JarmilaPospíšilová

KEJKLÍŘ, SMRT A BLÁZEN

I.

Marie s námahou zdolala posledních pár metrů příkré stráně a rozhlédla se po rovince, na niž rostly statné habry, duby a pár borovic. Před nimi se otevřel okraj lesa lemovaný křovím. Měla štěstí, na tomto místě se dalo pohodlně vyjít z lesního podrostu na polní cestu stáčející se kousek dál do polí. Kdyby vystoupali po stráni kousek vpravo či vlevo, narazili by na neprostupnou hradbu křoví. Trnky, hloh, šípkové keře a černý bez se tu propojily do hustého živého plotu a ten by museli obcházet, bojovali by přitom s uschlými šlahouny ostružin, které se jim místy chytaly za nohavice.

Jiří přivolal Bena a připnul ho na vodítko. Čiperný kokršpaněl byl zvyklý na město a teď si přírody užíval opravdu s chutí. Jeho pán měl obavu, že pes ucítí stopu zvěře a zmizí v dálce. Pouze při výstupu do toho protivného kopce psa pustil na volno, vodítko bylo pořád zamotané mezi stromy, případně zacuchané do spadaných větví a on na to neměl nervy. Dnes se mu na procházku vůbec nechtělo, navíc Marie musela vybrat zrovna tuto trasu.

„To nejhorší máme za sebou,“ obrátila se k němu s nejistým úsměvem. Dobře vnímala jeho nervozitu. Věděla, že jí nic nevytkne, trpně absolvuje cestu, kterou zvolila, a přitom si bude přát, aby byl už zase doma. Trochu ji to překvapilo, Jiří nebyl žádný lenoch, na procházky kolem Kapliček s ní chodíval rád, občas to bývala spíše ona, komu se zas až tolik nechtělo. Dnes je od rána napjatý a podrážděný, prostě má špatný den. Navíc ten začátek dnešní trasy nebyl šťastný, aby nemuseli obcházet celý les, zvolila cestu přes potok, který oni dva přeskákali po velkých kamenech a Ben se s chutí vyráchal ve vodě. Pak se energicky otřepal a pořádně tak pocákal Jiřímu zánovní značkové džíny. A potom to stoupání zarostlou strání.

Les voněl jarem, všechno pučelo, na tmavých větvích habrů se objevovaly něžně zelené lístky a z měkkého jehličí pod jejich nohama vyrážela první tráva, jemná jak hedvábí. Místy kvetlo pár sasanek a podléšek a všechno pulzovalo životem.

Jiří se trochu vydýchal a rozhlédl se kolem sebe. Cítila, že se už mírně uvolňuje. Před nimi se vinula polní cesta a spojovala les, který teď měli za zády, s oblým nevysokým kopcem porostlým borovicemi.

„To je Mnich. Když jsem byla malá, nebyly ty borovice o moc vyšší než dospělý chlap. Léta jsem tu nebyla.“

Pod úpatím kopce se z jedné strany táhly ovocné sady, převážně jabloňové, ale byly tam i třešně a broskve. Pletivo plotu bylo zrezivělé a na mnoha místech proděravělé. Stromy teď kvetly, ve vzduchu jako příslib visela jemná vůně. Nad nimi se modralo čisté nebe a všechno bylo pozlacené sluncem. Bzučení tisíců včel je utvrzovalo v tom, že ten obraz je reálný a živý.

Marie se šťastně rozhlédla kolem sebe. Vlastně je to skoro kýč, prolétlo jí hlavou, ale nechala tu nepotřebnou myšlenku odplynout a jen se dívala. Ben se posadil mezi ně s vyplazeným jazykem, čekal, co bude dál, a ona by přísahala, že se ten pes směje blahem.

„Ráj,“ řekl Jiří a Marie věděla, že to nejhorší je pryč.

S chutí vyrazila po cestě, vyprávěla mu, že na druhé straně Mnicha leží vesnice Babčice a na jeho táhlém vrcholku je torzo větrného mlýna a osada Chaloupky, která k té vsi patří. Tudy projdou a potom budou pokračovat cestou mezi sady kolem malé kapličky v polích ke dvěma rybníkům pod lesem a domů se vrátí mírným stoupáním podél potoka.

Po chvilce odbočili do lesa na Mnichu a zakrátko došli k Chaloupkám. Jiřího na první pohled zaujal zbytek větrného mlýna, ze kterého se dochovala jen kamenná mlýnice. Stavbu užíval její majitel jako rekreační chalupu a nejspíš ji tak zachránil před úplným rozpadem. Pár menších domků kolem působilo malebně, ale některé z nich byly ve značně žalostném stavu, jejich venkovský půvab byl dost vetchý. Možná ještě jedna nebo dvě zimy s pořádnou nadílkou sněhu a nějaká ta střecha se zřítí. Ale přesto to místo vypadalo kouzelně. V předzahrádkách kvetly krokusy a narcisky, jaro bylo milosrdné i k ruinám.

V mírné zatáčce rozbité a neudržované cesty stál citlivě udržovaný dům, bylo vidět, že to byla původně větší usedlost s uzavřeným dvorem a hospodářskými budovami. Do brány právě zajíždělo terénní auto, z něj vystoupila upravená čtyřicátnice. Krátce pohlédla jejich směrem a Marie lehce pokývla na pozdrav. Žena to možná nezaregistrovala, možná jí to bylo lhostejné, bez odpovědi zavřela bránu a zmizela z dohledu.

„Copak ty ji znáš?“ zeptal se Jiří.

Trochu zaváhala, co mu má vlastně říct, s pravdou ven se jí nechtělo.

„Jen od vidění,“ zalhala. „Tady se ještě lidí zdraví…“

„Jo? Nějak jsem si nevšiml.“

„Tak nejspíš nás neviděla, vždyť už zavírala vrata.“

„A kdo to vlastně je?“

Jeho zájem byl docela pochopitelný. Upravený dům dával tušit, že prošel nákladnými rekonstrukcemi a mezi těmi ostatními se opravdu vyjímal.

„Je to kartářka. Prý je dost známá. Říká si Regina Palla.“

„Hm… Zjevně jí to vynáší. Lidi jsou blázni.“

Marie se rozesmála. „Ale no tak. Snad jí nezávidíš?“

„Ani nevím. Prostě to nechápu. Dneska když si pořídíš křišťálovou kouli a černou kočku, nebo co k tomu vlastně potřebuješ, máš vystaráno. Za nic neodpovídáš, můžeš lidem napovídat jakékoli nesmysly a potáhnou se za tebou jako vosy na med. Nikdo ti přece nemůže říct, co tě čeká, ale kdekdo na ty nesmysly věří.“

„Jak víš, že jsou to nesmysly?“ Jen to vyslovila, už své otázky litovala. Jiří se považoval za velmi racionálního člověka. Ačkoli úspěšně ve své práci i v životě užíval intuici, popíral to sám před sebou. Pro všechno hledal rozumové vysvětlení, byť často až dodatečně. Byl to skeptik. Nevěřil léčitelům, horoskopy nečetl a pro různé vědmy a věštce měl jen pohrdání. Přesto u sebe vždycky nosil talisman, malý ohlazený kamínek, který našel jako kluk u moře.

I když byl stále krásný den, idylka se rozplynula. Nebylo to Jiřího reakcí, ta ji nepřekvapila, znala ho dobře a o některé věci se s ním prostě nepřela. Ani za nic na světě by mu neřekla, že před třemi týdny u té ženy byla. Mohla za to její kamarádka Líba, po dlouhé době za ní z Prahy přijela na pár dní a zorganizovala mimo jiné i návštěvu u kartářky.

Marii pořád leželo v hlavě, co jí Regina Palla řekla. Poznala určité věci z její minulosti, šlo o velmi konkrétní události, o kterých nemohla vědět, uhádla i Mariiny současné starosti. Dokonce i ty, které potlačovala, zavírala před nimi oči. Náhoda? To si sama namlouvala, ale nechtělo se jí tomu věřit. O to víc ji zneklidňovala samotná věštba, ačkoliv nebyla vůbec špatná. Spíš naopak. Pořád se jí vzpomínka na návštěvu u kartářky vracela.

Teď, když ji zahlédla mizet ve vratech, přeběhl jí po zádech chlad. Měla nepříjemný pocit, něco ji pohánělo pryč odsud. Přidala do kroku, vyrazili po úvozové cestě kolem lesa dolů ke dvěma rybníkům a ona začala Jiřímu vyprávět, že na svahu nad jedním z nich rostou koniklece. Moc lidí o nich neví. Když budou mít štěstí, mohly by v těchto dnech kvést.

II.

Regina byla spokojená. K dokonalosti nechybělo téměř nic, snad jen dálkové ovládání vrat. Všechno časem bude, tuhle vymoženost si určitě dopřeje, ale ze Stanislava Bartoně to už asi nevyrazí. Při vzpomínce na majitele stavební firmy se trochu zachmuřila. Stále ještě nezaplatila poslední fakturu za rekonstrukci domu a za venkovní úpravy, které také nebyly zrovna levné. Bartoň těch pár posledních drobností, které zbývaly dokončit, odmítl udělat a teď jí už dokonce v telefonu vyhrožoval, že všechno předá právníkovi.

V žádném případě nehodlala tu poslední fakturu zaplatit, v tomto směru měla Václavovu školu. Vycházela z předpokladu, že stavební firma s něčím takovým beztak počítá, je to přece finta, kterou zkouší kde kdo.

V závěru se vždycky najdou nějaké nedostatky a nedodělky a pak se lidé handrkují o slevy, náhradu škody a podobně. Ona sama hodlala postupovat přesně tak. Nijak ji netížilo, že dluží téměř čtyři sta tisíc a na domě se prakticky nic reklamovat nedalo. Firma odvedla perfektní práci a těch pár drobností, které se nepovedly, uznala ještě v průběhu stavby a závady odstranila. Všichni známí jí říkali, že tak poctivě provedené stavební práce jsou dnes výjimečné.

Byla rozhodnutá si něco vymyslet, asi si pozve Kamila Štěcha. Bývali s Václavem spolužáci ještě na vysoké a Kamil se na rozdíl od jejího bývalého manžela stavařiny dál držel, dokonce přednášel jako externista na vysoké škole a byl i soudním znalcem. Regina si nemohla dovolit tu fakturu zaplatit ani kdyby chtěla, ty peníze prostě neměla.

Zaplašila myšlenky na Bartoně, zatím na ně bylo ještě dost času. Dolehla na ni únava z cesty. Najeden zátah ujela pěkných pár stovek kilometrů z Bavorska až na Moravu. Řídila ráda, jízda ji vždycky osvěžila, zvlášť v silném a spolehlivém autě. V poslední době ji začínala zlobit krční páteř a to její požitek z cestování zmenšovalo. Uvědomovala si, že má především sedavý způsob života. Měla by s tím něco udělat, snad začne plavat nebo si pořídí aspoň psa a bude s ním chodit na procházky. Vzpomněla si na Lorda, německý ovčák zůstal s Václavem, ten ho měl moc rád. Skoro na toho psa žárlila, ale teď by se jí tu na samotě docela hodil, byl to skvělý hlídač.

Naložila se dobře na půl hodiny do voňavé koupele a potom si uvařila silnou kávu. Bude ještě muset projít poštu za ten týden, co tu nebyla. Ve schránce měla pár obálek a kupu reklamních letáků, taky nějaké vzkazy na záznamníku a spoustu e-mailů. Moc se jí do toho nechtělo.

Zájemců o výklad z karet měla víc, než mohla zvládnout, a diář se jí plnil na několik měsíců dopředu. Také se zdá, že na její astrovíkendy bude slušná poptávka. Chtěla by s tím začít o letních prázdninách, teď během květnových svátků bude mít pilotní kurz za akční cenu. Mohl by se z toho stát docela výnosný byznys. Vlastně už to bude za pár dní, uvědomila si. Všechno má téměř připravené, na bratra je spolehnutí, jenom ona sama musí načerpat sílu.

Ty cesty do Německa zruší, poslední dobou se to zas tolik nevyplácelo. Klientelu tam sice měla dost velkou a účtovala si výrazně víc než doma, ale když uváží náklady za cestu, ubytování, provizi Hildě, která jí tam bere objednávky a vše organizuje, vlastně je skoro na stejných penězích, jako kdyby pracovala doma.

Ke všemu Hilda s Klausem se k ní od jejího rozvodu s Václavem chovají poněkud divně. Možná se jí to jenom zdá, je poslední dobou dost přecitlivělá, ty rozvodové tahanice ji vzaly víc, než by čekala. Přitom si teď jsou s bývalým manželem mnohem bližší, vzduch se mezi nimi vyčistil. Neuměla si představit svoji budoucnost bez něho.

Pochopila, že Klaus měl s Václavem rozdělané nějaké obchody, občas se s ní na to snažil zavést řeč. Reginu to moc nezajímalo. Dávno ztratila o jeho aktivitách přehled a byla si jistá, že on sám se ve všem orientuje jen rámcově a k podnikání přistupuje s jakousi nedbalou elegancí. Kupodivu mu to dost vycházelo, uměl být k lidem milý a řada problémů se vyřešila jaksi sama od sebe. Ovšem Klaus Weiner nyní otevřeně naznačoval, že mu Václav dluží spoustu peněz a Regina měla stále silnější pocit, že on i Hilda se na ni dívají jako na příživnici, přestože jim za všechno vždycky zaplatila. Rozhodně na spolupráci s ní nijak netratili. Náhodně od jedné zákaznice zjistila, že Hilda vybírala zvláštní bonus za přednostní zařazení do Reginina programu, tento příplatek si ovšem nechávala, v Reginině honoráři se nijak neprojevil. Urazilo ji to, ale přešla to mlčením. Nicméně její vztah s manželi Wernerovými ztratil ten přátelský nádech, který se mezi nimi během let zvolna vytvořil. Navíc si Regina uvědomovala, že její podnikání v Německu je velmi neoficiální, svou provozovnu nikde neohlásila, daně neplatila a žádné povolení si nevyřídila. S německým finančním úřadem si nechtěla nic začínat, raději se stáhne. Wernerovi nemají zájem ji udat, i oni měli ze spolupráce s ní nezdaněné zisky, ale konflikt s nimi riskovat nechtěla.

Původně si plánovala, že své zahraniční cesty pouze omezí, ale teď se náhle a zdánlivě impulzivně rozhodla, že rovnou skončí. Kapacitu, kterou tím získá, lépe využije tady a žádnou ztrátu neutrpí. Napadlo ji, že je nejvyšší čas, aby taky myslela sama na sebe, vůbec si nepřipustila, že celé roky nedělá nic jiného. Vždycky upřednostňovala své vlastní zájmy, připadalo jí to naprosto samozřejmé, jako dýchání. Označení sobec by na sebe v žádném případě nevztáhla.

S nedopitou kávou se přesunula k počítači.

V e-mailové poště měla převážně žádosti zákazníků o termíny na výklad z karet, několik objednávek na sestavení horoskopu a pár přihlášek na prázdninové astrovíkendy. Byla tam také řada nabídek esoterické literatury a pomůcek, jako jsou kyvadla, mince na i-ťing a jiné drobnosti. Jedna z obálek, které našla ve schránce, obsahovala urgenci platby od Bartoně, nad tím se jenom ušklíbla. Asi by to měla začít nějak řešit. Ze druhé obálky vypadl anonym. Někdo si dal tu práci, že nalepoval slova vystřižená z novin nebo reklamních letáků. Působilo to skoro směšně, až archaicky, dnes by čekala, že pisatel stvoří své dílko na počítači, vytiskne na tiskárně, vždyť se přece říká, že na rozdíl od psacích strojů se tohle identifikovat téměř nedá.

„Ty intrikánská mrcho! Už brzo na tebe dojde.“

V první chvíli se tomu chtěla zasmát, ale nedokázala to. Dopis působil neuměle, přesto zřetelně cítila nenávist, se kterou to kdosi dával dohromady. Něco jí říkalo, že tohle by podceňovat neměla.

Rozbolela ji hlava, zničehonic jí začalo bušit ve spáncích, cítila tlak na lebeční kosti, jako by se chtěly rozletět na kusy. Padla na ni úzkost, nechtěla si přiznat, že má strach, ale zřetelně si uvědomovala, že bydlí téměř na samotě a nemá ani psa.

Letmo se podívala na obálku. Nedělala si iluze, že by anonym napsal svou adresu do místa vyhrazeného odesílateli, ale aspoň podací poštu třeba vyluští. Nebylo tam nic. Dokonce ani žádná adresa, jen čistá nepopsaná obálka. V první chvíli se jí ulevilo, tohle je třeba nějaký omyl, vždyť to ani nemusí být pro ni. Vzápětí si uvědomila, že tady si ji nikdo nesplete. A dopis nepřinesla pošťačka, někdo jí to svinstvo hodil do schránky osobně.

Obešla dům, zkontrolovala všechna okna i dveře a pak naslouchala zvukům uzavřeného domu. Vnímala tep vlastního srdce, zřetelně slyšela jeho tichý tlukot. Rozhodla se, že si půjde lehnout, třeba tu tíseň zaspí a zítra bude lépe.

Ještě chvíli přecházela domem, byla neklidná a nechtěla být sama. Vytáhla mobil a zmáčkla klávesu, pod kterou měla jako rychlou volbu uložené Emilovo číslo. Třeba by za ní mohl aspoň na chvíli přijet. Telefon vyzváněl, ale pak se ozvala hlasová schránka. Ušklíbla se a s chutí by mobilem mrskla o zeď. „Jednou ho potřebuje a jako naschvál jí to nezvedá. Zase je na všechno sama.“

III.

„To se mi snad jen zdá, tak tobě nějaká blbá kartářka řekne, že mám ženskou, a ty se hned chceš rozvádět?“

Robertův hlas nabral na síle, až se jí zdálo, že to hřmění vyplňuje celý prostor jejich obýváku. Podvědomě se přikrčila. Věděla, že udělala chybu, vůbec mu neměla říkat, že zase byla u Reginy. Nesnášel to, byl přesvědčený, že kartářka jí jenom plete hlavu. Vzmohla se na chabý odpor.

„Prosím tě, neřvi. Nejde o to, co mi řekla. Já to přece dávno vím, že se taháš s jinejma.“

„Jo? A můžeš mi teda nějakou jmenovat?“

Nikdy dřív ji nenapadlo, že ironie může být agresivní. Teď se dívala na svého muže, který stál proti ní a chtěl se hájit v něčem, co už pro ni bylo nepodstatné.

„Prosím tě, vždyť je to jedno, prostě nám to neklape a já už to dál nevydržím,“ vzdychla unaveně.

„No počkej, počkej, Zuzano. Ty mě tady z něčeho obviníš a pak, že je to nepodstatné?“ Robert přecházel po pokoji, svoje pobouření doprovázel okázalou gestikulací a Zuzaně to všechno připadalo skoro směšné. Hrál si na ublíženého, chtěl se hádat a vnutit jí svůj pohled na věc, manipulovat s ní, jako už tolikrát.

Zavřela oči a přála si, aby ztichl, zmizel, aby už nebyl. Kdysi ho milovala, vlastně to nebylo tak dávno, ale připadalo jí to už úplně neskutečné. Nechtěla vzpomínat, vracet se někam do soukromého pravěku.

„Přestaň na mě řvát, nechci se hádat,“ ohradila se unaveně a on kupodivu na chvilku zmlkl,

„Tak co chceš?“ Tvářil se vyčkávavě a někde uvnitř v něm bublala potlačovaná zloba. Zuzaně se nechtělo nic řešit, nemá cenu něco vysvětlovat, jsou už od sebe tak daleko, že jeden druhého nepochopí. Přesto sebrala sílu, když už to jednou nakousla, je potřeba to dopovědět.

„Já se chci rozvést. Říkám ti to znovu a myslím to vážně. Takhle nemůžu dál.“

„Ale proč, sakra? Co dělám špatně? Honím se jako blázen, splácím hypotéku a ty…“ nedopověděl.

Hořce se usmála.

„Já se válím doma, chtěl jsi říct, že jo?“

„Ale nechtěl,“ zavrčel defenzivně.

Měla pravdu, málem mu to uklouzlo. Na okamžik se cítil provinile, ale rychle ten pocit zaplašil. Vždyť je to pravda. Zuzana je opravdu celé dny doma a nic kloudného nedělá. Tedy, ne, že by se přímo topili ve špíně, ale třeba tu hromadu nevyžehleného prádla přehlédnout nelze. A kdyby aspoň občas uvařila… Ale ne, jenom vzdychá, mluvit se s ní nedá, do společnosti s ním nechce a navíc s ním odmítá spát. Svatý by to nevydržel.

