, že tam nebyla ani noha.“

„Protože jste mě spletli.“

„Nespletli. Vy jste tam byl a my na to máme svědka.“ Tahali se tak ještě asi dvě hodiny, nakonec došlo na rekognici, postavili Váchu mezi pět dalších mužů jeho věku, rozdali všem čísla a vyrovnali je do řady. Pak ten postup ještě třikrát zopakovali. Stará chatařka pokaždé bezpečně určila Váchu, bez jakéhokoli zaváhání.

To rozhodlo. To a únava z dlouhého výslechu. Nakonec jim to celé doznal, rozpovídal se a sypal ze sebe přiznání skoro s úlevou. Ano, Holubovi nastrouhal do jablek kus kořene oměje. Dětství strávil napůl v zahradnictví, věděl, co je ta rostlina zač. Nebyl si jistý, jestli to zabere, ale neměl co ztratit. Kdyby to nevyšlo, musel by rychle vymyslet něco jiného. Ale ono to zafungovalo skvěle. A vůbec nikdo neměl podezření. Ke svému záměru použil rostlinu, kterou vyryl za Holubovou chatou. Zbytek toho trsu si odnesl, v první chvíli proto, že nevěděl, co s tím. Nechtěl to nechat povalovat se poblíž, aby třeba někoho nenapadla souvislost. Doma se rozhodl, že ji nevyhodí, prý bez konkrétního plánu celou rostlinu, nať s kořenem, naložil do vodky.

Roman Vitásek na něho tlačil. On se o obchod vůbec nestaral, Tomáš měl už delší dobu pocit, že jeho společník se jenom veze. A teď začal moralizovat, že se zlodějinou nechce být spojovaný, a chtěl vyplatit. Na to Vácha neměl. Vitásek vyhrožoval, že oznámí všechno policii, půjde tam dřív, než přijdou oni k nim, protože by mu nevěřili, že o ničem neví, byl neodbytný. Tak mu Vácha slíbil, že ho vyplatí, tvrdil, že všechno probral s rodinou a od otce dostane peníze. Znělo to věrohodně, Vitásek věděl, že jeho rodiče nějaké peníze mají, tak mu na to skočil. Vácha nadhodil, že by to měli zapít. Když si dal Vitásek prvního panáka, nebyl problém trochu ho namazat. Do té poslední skleničky nalil svůj domácí výrobek z oměje, Roman už ani nevěděl, co pije. Oměj se v tom alkoholu louhoval zhruba týden, nebylo to dlouho, ale stačilo to.

S Tolnerem, tam to nevyšlo, bohužel. Neměl v úmyslu ublížit někomu jinému, nemůže za tu záměnu, to neměl v plánu.

„Jak nemůžete?!“

„Copak jsem mohl něco takového předpokládat?“

Major Pavlata mocně vydechl a radši mlčel. Nemělo to smysl, jeho pojetí morálky se od toho Váchova značně lišilo.

„Tak já vám to vysvětlovat nebudu, oni vám to sečtou u soudu.“

Sepsali protokol, Váchu zadrželi a věc předali státnímu zástupci, aby zkusil zařídit vazbu. Doufali, že soud ji uvalí.

„Tak, a jedeme domů,“ pronesl Pavlata. „Ačkoliv, já se svezu s Jílovákama, mají tam cestu. Ty bys ještě mohl zajet vyslechnout Kovandovou, ať máme podchycené, co se dělo, než jsme přijeli, co Vácha řekl a neřekl, však víš.“

Skutečně na něho major mrkl, nebo se to Klenskému zdálo? Potěšeně se usmál. „Tak jo.“ Věděl, že takový výslech nepřipadá v úvahu, a byl rád, že mu Pavlata vyklidil prostor.

Major se poplácal po kapsách, vytáhl krabičku cigaret, bylo vidět, že si ji opravdu vychutná. Měl pocit, že si ji zaslouží, po Váchově výslechu to byla těžce vydobytá odměna.

Vyšel na chodbu a za chvilku se vrátil, s potutelným úsměvem vytáhl z druhé kapsy klíče od auta a hodil je po Klenském. Broukal si nějaký popěvek: „Když se zamiluje kůň, tou koňskou láskou…“

„Vole.“

„No co, nemůžu si zazpívat? To je Svěrák, toho mám rád. Klasika… ty koni,“ dodal a rychle zabouchl dveře. Slyšel, že na nich z druhé strany něco přistálo. Znovu je otevřel: „Pravidlo číslo jedna znáš? A pravidlo číslo dva? Já jsem šéf.“

Zase zmizel v chodbě a pochechtával se.

Zazvonil, a teprve v té chvíli ho napadlo, že se mohl předem ohlásit. Co se dá dělat, už to nenapraví.

Marie otevřela a zdálo se, že ho ráda vidí. „Tak co, už jste to uzavřeli?“

„Jo. Nakonec se přiznal. Přijel jsem vám pomoct zasadit ty maliny.“

Zasmála se. „Tak jo, pomocníka beru. A budu potřebovat ještě vykopat jámu na novou jabloň.“

„Vás to zahradničení fakt bere, jak vidím.“

„A jak to máte vy?“

„Já? Možná bych tomu mohl přijít na chuť. Ale nemám zahradu.“

„Já zas nemám pomocníka.“ Usmála se.

„Dneska jo,“ oplatil jí úsměv a vešel za ní do chalupy.

Epilog

Jakub seděl na lavičce, opodál si hrálo malé chlupaté štěně a neúnavně cupovalo starou vycpanou ponožku. Byl to pes jeho neteře. Slunce už hřálo citelně méně, ale pořád ještě byl teplý podzim. Jenom škoda, že bylo takové sucho.

S počasím nic nenadělá, dobře to věděl. Byl rád, že Hanka s Erikem jsou s ním. Všechno šlo velmi rychle.

V práci s ní ukončili pracovní poměr dohodou prakticky hned a ještě byli rádi, kvůli úsporám ve státní správě se chystaly organizační změny a ona jim vše usnadnila. Erik na tom byl podobně, na svoje místo u dopravní firmy doporučil kamaráda, tak šéf nic nenamítal a pustil ho ze dne na den. Přestěhovali se do Strážné, příští týden předávají uvolněný byt pronajímateli a dovezou si zbytek věcí.

Erik neměl žádný problém sžít se s novým prostředím i s Jakubem, Hanka si dobře vybrala. Od prvního dne se po jeho zahradě pohybovali s jistotou a s láskou. Budou jí dobře sloužit, oba dva, Jakub si tím byl jistý. Po tváři se mu mihl mírný, spokojený úsměv.

Začaly se mu klížit oči, svět se nějak vzdaloval a rozplýval, ucítil vůni podzimní zahrady a zdálo se mu, že slyší jemnou hudbu. Pod víčky mu kroužily barevné chuchvalce, připomněly mu cukrovou vatu, ale vypadaly mnohem jemněji, byly pastelové a hebké jako rajčí peří. Pak se ten opar začal rozjasňovat a on uviděl Bellu. Seděla, šťastně se usmívala a čekala na něho. Šel za ní, ona se zvedla a vedla ho někam dopředu, tam mezi ty obláčky. Plný důvěry šel za ní, zase budou spolu. Všechno je v pořádku.

KONEC