Bylo mu jasné, že jeho žena dost vytrpěla, rizikové těhotenství jí dalo zabrat, při předčasném porodu málem zemřela a po dlouhém bolestném trápení se jejich holčička narodila mrtvá. I on sám z toho byl špatný a dlouho kolem Zuzany chodil po špičkách. Ale už by to snad mohlo skončit. Fyzicky by Zuzana měly být už v pořádku, i když lékaři další těhotenství nedoporučovali, ale s tím se prostě nedá nic dělat. On sám po dítěti nijak zvlášť netoužil sice se tehdy docela těšil, ale už se smířil se stavem věci a představa života bez dětí pro něj nebyla žádnou noční můrou.

Ten Zuzanin smutek trvá už moc dlouho, o tom byl přesvědčen, vždyť už je to víc než půl roku. Podle psychiatra trpí jeho žena depresemi a téměř od porodu je s touto diagnózou v pracovní neschopnosti. Mohla by se aspoň trochu snažit, vždyť s ním ani pořádně nemluví a každá blbost ji hned rozpláče. On už vlastně sám pořádně neví, co před ní může říct a co ne.

Tak začal utíkat z domu. Jasně, i nějakou ženskou občas měl, je přece zdravý mladý chlap, to snad každý pochopí. A přitom o Zuzanu zpočátku dost stál. Dali se dohromady předloni v létě, seznámili se na oslavě narozenin společného známého. Hned napodruhé se spolu vyspali a on si nemyslel, že z toho bude něco víc. V té době nic víc ani nehledal. Sex s ní se mu líbil, tehdy ho ještě neodmítala, spíš naopak. Byla hezká a ukázalo se, že je i společenská a vtipná.

Časem se mu na ní začalo líbit všechno. Ne, že by byl bezhlavě zamilovaný, ale bylo mu se Zuzanou dobře a uměl si představit, že by s ní mohl žít. Navíc byla ekonomicky nezávislá, něco dostala od rodičů a pracovala na docela dobré pozici v bance. Pár let po vysoké už měla perspektivní místo.

On sám vysokou školu neměl, ale žádný pocit méněcennosti ho netrápil. Vždycky se slušně uživil a už pár let provozoval malou dopravní firmu, často si za volant náklaďáku sedal i sám. Stál si docela dobře, i přes loňskou krizi, která v jeho branži leckoho položila.

Se Zuzanou koupili nedokončenou stavbu pěkného domku na kraji Babčic, do Jílové to měli jenom pár kilometrů. Navíc Zuzana odtud pocházela a měla tu příbuzné. S pomocí jejích bratranců a hypotéky dům dostavěli, vzali se a naplánovali si dítě. Jenomže to nějak nevyšlo.

Teď tu stojí před svou ubrečenou ženou, která už ničím ani zdaleka nepřipomínala tu jiskrnou holku, kterou si bral, a řeší rozvod.

„A jak si to představuješ?“ zeptal se jí.

Zuzana v jeho hlase cítila hrozící výbuch, znovu zavřela oči, téměř neznatelně se přikrčila a sebrala všechny síly k odpovědi.

„Prostě se rozvedeme. Bude to tak lepší pro oba.“

Možná má i pravdu, blesklo mu hlavou. On sám je z takového vztahu už pěkně unavený, vážně to nikam nevede. Ale co tenhle dům? Zeptal se jí na to.

„Tak snad se nějak domluvíme. Klidně si to nech a vyplať mě. Nebo to třeba prodáme a peníze si rozdělíme, mě je to jedno.“

Robert byl celkem rád, že Zuzana si dům nenárokuje, na rozdíl od ní na něm vyloženě lpěl. Byl to nejhezčí dům okolí, rád se jím chlubil. Ale teď není vhodná doba na nějaké vyplácení, to nebude zrovna malá částka a ve firmě bude muset investovat do nového náklaďáku. S tím starým se už skoro nedá jezdit.

„Nebo máš lepší nápad?“ zeptala se, když nic neříkal.

„Ježíšmarjá, co já vím? To ty se chceš rozvádět, ne já.

Postavíš mě před hotovou věc a chceš, abych ti hned všechno odsouhlasil.“

„Ale tak sám přece vidíš, že to nikam nevede, nerozumíme si.“

„Jo, ale proč? Co po mě ještě chceš?“ Znovu ho zalila zlost a zvýšil hlas.

Zuzana se rozplakala.

„Jasně, za všechno můžu já, že jo? A co ty? Chováš se ke mně jako… jako…“

Ne, na žádné výčitky zvědavý nebyl, sebral se utekl pryč. Prásknutí dveří uťalo jejich hádku a v obýváku se rozhostilo ticho. Zuzana seděla na sedačce, objímala dekorativní polštářek a bez jediného vzlyku plakala. Po tváři se jí řinuly slzy a ona hleděla před sebe bez jakéhokoli výrazu, jako porcelánová panenka.

IV.

„Chceš říct, žes přijel na Moravu jenom kvůli reportáži o kartářkách?“ Marie nevěřícně hleděla na Štěpána Mánka a skoro si nevšimla vrchního, který jí podával jídelní, lístek.

„A proč ne? Hele, je to na objednávku, nějak se uživit musím,“ ohradil se, její otázka mu byla nepříjemná. Sám se považoval za novinářskou hvězdu, investigativního žurnalistu, který rozkryl už řadu velkých afér a skandálů. Ataky o některých nakonec nenapsal a mnozí mu pak byli zavázáni.

„No dobře, ale tohle přece není téma pro tebe,“ nešetřila ho.

„Podívej, já jsem profík. Šéf chce kartářky, tak mu je dodám. Víš, kolik jich teď všude je? Byl jsem překvapenej, kolik mých známých čas od času za nějakou zajde. Kdo dneska nemá svou osobní vědmu, není in.“

Přikývla a nesoustředěné přejížděla očima nabídku na jídelním lístku.

„No právě. A že ty se kvůli něčemu, co je všude, vypravíš na kolik dní až na Moravu, to už je něco. Budeš mít u Rozvařilů absenci, přežiješ to vůbec?“

„Přestaň už do mě rejt. Náhodou jdu po vytipovaných jménech. Tady u vás je nějaká Regina Palla, je dost známá a jezdí za ní lidi z celé republiky. Byl jsem taky u Šumperka, tam jedna stará ženská hádá z ruky. Ale rozhovor do novin odmítla, s tou to bylo těžké.“ Štěpán se odmlčel a nepřiznal by ani za nic, že si v zájmu své profese tedy nechal věštit a jak moc mu to bylo nepříjemné. Dokonce ho to i trochu vyděsilo. Rozhodl se, že tuhle zkušenost do své reportáže nezařadí, to už by si raději něco vymyslel. Nakonec, už si tak párkrát vypomohl. „Ovšem ta vaše Regina, to je něco úplně jiného,“ pokračoval.

„Jak to myslíš?“

Štěpán jí vysvětlil, že tahle kartářka s reportáží i s rozhovorem souhlasila bez problémů, bude asi obchodně dost zdatná a ví, že tak získá skvělou reklamu zadarmo.

„No jen aby se nepřepočítala. Záleží i na tom, jak to celé podáš. Já bych si na tebe radši dala bacha,“ utrousila Marie a Štěpán se zasmál.

„Moc vyskakovat si nemůžu. Tohle vyjde v příloze, která je určená ženským, a ty mají takové věci rády. Tajemno, osud, minulé životy a podobné kecy.“

„Náhodou, nech být. Myslím, že chlapi za kartářkami chodí taky, však ona ti řekne.“

Štěpán zbystřil.

„Ty ji znáš, že jo? Vždyť bydlí kousek od tebe.“

Marie v duchu ocenila jeho instinkt a bystrý úsudek, ale za nic na světě by se mu nesvěřila se svou zkušeností.

„Ale houby. Vím, o koho se jedná, znám ji jen od vidění. Myslím, že se sem přistěhovala zhruba ve stejné době jako já. Do styku spolu nepřijdeme.“

„Bylas u ní, že jo?“

„Nech toho, děláš reportáž o ní nebo o mně?“

Štěpán se ušklíbl, zapřel se do opěradla židle a upřeně se na Marii zahleděl. Znala ten pohled a dráždilo ji to. „Co o ní víš?“

„Nic. Má v sousední vsi opravený barák, zjevně se jí dobře daří, aspoň to tak vypadá. Vykládá karty a lidi o to mají zájem. To je všechno. Co víš ty?“ Trochu ho provokovala, ale hlavně byla zvědavá. To byla často její přednost, ale někdy také nevýhoda. Když ji něco zaujalo, pídila se po informacích i drbech, dokud nedospěla k závěru, že už je jí všechno jasné.

„To ti přece nevykecám. Přečti si tu reportáž, dám ti vědět, až vyjde.“

„Trhni si,“ odvětila smířeně a zalistovala v jídelním lístku. „Já vůbec nevím, co si mám dát. A jak jsi vůbec na tu Reginu přišel?“

„Ale tak prostě jsem pátral na internetu, to bys nevěřila, co existuje odkazů na kartářky, věštce, dokonce i výklady on line, prostě kde co. Taky si lidi na různých diskuzních fórech vyměňují zkušenosti, která kartářka je dobrá, předávají si na ně kontakty. Zachytil jsem informaci, že se sem přestěhovala z Ostravy, tam byla taky hodně známá a dost dobře zavedená.“

„Takže sis ji už trochu proklepl, co?“

Štěpán přikývl, přece se nevydá do terénu jen tak naslepo. Na tohle už byl opravdu pohodlný.

„Jejího bývalého manžela znáš taky?“ zeptal se. Marie zbystřila. Tak přece jen tady bude ještě něco, opravdu nevěřila, že Štěpána by natolik zajímaly kartářky, aby kvůli reportáži odjel mimo civilizaci. Na Praze byl přímo závislý, jiná města ho nezajímala a venkov ho děsil. Reportáž určitě udělá a z tématu vytluče, co se dá možná i vydá nějakou knížku. Ale nejspíš jde ještě po něčem jiném čemu se věnuje paralelně. Tohle by přece dal do kupy i od stolu doma.

„Ne, já vlastně neznám ani ji, ale myslím, že žije sama.“

„Jo, to jo, oni jsou rozvedení, je to nějaký Václav Palla, takový šíbr, ale motá se kolem větších ryb. Před pár dny ho někdo přepadl a pořádně zmlátil, teď leží v Hradci Králové na áru.“

„Tak kvůli tomu chceš mluvit s Reginou.“

„Ale ne, ta o tom možná ani neví, pokud vím, měla by se teď nějak vracet z Německa. Nemám ponětí, jestli jsou vůbec v kontaktu. Jejich rozvod prý byl pěkná Itálie. Ovšem nepopírám, že mě Palla zajímá. Poslední dobou dost pekl s Fáberou, ten má fakt dlouhé prsty. Mám známého u útvaru pro odhalování organizovaného zločinu a tam na něho vedou už dost tlustou složku, vypadá to, že mu snad i něco přišijí. I když má ten chlap všude vlivný známý. Je předsedou představenstva jedné zbrojovky, čachruje s kde čím, taky měl ovlivňovat nějaké veřejné zakázky. Rád bych se k tomu dostal, ale je to těžký. Tohle je ovšem mezi náma, jasný?“

„Jo, jasný. Komu bych to asi povídala?“ ohradila se. Snad jedině Jiřímu, napadlo ji, ale věděla, že si to nechá pro sebe, ani ne tak pro ten slib, spíš proto, že Jiří neměl Štěpána rád.

„A nemohla by ses mi na tu kartářku trochu poptat, případně i na toho Pallu? Třeba lidi u vás budou něco vědět.“

Měla co dělat, aby se nerozesmála. Vždyť to mohla vědět, znala Štěpána už dlouho a takhle to s ním bylo vždycky. Jednak měl úplně zkreslené představy o životě na vesnici a taky byl mistr ve využívání lidí okolo sebe. Tohle pozvání na oběd prostě nebylo tak úplně nezištné.

„Tak poptat se můžu, ale nic si od toho neslibuj. Kdy za ní jdeš?“

„Zítra dopoledne.“

„Do té doby ti ale nic nezjistím. Teď se musím zavřít doma s překladem, zítra to odevzdávám.“

„Nevadí, až budeš něco vědět, ozvi se, já už si to nějak srovnám.“

V.

Zvuk kroků na štěrkové pěšině se vzdaloval, pak už jenom zaskřípěla branka, jak ji lékař za sebou zavřel a vzápětí Emil uslyšel startovat tichý motor. Zavřel vchodové dveře secesní vily a vstoupil do pokoje staré paní. Po uklidňující injekci už usínala a její tvář byla navzdory věku a prožitému vzrušení hladká a bezelstná, téměř jako tvář dítěte. Ulevilo se mu. Když dostala svůj záchvat, přivolal jejího lékaře, byl přesvědčený, že ten nařídí převoz do nemocnice. A toho se Emil trochu bál.

Když se ujistil, že pacientka nic nepotřebuje, vzal klíče a šel zamknout venkovní branku. Pro jistotu ještě obešel dům zvenčí.

Ta stará a trochu zanedbaná zahrada se mu vždycky líbila. Za její zadní zdí začínal městský park a na náměstí se dostal pěšky během několika minut. Tohle byla jedna z nejlepších adres v Olomouci.

Bylo mu líto, že dům už dostat nemůže, ten paní Olga převedla jakési dobročinné nadaci darem ještě než ji poznal. Ve smlouvě si vyjednala věcné břemeno, na jehož základě tu může dožít.

A on tu teď bydlí s ní. Jaká škoda, že to nebude napořád. Ale i tak je tohle místo terno. Ještě před pár měsíci měl vážné existenční potíže a teď je to úplně jinak. Za všechno vděčí Regině.

Potkali se v jednom baru v Jílové, ona si vyrazila pobavit se s kamarádkou, zdálo se, že chtěly někoho jen tak pro pobavení sbalit. Byla to celkem nesourodá dvojice. Regina, ačkoliv starší a trošku při těle, se chovala sebevědomě, jako královna. Martina, určitě tak nejmíň o deset let mladší, vedle ní vypadala jako puťka. On sám si je s mírnou zvědavostí prohlédl, ale dál by si jich nevšímal, nebýt toho, že s ním Regina sama zapředla hovor.

Byla zábavná, suverénní a chytrá, nijak se mu nevnucovala a on sám jí během večera o sobě řekl téměř všechno. Nevzpomínal si, že by se mu to někdy dřív stalo.

Předl lety zběhl ze studií medicíny a od té doby se protloukal, jak se dalo. Taky měl průšvih s drogami, nerad na to vzpomínal. Momentálně se živil jako řidič náklaďáku. Nedávno se rozešel s partnerkou, ta ho vyhodila z bytu. Přespává u kamaráda, ale bude si muset brzy něco najít.

„Jo, a dnes jsem se dozvěděl, že ke konci měsíce se má zrušit moje místo,“ dodal plný sebelítosti.

Ona ho nelitovala, jenom se tak záhadně usmála a povytáhla obočí.

„A proto pijete, co?“

„Jo. Chlastám protože mě nic lepšího nenapadá.“

„Škoda,“ řekla a zakroužila koňakem ve skleničce.

„Víte snad o něčem lepším?“

Pokrčila rameny.

„Kdoví. Možná se trochu pobavit, zapomenout na starosti a pak prostě začít znovu.“

„Copak to jde?“

„Jasně, že to jde.“

„Já žádnou perspektivu nevidím.“

„Tak to nechte být, nic nehledejte, ono to vyplave samo, vážně.“

Regina se rozhlédla po lokále a on se trochu polekal že bude chtít odejít, bylo mu s ní dobře. Ale ona jenom očima vyhledala Martinu, která se mezitím bavila s jedním ze stálých hostů. Už ho tu párkrát viděl, pokaždé se snažil sbalit nějakou ženskou, občas i uspěl. Martina hleděla do své sklenice a nechala ruku svého společníka bloudit kolem pasu. Zjevně se moc nebavila a nevěděla, co si má počít.

„Vám se to řekne,“ namítl tehdy spíš jen proto, aby si ještě chvíli udržel Regininu pozornost.

„Tak já vám vyložím karty,“ plácla zkusmo a on se zarazil.

„Copak to umíte? Já na to vlastně ani nevěřím.“

„Jasně, že to umím,“ zasmála se. „Já se tím živím. A funguje to, i když tomu každý nevěří.“

Chvíli tohle téma rozvíjeli a ona dopila svůj koňak.

„Tak pojedem, ne?“

Chtěla ho odvézt k sobě domů a řídit, tvrdila, že ty tři panáky cestou k autu vyprchají. Podařilo se mu ji přesvědčit, že to není dobrý nápad. Tři koňaky jen tak nevyprchají, navíc to bylo v zimě a během večera napadlo pár centimetrů čerstvého sněhu. Mezitím na Martinu sedla lítostivá opička a ona začala fňukat, že je jí špatně. Její společník se tiše vytratil a Regina teď měla na krku přiopilou kamarádku.

Navrhl, že všichni můžou přespat u jeho kamaráda, má teď k dispozici jeho dvoupokojový byt.

I na ty karty tehdy došlo. Reginin výklad na něho udělal dojem. Uhádla dost věcí z jeho minulosti a on pocítil určitou bázeň, když začala vykládat budoucnost. A byl to celkem hezký výklad. Nakonec spolu skončili v posteli, i to stálo zato, alespoň podle jeho názoru. Byla to sebejistá ženská, která věděla, co chce.

Byla o osm let starší než on, nic po něm nežádala a nic mu neslibovala a on se do ní ještě té noci zamiloval. Od začátku věděl, že tohle je jeho osudová ženská. Sám to pořádně nechápal, nikdy dřív ho nenapadlo, aby se zajímal o ženu starší než on, navíc ani fyzicky nebyla jeho typ. Přitahovaly ho vysoké štíhlé blondýny s dlouhýma nohama. O ženské nouzi neměl, sám vypadal dobře a uměl být zábavný, seznamoval se snadno, ale časem mu všechny připadaly stejně nudné. Všechny se mu snažily zalíbit, byly svolné k čemukoli a hledaly někoho, kdo je ekonomicky zajistí. Nejdřív byly přítulné a pak měly požadavky na tohle, na ono… Regina byla něco úplně jiného.

Od té doby s ní udržoval vztah a zoufale ho trápilo, že ona ho nepotřebuje tolik, jako on ji. Žárlil na jejího bývalého manžela, cítil, že ten svazek není úplně dořešený, ti dva na sebe dokázali být jako pes a kočka, ale pořád je k sobě něco táhlo. Emil Veleba tím trpěl.

Vešel do domu a zamkl dveře, znovu se podíval na Olgu Janatovou a začal trochu uklízet kolem její postele. Spala klidně, snad už to bude dobré.

Tohle místo mu zajistila Regina, paní Olga byla její letitou klientkou a plněji důvěřovala. Měla už dost přes osmdesát, byla vdova po notáři a navíc restituovala dost velký majetek, řadu nemovitostí po celé Olomouci. S manželem to všechno prodali, až na tuhle vilu, peníze uložili. Před pár lety ovdověla a teď tu žila sama, děti neměla.

Potřebovala celodenní péči, stále hůře se pohybovala a měla slabé srdce. Do domova důchodců za žádnou cenu nechtěla. A tak jí Regina navrhla, aby přijala Emila Velebu jako svého ošetřovatele. Koneckonců, má šest semestrů medicíny. Olga Janatová si mohla dovolit štědře ho zaplatit, a tak byli oba spokojení.

Dnes se tu odehrála další scéna s jejím synovcem. Karel Janata celou dobu nevěděl, že má tetu a teď z ní přijel vytáhnout nějaké peníze. U jejich rozhovoru nebyl, ale stará paní synovce vyhodila. Něco podobného se stalo zhruba před týdnem, tehdy Olga Karlovi řekla, že ho vydědila, že dobře ví, jaký je darebák. Kartářka jí to vyvěstila a karty přece nelžou.

Po jeho odchodu se Olze dost přitížilo a on se nemohl zbavit dojmu, že všechno vzalo špatný směr. Přece jenom o tom vydědění mluvit nemusela, jenom si tím sama způsobila potíže. Synovec jí začal nadávat a byl by ji snad napadl, kdyby do místnosti nevtrhl Emil a návštěvníka nevyhodil. Ještě na chodníku Karel Janata hrozil směrem k vile.

„Já to tak nenechám, to by se vám hodilo, okrást starou ženskou,“ hulákal. „Kartářka a nějaký felčar, já vás udám, parchanti.“

Byl to škaredý výstup a Emil měl strach, že si toho všimlo pár sousedů. Marně se přesvědčoval, že je vlastně všechno v pořádku. Vždyť o paní Janatovou se stará vzorně, ona děti nemá a synovec na ni kašle. Jenom Emil a Regina jí dělají společnost a zajímají se o ni, nikomu jinému na ní nezáleží. Tak proč by po ní nemohli dědit? Přesto tušil, že něco není v pořádku, tohle představení bude mít ještě dohru.

A dnes přišel synovec znovu, jeho teta se opět rozčilila. Rozhodl se, že toho člověka k ní už nepustí.

Neměl problémy rád. Musí zavolat Regině, ta už si bude vědět rady.

VI.

Ivan Fábera odmítl nabízenou kávu.

„Nezdržím se dlouho, za hodinu mám nějaké jednání v Olomouci. Stavil jsem se cestou a chci s vámi probrat něco důležitého. Bude to stručné, ale na telefon to prostě není.“

Regina Palla ho posunkem vyzvala, aby se posadil do jednoho z křesel sedací soupravy. Podvědomě si stáhla svetřík na boky, trochu uhladila sukni a sama si sedla proti němu. Před čtvrthodinou zavolal a ohlásil se, prý jede okolo a chce toho využít, aby si s ní o něčem promluvil. Neměla ani trochu radost, ale nedovolila si odmítnout. Jen velmi nerada odložila měkký župan, který si natáhla po relaxaci ve vaně a rozloučila se s představou večerního lenošení. Rychle se upravila a přijala ho ve věštírně, jak sama říkala místnosti, kam měli přístup její zákazníci. Do soukromé části Fáberu brát nechtěla a věřila, že on si tento skrytý signál správně vyloží, hodlá si od něho udržovat odstup.

Tušila, že půjde o nějaké komplikace, tento muž v ní odjakživa vzbuzoval nepříjemné pocity. Neměla ho ráda a bála se ho, i když si to neuměla racionálně vysvětlit. Navenek se k ní vždycky choval dobře, věděla, že ji respektuje a její věštecké schopnosti v něm budí skoro až posvátnou úctu, možná i strach. Podvědomě se snažila tento dojem jen utvrzovat. Měla nad ním jakous takous moc, a to ji trochu uklidňovalo. Musí si udržet převahu, potom bude všechno dobré. Václav nikdy neměl nos na lidi a pokud jde o Fáberu, vůbec nechápal, co ona proti němu má. Až poslední dobou možná začal trochu měnit názor, ale nechtěl to přiznat.

„Jde totiž o Václava.“ Fáberův hlas zněl klidně, ale jí přejel po zádech mráz z představy, že jí čte myšlenky.

„Nechápu…“

„Jasně, jste rozvedení a tak dál, já vím,“ mávl odmítavě rukou. „Jde o to, že Václava někdo přepadl a zmlátil, je v hradecké nemocnici na áru a doktoři nedokážou říct, jestli se z toho vůbec vylíže.“

Panebože, Václav. Tohle byl šok, něco takového nečekala. Část jejího mozku tu informaci zpracovávala zcela věcně, přesto věděla, že se její svět zhroutil.

„Proboha, co se stalo?“

„Tak úplně přesně to ještě nevím, vyšetřuje se to.“

Popsal jí v hrubých rysech, co se odehrálo a ona nepochybovala, že toho ví mnohem víc. Prostě jí říká to, co uznal za vhodné, aby věděla. Člověk jeho formátu má kontakty přece všude a na policii zejména.

Regina se snažila ovládnout, ráda by z Fábery vytáhla víc informací, ale věděla, že jí beztak řekne jenom to, co sám uzná za vhodné. A za ní určitě nepřijel proto, aby ji informoval o incidentu a Václavově zdravotním stavu.

V tom bude něco jiného.

Fábera pokračoval.

„Václav mi něco dlužil.“

Udělala rozpačité gesto, jako by chtěla říct, co já s tím?, a přinutila se k mírnému úsměvu.

„O tom nic nevím, obávám se, že…“

Nenechal ji domluvit.

„Podívejte, okolnosti vašeho rozvodu i majetkového vypořádání po něm znám. Mimochodem, já vám tu itálii nespolkl, myslím, že to bylo trochu divadlo, ne?“ pokračoval a z jeho hlasu cítila klidnou převahu člověka, který ví co chce a většinou to získává.

„Jak to myslíte?“

„Tak pokud vím, s Václavem jste si zůstali dost blízcí i po rozvodu. Skoro jako dvě hrdličky.“

Zarazila se. Úplná pravda to nebyla, ale vztahy s Václavem teď měla lepší než kdy dřív. Dávali si pozor, nechtěli budit pozornost, setkávali se většinou u Romana. Ten chlap buď blufuje nebo je nechává sledovat. Než se stihla ohradit, dodal, že se s ní nepřijel dohadovat, ale dohodnout.

„Víte, kdybych chtěl peníze, nechal bych to právníkům, ti už by si poradili. To, že jeden z manželů po rozvodu získává majetek a druhý dluhy, to docela zavání.“

„No dovolte, tohle všechno jsem platila já sama,“ vyjela trochu hystericky a okamžitě se v duchu pokárala. Nesmí ztrácet nervy. Tohle je nějaká podivná hra a ona si musí udržet přehled o situaci. Fábera je silný protihráč.

„Znovu říkám, nejde mi o prachy ani o tenhle barák. Václav měl u sebe nějaké materiály, které mi měl obstarat. Pokud vím, tak se nenašly.“

Zbystřila. Vůbec netušila, o čem Fábera mluví.

„A co když je mají ti, co ho přepadli?“

Fábera mírně zavrtěl hlavou a vysvětlil jí, že on si to nemyslí. Teoreticky možné to samozřejmě je, ale kdyby to tak bylo, už by o tom nejspíš věděl. Ty materiály mají cenu jenom pro něho a je to z nich zřejmé. Nejspíš by se už někdo ozval.

Horečně uvažovala. Možná, že Václav není zase takový naivní blázen, koneckonců, už dlouho se pohyboval mezi vlky a nejspíš si sehnal nějaké kompromitující materiály na lidi kolem sebe, aby měl krytá záda. Možná, že přímo na Fáberu. A co když za tím přepadením stojí on? Tohle může být dost nebezpečná hra, musí si dát pozor, aby sama nešlápla vedla. Nebo opravdu pro toho člověka jen něco vyřizoval a už mu to nestihl předat? Věděla, že nemá cenu se ptát, o co jde.

„Ale jak vám můžu pomoct? Já o ničem skutečně nevím Václav se mi už dávno s ničím nesvěřoval.“ Napadlo ji, jestli mu nemá nabídnout, že na ten problém vyloží karty ale tušila, že by tím Fábera podráždila. Jindy se jejímu umění obdivoval bral ji vážně, občas si za ní na výklad zajel, ale nechtěl, aby se o tom vědělo. Kdysi ho úspěšně varovala před možnou autonehodou. To k ní přišel poprvé, zprostředkoval to právě Václav, bylo to možná spíše ze zvědavosti. Rutinně prováděla výklad a najednou se jí vnutila představa kvílejících brzd a auta ve smyku. Kladla mu na srdce, aby si dal pozor při cestách autem a jemu druhý den padl před auto strom vyvrácený noční vichřicí. Jen stěží zvládl vůz a zastavil skoro až ve větvích mohutného javoru. Od té doby měla jeho respekt a mnohokrát svůj vliv využila ve svůj a Václavův prospěch, ale byla přitom opatrná. Vždycky tušila, že tohle je nebezpečný člověk. Dnes ho její karty nezajímaly, byl naprosto racionální a obchodnický.

„Netvrdím, že víte. Ale možná si na něco vzpomenete, Václava přece dobře znáte. Uvažujte, kam by mohl uložit složku s papíry? Jestli mi to pomůžete najít, slibuju, že vás nebudu s Václavovými dluhy obtěžovat.“ Vstal z křesla a zálibně si prohlédl interiér.

„Tady určitě nic není,“ špitla.

„Věřím, že o ničem nevíte, ale zkuste se pro jistotu podívat. Nechci vám to tu prohledávat.“

Slyšela tu skrytou hrozbu, dobře věděla, že by tu nehledal on osobně, ale nějací najatí poskokové by jí celý dům převrátili vzhůru nohama. Lpěla na svém soukromí. S úlevou za ním zavřela dveře a uvědomila si, že slyší své srdce bít nahlas. Krev jí tepala ve spáncích a neměla daleko ke zhroucení. S čím si to ten Václav hraje? Do čeho ji zase jednou zatáhl?

Únava z cesty byla pryč, obavy, které v ní Fábera vyvolal jí zvedly adrenalin a ona usilovně přemýšlela, co dál.

VII.

Ozval se zvonek a leknutí jí projelo až do morku kostí. V první chvíli ji napadlo, že se vrátil Ivan Fábera. Od jeho odchodu před půlhodinou nedělala nic jiného než si lámala hlavu, o jaké materiály by se mohlo jednat a kam je Václav mohl ukrýt. Začala si pohrávat s myšlenkou, že pokud je najde, mohla by na tom i něco vydělat, Fáberovi na nich evidentně velmi záleželo. Do žádné nebezpečné hry se jí nechtělo, ale zase, jestli mají nějakou cenu, přece mu je nedá jen tak. I ona je tvrdá obchodnice. Ale nejdřív to musí dostat do ruky a zjistit, o co se jedná.

Potlačila nutkání začít prohledávat dům. Pravda, Václava kdysi milovala, možná že ani nepřestala. Velká přitažlivost mezi nimi existovala pořád, ale neměla sílu na ty jeho ženské a strašnou lehkomyslnost. Peníze vydělával lehce a ve velkých sumách, stejně lehce je taky rozhazoval a ona nikdy nevěděla, co bude. Chtěla být zajištěná a mít Václava jenom pro sebe, ale v obojím se s ním míjela.

Klíče od svého domu mu nesvěřila, chtěla mít něco jenom svého. Věděla, že pokud by mu to umožnila, časem by si tady se samozřejmou lehkostí dělal, co by chtěl a ona by tu byla jako na trní. Navíc je možné, že by si toho někdo všiml a ona už nechtěla být s jeho aktivitami nijak spojovaná. Tušila, že se kolem jejího bývalého muže kupí problémy.

Pravda, občas se sešli, párkrát spolu i skončili v posteli a bylo to pěkně divoké, ale žít s ním už nechtěla Vlastně chtěla, strašně by chtěla, jenomže jí bylo jasné, že Václav se nezmění. Tenhle dům, to byla její sebeobrana, útočiště. Věděla, že se sem nevloupal. Ne, že by byl tak čestný, ale dům byl poměrně dobře zabezpečený, byla si jistá, že by to poznala. A kdyby tady chtěl něco ukrýt, snad by jí o tom řekl. Jistá si tím ovšem nebyla. Nemohl to třeba někam dát, když tu byl na návštěvě?

Zvonek se ozval znovu, panovačné zavřeštění se rozlehlo domem, až sebou trhla. Ten uječený krám bude muset vyměnit za něco, co nemá tak ostrý zvuk. Původní nápad, že nikomu neotevře, rychle zavrhla, uvědomila, že příchozí musel vidět světlo v domě, před chvílí se setmělo a ona rozsvítila. Jestli je to Fábera, nebylo moudré ho dráždit.

S povzdechem se vydala k brance. Ne, Fábera by to být neměl, touhle dobou už asi sedí v Olomouci na jednání, o kterém mluvil. Býval vždycky přesný.

Rozsvítila venkovní osvětlení, ale na klidu jí to nepřidalo. Měla by mít psa. Lorda si po rozvodu nechal Václav a ona s tím souhlasila, byl to jednoznačně jeho pes, ona ho spíš tolerovala a krmila. Václav s ním chodil i na cvičiště a statný německý ovčák byl poslušný a výborně hlídal. Mohla by si ho teď vzít k sobě. Zavolá Romanovi.

Došla k brance a otevřela.

„Páni, já už jsem si říkala, jestli se ti něco nestalo,“ vychrlila ze sebe příchozí.

„Ale ne, byla jsem v koupelně, tak mi to chvilku trvalo,“ vymluvila se Regina a rychle přemýšlela, jak se této neohlášené návštěvy co nejrychleji zbaví.

Martina Vrtalová si poslední dobou nárokovala její čas i služby kdykoli, pustila si ji moc blízko k tělu. Ale zase je pravda, že ještě nedávno Martinu sama dost potřebovala. Během rozvodu s Václavem na tom přece jen nebyla psychicky nejlíp, potřebovala společnost, nové lidi, chtěla se bavit. Její dobří známí byli většinou i Václavovými kamarády a ona s nimi nechtěla nic řešit. Nechtěla vnímat jejich ohledy nebo naopak poslouchat narážky, že Václavovi ublížila, nechtěla se dozvídat nic o ženských, které se kolem něho rojily.

Pak potkala Martinu, přijela k ní na karty, měla banální problém, řešila nějaké hloupé a běžné potíže ve vztahu a výklad poslouchala téměř nábožně. Netrvalo dlouho a Regina si z ní udělala nového otroka.

Martina s ní jezdila utrácet do nákupních galerií v obchodních centrech, chodily spolu na večeře a do barů a snažily se sbalit nějaké chlapy. Občas se to povedlo. Párkrát vyrazily i tancovat a vždycky se kolem nich motali muži, i když ona měla už třicítku dávno za sebou a její nová kamarádka, byť o dost mladší, moc atraktivní nebyla.

Pod Regininým vlivem se Martina rozešla s Petrem, partnerem, kvůli kterému ji poprvé vyhledala. Kartářce nedalo moc práce, aby jí namluvila, že je to ubohý sobec, který ji jenom využívá. Občas také Martinu přesvědčila, že některý z těch náhodných hospodských nápadníků je pro ni ten pravý, prostě osudový chlap. Bavila se tím a nová kamarádka se na ní stala závislá, dělala jí společnost, kdykoli to Regina chtěla nebo potřebovala a donekonečna s ní pak rozebírala svoje citové problémy.

Ale ani u třetího chlapa, podle Reginy zase osudového, nezakotvila, pořád tu byly nějaké komplikace a potíže které kartářka trpělivě rozplétala a vysvětlovala jejich karmickou nezbytnost.

Poslední dobou se jí zdálo, že Martina se trochu odpoutává, začala se zase vídat s Petrem a Regina cítila, že ten ji nemá rád. Rychle pochopil, jak moc kartářka svou kamarádkou manipuluje, a začal Martinu přesvědčovat, aby se s ní už nestýkala.

Regina o její společnost zas tolik nestála, ale líbilo se jí někoho ovládat a Petra považovala za protivníka. Už jenom pro škodolibou radost chtěla znovu dosáhnout toho, že Martina se s ním přestane stýkat.

„Prosím tě, já jsem úplně v háji, máš chvilku?“ ptala se návštěvnice a zcela samozřejmě se už hrnula dál.

„Jo, jasně, pojď. Ale, prosím tě, jenom na chvilku, jsem strašně unavená,“ zvala ji neochotně a přemýšlela, jak se jí co nejrychleji zbaví, aby mohla vyřešit svůj aktuální problém.

V dálce zaštěkal pes. Regině se vybavila dávná vzpomínka. Jednou se jí Václav zmínil, že Lord je skvělý hlídač, kdyby chtěl něco dobře schovat, nechá to u něho v boudě. Měl by jistotu, že někdo cizí se pak k tomu nedostane. Najednou neměla stání.

První, co ji napadlo, bylo rozjet se za bratrem, ale pak si pomyslela, že ji možná Fábera nechává sledovat. Ty jeho narážky ji znervóznily. Ne, musí mu zavolat, ale svůj telefon použít nemůže. Jasně, půjčí si od Martiny.

VIII.

Marie seděla u pracovního stolu a nevnímala čas.

S mírnou nervozitou dávala dohromady přípravu na hodinu angličtiny. Zítra se zase po letech postaví před třídu plnou žáků.

Kdysi se zařekla, že učit už nechce. Na pedagogickou fakultu se přihlásila tak trochu proto, že se chtěla věnovat jazykům, hlavně angličtině, navíc ji lákal studentský život a na stejnou školu se hlásily její dvě kamarádky. Stát před tabulí a učit děti na druhém stupni základní školy, kterými už začíná mávat puberta, to nebyl nikdy její sen. Přesto po dokončení studií nastoupila na své první místo plná ideálů a nadšení. Začínala v Praze a všichni ji varovali, před dětmi i jejich rodiči, před stále se opakující rutinou.

Vzpomínky se jí vracely. Její první třída byli také šesťáci jako teď. A vůbec nebyli špatní. Navázala s nimi kontakt, kupodivu s těmi dětmi vycházela téměř kamarádsky, ale udržela si současně autoritu. Na začátečníka to byl velmi slušný výkon. Její hodiny byly pestré, snažila se zájem svých žáků přitáhnout neformálně, nechtěla, aby jenom biflovali učebnici. Narazila tehdy na němčinářku, která na ni žárlila, a za čas se v kabinetu, který společně sdílely, i ve sborovně cítila nevítaná.

Ředitel školy stál na její straně a některé kolegyně jí to neodpustily. Časem se začaly šířit o nich dvou zlé drby. Nebylo na nich za mák pravdy, ale vyvolaly nedůvěru a žárlivost u ředitelovy ženy. Ta nakonec dosáhla toho, že se rodina přestěhovala na opačný konec Prahy a její šéf tak změnil působiště. Na jeho místo nastoupila dosavadní zástupkyně, která Marii ráda neměla. Bojovaly spolu.

Marie to vzala jako výzvu, byla inteligentní, mladá a plná elánu a také měla podporu některých rodičů, takže děti, s nimiž začala, doprovodila až ke zkouškám na střední školu.

Pak nastala zlatá doba pro lidi, kteří ovládali cizí jazyk a angličtinu zejména. Vznikaly soukromé školy, ona se ještě při zaměstnání učitelky věnovala překladům a občasnému tlumočení. Nakonec odešla do soukromé sféry také.

Školství jí nechybělo, měla ráda svobodu a nezávislost, kterou tam neměla. Na volné noze byla spokojená a nemínila se vracet. Během doby, která následovala, se vdala a po pár letech se rozvedla, po rozvodu jí zůstal v Praze byt a chalupa v Kapličkách, malé vesnici ve středu Moravy. Všechno na ni padalo a cítila, že potřebuje změnu, tak se na čas usadila právě na chalupě a pražsky byt pronajala. Jak běžel čas, cítila se ve svém přechodném útočišti stále více doma, v Kapličkách trávívala mnoho času v dětství, spoustu místních lidí ještě znala, mezitím se již seznámila s dalšími a postupem času získala pocit, že sem patří.

Nedávno ji navštívila ředitelka školy v Babčicích. Měla problém, potřebovala rychle sehnat angličtináře na zástup. Letitá opora jejich učitelského sboru, paní Vránová, se zhroutila a teď leží s infarktem v nemocnici. Na škole učila téměř pětadvacet let a nikoho by nepadalo, že tam jednou nebude. Snad se ještě před lavice svých žáků vrátí, ale to se stane nejdříve na začátku nového školního roku. Měla poměrně neobvyklou aprobaci, angličtinu a matematiku. Na celý úvazek na ty dva měsíce místo ní nikoho neseženou, matematiku už vyřešili, dva kolegové si její hodiny rozdělí. Ale na angličtinu byla na škole jediná a takhle rychleji nahradit, to je problém. Byl by to jen poloviční úvazek na necelé dva měsíce.

Marie zprvu váhala, zpět do školství se jí nechtělo, ale momentálně se jí ten poloviční úvazek hodil. V poslední době měla přece jen méně zakázek a nájemníci v pražském bytě se nedávno odstěhovali, navíc jí ještě zůstali dlužni. Nejenom, že přišla o příjem z nájmu, ale musela platit inkaso v prázdném bytě do doby, než ho zase pronajme. Zvažovala, že by byt i prodala, radila se s Jiřím, ale ten ji od toho zrazoval. Nebyla dobrá doba na prodej nemovitostí, ceny byly nízko. Pokud sežene slušné nájemníky, byt udrží a časem se ceny zase zvednou.

Přistihla se, že se na zítřek skoro těší, ředitelka jí byla sympatická. Škola byla celkem malá, má učit žáky na druhém stupni. Doufala, že venkovské děti nebudou tak problematické jako ve velkoměstě. A ostatně, pražské puberťáky přece zvládla, i když už to bylo dávno a ona tehdy měla v mnohém blíže k nim než k některým starším a zkostnatělým kantorům ve sboru.

Byla zvědavá na ostatní učitele, sbor je malý a bude záležet na tom, jaké tam budou vztahy.

Zazvonil jí mobil. Na displeji uviděla Štěpánovo číslo a povzdechla si. Ten určitě zas bude něco chtít. A měla pravdu.

„Čau. Prosím tě, tak mě napadlo, nešla bys za tou kartářkou zítra se mnou? Přece jenom mi přijde, že je to spíš záležitost pro ženskou.“

„No ne? Ty se jí bojíš?“ zašpičkovala.

„Ale ne. Prostě jenom nevím, jak s ní začnu, tohle není moje parketa.“

„Vždyť tu šumperskou hadačku z ruky jsi zmáknul. Nebo ne?“

„Tak o tom mi radši nemluv. Hele Majko, nenech se prosit, přece mě nenecháš ve štychu.“

Měla co dělat, aby se nerozesmála. Škemrající Štěpán Mánek, jindy tvrdý investigativní novinář, ji pobavil. Ale za Reginou se jí s ním nechtělo, měla obavy, že by si ji mohla pamatovat, přece jen u ní byla celkem nedávno. A před Štěpánem nechtěla svoji zkušenost s výkladem rozebírat. Dorážel by na ni, chtěl by z toho něco vytěžit pro svoji reportáž, ale pro ni to bylo příliš osobní, vlastně až intimní. Ještě to celé ani nezpracovala.

Faktem je, že jí Regina mimo jiné předpověděla i tuhle pracovní nabídku, uvědomila si. Byla ráda, že se má na co vymluvit.

„Já fakt nemůžu. Zítra učím. Vzala jsem pár hodin na škole.“

„Copak ty budeš zase učit?“ zeptal se, přestože mu přesně tohle právě oznámila.

„Jo, ale je to jenom na půl úvazku a do prázdnin.“

„To je blbý. A nemůžeš si to s někým vyměnit?“

Tak tohle je celý Štěpán, když něco potřeboval, dokázal být opravdu úporný.

„To nejde. Zítra nastupuju a nemůžu začít rovnou nějakým zmatkem. Navíc ani nevím, jestli by to vůbec šlo, jiný angličtinář na škole není. Musíš to prostě nějak přežít. Budu ti držet pěsti.“

„Tak dík,“ zavrčel. „Nevěděl jsem, že je u vás škola.“

„Není. Naše děti jezdí do Ořechovic, je to kousek. Já budu učit v Babčicích.“

„V Babčicích? Tak to se na tu Reginu můžeš poptat.“

Udělala otrávenou grimasu.

„No jo, třeba se i poptám. Tak se zítra drž. Já musím končit, mám ještě práci.“

IX.

V místnosti voněly čerstvě vymalované zdi. Nátěr byl již zaschlý, ale ve vzduchu byl cítit tak intenzivně, až z toho bolely oči.

Roman slezl z hliníkových schůdků a protáhl si záda. Byl rád, že pro dnešek končí, však taky dřel od rána a už je tma. Před chvílí připevnil poslední garnýž a teď začal uklízet nářadí. Spokojeně se rozhlédl. Společenská místnost byla hotová. Zítra se tu pořádně uklidí, žena pověsí záclony a závěsy, které sama ušila, a můžou přijet hosté.

V kapse mu zavibroval mobil. Na displeji se zobrazilo číslo, které neznal. Co zas kdo chce? Neměl náladu cokoli řešit, ale co když je to důležité?

„Prosím, Horák.“

„Čau brácho, to jsem já.“

„Ahoj Regi, ty máš nové číslo?“

„Ne, volám z půjčeného mobilu. Poslouchej, tohle je důležité,“ vychrlila na něho. Stručně mu řekla, co se stalo Václavovi. Byl to pro něho takový šok, že si musel sednout na staré zacákané štokrle.

Švagra měl rád, vycházeli spolu přátelsky a bezkonfliktně i po sestřině rozvodu. Tušil, že Václav se často pohybuje na tenkém ledě, občas si rád vyslechl různé historky o vlivných lidech, bavilo ho, že v soukromí nebo aspoň v zákulisí byznysu a politiky jsou stejně ješitní, urážliví a velmi často lstiví a zákeřní jako většina smrtelníků. Vlastně jsou mnohem horší;

On sám nechtěl s jejich světem nic mít. Měl tenhle malý raně v Litenčické pahorkatině, pár koní, doufal, že ho bude živit agroturistika. Je fakt, že to nebyla žádná sláva, ale sestra mu pomohla. Půjčila mu na investice, byli dohodnuti, že časem na ni převede podíl na nemovitostech nebo ji vyplatí, byla něco jako jeho tichý společník. Teď spolu chtěli rozjet ten projekt s ezoterikou, možná potáhne víc než vyjížďky na koních, to bylo sotva na uživení a stálo ho to spoustu dřiny.

Regina měla své vize, chce tady pořádat astrovíkendy a kurzy tarotu pro zájemce o astrologii a výklady z karet, spojené s prodejem odborných knih, karetních sad, mincí na i-ťing a různých dalších věšteckých pomůcek. S údivem sledoval, že je to obrovský byznys, je to málem celé průmyslové odvětví, po takovém zboží a službách je obrovská a stále stoupající poptávka.

„A jak to s ním vypadá?“ ptal se na švagrův stav.

„Sama nevím, chci se za ním zítra rozjet. Ale je tu ještě jeden problém. Václav měl asi nějaké výbušné materiály.“

„Co tím myslíš?“

Nechtělo se jí do velkého vysvětlování, ale trochu bratra zasvětit musela.

„Tak Fábera něco shání, prý měl od něho dostat nějaké důležité písemnosti a ty se ztratily.“

„A co my s tím?“

„Nevím. Přesně to jsem říkala taky. Fábera prostě zkouší, jestli není něco u mě, mohl by začít být dost nepříjemný. Nevěří, že se mi Václav nesvěřil. Nemám ponětí, kdo za tím přepadením stojí, ale klidně to s těmi papíry může souviset. Mám docela strach.“

V Romanovi hrklo. Snad není Regina v nebezpečí, Václav je tak lehkomyslný, klidně se mohl do něčeho namočit.

„Tak víš co, přijeď k nám. Tady se ti nic nestane.“

Regina se usmála, to byl prostě celý brácha. Byla ráda že ho má, ale teď situaci neposuzoval úplně správně. Na něco takového měl nejspíš moc čistou duši.

„Díky, ale nepřijedu. Myslím, že v tuhle chvíli mi nic nehrozí a pokud jo, tak je jedno, jestli budu doma nebo u vás. Spíš bych potřebovala najít ty papíry. Napadlo mě, kam to Václav mohl dát,“ a vysvětlila mu to.

„To vlastně není blbý nápad. Půjdu se tam hned mrknout a zavolám ti.“

„Ne, nevolej, tenhle mobil musím vrátit a ze svého nechci nic řešit. Nevím, jestli mě někdo neodposlouchává.“

„Neblbni…“

„Možná blbnu, ale radši jsem opatrná. Ozvu se ti zítra.“

Regina hovor ukončila a zašátrala po stole, nahmátla svůj mobil a vypnula ho. Kdyby teď zazvonil, těžko by Martině vysvětlovala, že má poruchu. Během té rychlé operace si všimla, že má nepřijatý hovor od Emila. Ráda by s ním mluvila. Až Martina vypadne, zkusí mu zavolat, ale možná to nechá na zítra. Už je dost pozdě a ona je unavená. Hodila telefon do kabelky a cestou zpět za Martinou ji odložila v šatně.

Roman přikývl a chtěl se rozloučit, ale Regina už hovor ukončila. Chvíli hleděl na mobil, jako by nemohl pochopit, co právě slyšel, pak vstal a ledabyle si oprášil montérky.

Vzal si silnou baterku a vypravil se za Lordem do jeho boudy. Pes ho slyšel přicházet, vylezl ven a rozespale se protáhl, pak přišel k Romanovi, bokem se mu opřel o nohu a zvedl hlavu. Říkal si tak o pořádné podrbání a on mu s úsměvem vyhověl. Měli se rádi.

Lord byl pořád Václavův, jeho uznával jako svého pána a mohl se radostí zbláznit, když v serpentinách pod kopcem zaslechl motor jeho auta. Václav sem jezdil často, prakticky každý víkend a někdy i v týdnu. Když tu nebyl, respektoval pes Romana a za azyl, který tu měl, se odvděčoval tím, že výborně hlídal. Teď bezpečně poznal Romanovy kroky na štěrkové cestičce, kdyby to byl někdo neznámý, vystřelil by z boudy a vetřelce by zastavil.

Roman si chvilku hrál se psem, aby ho uklidnil, a potom pozorně prohledal jeho boudu. Zprvu to vypadalo mamě, ale pak našel pod dřevěnou podlahou důmyslnou skrýš. Pes ho klidně pozoroval a nechal ho na pokoji. Nikdo cizí by se tam rozhodně podívat nemohl.

X.

Starožitné hodiny odbily celou a jejich zvuk ještě zdůraznil ticho, které v místnosti panovalo. Okna byla zavřená, takže sem nedoléhal ani šelest lesa způsobený čerstvým jarním větrem.

Martina seděla v čalouněném křesle, v tom samém, které ještě před hodinou zaplňoval robustní Fábera, což ona netušila. A kdyby o tom věděla, jeho jméno by jí nic neříkalo. Starala se téměř výhradně o svůj malý svět, byla ponořená do svých starostí, občas vyslechla nějaké místní klepy, ale politika, byznys a lidé v tomto soukolí, to ji nelákalo.

Loupala si popraskaný lak na nehtech a barevné šupinky odhazovala pod sebe na zem, kde padaly do hustého měkkého koberce s vysokým vlasem. Regině by se to asi nelíbilo, ale jí to bylo jedno. Pořádně si to ani neuvědomovala, ale nudila se. Kde ta Regina trčí? Půjčila si její mobil, prý má na svém nějakou poruchu, a zmizela někam do ložnice, aby si v klidu zatelefonovala.

Martině to vadilo. Mobil jí bez řečí půjčila, byla tou žádostí zaskočená a neuměla lidem odporovat. To byla ta její poddajná povaha. Vždycky jí dělalo problém se proti něčemu ohradit nebo si jenom proti někomu hájit odlišný názor. Potom se někde v koutku užírala a litovala sama sebe, trpěla necitlivostí okolí a byla přecitlivělá. Každá drobnost ji zraňovala, ale okolí to nevidělo. Lidé kolem ní to nevnímali. Neuměla jim dát najevo, že se jí něčí chování nemile dotklo, a tak se stávalo, že s ní lidé často jednali způsobem, který ji mrzel a zraňoval, ale oni to nepoznali.

Měla štěstí, že učila na prvním stupni, letos měla druhou třídu. Měla děti ráda a v tomto věku s nimi neměla žádné problémy, tyhle čisté tvory si usměrnit dovedla.

Regina jí už lezla na nervy. Postupně si uvědomovala, jak sebou nechává manipulovat, jak ji kartářka ovládá a využívá, přitom ale stále ještě potřebovala její společnost, než cokoli udělala, chtěla znát její názor, kvůli každému zakolísání si nechávala vyložit budoucnost, ztrácela vůli se sama rozhodovat a převzít zodpovědnost. Regina byla přece jen uhrančivá výrazná osobnost a měla všechno, co Martině chybělo.

Také měla v úctě kartářčino věštecké umění, nepochybovala o tom, že je jasnovidná, a z určité pověrčivosti si ji nechtěla poštvat proti sobě. Až teď, v poslední době, si stále více uvědomovala, že jí Regina vlastně škodí. Petr jí otevřel oči.

Minulý měsíc se k němu definitivně vrátila a byla s ním šťastná. Vůbec nebyl takový, jak ho Regina popisovala. Petr cítil, že kartářka do jejich vztahu nehezky zasáhla, a netajil se tím, že ji nesnáší. Vadilo mu, že se s ní Martina ještě stýká. Měl obavy, aby jí zase nepopletla hlavu, a také zřetelně viděl tu nerovnost obou kamarádek. Martina k Regině ve své době upřímně vzhlížela, ale ta si z ní udělala prakticky poskoka. Přál si, aby se přestaly stýkat, a zvolna Martinu přesvědčoval o své pravdě.

Dnes ale za Reginou přijela. Původně si chtěla nechat vyložit karty. Petr se zdržel na služební cestě a do telefonu byl úsečný, skoro ji odbyl. Chvíli nato jí volal zpátky a ubezpečoval ji, že má moc práce a je pořádně přetažený, tenhle týden to musí prostě vydržet. Jednak své místo nechce ztratit a taky je pravděpodobné, že za zvýšené úsilí bude mimořádná odměna.

Chtěla mu věřit, ale ovládl ji neklid. Co když jí lže? Je někde s jinou ženskou a z ní dělá blázna. Najednou si nebyla ničím jistá. Půl dne chodila po domě jako tělo bez duše, nejistota v ní hlodala a nakonec se rozjela za Reginou. Ta se podívá do karet a ona bude zas vědět, na čem je. Navíc jí dělalo dobře, že Petrovi by její cesta za kartářkou vadila. Měl s ní být doma, tak co?

Regina ji přijala tak roztržitě, že se jí to dotklo. Rovnou zdůraznila, že na ni má jen chvilku, protože je unavená. Copak ona ji někdy odmítla? I když poslední dobou se jí trochu vyhýbala, to je pravda.

A taky si hned půjčila její mobil a už bůhvíjak dlouho telefonuje. To zas bude účet. Regina má podstatně vyšší životní úroveň než obyčejná učitelka, ale vůbec na to nebere ohled. A navíc se zavřela kdesi v domě, má před ní tajnosti, a to se přitom tváří, jaká není kamarádka.

V Martině zvolna rostla pochybnost. Vůbec sem neměla lézt. Ne, Petr měl pravdu a ona je blázen, že mu nevěří. Počká, až Regina dotelefonuje a vypadne.

Jako by to přivolala, mírně zavrzaly dveře v pantech, Regina vešla a podala jí mobil.

„Díky.“

Martina byla trochu zaskočená. Tohle se jí stává vždycky. Nejdřív se k něčemu v duchu odhodlá, a když na to přijde, nevypraví ze sebe slovo, natož aby něco udělala.

„Hlavně, že ti to pomohlo.“

Chtěla strčit telefon rovnou do kabelky, ale v poslední chvíli se zarazila a navolila si délku hovoru. Regina se vybavovala na její účet skoro čtvrt hodiny, to je tedy fakt skvělé. Po tváři jí přeběhlo znechucení a kartářka si toho všimla.

Tak ta je dobrá, vtrhne mi do baráku večer bez ohlášení, bude chtít nejspíš výklad zadarmo, kdyby mi měla platit moji běžnou sazbu, tak ji to položí, ale tváří se kysele jenom proto, že jsem si vyřídila jeden telefon na její účet. Tohle je vážně slepice, táhlo Regině hlavou a přemýšlela, jak se Martiny co nejdříve zbaví. Rozhodně s ní dnes nemínila strávit půlku večera, má přece dost vlastních starostí.

Napětí mezi oběma ženami rostlo a obě si to uvědomovaly.

„Mám ti udělat kafe?“ zeptala se Regina zjevně neochotně.

„Díky, ani ne, už je pozdě. Ale jestli máš nějakou vodu.“

Regina zmizela v kuchyni a Martina přemýšlela, co jí vlastně řekne.

„Tak co Petr?“ zeptala se kartářka a postavila na stolek láhev minerálky se dvěma sklenicemi.

„Někdy mi zavolá, občas se vidíme,“ mlžila Martina a litovala, že sem vůbec přišla.

„Dělá ti starosti?“

„Nevím. Nejsem si jistá, co od něho můžu čekat,“ odvětila a okamžitě si uvědomila, že tento postoj zaujímá vůči Regině. Petrem a svým vztahem k němu si už byla naprosto jistá.

Bože, to zase bude rozebírání nesmrtelnosti chrousta, pomyslela si kartářka a aby jejich setkání posunula někam dál, navrhla, že kamarádce vyloží karty.

„Dáme jen tak orientační výklad na tři karty, nechceš?“

Martina vlastně ani nechtěla, ale přikývla, netroufla si odporovat.

Nakonec, přece sem sama takhle večer přiběhla, nějak to vysvětlit musí.

„Já nevím, když myslíš?“

„To nemůže škodit, mysli na něho, zeptáme se, co ti osud přinese.“

Pro tento rychlý výklad používala Regina pouze karty velké arkány, Martina je měla ráda. Neznala přesně význam jejich symbolů, ale zdálo se jí, že každá z těch karet vypráví vlastní příběh, ve spojení s ostatními kartami ve výkladu to působilo živě.

A Regina vykládat uměla, to se jí muselo nechat. Nikdy nechápala, jak toho někdo může z karet tolik vyčíst.

„Tak tahej. Tři karty, levou rukou, však to znáš.“

Martina jí jednu po druhé podala vybrané karty, držela je tak, jak je zvedla ze stolu, tedy rubem nahoru a neviděla tedy, co drží. Regina je obrátila a obřadně vyskládala jednu vedle druhé, na každou lehce ťukla ukazováčkem s perfektně upraveným nehtem, na svých rukou si zakládala.

„A je to tady. Kejklíř, toho máš vzhůru nohama. To znamená, že tě manipuluje, chce tě ovládnout a vnutit ti svou vůli. Zneužívá sílu, kterou ta karta představuje, má vůči tobě převahu. Je to silná osobnost, ale tebe si podrobuje, vnucuje ti svoje názory, zkouší si na tobě svoje kejkle. Tady máš Smrt, to neznamená, že někdo umře, ale je to karta změny. Musíš to skončit, z toho vztahu se potřebuješ vysvobodit. Bude to pro tebe těžké, ale musíš to dokázat. Potom tě čeká Blázen, to znamená nový začátek, radost, spontánnost a důvěru v budoucnost. Skonči to celé a uleví se ti, uvidíš.“

Regina byla spokojená, jaké karty si Martina vytáhla. Výklad byl snadný, přímo se nabízel, tak jak chtěla. Kdyby si vytáhla něco jiného, možná by se dost zapotila než by Martinu přesvědčila, že jí Petr škodí. Teď jenom četla karty, jak ležely, nemusela lhát.

Její návštěvnice seděla v křesle a na tváři měla trochu otřesený výraz. Vypadalo to, že se k něčemu odhodlává. Snad nebude chtít další výklad, pomyslela si Regina. Už by se mohla zvednout a jít.

„Víš, já jsem se neptala na Petra,“ špitla Martina.

„Ale? Ty máš někoho jiného? Ani ses nepochlubila,“ odtušila automaticky, vlastně ji to moc nezajímalo.

„Copak tys to z těch karet nepoznala?“

Regině se zdálo, že v jejím hlase zaslechla stopu vzdoru a překvapeně se na ni zahleděla.

„Nehledala jsem to, mluvily jsme o Petrovi, tak jsem předpokládala, že jde o něho. To je prostě věc toho, kdo se ptá.“

„Hm… Tak já ti to povím. Ptala jsem se na tebe, víš?“

Regina povytáhla obočí. Tohle tu ještě nebylo.

„To ty mnou manipuluješ, nakonec jsi to sama našla v kartách. Petr má pravdu, jenom mě využíváš.“

„Prosím tě, nech toho, úplně tě zblbnul, ty už vůbec nemáš vlastní názor,“ ohradila se Regina.

„Jasně, ty jsi celou dobu proti němu. Co ti, prosím tě, udělal? Prostě potřebuješ poskoka, že jo? Ale já už se využívat nenechám.“

To je tedy drzost, prolétlo Regině hlavou.

„Tak já tě využívám, jo? A co děláš ty, prosím tě? Co se známe, dělám ti akorát tak vrbu. Rozebírám s tebou donekonečna ty tvoje srdeční problémy a kdybych ti vyúčtovala všechny ty výklady, tak se nedoplatíš. Víš co, dej mi pokoj, dnes na tebe náladu fakt nemám.“

Martina se vymrštila z křesla.

„No mě teda vyhazovat nemusíš, já s tebou končím, aby bylo jasno,“ rozkřičela se a naklonila se nad Reginou. „Mám tě právě tak plný zuby.“

Kartářka se té změny trochu polekala. Ještě nikdy Martinu nezažila v tak útočné náladě a vůbec by nepředpokládala, že je toho schopná.

„Co blbneš?“

Martina vyběhla před dům, prošla brankou a během vteřiny nastartovala. Vůbec se nestarala, jestli za sebou vůbec zavřela. Byla rozrušená a chtěla už být doma. Poprvé ve svém životě se někomu vzepřela. Bylo to skoro opojné, ale současně se jí vtírala pochybnost. Co bude dál?

XI.

Drobně mrholilo, zvedal se studený vítr, který pronikal skrze oblečení až do morku kostí. Citelně se ochladilo, jarní počasí je nestálé. Ještě včera hřálo slunce a svět zářil čistými jasnými barvami, ale v noci přešla studená fronta a přinesla tuhle dnešní slotu.

Štěpán Mánek stál u branky a tiskl zvonek, měl co dělat, aby se neklepal zimou. Oblékl se nalehko, beztak zastavil autem až u domu. Tak kde ta ženská je? Znovu zazvonil.

Nikdo nereagoval, v domě se zřejmě nic nehýbalo. Byli přece domluveni, tak snad ho čeká. Vůbec by ho nenapadlo, že kartářka mohla na schůzku zapomenout. Už sice mohl zjistit, že některé z nich jsou zvláštní a roztěkané, nespolehlivé a velmi často nedochvilné, ale Regina Palla působila v telefonu dost zběhle a profesionálně. Ta dobře ví, že díky jeho reportáži může mít reklamu zadarmo.

To snad ne, třese se tu zimou v dešti jako ratlík a nikdo mu neotvírá. Vylovil z kapsy mobil, ale než v paměti našel její číslo, stiskl zkusmo kliku na brance a ta se otevřela. Oddechl si. Jasně, venkov, možná tu ani nezamykají. Třeba jí nefunguje zvonek. Šel dál po vzorně vydlážděném chodníčku až k domu. Uznale přitom přehlédl prostranství bývalého dvora, zjevně se tu vyřádil zahradní architekt. Pár upravených vkusných záhonů s dřevinami a trvalkami, půda mezi rostlinami byla vysypaná mulčovací kůrou. Studna byla vyvedená v rustikálním stylu, i se stříškou, působilo to trochu kýčovitě, skoro jako z německého katalogu pro zahrádkáře. Ovšem jezírko s rákosím a lekníny bylo opravdu pěkné. Štěpán si tipoval, že bylo vybudované v místě někdejšího hnojiště.

Došel až ke vchodovým dveřím, rozhlížel se, jestli tu není zvonek. Nikde nic takového neviděl, rozhodl se, že zaklepe a všiml si, že dveře nejsou zcela dovřené.

Možná ho Regina čeká a tohle znamená, že má jít dál, napadlo ho, ale přesto se cítil trochu nesvůj. Na dveře silně zaťukal, pootevřel je a v mírném předklonu vsunul do vestibulu horní polovinu těla, nohy měl ještě na zápraží.

„Dobrý den, jste doma?“

Nikdo neodpovídal. Otevřel dveře naplno a opatrně vešel.

„Haló, paní Pallová, jsem tu, jak jsme se domluvili…“ a vzápětí ho napadlo, že dělá chybu, kartářka zřejmě nemá tenhle tvar svého příjmení ráda, když sama ho používá bez přechýlení.

Došel do malé místnosti vybavené jako obývací pokoj, ale protože byla situovaná nejblíže ke vchodovým dveřím, usoudil, že tady kartářka přijímá zákazníky. Okamžitě se zarazil.

Ucítil nasládlý pach s kovovým podtónem, s tím už se setkal. Takhle je cítit krev. V místnosti bylo šero, závěsy na oknech zatažené ještě od večera, přitom hodiny už ukazovaly půl deváté ráno, všední den.

Oči se rychle přizpůsobily přítmí, které zde vládlo, skrze světlou látku závěsů pronikalo dovnitř trochu světla. Zůstal stát na prahu a zíral na zhroucenou postavu ženy, která ležela břichem dolů přes konferenční stolek, kolena měla zabořená do koberce a ruce rozhozené. Z místa kde stál, neviděl její tvář, jen hřívu zvlněných, do zrzava obarvených vlasů.

Měla na sobě sukni a nějaký měkký draze vypadající svetřík, na nohou silonky. Přestože byla spíše plnoštíhlé postavy, oblékala se tak, aby zdůraznila svoji ženskost. Štěpán si uvědomil, že to, co má žena na sobě, není rozhodně obvyklé domácí oblečení.

Nepochyboval, že má před sebou mrtvolu kartářky. Sice ji nikdy neviděl, ale kdo jiný by to byl? I když, teoreticky vzato, může to být kdokoliv, napomenul se v duchu, nesmí se nechat strhnout k ukvapeným závěrům a automaticky přijímat všechno tak, jak se to jeví.

Že je ta žena mrtvá, to mu bylo jasné, ale nemohl by říct, proč. Možná ten pach krve, která už zaschla.

Rychle vytáhl foťák a pořídil několik snímků. Věřil, že budou zřetelné i v tomhle přítmí, na technice nešetřil a kupoval si špičkovou kvalitu.

Pak se překonal, opatrně došel k ženě a zkusil na zápěstí nahmatat pulz. Nic necítil a začínalo se mu dělat špatně. Musel sebrat všechnu svou chladnokrevnost, aby se jí dokázal dotknout.

Pořídil další fotky, snažil se, aby mrtvola byla vidět co nejlépe, pokud možno z různých úhlů, ale nechtěl kolem ní moc chodit. Všude by byly jeho stopy, to by mohlo být nepříjemné. Fotil tedy téměř z jednoho místa, měl záminku dojít až k oběti, potřeboval se přece přesvědčit, jestli není živá.

Vrátil se stejnou cestou a vyběhl z domu, dosedl do svého auta, úlevou opřel hlavu o opěrku, zavřel oči a s rukama na volantu zhluboka oddechoval. Musí se sebrat. Už přece leccos viděl, tohle je sice zlé, ale on se jen tak nesloží. Chvíli trvalo, než se aspoň trochu uklidnil. Bylo to poprvé, co našel mrtvolu a víckrát už by to zažít nechtěl, i když novinář v něm situaci hned dokumentoval.

Znovu vytáhl mobil a zavolal na policii. Slíbil, že na místě počká, dokud nepřijedou. A že nebude na nic sahat. Pak se trochu protáhl a musel ven z vozu. Potřeboval na vzduch, i do toho deště a větru. Obcházel své auto, jako by to byl jediný pevný bod ve vesmíru, a udělal sérii dalších fotek, vesměs záběry kartářčina domu a okolí.

XII.

Služební fabie vjela do výmolu a kapitán Klenský ucítil zpětný náraz volantu v dlaních. Zasakroval.

„To snad ani není cesta, je to samá díra. To by mě zajímalo, čím tu jezdí domorodci.“

Major Pavlata neodpověděl. Nárazy s ním cloumaly a on se pevně přidržoval nade dveřmi. V první chvíli kolegu téměř napomenul, aby přece dával pozor, ale včas poznámku spolkl. Věděl, že by nebyl úplně spravedlivý. Klenský je dobrý řidič, na této cestě se vážně nedá jet jinak než přes výmoly. Jejich tu tolik, že když se jedním kolem některému vyhne, druhé kolo vletí do jiné díry. Navíc v noci pršelo, teď sice jenom protivně mrholí a dost fouká, ale na silnici se drží kaluže, člověk neví, co je v nich.

Pavlata nechtěl svého podřízeného dráždit, viděl na něm, že není ve své kůži. Když se ho ráno ptal, co s ním je, jenom zavrčel, prý ho bolí zub.

Poslední úsek cesty zdolali už bez obtíží, dům našli snadno. Jednak měl nápadnou polohu stranou od ostatních, nová fasáda přímo zářila a hlavně, už před ním stálo několik policejních vozů. Pavlata s Klenským vystoupili z auta, legitimovali se uniformovanému policistovi, který stál před páskou ohraničující okolí domu, a vešli dovnitř.

Místnost, kde ležela mrtvá, ovládli technici a soudní lékař. Ten jim vyšel vstříc a během chůze si stahoval latexové rukavice. „Tak, Pepíčku, co nám můžeš říct?“

„Co by? Je mrtvá. Někdo jí rozmlátil hlavu těžkým skleněným popelníkem, ten kluci našli na zemi, dokutálel se pod závěs. Je to určitě vražedná zbraň.“

„Takže vražda,“ podotkl Klenský a okamžitě si připadal jako hlupák. To s člověkem udělá jedna noc s bolavým zubem.

Lékař povytáhl obočí a s mírnou ironií mu odpověděl.

„Jistě,“ dál už to nekomentoval.

„A co doba smrti,“ vyptával se dál starší policista.

„Co ty hned všechno nechceš. Tipuju tak někdy před půlnocí, možná kolem jedenácté večer, ale je to jenom pro tebe, naprosto neoficiálně. Jistej si budu po pitvě, znáš to.“

„Jasně, díky.“

Major Pavlata věděl, že na údaje doktora Pernici se může spolehnout. Ze všech patologů, s nimiž kdy pracoval, měl tohoto uzavřeného samotáře nejradši. Doktorovi se přezdívalo Pepek Námořník. Hodně pil, prakticky pořád, dalo se říct, že si udržoval stálou hladinu alkoholu v krvi. Vždycky měl někde po ruce láhev rumu s lodičkou na etiketě. Nic jiného nepil. Alkoholismus mu způsoboval určité potíže, okolí se k němu chovalo trochu s despektem, ale naštěstí nikdy neměl žádný průšvih. A právě proto se doktorovi nadřízení zatím tvářili, že o jeho problémech s pitím nevědí.

Pavlatovi bylo jasné, že všechno je jenom otázka času, průšvih zákonitě přijde a pak od doktora dají všichni ruce pryč. Měl by se léčit. Jediné, na čem Pernicovi ještě záleželo, byla jeho práce a snažil se ji dělat, jak nejlépe uměl Oba policisté si prohlédli místo činu, doktor jim potvrdil, že s tělem nikdo nemanipuloval a oběť skutečně zemřela tady. Postupovali při tom opatrně, aby nezničili žádné stopy a nepletli se technikům pod ruce. Tahle parta byla na zajišťování stop dobrá, vlastně jim ani nemuseli nic říkat. Jeden z techniků jim ukázal vražednou zbraň, stopy na ní bezpečně chránil plastový sáček, ve kterém byla uložena.

Pavlata si pozorně prohlížel popelník z těžkého skla, měl oblé a nepravidelné tvary a sklo bylo duhově zbarvené. Něco podobného bylo velmi módní někdy v sedmdesátých letech. Kromě krve na popelníku nebyly žádné jiné stopy po použití, žádný popel, nedopalek, nic.

V místnosti nebyl cítit kouř, kdyby se tu kouřilo, bylo by to znát i po důsledném vyvětrání. Starý kouř by byl nalezlý do záclon a závěsů, do koberce, čalouněných křesel.

„Je to odsud nebo to vrah přinesl?“

„Ještě nevím, jsme tu teprve chvíli,“ bránil se technik. Klenský se kolem sebe rozhlížel, nezdálo se, že by příliš vnímal svět, a proto Pavlatu překvapil jeho postřeh.

„Já myslím, že to stálo tady,“ ukázal na nízkou skříňku vedle okna, na které stály mísa a váza z obdobného skla a vyrobené ve stejném stylu.

„Asi to patřilo k sobě. Možná to sbírala.“ Na horní desce skříňky byl při bližším pohledu patrný čistý kruh v jemném prachu.

Pavlata uznale přikývl a vrátil sáček technikovi.

„Tak vrah si to nepřinesl. Buď nebyl předem rozhodnutý vraždit, nebo zaimprovizoval.“

Jo, tak to jsme tam, kde jsme byli, chtělo se říct Klenskému, ale mlčel. Tyhle hlasité úvahy, byť by se i mohly zdát nesmyslné, prostě k jejich práci patří a oni se kvůli nim vzájemně neshazují. Navíc, Pavlatův postřeh byl správný.

„A kdo je oběť,“ zeptal se.

„Podle všeho nějaká Regina Pallová, třicet devět let. Říkala si Regina Palla. Kartářka,“ odvětil doktor Pernica, který ještě postával ve dveřích a čekal, až zřízenci budou moci tělo odvézt k němu na patologii.

„Kartářka,“ zopakoval po něm Klenský a v hlase mu zazníval jakýsi nesouhlas.

„No jo, už je to tak.“

„To zas jednou bude případ.“

„Nesýčkuj,“ odbyl ho Pavlata, koneckonců, nad čím taky řečnit. Oběť tu prostě je a ať už se živila jakkoli, oni tu vraždu musí vyšetřit.

„Podle čeho ji identifikovali?“

„V kabelce v šatně jsme našli její občanku, i s tou rozbitou hlavou si je dost podobná,“ odvětil jeden z techniků. „A tamhle ve stole leží jakýsi leták, je tam prezentovaná jako kartářka a astroložka, má tam i fotku. Asi to měla být propagace na nějakou její akci.“

Pavlata pootevřel šuplík a letmo si prohlédl leták, který zval k účasti na jakémsi astrovíkendu. Mělo se to konat už brzy na jakémsi penzionu u Litenčic.

Vyšel ven na vzduch a přistoupil k policistovi, kterému se prve legitimovali. Klenský ho následoval.

„Kdo ji našel?“

„Nějaký Štěpán Mánek, prý je to novinář. Přijel sem psát nějakou reportáž. Sedí tamhle v autě.“

Pavlata s Klenským si vyměnili pohled plný údivu a znechucení.

„Já to říkám, případ na draka. Kartářka a ještě ten novinář…“

„No jo, co se dá dělat,“ uklidňoval ho Pavlata. „Jdeme za ním.“

„Chybí tady už jenom ta překladatelka, když je tu Mánek, ona se určitě objeví taky.“

Oba se už setkali jak s tímto novinářem, tak i s Marií Kovandovou. Ta jim byla celkem sympatická, ale Štěpána a jeho pražské manýry svorně nesnášeli. Zdálo se jim občas, že i mezi tou Kovandovou a Mánkem je občas napětí, jejich vztahu žádný z nich nerozuměl a hlavu si tím lámat nemínili. Pavlatovi i Klenskému vadilo, že se jim tihle dva amatéři pletli do řemesla a pokud jde o tu ženskou, museli uznat, že úspěšně.

XIII.

Štěpán Mánek otráveně zíral před sebe a proklínal osud. Kdyby teď tolik nepotřeboval peníze, nemusel brát tu pitomou reportáž, stejně to není nic pro něho. Nebyl by tu a nic z toho, co se tady děje, by se ho netýkalo.

Ze všeho nejradši by teď byl ve svém pražském bytě a večer by zašel do některé ze svých oblíbených hospod. Místo toho se vláčí jakýmisi zapadlými vesnicemi na konci světa a zpovídá místní čarodějnice.

Tou vraždou se navíc všechno komplikuje, proč zrovna on musel najít mrtvolu? Teď ho budou tahat po výsleších, spoustu času tím ztratí. Ale zase na druhou stranu, jestli je ta mrtvá skutečně Regina Palla, pak by stálo za to případ sledovat. Tady možná bude souvislost s přepadením Václava Pally a se všemi těmi špinavostmi a intrikami, ve kterých se pohyboval.

Rychle si promítal, co o tom případu ví. Moc toho nebylo. Sakra, teď by potřeboval být v Praze. Vzal by to přes Hradec a stavil by se v tom špitále, kde Palla leží, třeba by mu doktoři něco řekli. Sice se zaklínají mlčenlivostí, ale on už z lidí dokáže informace vydolovat. Když nic neřekne doktor, najde se určitě nějaká ochotná sestra, která si ráda ke svému platu přilepší. Zvlášť, když jí slíbí anonymitu. Tam by měl určitě začít, odjede hned, jak to bude možné.

Na okno předních dveří někdo zaťukal a on přes orosené sklo uviděl Pavlatovu tvář, za ním postával Klenský, límec kožené bundy měl zimomřivě vyhrnutý a tvářil se dost otráveně.

Štěpán v první chvíli pocítil nechuť, s těmihle dvěma už se setkal a bojovali spolu o každou informaci. Musel však uznat, že se chovali férově, možná je dobře, že tuhle kauzu dostali zrovna oni. Stáhl okénko.

„Chceme si s vámi promluvit, prý jste našel mrtvou.“

„Jo, už jsem to říkal tamhle tomu,“ odpověděl a ukázal směrem k uniformovanému policistovi.

„Jasně, ale teď to s váma musíme probrat i my.“

„Vždyť já vím. Tak si sedněte dovnitř, mně se do té zimy nechce.“

Přikývli a za okamžik už seděl major Pavlata na sedadle spolujezdce a jeho kolega uprostřed sedaček, každou rukou objal jednu opěrku hlavy a horní polovinu těla téměř nacpal mezi opěradla.

Štěpánovi to bylo nepříjemné. V autě jezdil většinou sám a prostor vozu mu poskytoval soukromí, které teď bylo narušeno. Ale co mohl dělat, sám je přece pozval dovnitř a určitě to bylo lepší, než aby seděl v jejich autě nebo s nimi postával venku v tom mrholení a větru.

„Tak nám to popište, to, jak jste ji našel.“ Klenský se ozval téměř u Štěpánova ucha a ten si instinktivně přesedl tak, že kolena stočil více ke spolujezdci a zády se posunul ke dveřím. Lépe tak na oba viděl a měl pocit určitého odstupu.

„No, já dělám takovou reportáž o kartářkách a jasnovidcích, tak mě poslali, abych s některými udělal rozhovor, má to být taková série do jedné sobotní přílohy.“

Klenský by ho nejraději popohnal, úvodní řeči ho nezajímaly, ale věděl, že je lepší, když svědek mluví spontánně.

„Na dnešek jsem byl domluvený s kartářkou, která tu bydlí, s Reginou Pallou,“ pokračoval Štěpán.

„Myslíte tu mrtvou?“ ozval se Pavlata.

„Nevím, jestli je to ona, předpokládám, že jo, ale nikdy jsem se s ní osobně neviděl, ani žádnou její fotku, nic. Neznám ji, schůzku jsme si domluvili po telefonu,“ podotkl Štěpán opatrně a rychle si uložil do paměti, že major mu totožnost oběti nepřímo potvrdil.

„Je to opravdu ona?“ zeptal se, ale kriminalista jeho otázku přešel, jen ho posunkem vybídl, aby pokračoval.

Novinář jim popsal svůj příchod a nález mrtvé, jak nejpodrobněji dokázal, o tom, že si pořídil sérii snímků ale pomlčel.

„Stejně mi to nesedí. Že zrovna vy se zajímáte o jakousi pokoutní kartářku,“ rýpl si Klenský a oba policisté čekali, jak na to Štěpán zareaguje.

„Tak ona je dost známá, pokud vím, jezdí za ní lidi až bůhví odkud, taky snad občas působí v Německu. Prý to byla špička ve svém oboru,“ pletl si přítomný i minulý čas, to se stávalo, když lidé měli mluvit o někom, kdo náhle zemřel.

„No jo, ale odkdy se vy zajímáte o něco takového? Nadpřirozeno, ezoterika, to přece není nic pro vás.“

Štěpán se trochu ošíval.

„No co, občas dělám na zakázku, každej se nějak živí. Já nejsem státní zaměstnanec s pevným platem.“

„A co o ní ještě víte? Jestli nám něco tajíte, budou potíže,“ tlačil na něho Klenský.

„Hele, tohle na mě nezkoušejte, já jsem vám svědectví podal a zastrašovat mě nebudete.“

„Nikdo vás přece nezastrašuje,“ uklidňoval ho Pavlata. „Chci vás požádat, abyste o případu zatím neinformoval.“

„Na to nemáte právo.“

„Ale nechte toho, vyšetřujeme vraždu, ještě nevíme, co je za tím, tak prostě nechceme, aby se to dostalo ven, vždyť to znáte. Až to půjde, budete mít informace z první ruky, berete?“

Štěpán se chvilku tvářil, že se rozmýšlí, ale tohle mu vyhovovalo. Nabídka byla slušná a jednání férové. Někteří týpci v Praze by mu klidně vyhrožovali, že ho zadrží jako podezřelého. Sice by ho museli pustit, ale o takovou zkušenost nestál. Přikývl tedy a rozhodl se, že policistům řekne i o Václavovi. Stejně by na to brzy přišli, takhle budou mít náskok a on u nich získá bod k dobru.

„Je tu ještě něco,“ spustil a řekl jim všechno, co zatím věděl.

Nakonec se dohodli, že může odjet, až budou potřebovat podepsat písemný protokol, zavolají mu, on se stejně ještě nějakou dobu bude pohybovat mezi Prahou a Moravou.

Rozhodl se, že do Hradce vyrazí ještě dnes, když bude mít štěstí, bude do večera v Praze. Tu reportáž o kartářkách už nějak slepí, teď se bude věnovat téhle kauze.

XIV.

„Pojďte se na něco podívat,“ zavolal na ně technik chvilku poté, co vystoupili z Mánkova auta. Ten s úlevou odjel, sotva za nimi zaklaply dveře.

Pavlata si všiml, že doktor Pernica už tady není.

Vstoupili do místnosti, kde kartářka zemřela. Už to tady vypadalo jinak. Závěsy byly odhrnuté a dovnitř pronikalo denní světlo. Tělo zavražděné bylo pryč, na stolku a na podlaze viděli obrys namalovaný křídou, po místnosti byly rozmístěné terčíky s čísly, které označovaly jednotlivé stopy. Domácí pantoflíček, který se jí svezl z nohy, ale i cákance krve, místo, kde původně ležel popelník, kterým byla ubita.

„Tohle, podívejte se. To bylo pod tělem.“

Na nízkém konferenčním stolku byla rozprostřená tmavomodrá látka, nevelký čtverec, trochu shrnutý. Asi samet, tipoval to laicky Pavlata, ale nic neříkal. Na látce byly rozprostřené tři karty.

„Ze by někomu dělala výklad?“

„Tak určitě, vždyť se tím živila,“ kontroval Klenský a Pavlata tu ironii přešel.

„Jo, ale přece ty karty pokaždé uklízela, ne? Že by ji nakonec zabil nějaký nespokojený zákazník?“

„Hm, to bude pěkná fuška.“

„Ale nech toho už. Pokaždé je to fuška a zatím jsme všechno vyřešili,“ ohradil se Pavlata, kolegova protivná nálada mu už začínala lézt na nervy.

„Ví někdo, co ty karty znamenají?“

Nikdo z přítomných se neozval.

„‚Vyfoťte mi to pěkně v detailu.“

Oslovený technik jenom přikývl, považoval za zbytečné říkat, že už pořídil řadu snímků, včetně celkového pohledu na stolek i detailu jednotlivých karet.

Pavlata vytáhl blok a pěkně staromódně si polohu karet na stolku poznamenal, i když věděl, že dokumentace, kterou zakrátko dostane, bude mnohem přesnější. Tenhle jeho zvyk, zapisovat si postřehy nebo si občas něco načrtnout, mu pomáhal se soustředit a lépe pochopit souvislosti případu. Nad každou z karet se naklonil a zapsal si jejich názvy.

„Kejklíř, ten je vzhůru nohama, Smrt a Blázen. Co to, sakra, znamená?“ brumlal si.

„Nemám ponětí, ale Monika to určitě zjistí.“

„Tak jí zavolej.“

Klenský vytáhl mobil a během chvilky zasvěcoval kolegyni Skřivánkovou do případu. Ta neměla výjezdy moc ráda, z pohledu na mrtvé se vzpamatovávala pokaždé velmi dlouho, i když to nikdy nepřiznala. Za to byla naprosto neocenitelná při vyhledávání různých informací. Dokázala se orientovat v nejrůznějších databázích, archivech i kronikách, na internetu byla jako doma. Bavilo ji to a měla instinkt lovce, málokdy zůstala bez kořisti.

Klenský jí v kostce vysvětlil situaci a ona přislíbila, že udělá, co bude moct.

Už nehrozilo nebezpečí, že by svým pohybem na místě mohli zničit stopy. Oba kriminalisté toho využili. Upřednostňovali, když mohli vše vnímat vlastními smysly, později se jim díky tomu někdy vybavily cenné detaily.

Zběžně si prohlédli vybavení místnosti, které působilo celkem útulně a vkusně. Přesto, že šlo o prostor, kde kartářka přijímala své klienty, tedy o obchodní místo, byl tu znát osobitý ráz.

Uprostřed místnosti stál onen konferenční stolek s kartami, malá sedací souprava s pohovkou a dvěma křesly, nad stolkem byl zavěšený velký lustr s textilním potahem s třásněmi. Podlahu pokrýval vysoký koberec, s nímž barevně ladily okenní závěsy sahající až k zemi. V jednom rohu stál pracovní stůl s počítačem, pak tam byly dvě nízké skříňky a knihovna plná ezoterické literatury.

Prošli si i ostatní místnosti v domě, vybavení bylo vkusné a komfortní, i když neokázalé.

„Musela tady za to všechno utratit fůru peněz, asi jí to vynášelo,“ komentoval to Pavlata.

„Jo. Já to nepochopím. Taková kartářka může klidně lidem napovídat kde co, žádnou odpovědnost nemá a dveře se u ní netrhnou.“

V kabelce odložené v šatně našli její mobil, v zásuvce psacího stolu ležel hustě popsaný velký diář. Regina byla opravdu velmi vytížená. Mobil byl vypnutý, Pavlata ho zkusil zapnout, ale přístroj požádal o pin, který on neznal.

„Tak s tím si budou muset poradit kluci,“ a předal aparát technikům i s požadavkem, aby se pořádně podívali na počítač oběti. V garáži v autě objevili ještě notebook, ten jim předali taky.

Kapitán Klenský listoval diářem dozadu a dělalo se mu špatně. Tolik lidí, snad je nebudou muset všechny vyslýchat

„No to snad ne! Ale já to věděl, že na ni zas narazíme,“ remcal a ukázal Pavlatovi záznam z doby zhruba před měsícem. V pondělí pětadvacátého března ve tři hodiny odpoledne byla Marie Kovandová u kartářky. U jejího jména stejně jako u ostatních bylo poznamenáno číslo jejího telefonu.

XV.

První hodina jí dala dost zabrat. Nezačínala hned ráno, byla to třetí vyučovací hodina na rozvrhu šesté bé, takže ráno do školy nemusela spěchat. Dlouze posnídala a nějakou dobu si četla u černé kávy, aby se trochu uklidnila. Probudila se s pocitem mírné nervozity a ten ji za celý den neopustil. I přes zdlouhavou snídani byla ve škole brzy.

Ředitelka ji krátce přivítala, sama zrovna měla volnou hodinu, ale bylo vidět, že má dost jiné práce. A co taky říkat více, všechno spolu probraly ještě před Mariiným nástupem. Nechtěla ji tedy zdržovat, posadila se ve sborovně a procházela si svoji přípravu.

Hodinu zvládla vcelku dobře, nejvíce námahy ji stálo úsilí, aby žáci nepoznali, jak moc je jejich nová učitelka nervózní. U dětí tohoto věku by rychle ztratila autoritu a už by si ji nejspíš nezískala. První část hodiny zabralo představování dětí a zjišťování, jak jsou v učivu daleko. Pak chvíli probírali látku a zdálo se, že si po celou dobu udržela pozornost celé třídy.

Teď seděla znovu ve sborovně a přemýšlela, jak ji žáci asi vidí. Měla celkem dobrý dojem z jejich reakcí, ale byla opatrná v odhadu. Napětí zvolna mizelo a Marie pociťovala mírnou únavu. Už zapomněla, jak náročná tato práce může být. Přesto cítila, že by ji to mohlo bavit, pokud toho nebude moc.

Měla ještě jednu hodinu odpoledne, teď měla škola pauzu na oběd, i ona si za chvíli zajde do školní jídelny.

„Tak co, jak to šlo?“ zeptala se jí kolegyně češtinářka a složila na stůl před sebe štos písemek.

„Přežila jsem to,“ usmála se Marie, vděčná za ten projev kolegiality, byť byl možná jenom povrchní. „Musím si zase zvyknout.“

„To půjde, uvidíte, nejsou to špatná děcka. Mám je na češtinu. Trochu pozor si dávejte na Slávka Bočana, to je takovej sígr. Nevypadá, ale když to na něj přijde, je s ním těžký pořízení. A Havelka s Rampachem, to jsou třídní šašci, ti na vás určitě ušijou nějakou boudu.“

Marie vděčně poslouchala, snažila se vybavit si tváře dětí, které češtinářka jmenovala a vzpomínala na jméno své kolegyně, jako by jí úplně vypadlo z hlavy. První den toho bylo tolik nového. Nevěděla, jak ji má oslovit a cítila se trochu trapně.

Kolegyně se k ní naklonila přes stůl a podávala jí ruku.

„Já myslím, že bychom si mohly tykat, já jsem Lenka.“

„Marie. Ahoj.“

„Když budeš mít nějaký problém, klidně přijď. Já za ty leta tady znám všecky děcka, jejich sourozence, rodiče, prostě všechny.“

Češtinářka mohla mít tak k padesátce a sršela energií. Marii to imponovalo. Ona sama si po své první hodině připadala celkem vyčerpaná.

„A kde jsou ostatní?“

„Někdo je zalezlý v kabinetě, ale většina šla na oběd. Když chvilku vydržíš, můžem jít spolu, jestli chceš,“ nabídla jí Lenka a začala si něco zapisovat do notesu.

Marie přikývla. Aby se zabavila, než se kolegyně uvolní, vytáhla svůj mobil. Měla tři nepřijaté hovory od Štěpána. No, ten tedy z té reportáže pěkně hysterčí, pomyslela si. Zadoufala, že novinář nepřehodil sjednané interwiev na pozdější dobu a nebude ji přemlouvat, aby tam s ním šla. Zavolala mu. Radši to s ním vyřídí hned.

Štěpán hovor přijal okamžitě.

„Tedy, já se ti nemůžu vůbec dovolat,“ spustil.

„Měla jsem hodinu.“

„Já vím. Poslechni, kartářka je mrtvá. Někdo ji zabil. Já jsem ji našel, hrůza, fakt. Vyšetřujou to ti tvoji známí z Brna, už mě vyslýchali. Já teď jedu do Hradce zjistit něco o Pallovi.“

Marie oněměla. Něco takového by ji ani ve snu nenapadlo. Štěpán pokračoval.

„Prosím tě, nemůžeš se mi na ni trochu poptat? Tohle je škaredý mord a určitě se o tom bude mluvit, třeba se dozvíš něco užitečného, ty na to máš talent.“

Věděla, že jí nelichotí, jenom se ji snaží trochu zmanipulovat, aby mu obstarala nějaký materiál pro reportáž.

O tomhle určitě bude chtít psát.

„Jo? A jak si to představuješ?“

„Tak normálně, prostě budeš mluvit s lidma, poslouchat, co říkají, však víš.“

„A proč to mám dělat?“ zeptala se, aby ho aspoň trochu udržela v patřičných mezích, ale sama si uvědomovala, že pod tím nevěřícným úžasem, s jakým zprávu přijala, už klíčí její zvědavost.

„Ježiš, Majko, vždyť bys se mnou nespolupracovala prvně. Já si myslím, že to má určitě souvislost s tím přepadením jejího bývalého. Chci za tím jít.“

„Uvidím, nic neslibuju.“

„Jasně, tak dík.“ A zavěsil.

Marie byla tou zprávou otřesená, hleděla na hluchý mobil a zvolna jí docházel smysl všeho, co se dozvěděla.

Pouze okrajově registrovala, že se sborovna trochu zaplnila. Během chvilky, kdy telefonovala, vešla mladá učitelka, kterou ještě neznala a hodila před sebe štos sešitů. Ten horní byl nadepsaný jménem žáka s označením třídy, třetí a. Takže jde o kolegyni z prvního stupně, uložila si Marie do paměti tak trochu mimochodem.

Krátce po ní vešly dvě učitelky v doprovodu staršího kolegy, to bude zřejmě chemikář, vybavila si Marie, ředitelka o něm mluvila.

Lenka se na ni pátravě dívala, zjevně si všimla, že ji telefon se Štěpánem rozrušil a téměř měla na jazyku otázku, co se stalo. Váhala, jestli ji má položit, znaly se chvilku a ona nechtěla být dotěrná. Marie její dilema vycítila a byla jí za ohleduplnost vděčná. Sama nevěděla, jak by měla odpovědět. Říct přede všemi tady, co se stalo, nebo si to zatím nechat pro sebe?

Situaci vyřešila sekretářka ředitelky, která vtrhla do sborovny.

„V Chaloupkách se stala vražda. Zabili kartářku, je tam plno policajtů.“

Všichni se po ní zvědavě otočili.

„Jak to víš?“

„Před chvílí tu byla pošťačka, přišla dost pozdě. Vlezla jim do toho vyšetřování s poštou, povídala, že už ji vyslýchali.“

„To je strašný.“

„Ví se už, kdo to udělal?“

Marie zvědavě pozorovala své kolegy, všichni se tvářili překvapeně, ale projevovali živý zájem o tuto novinku. Jen ta mladá učitelka seděla úplně strnule a ve tváři se jí odráželo, jak moc ji zpráva šokovala.

XVI.

Krajina za okny vozu ubíhala pomalu, rozbitá okreska stoupala a vzápětí klesala v zatáčkách, ujeli už bůhvíkolik kilometrů a ani kousek nebyl rovně. Litenčická pahorkatina byla krásná a teď na jaře pestrá i v tomto podmračeném dni, ale zjevně to byl chudý kraj. I vesnice kterými projížděli, na ně působily trochu zašle, jako by se v čase vrátili o dvacet let zpátky. Přesto měla tato zapadlá část Moravy svůj půvab.

„Tak tady jsem snad ještě nikdy nebyl,“ prohodil Klenský s očima upřenýma na děravou asfaltku.

„Já to tady trochu znám, ale taky jsem tu nebyl léta,“ odvětil major Pavlata a nechal si pro sebe poznámku, že se tady ani moc nezměnilo. Závan vzpomínky na studentské roky, kdy sem jezdil s partou na chalupu jednoho ze spolužáků, ho přiměl k letmému úsměvu. Byla to krásná a divoká doba a on měl tehdy všechno před sebou.

„Na mapě to vypadalo kratší, už jedeme skoro tři čtvrtě hodiny.“ Klenský byl podrážděný, čas jim neúprosně utíká.

Pavlata to nechal bez odpovědi. I on by byl rád, kdyby bratr a jediný příbuzný oběti bydlel blíž. Jeho jméno a adresu jim zjistila Monika a on v první chvíli zvažoval, že za Romanem Horákem pošle někoho z místních kolegů, které si vyžádal jako posily. Ale okamžitě ten nápad zavrhl. S tímto člověkem prostě museli mluvit osobně, a to co nejdříve.

„No, moc toho zatím nevíme,“ reptal Klenský.

„A co bys nechtěl, vždyť jsme u případu chvilku.“

Ve skutečnosti to byly asi dvě až tři hodiny, ale za tuto krátkou dobu toho už zjistili dost. Totožnost oběti ještě neměli potvrzenou, ale všechno nasvědčovalo tomu, že opravdu jde o kartářku Reginu Pallovou. Bratr ji bude muset identifikovat.

Stihli vyslechnout už pár lidí, jednak toho novináře, ani jeden z nich nebyl nadšený jeho přítomností. Pak pošťačku Martu Podhornou, přijela rozvážet poštu do Chaloupek zrovna v době, kdy byli na místě. Od jejího výslechu si slibovali víc, pošťačky, prodavačky nebo hospodští toho o místních lidech vědí většinou nejvíc. Ale Regina na svém statku bydlela teprve krátce a často bývala na cestách. Občas jí nějaká pošta chodila, to ano, ale pošťačka se s ní ještě pořádně neznala. Doručila, co bylo třeba, a zase se rozloučila, Regina sama o sobě moc nemluvila, i když byla hovorná a chovala se vlídně. Marta Podhorná si od ní karty nikdy vyložit nenechala, ale jedna její kolegyně prý tam byla a snad byla s výkladem spokojená.

Ptali se jí, jestli neví, co o kartářce říkají lidi.

„Tak lidi toho napovídají, že jo? O někom, jako je kartářka, budou mluvit vždycky, to j e podle mě postava, která k drbům přímo vybízí.“

„A co to bylo za drby?“

„To máte těžké. Někteří reptali, že je drahá. Někdo taky říkal, že zůstala dost dlužná za rekonstrukci toho svýho baráku. A možný to je. Jednou jsem jí nesla dopis, odesílatelem byla advokátní kancelář. Nevím už jaká, ale třeba to nějak souviselo s tím dluhem.“

„A nevíte, kdo tu rekonstrukci prováděl?“

„Jo. Standa Bartoň, pochází odsud, ale bydlí v Jílové. Má stavební firmu. Postavil i některé z těch baráků na okraji Babčic, jeli jste kolem nich.“

Vybavili si nové nákladně vypadající domky, ale žádný z nich to nekomentoval.

„Máte na něho kontakt?“

„Telefon neznám, ale jeho firma sídlí hned na začátku Jílové, má tam taky prodejnu stavebnin. To najdete snadno.“

Pavlata spokojeně pokyvoval hlavou a snažil se pošťačku povzbudit k dalšímu vyprávění, ale nic konkrétního z ní už nedostali.

„Nevíte, jestli měla nějaké nepřátele?“

„Asi měla, chudák, když tak dopadla. Ale já o nikom nevím.“

Z ostatních obyvatel Chaloupek zastihli doma jenom Annu Bohatovou, čipernou sedmdesátnici, která v maličkém domku na kraji osady bydlela sama. Její o pár let starší soused ležel v nemocnici s mozkovou příhodou a dalšími stálými obyvateli byli mladí manželé a asi padesátiletý vdovec, který žil sám. Všichni byli v práci.

Bohatová jim řekla, že kartářka se s místními moc nebavila, ne snad, že by nechtěla, ale prostě neměli mnoho společného. Zabydlela se tu teprve nedávno, s nikým se neznala. V podstatě se jenom zdravily. Zákazníků měla Regina dost, pořád k ní někdo chodil, před jejími vraty stávalo vždy nějaké auto, kolikrát až do večera. Člověk už to ani nesledoval.

„A co včera večer?“

„To vám nepomůžu. Někdo tam byl, myslím, že jsem slyšela odjíždět dvě auta chvíli po sobě. Nebo tři? Nejsem si jistá.“

Oba kriminalisté byli napjatí, jestli si Bohatová vzpomene na nějakou podrobnost. Chápali, že pokud byla zvyklá na ruch před sousedčiným domem, nesledovala její jednotlivé zákazníky. Ale přece jenom, při troše štěstí… Ale svědkyně si opravdu nic bližšího nepamatovala nebo to alespoň tvrdila. Bolela ji prý hlava, to se ohlašovala ta změna počasí, jak se blíží tlaková níže, jde na ni migréna. Vzala si tedy prášek a šla si brzy lehnout.

„A v kolik hodin jste ta auta slyšela?“

Ani tento údaj nebyla schopná upřesnit a oni se s ní zklamaně rozloučili.

„Neznáte některé její zákazníky? Nechodil k ní někdo častěji?“

„Tak to nevím, myslím, že někteří se k ní vraceli, možná jim vykládala karty opakovaně, vždycky po čase. Byla u ní půlka ženských z Babčic a někteří chlapi tam chodili taky. Takhle jmenovitě to po mně ale nechtějte.“ Vytáčela se, aby nemusela na nikoho ukázat prstem. Ještě by jí lidi vyčetli, že na ně poslala policii v souvislosti s vraždou.

Nakonec z ní vytáhli kontakt na tři chalupáře, kteří obývali zbývající domky, jeden z nich vlastnil torzo větrného mlýna. Se všemi budou muset mluvit.

„Ale ti tady nebydlí, jezdí na víkendy a Svobodovi přijedou až o prázdninách.“

Přikývli, bylo jim jasné, že málokterý chalupář se tu bude zdržovat uprostřed pracovního týdne. Přesto je nemohli vynechat. Ti lidé třeba kartářku znali, můžou vědět něco podstatného z jejího života, co jim poskytne stopu. A k tomu bude třeba zjistit a vyslechnout všechny, kterým vykládala karty, přitom je ta mravenčí práce ani nikam nedovede a klíč k řešení bude ležet jinde.

Silnice za zatáčkou začala znovu klesat a vjeli do lesnatého úseku, všechno kolem ztmavlo.

„Sakra, kdy už tam budem?“

„Už nejsme daleko, za pár minut jsme na místě, teď se modli, aby byl doma,“ odvětil Pavlata.

XVII.

„Už s tebou mluvili policajti?“ František Malý si utíral ruce do kusu hadru a vyšel z garáže směrem ke svému šéfovi a kamarádovi. I když je pravda, že Robert mu poslední dobou dost lezl na nervy a teď si ho docela rád vychutnával.

„Ne, proč by měli?“

A zase ten studený šéfovský tón. Poslední dobou je nějaký důležitý, pomyslel si František.

„Kvůli té kartářce. Vyslýchají prý kdekoho,“ pokračoval.

„No a co, jako?“ Robert stále nechápal. Nebo se tak aspoň tvářil.

„Prosím tě, nedělej, že nic nevíš. Mluví o tom už celá dědina. Dneska ráno našli kartářku mrtvou, prý ji někdo zabil.“

„Cože?“ Robert se tvářil tak upřímně nechápavě, že mu František jeho úžas věřil.

„Ty fakt nic nevíš? No, volala mi žena, Marta Podhorná s tím přišla na poštu. Jela do Chaloupek jako vždycky a před tím jejím barákem stálo plno policajtů a vyšetřovali to. Dost se jí prý vyptávali,“ dal se do vysvětlování. Jeho žena Alena seděla na poště u přepážky a on teď díky ní měl pocit, že má informace z první ruky. S jistým zadostiučiněním sledoval, jak se po tváři jeho šéfa míhá jeden výraz za druhým od údivu přes nevíru až k pořádnému leknutí.

Zdálo se, že Robert Soukup pro jednou pořádně znejistěl, a to Františkovi výrazně zlepšilo náladu. Uvědomil si, že ho vlastně rád nemá, dávno už to nejsou kamarádi, kteří spolu začínali. Teď je z Roberta šéf a on je jeho poskok. Uznával, že pan podnikatel si ještě občas sedne za volant a jede štreku jako ostatní, ale stávalo se to zřídka. Čím dál více se jejich světy vzdalovaly.

Robert pořád mluvil o krizi, chtěl po svých lidech stále více práce, ale platy nezvyšoval. Sám si jezdil v drahém autě, dělal si, co chtěl a kdy chtěl, sebe nijak neomezoval. Tak se to aspoň jevilo Františkovi.

„A proč by měli chtít mluvit zrovna se mnou?“ namítl Robert, ale znělo to celkem dost nejistě.

„Vždyť jsi přece včera večer řval na celou hospodu, že tu babu zabiješ, že ti zničila manželství a že je to strašná mrcha. Sám jsem to slyšel.“

„Ale vždyť jsem to nemyslel vážně, byl jsem jenom naštvaný. Tebe by to nevytočilo?“

„Tak naštvanej jsi teda byl fest,“ pokývl téměř uznale František a šéfovy rozpaky si vychutnával.

„A kdo to ještě slyšel?“

„Copak ty si to nepamatuješ?“

„Matně.“

Františkovi došlo, že Robert má asi pořádné alkoholové okno a rozhodl se, že ho šetřit nebude.

„No, slyšel to kde kdo. U Ťulpase bylo narváno. Tonda zapíjel kluka a navíc byly zvěřinový hody.“

„Jéžišikriste, to asi vypadá blbě.“

František pohlédl do šéfovy tváře, bylo vidět, že Robert má starosti a jemu to působilo škodolibou radost. Až se musel otočil, aby si uhlídal výraz tváře. Teď už proti němu nestojí takový frajer, najednou má strach, teď se zase jednou tváří jako kamarád, protože potřebuje podporu. Ale on není blázen, se šéfem si to přímo rozházet nechce, ovšem kdoví, kdo tu kartářku dostal. Nakonec, šéf bude možná podezřelý, motiv tedy měl a příležitost nejspíš taky. Nebylo by dobře, kdyby se s ním zas tak moc kamarádíčkoval. Nejlíp udělá, když si teď bude držet odstup.

„Tak určitě se to vysvětlí. Já myslím, že budou chtít alibi, prostě jim řekneš, kdes včera večer byl a bude to v suchu.“

Robert úplně ztuhl, když si uvědomil, že alibi nemá nebo o něm alespoň neví. Prostě měl okno, jaké za celý život nepamatuje. Sebral všechny síly a ovládl se. Ke všemu nepotřebuje, aby ho jeho řidič viděl bezradného a na dně. Beztak mu Franta v poslední době připadal urýpaný a nespokojený. Ale s tím se nedá nic dělat, může být rád, že udržel firmu a pro kluky práci. Ještě před dvěma roky bylo umění sehnat zkušeného řidiče, ale teď je situace úplně jiná.

Ovšem Franta se chová, jako by čekal, že si budou pořád rovni. Vůbec nemá tušení, jaké jsou to starosti, udržet firmu v chodu. Každý měsíc si nárokuje svoji výplatu a vůbec nemá tušení, jak to Robert zajistí. Platební kázeň zákazníků je mizerná, ale chlapi s výplatou nepočkají, úvěrové splátky také ne.

A teď ke všemu tohle. Ne, Franta nemusí vidět, že on má starosti, s tímto problémem mu beztak nepomůže. Představa policejního výslechu mu byla krajně nepříjemná. Na něco takového se určitě nikdo netěšil, ale on měl přímo pocit ohrožení. Výpadek paměti jim přiznat nemůže, tomu by nevěřili, okamžitě by ho začali podezřívat. Přemýšlel chvíli o falešném alibi, ale tímto způsobem svoji situaci řešit nechtěl. Komu by měl říct? Některá z jeho dočasných či občasných známostí by byla možná i ochotná, ale on by jí byl potom zavázaný, a to nechtěl. Nejlíp by udělal, kdyby zmizel.

Uvědomil si, že to je celkem reálné. Jedno auto mělo jet na Ukrajinu, žádný z jeho řidičů tam nejezdil rád, tak to může výjimečně vzít sám. Cesta tak na tři, čtyři dny. Při troše štěstí se vrátí a policie už bude mít vraha. A on se elegantně vyhne nepříjemnostem.

Ale co když nikoho nechytí nebo co když, ale ne, rychle tu myšlenku zaplašil. Sice si nepamatoval, co dělal, ale určitě nevraždil, nikomu by přece neublížil, on ne, přesvědčoval sám sebe. Řvát a dělat velká gesta, v tom se vyžíval, ale žádný násilník přece není.

XVIII.

Dveře jim otevřel vysoký pětatřicátník, vypadal na sportovce. V očích měl klidný, trochu vyčkávavý výraz, zjevně nic zlého netušil.

Pavlata s Klenským se legitimovali a on se zatvářil trochu nechápavě, co mu může chtít kriminálka. Gestem ruky je pozval dál a usadil je v obývacím pokoji. Bylo znát, že by rád věděl, proč za ním přišli, ale nezeptal se.

„Pane Horáku, musíme vám oznámit smutnou zprávu,“ začal Pavlata a cítil se nepříjemně. Jako většina jeho kolegů, i on tyhle chvíle upřímně nenáviděl.

„Vaši sestru dnes ráno našli mrtvou.“

Roman Horák na něho zíral a chvíli trvalo, než pochopil obsah sdělení. Vypadal, že se v něm všechno vzpírá, že odmítá uvěřit. Tohle znali, už mnohokrát viděli podobnou reakci na tragickou zprávu. Oba kriminalisté ho pozorně sledovali, zdálo se jim, že jeho překvapení je upřímné. Přesto se už setkali s výbornými herci, praxe je vedla k tomu, aby nikomu nevěřili a každého podezírali.

„Ale jak to? Co se jí stalo? Já jsem s ní ještě včera večer mluvil.“

„Viděl jste se s ní?“

Horák zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale volala mi, vrátila se k večeru z Německa.“ Připomněl si obsah rozhovoru, ale zatím si to nechával pro sebe. Regina měla strach a teď je mrtvá.

„Co se jí stalo?“ zeptal se znovu, ale už tušil odpověď. „Proč to vyšetřujete?“

„Vaši sestru někdo zavraždil a my chceme zjistit, kdo to byl,“ ozval se Klenský a tón jeho hlasu byl nezvykle uklidňující.

Přesto Roman Horák zalapal po dechu. Tušil, že to tak nějak bude, ale když ta slova slyšel vyřčená, jako by pravda dostala tvar. Bylo to podivné, neodvolatelné, definitivní a nepochopitelné.

„Ale to je přece… To je hrůza,“ dlaně si přitiskl k obličeji a zjevně se snažil ovládnout.

Pavlata s Klenským chvíli mlčeli, čekali, že se Horák trošku vzpamatuje a pak ho zahrnuli přívalem otázek. Kdy viděl sestru naposledy, s kým se stýkala, zda měla nějaké nepřátele, neshody. Chtěli vědět, jestli jí někdo nevyhrožoval nebo jestli se někoho nebála, prostě cokoliv.

Román jim odpovídal mechanicky, o žádných nepřátelích nevěděl, sestra si nikdy na nic nestěžovala, nikoho se nebála. Na to neměla povahu, uměla si prosadit svou a okolí jí většinou vycházelo vstříc nebo ji alespoň tolerovalo. Ona s každým nějak vyšla nebo si poradila. Je možné, že občas někoho naštvala, poslední dobou se handrkovala o zaplacení faktury za rekonstrukci domu s jedním stavařem, ale kvůli tomu se přece nevraždí.

Nechali to bez komentáře.

„A co její klienti?“

„Jé, tak těch měla mraky,“ mávl rukou Horák. „Nevěřím, že by jí ublížil někdo z nich. Lidi si k ní chodili pro radu a pomoc, někteří na ní byli časem úplně závislí.“

„Kdo třeba?“

„Tak já jsem ty lidi neznal, moc jsem se o to nestaral, to vím jen podle toho, co sama řekla. Víte, my jsme se o její práci zas tak moc nebavili, ona si od toho taky potřebovala odpočinout, když přijela.“

„Jezdila sem často? Znala se s někým i v okolí?“

Vysvětlil jim, že on a sestra tady trávívali v dětství prázdniny, žila tu jejich babička, po které Regina zdědila svoje nadání. Co tu bydlí on, jezdí za ním nepravidelně, ale v poslední době častěji. Většinou poseděli u jídla a pití, občas vyrazili na výšlap se psem, někdy i společnými známými. Taky u toho často býval švagr, tedy Reginin exmanžel. Ten sem jezdíval skoro každý víkend, mnohem častěji než ona.

„To je neobvyklé, ne?“

„Proč? S Václavem jsem vždycky vycházel dobře, i po tom jejich rozvodu. Občas mi tu s něčím pomůže, říká, že ho to baví a vyčistí si přitom hlavu. Mám ho rád, jako by to byl můj brácha.“

„A jak vycházeli ti dva spolu? Přece jenom, po rozvodu a potkávali se tu…“

Horák pokrčil rameny. Na tohle se těžko odpovídalo, nerozuměl jim ani on sám. Regina s Václavem byli jako kočka a pes, a přitom je to k sobě pořád táhlo. Téměř nepřetržitě se dohadovali, špičkovali, někdy to přispělo k pobavení ostatních, jindy bylo těm okolo spíš trapně. On sám byl přesvědčen, že jednomu na druhém pořád záleželo. Zdálo se, že nemůžou být spolu ani bez sebe. Tohle ale kriminalistům vysvětlit nedokázal.

„Tak to víte, někdy o sebe škrtli, ale celkem to bylo v pohodě,“ shrnul vše do poměrně obecné odpovědi.

„A Palla, jak ten se k ní choval?“

„Vy jako myslíte, že on… Ne, to je nesmysl. Navíc teď leží v nemocnici, prý ho někdo přepadl, to mi včera říkala ségra. Ten by jí ublížit nemohl.“

„Tak nemusel třeba on sám osobně,“ nakousl to téma znovu Klenský.

„Nesmysl. On ji pořád miloval, sice z ní někdy šílel, ale nemohl být bez ní.“

„Jak dlouho byli rozvedení?“

„Něco přes půl roku, nevím to úplně přesně.“

„Žádný z nich si nikoho nenašel?“ Romanovi ta otázka nebyla moc příjemná. Sestru i Václava měl rád a měl pochopení i pro jejich slabosti. Příčilo se mu, aby to rozebíral s policií.

„Tak svatí nebyli ani jeden, sice se milovali, o tom jsem přesvědčenej i přes ten jejich rozvod, ale taky občas jeden druhýmu zahnuli, i v dobách, kdy jim to jakž takž klapalo.“

Klenskému se mihlo po tváři lehké znechucení. On sám se rád bavil, uměl být společenský a jeho kolegové by žasli, jak dokáže rozproudit a udržet zábavu. Přesto, že příležitostí měl dost, byl věrný. Na nevěře jeho ženy ztroskotalo jejich manželství a on se s tím vyrovnával dlouho. Uzavřel se a nechtěl si nikoho pustit pod kůži. Nechápal lidi, kteří si můžou vzájemně tolik ubližovat, pak si to odpustí a ublíží si znovu.

„A něco vážnějšího?“

„Nevím. Václav asi ne. Nebo se mi s tím nesvěřil. Regina poslední dobou mluvila o nějakém Emilovi, byl o dost mladší než ona, ale podle všeho se do ní dost zamiloval. Sem ho ale nikdy nevzala, vlastně ho neznám.“

„A co nějakou důvěrnou kamarádku, měla někoho takového?“ Klenskému se při tomto dotazu vybavila bývalá žena, která jejich manželské problémy řešila důkladně a do detailu právě s kamarádkami, což jemu velmi vadilo. Míval pocit, že o svém vlastním životě ví méně než jakési jemu cizí ženské a trpěl pocitem, že je zrazený.

„Regina vždycky měla nějakou kamarádku, ale myslím, že se svěřovala jenom opatrně. Poslední dobou se hodně bavila s nějakou Martinou Vrtalovou, myslím, že učí na škole v Babčicích. Jednou ji přivezla i sem. Upřímně, moc jsem nechápal, jak si můžou rozumět, každá je úplně jiná,“ sklouzl do přítomného času Roman, nikdo ho neopravil.

Ještě ho požádali o identifikaci těla. Slíbil, ač velmi nerad, že to udělá. Domluvili se na zítřejší dopoledne.

XIX.

Nemocniční chodba byla sterilně čistá a působila chladně a neosobně. Štěpánovy kroky se tu rozléhaly a on měl nepříjemný pocit, že jeho přítomnost tady je rušivá a nežádoucí. Na recepci v hale se doptal, kde leží Václav Palla a teď mířil k jednotce intenzivní péče chirurgického oddělení.

Byl netrpělivý, ta nešťastná reportáž, která ho nebavila, byla najednou zapomenutá. Pár příběhů o kartářkách a jasnovidcích už nějak vytřepe z rukávu, nakonec trochu materiálu už posbíral. Teď ho zajímá Václav Palla a jeho příběh a hlavně jeho kontakty. To byl člověk, který ho mohl dovést k dalším jménům, ke skandálům a machinacím, jenom kdyby trochu chtěl. Štěpán si věřil, že ho přesvědčí, pokud k tomu dostane příležitost.

To jeho přepadení může mít ostatně politické nebo mafiánské pozadí a nakonec Palla třeba promluví právě proto, aby se za útok pomstil nebo si tak získal do budoucna ochranu. Informace, které se stanou veřejně známými, už pro něho nemusí být nebezpečné. Pokud útok na něho souvisí s nějakým skandálem, pak může odhalení v médiích paradoxně znamenat, že Pallu už nechají na pokoji. Nebo naopak, ale to ať si Palla posoudí sám. Je to hráč, který bude vědět, co a proč riskuje, Štěpán mu nic slibovat nebude.

Došel ke dveřím, které z chodby neměly kliku a on musel zazvonit. Tohle neměl rád, hlásit se do reproduktoru na zdi a vysvětlovat důvod své návštěvy. Vždycky spoléhal na osobní kontakt.

Měl štěstí, místo zvědavého dotazu rovnou zazněl bzučák a on bez váhání zatlačil do dveří. Vešel do tiché chodby s nablýskaným linoleem na podlaze a než se rozhlédl, vyšla z prosklené kukaně sestra s tázavým pohledem ve tváři.

„Dobrý den, já jsem přišel za panem Pallou, měl by tady ležet.“

„Jste příbuzný?“

„Ne, jenom známý,“ zalhal, nebyl ani to.

„Vezměte si návleky a plášť. Poprosím vás o občanku, musím si vás zapsat.“

Štěpán zpozorněl.

„To je poprvé, co po mně chce někdo při návštěvě ve špitále občanku.“

Sestra pokrčila rameny.

„To nařídila policie. Pana Pallu přivezli v bezvědomí a je podezření, že ho někdo přepadl, takže návštěvy se zapisují a hlídají. Nechám vás s ním o samotě, ale jenom pár minut, tohle je jipka,“ odvětila a vzala si občanku.

Štěpána napadlo, že to bezpečnostní opatření je pouze formální a vstoupil do dveří, které mu sestra označila pohybem ruky.

„Postel u okna,“ dodala ještě. „Pacient je stále v bezvědomí, takže si s ním nepopovídáte.“

Štěpán postál u lůžka nemocného a cítil se nepříjemně. V zádech ho pálil pohled sestry, která ze své kukaně viděla na všechny pacienty a nespustila z něj oči. Václav Palla ležel na zádech, hlavu měl v obvazech a obličej opuchlý se stopami modřin. Jednu ruku měl zafixovanou v sádře a na nohy pod pokrývkou Štěpán neviděl. Do pravé ruky měl pacient zavedenou kanylu a ze stojanu s kapačkou monotónně stékala jedna kapka po druhé jako slzy, nějaký životodárný roztok tiše vklouzával pacientovi do žil.

V rozpacích přejel dlaní po pokrývce a chtěl ji trochu urovnat, aby si nepřipadal tolik nepatřičně a rušivě. Okamžitě se jako duch zjevila za jeho zády sestra a ostře ho napomenula.

„Na nic nesahejte, prosím vás.“

„Promiňte, nevěděl jsem…“ blekotal a mířil ven z pokoje. Měl toho dost, tahle návštěva k ničemu nevedla.

Sestra ho doprovodila a převzala od něj plášť.

„Jak na tom je?“

„Informace o zdravotním stavu pacientů může podávat jenom lékař. A jenom příbuzným.“

To bude těžké, napadlo Štěpána, tady se toho moc nedozvím.

„Mně nejde o žádné podrobnosti. Jenom bych rád věděl, jestli se z toho, chudák, dostane, a kdy bych s ním mohl mluvit,“ zkusil to ještě.

„Jo, těch, co by s ním chtěli mluvit, těch by bylo.“

„Sestři, nebuďte zlá,“ zaškemral Štěpán a nasadil svůj osvědčený prosebný výraz. Kupodivu to zabralo.

„Tak neměla bych nic říkat, ale dostane se z toho, je mimo ohrožení života, Má otřes mozku a řadu zlomenin, natrženou slezinu a nějaká další vnitřní zranění. Je po operaci. Stav je pořád vážný, ale mírně se zlepšuje, a když nebudou komplikace, zvládne to. Teď je v umělém spánku, ale neřeknu vám, kdy ho začneme probouzet, to musí rozhodnout lékař.“

„Díky moc. Můžu si zavolat, jestli se něco změnilo?“

„Jasně, ale neslibuju vám, že se něco dozvíte.“

Ještě okomentoval, že pacienta hlídají jako státní poklad. Na to se sestra zasmála a řekla, že už se na Pallu ptalo víc lidí, policie si to hlídá a jeho tedy určitě čeká výslech. Zatvářil se otráveně, protože si myslel, že se to od něj očekává, ve skutečnosti s něčím takovým v podstatě počítal.

„Můžete mi říct, kdo to vyšetřuje?“

„Snad můžu, to mi nikdo nezakázal, mám na něho telefon, jestli máte zájem.“

Jméno kapitána Poláčka mu nic neříkalo, ale nemusí přece znát všechny policisty v zemi. Zkusí se tam zastavit a když bude mít štěstí, třeba se i něco dozví. Nakonec odcházel celkem spokojený, neočekával, že si s Pallou popovídá a i přes počáteční neochotu sestry se přece jen posunul někam dál. A to všechno cestou domů. Vidina civilizované Prahy ho smiřovala téměř se vším.

XX.

Na Zuzanu Soukupovou ta zpráva zapůsobila otřesně. Radši jsem jí neměla nic říkat, je tak přecitlivělá, pomyslela si její matka a šla do kuchyně uvařit kávu. Na tác nachystala pár větrníků a ananasových řezů. Sladké zbožňovala a odjakživa věřila, že je dobré na nervy. A to její dcera potřebuje, dát se do pořádku psychicky, na linii se může ohlížet, až se uzdraví.

Jana Musilová dnes jela do Jílové na posudkovou komisi a byla pořádně nervózní, slyšela o tolika případech, kdy lidem vzali invalidní důchod. Děsila se té představy. Do starobního důchodu jí ještě pěkných pár let chybí a práci by si asi žádnou nenašla, to mají dnes těžké i mladí a zdraví. Ale měla štěstí, komise její invaliditu uznala, a tak ze samé radosti vykoupila půl cukrárny. Udělají si se Zuzanou babské posezení.

Vystoupila u autobusu a stavila se v obchodě koupit čerstvou kávu, kdoví, jak vypadají dceřiny zásoby. Od prodavačky se dozvěděla o kartářčině vraždě, celé Babčice už o tom mluví. Lidi mají strach, takový klid tu byl, obzvlášť v Chaloupkách, vždyť je to takové zapadlé místo a žije tam jen pár lidí. A teď se tady vraždí. Vyslechla si podrobnosti a nestarala se, co je pravda a v čem spočívá přidaná hodnota lidských drbů. Spěchala za Zuzanou, nakonec, její dcera přece kartářku znala, tak to spolu můžou pořádně probrat, aspoň holka přijde na jiné myšlenky, i když je to tak hrozné téma.

Potřebovala by pořádně rozptýlit, celé dny je zavřená sama doma a Robert, ten se stará sám o sebe. Nevybrala si ta její holka dobře, a přitom to zpočátku vypadalo celkem nadějně. Měla by se co nejdřív rozvést a třeba časem dokáže začít znovu a s někým lepším.

Jana si povzdechla, pamatovala si, jak byla ráda, že se holka vdala, však už měla roky a byl nejvyšší čas, aby měla dítě. Koho by napadlo, že se to tak zvrtne, v dnešní době, kdy medicína dokáže i nemožné.

„Ale Zuzko, ty jsi jako křída, co ti je?“

„Nic mi není,“ odtušila dcera.

„Netušila jsem, že tě to tak vezme, ale stejně by ses to dozvěděla, je toho plná dědina.“

„V pořádku, mami, nic mi není.“

„Ale vždyť to přece vidím. Vezmi si aspoň zákusek,“ řekla Jana a posunula směrem k dceři talířek se sladkostmi. Zuzana na ně znechuceně pohlédla a zavrtěla hlavou.

„Díky, ale nemám chuť.“ Přála si, aby matka odešla a ona mohla v klidu zavolat Robertovi. Vybavila si tu včerejší hádku, jeho rozzuřený odchod. Pochybnosti se jí vkrádaly do duše a braly jí klid. Nechtěla to rozebírat s matkou, ale na druhou stranu potřebovala s někým mluvit.

„Včera jsme se s Robertem pohádali.“

Už zase? Janě ta uštěpačná poznámka málem uklouzla nahlas, ale ovládla se. Zetě moc ráda neměla. Nějaký čas jí trvalo, než si na něho zvykla, pak spolu vycházeli celkem přátelsky, ale teď mu vyčítá, že Zuzaně nedokáže pomoct, že od ní utíká. I když si uvědomovala, že to s dcerou v této době není moc jednoduché. Ale takové už je manželství. V dobrém i ve zlém, holka za to přece nemůže. Takovou hrůzu si prožila, vždyť je to na zbláznění.

„Mami, já se chci rozvést.“

Tak proto ta černá nálada, došlo Janě.

„No, holčičko, je to tvůj život, snad víš, co děláš,“ namítla jemně, ale v hlase měla pochybnost. Sama by si dceřin rozvod přála, ale nebyla si jistá, jestli je Zuzana skutečně rozhodnutá nebo jestli je to jenom momentální postoj po nějaké hádce.

„Ježiš, mami. Vždyť se to už nedá vydržet. Sedím tady sama celý dny, Robert furt někde lítá a mě si nevšímá.“

„No, to jo. Ale on má taky starosti, víš? Má na krku firmu.“

„Já vím, ale o mě se nestará ani trochu.“

To byla pravda, na to Jana nedokázala nic říct a sama mu to zazlívala.

„A má ženskou,“ dodala Zuzana téměř vítězoslavně. Tenhle argument matka prostě přijmout musí. Oni s tátou byli ukázková dvojice, jako ze staré školy. Ne že by se nikdy nepohádali, i problémy dříve měli, ale život je stmelil.

Jana odložila nedojedený větrník. Nebylo to pro ni zas takové překvapení. Robert byl pohledný, vtipný, společenský, určitě neměl nouzi o příležitosti. Ale vždycky měla pocit, že má aspoň trochu taktu a případné aférky zvládá tak, aby neublížily Zuzaně.

„Jak to víš? A je to vážné?“

„Tak vím to, no.“

„Počkej, tohle je vážné. Jde o to, jestli je to pravda a taky o to, jestli se to nedá nějak zvládnout. Kdyby se měli lidi rozvádět pro každou nevěru, prosím tě…“ chlácholila ji matka a pátravě ji přitom pozorovala.

Zuzana jí řekla o svých návštěvách u kartářky i o tom, že Robertovu nevěru jí odhalila právě ona. Najednou to jí samotné znělo podivně a přepjatě, ačkoli nepochybovala o tom, že je to pravda.

„No počkej, počkej, holčičko. Lidi sice říkají, že Regina byla dobrá, hodně jí věřili, a kde co se prý vyplnilo. Ale tohle je vážná věc a měla bys to mít ještě nějak podložené. Přece se nerozvedeš proto, že kartářka ti něco napovídala.“

„Mluvíš jako Robert,“ dotčeně vzdychla Zuzana.

„Tak to se ale nediv.“

„Víš co, mami, já jsem si jistá, že nějakou ženskou má. A včera na mě tak hrozně řval a vyhrožoval, že tu kartářku zabije, potom práskl dveřmi a byl pryč. A ty teď přijdeš s tím, že ona je fakt mrtvá.“ Zuzana propukla v hysterický pláč.

„Ježíši. A ty myslíš, že… Ale neblázni. Kde je teď Robert?“

Zuzana něco zamumlala do polštáře.

„Okamžitě přestaň brečet a teď hned mu zavolej.“

Matčina rezolutnost se neminula účinkem.

Zuzana se trochu sebrala, vysmrkala se a nahmatala mezi polštáři sedací soupravy mobil. Zmáčkla klávesu, pod kterou měla uložené Robertovo číslo a napjatě čekala „Nebere to.“

Matka s dcerou si vyměnily tázavý pohled plný nejistoty a strachu.

XXI.

Cesta z ranče u Litenčic trvala mnohem kratší dobu, než když jeli tam. Alespoň to tak Klenskému připadalo. Věděl, že je to jenom subjektivní pocit. Major Pavlata mrkl na hodinky.

„Za pět minut dvě, zvládli jsme to rychle.“

„Tak aby ta Vrtalová byla ještě v práci, u kantorů jeden nikdy neví.“

„Zkusíme to a uvidíme.“

Měli štěstí. Ředitelka jim Martinu Vrtalovou sehnala téměř okamžitě. Před chvílí jí skončilo vyučování a ona si ve sborovně dávala do tašky sešity, které chtěla brát domů. Kromě ní tady už nikdo jiný nebyl, tak se rozhodli, že zůstanou zde. Ředitelka se taktně vytratila, ale bylo zjevné, že tak činí nerada. Buď měla tendenci chránit svou mladou podřízenou, nebo byla prostě jenom zvědavá.

Klenskému se mihla hlavou představa ředitelky s uchem na dveřích nebo okem na klíčové dírce a málem vyprskl smíchy. Pavlata se po něm překvapeně podíval a on jenom omluvně pokrčil rameny.

„Slečno Vrtalová, potřebujeme s vámi mluvit,“ začal starší kriminalista trochu neohrabaně a nevěděl, jak jí má říct o smrti přítelkyně, zda být soucitný nebo spíše věcný. Dilema vyřešila za něj.

„Je to kvůli Regině, že jo? Tak je pravda, že ji zabili?“

„Ano, vyšetřujeme její vraždu. Dozvěděli jsme se, že jste byly kamarádky, tak nám třeba pomůžete. Potřebujeme o jejím životě zjistit co nejvíc. Jak jste se o její smrti dozvěděla?“

„Mluví o tom celá škola. Prý s tím přišla pošťačka. Můžete mi říct, co se stalo?“ Martina působila vyplašeně a neměla daleko k pláči.

Major Pavlata otcovsky přikývl.

„Ale nejdřív nám odpovězte na naše otázky. Možná víte něco důležitého, co nám vraha pomůže najít.“

Zavrtěla hlavou.

„Pochybuju. Vůbec mě nenapadá, kdo by to mohl udělat.“

„Byly jste dobré přítelkyně?“

Mechanicky přikývla a vlastněji ani nenapadlo, že to není pravda. Jistě, byla na Reginu naštvaná, ale taky ji moc obdivovala a teď, když je mrtvá, měla tendence si jejich kamarádství idealizovat. Taky si připadala poněkud dramaticky, jako někdo, komu by se mělo kondolovat.

„Jak dlouho jste se znaly?“

„Nevím přesně. Od té doby, co se sem přistěhovala, chodila jsem k ní na karty a docela rychle jsme se skamarádily.“

„Chodilo k ní hodně lidí?“ Odpověď znali, ale Pavlata chtěl Martinu udržet hovornou a klidnou, proto kladl v této fázi celkem neutrální otázky.

„Měla pořád plno. Ona byla dobrá.“

„Jak se pozná dobrá kartářka?“ neudržel se Klenský.

Martina sarkasmus jeho otázky nepostřehla.

„To prostě poznáte. Uhodla mi dost přesně věci z minula i ze současnosti, to pak uvěříte, že se trefí i do budoucnosti.“

„A trefila se?“

„Tak něco už vyšlo,“ odpověděla vyhýbavě.

„Jak moc jste spolu kamarádily?“ zeptal se Pavlata a vrátil výslech tam, kde ho chtěl mít.

„Tak normálně. Občas jsme se navštívily, někam si vyjely, mluvily jsme spolu,“ najednou nevěděla, jak by popsala ženské kamarádství.

„Svěřovaly jste se jedna druhé?“

Martina zaváhala, uvědomila si, že to byla hlavně ona, kdo potřeboval rozebírat své starosti.

„Tak trochu jo, když jsme to potřebovaly. Občas mi radila, když mě něco trápilo.“

„A co ona, taky jste jí radila nebo řekla vám něco o svých starostech?“ Pavlata položil otázku neutrálním tónem, ale bylo mu jasné, že vztah těch dvou přítelkyň byl nevyvážený.

„No, taky mi občas říkala, co ji trápí. Někdy o tom mluvila, ale někdy si věci nechávala pro sebe.“

„Měla nějaké nepřátele?“ zeptal se Klenský.

Pokrčila rameny.

„Já nevím o nikom. Podle mě s lidmi vycházela. Ona uměla mluvit s každým.“

„Dobře, ale někdo ji zabil. Neměla nějaké potíže, nenaznačila, že ji něco trápí nebo se třeba něčeho bojí? Co bývalý manžel, současný přítel nebo nějaké obchodní potíže?“

„S Václavem, jako s bývalým mužem, celkem vycházela. Občas se ještě hádali, ale nakonec se rozvedli v klidu, majetek si rozdělili v pohodě, kdyby se každý rozváděl jako oni, tak polovina advokátů nemá práci.“ Jasně, musí se prověřit i to rozvodové řízení Pallových, uložil si Pavlata do paměti. Podle Vrtalové to proběhlo v klidu, podle jiných to zase byl rozvod po italsku. Trpělivě naslouchal, co Martina povídá dál.

„A Emil, s tím chodila teď, tak ten se v ní úplně viděl. Neumím si představit, že by jí zkřivil vlas. Zbožňoval ji, i když byla starší než on.“

Na světě bylo už dost vražd, když se ten, kdo zbožňoval druhého, nedokázal smířit s realitou, pomyslel si Pavlata, ale nechal si tu myšlenku pro sebe.

„Můžete nám na něho dát kontakt?“

„Číslo nemám, ale Regina ho má uložené v mobilu. Vím, že pracuje jako ošetřovatel jedné staré paní, je dost bohatá, má obrovskou vilu v Olomouci a on u ní i bydlí,“ doplnila a nadiktovala jim jméno a ulici. Číslo domu neznala, ale nebude problém to zjistit.

„Kdy jste se s Reginou viděla naposledy?“

Padla otázka, která jí nebyla příjemná, to poznali. „Nebudu vám lhát,“ povzdechla si. „Byla jsem u ní včera k večeru. Zrovna se vrátila domů. Chvilku jsme si splkly, znáte to.“

Neznali, ale nechtěli ji přerušovat.

„Za chvilku jsem vypadla, byla dost unavená, ani kafe jsme si nedaly.“

„Jak dlouho jste tam tedy byla?“

„Nevím, tak sotva půl hodiny.“

„O čem jste mluvily?“

Nechtělo se jí odpovídat, narychlo vymýšlela výmluvu.

„Chtěly jsme si společně zajet nakoupit nějaké oblečení do Olympie nebo někam, tak jsem se s ní chtěla domluvit, jak se jí to bude hodit. A chtěla jsem si půjčit nějakou knížku, ale na to jsem pak stejně zapomněla.“

Zdálo se jim, že svědkyně je dost nervózní, ale nevěděli, na co by se jí ještě mohli zeptat. Něco si nechávala pro sebe nebo se možná něčeho bála. Proklepnou si ji, ale v tuhle chvíli s ní budou muset skončit.

Cvakla klika a někdo vešel.

„Jsem ráda, že to mám dnes za sebou,“ uslyšeli známý hlas.

„Dobrý den, paní Kovandová. Rád vás zase vidím. Chtěli jsme s vámi taky mluvit, můžem to vzít při jednom?“ zareagoval Pavlata a Marie si v duchu vynadala. Tohle kdyby věděla, nestrčí do sborovny nos. A ještě se jí povede takové entrée. Ale copak mohla tušit, že ve sborovně nebudou její nové kolegyně, ale policie? Teď bude celá škola dumat, odkud se ona s těmi kriminalisty zná.

„No když musíte, tak musíte,“ odpověděla trochu strojeně v duchu profláknuté televizní reklamy.

„Nejsme tady z plezíru,“ namítl Klenský. Tahle ženská ho vždycky znervózňovala Bylo na ní něco, co mu bralo sebejistotu, a navíc se jim už párkrát s úspěchem pletla do vyšetřování. Iniciativní amatéry neměl rád, Marie ho dráždila, ale zlobit se na ni nedokázal.

„Promiňte. Samozřejmě. Ta kartářka. Už asi víte, že jsem u ní byla.“

„Jo, víme,“ potvrdil kývnutím hlavy a trochu povytáhl obočí a semkl rty, aby jí naznačil, že má zatím mlčet.

Martina Vrtalová se po nové kolegyni zvědavě podívala, ale to už ji Pavlata šikovně strkal ke dveřím.

„Děkujeme, možná se vám ještě ozveme, ale pro dnešek vás už nebudeme zdržovat.“

„Tak co nám povíte?“ Zavřel dveře a obrátil se k Marii.

„Nevím, co bych vám měla říct. Byla jsem u ní jenom jednou na kartách, asi před měsícem, nijak blíž jsem ji neznala.“

„Jo, našli jsme vás v jejím diáři. Netušil jsem, že chodíte po kartářkách,“ rýpl si Klenský.

Marie se ohradila.

„Nechodím po kartářkách. Byla jsem jenom jednou tady u téhle a jako na potvoru to ještě mám vysvětlovat policii.“ Proč ji ten chlap tak rozčiluje? Co to na něm je, že má pocit, jako by se měla kvůli něčemu obhajovat? Proč mu vůbec něco povídá, vždyť neudělala nic špatného a jemu není nic do toho, jestli chodí od jedné vědmy ke druhé neboje tvrdá racionalistka.

„Jak jste se k ní dostala?“ Pavlata užasle sledoval to rychlé kočkování a touhle otázkou chtěl zase získat kontrolu nad věcí.

„Doporučila mi ji kamarádka z Prahy,“ odvětila už klidně.

„Ona se s ní zná osobně? Má to sem trochu z ruky, ne?“

Tak to je skvělé, Líba bude nadšená, až ji přijde vyslýchat policie. Ačkoliv, o kamarádku se bát nemusí, ta zvládne s převahou i policejního prezidenta.

„Myslím, že ne, taky na ni dostala doporučení, ono se to tak šíří mezi lidma. Byla u mě na návštěvě a při té příležitosti nás obě k ní objednala. Nechtěla tam jít sama,“ dodala, jako by chtěla zdůvodnit svou účast na tomto podniku. Klenskému mírně cukl koutek úst a ona si toho všimla. Dostala zlost sama na sebe, že se pořád za cosi ospravedlňuje.

„A jak to přijde, že se tu motá ten váš novinář?“

„Není to můj novinář. Prostě tu je a sám vám musí vysvětlit proč, já ho nezpovídám. Mně řekl, že dělá reportáž o kartářkách, upřímně, nevěděla jsem, jestli mu mám věřit. Ale asi nekecal, když ji našel.“

„Takže už víte, že ji našel on.“

Že si radši neukousla jazyk, takhle hloupě se podřekne, to z toho, jak je nervózní.

„Jo, volal mi to. Chtěl vědět, jestli jsem ji neznala, tak jsem mu řekla, že ne.“

Oba se na ni pátravě dívali, Doufali, že se jim žádný z těch dvou nebude plést pod ruce, ale věděli, že jim to nemůžou zakázat.

„Byl bych rád, kdybyste zůstala tentokrát stranou, tohle není pro amatéry,“ přece jen podotkl major Pavlata.

„Ale já přece nic nedělám, jenom jsem u ní jednou byla na kartách.“

„Tak se toho držte a pro žádného novináře nic nezjišťujte, prostě to nechte být. Tohle není žádný britský krimiseriál, ale tvrdá realita. Nevíte, o co zakopnete, tak ať někdo nerozbije hlavu ještě vám,“ varoval ji Klenský, a než mu stihla odpovědět, zeptal se jí Pavlata, jestli si přece jenom nevybaví něco, co by jim mohlo pomoct.

„Nevím o ní nic osobního. Byla příjemná, taktní, výklad byl zajímavý a působivý. Chápu, že byla pro tolik lidí přesvědčivá.“

„Copak vám vyložila?“ neudržel se Klenský a Pavlata po něm loupl očima.

„To si nechám pro sebe, i kdybyste se na hlavu stavěli,“ odpověděla Marie s mírně jízlivým úsměvem a vybavil se jí při tom celý ten výklad. Přeběhl jí mráz po zádech, ale nebylo to nepříjemné.

XXII.

„Teda já nevím, jak ty, ale já bych se někde najedl,“ navrhl Klenský, když vyšli ze školy.

Major Pavlata si uvědomil, že doba oběda už dávno minula a on naposledy snídal. Pocítil hlad i výčitky svědomí kvůli svému zdraví. Poměrně dlouho měl žaludeční vředy, dost ho trápily, i když letos na jaře měl oproti svému očekávání celkem klid.

„Najdeme hospodu,“ souhlasil.

Za chvilku seděli v restauraci Na rozcestí, které tu místní neřekli jinak než U Ťulpase, což oni dosud nevěděli.

V lokále byl klid, hlavní nápor zažívá venkovská hospoda večer. Hotová jídla neměli, ale servírka jim nabídla, že můžou mít minutku, když chvilku vydrží, a podala jim jídelní lístek. Nebyli nadšení, oba měli rádi spíš klasická jídla jako guláš nebo zelí, která v hospodách bývala často chutná. A navíc neměli čas.

„Když my dost spěcháme,“ namítl chabě Pavlata.

„Ale to bude za chvilku, stejně je tu teď prázdno,“ slibovala a oni měli hlad.

Nakonec si dali vepřové plátky s hranolky a zeleninovou oblohou, nic od toho nečekali. Na pití si dali oba minerálku, přestože Pavlata zápasil s chutí na pivo. Dnes řídil Klenský, takže by to tak nevadilo, ale nestál o to, aby místní drbali o tom, že kriminalisté ve službě pijí. Tak se naléval vodou a zachmuřeně pozoroval plátek citronu ve sklenici.

„Vyšetřujete tu vraždu, že jo?“ zeptala se servírka naoko ledabyle.

„To je na nás tak vidět, že jsme policajti?“ odpověděl Klenský a ona se na něho koketně zašklebila.

„To víte, hospodská má mít čuch na lidi. A o tomhle se tu mluví pomalu celej den, není to těžký uhádnout,“ pohrávala si s utěrkou a snažila se udržet hovor.

„No, tak jo, no,“ odvětil neurčitě, zatímco major Pavlata mlčel a celkem pobaveně tu scénku sledoval.

„A už něco víte?“ Servírka se pořád mile usmívala a natáhla se, aby upravila vázičku se zaprášenou umělou květinou a předvedla přitom svůj dekolt. Pavlatovi to připadalo dost laciné a cítil se jako ve špatné veselohře hrané ochotníky.

Klenský se tvářil, jako by si ničeho nevšiml, a major, který ho už celkem dobře znal, vytušil, že se stáhl. Prostě se nechtěl nechat vmanévrovat do téhle hry.

„Vyšetřujeme to a jistě chápete, že o tom nemůžeme jen tak mluvit,“ zasáhl a vysvobodil mladšího kolegu. Servírka byla teď nucena zaměřit svou pozornost na něj a usmívala se už o něco méně.

„A co vy, slečno nebo paní, znala jste tu kartářku?“

„Trochu jo,“ připustila a rozpačitě se rozhlédla po lokále, jestli ji nikdo neslyší.

„Tak se na chvilku posaďte.“

„No, párkrát jsem u ní byla. To víte, byla jsem zvědavá. Musím říct, že na mě udělala celkem dojem. Ale po druhé nebo třetí návštěvě se mi zdálo, že se snaží trochu mnou manipulovat. Jako říkat mi, co mám dělat, s kým se stýkat a tak. Těžko to soudit, fakt je, že třeba úplně přesně odhadla, že ten můj šíleně žárlí,“ pokračovala a už zase pokukovala po Klenském.

Asi má proč, pomysleli si oba nezávisle na sobě, kapitán mlčel a Pavlata se ptal dál.

„Tak to jste ji poznala i trochu osobně, když jste k ní chodila tak často, že?“

„Ale ani ne, byla jsem tam jen párkrát, to spíš poznala ona mě. Držela si odstup a o sobě nemluvila. Proč taky, žejo?“

„Jo, to je fakt. A co lidi, jak ji tu přijali?“

„Tak porůznu. To víte, byla cizí, na zdejší poměry celkem bohatá, nezávislá. Sama ženská, usadila se skoro na samotě, nákladně opravila barák, to kdekomu vrtalo hlavou, jasně, že byly drby.“

„Tak povídejte, jaké například?“

„Ale tak, říkalo se, že je na prachy. Brala si pětistovku za jedno sezení, to trvá tak půl až tři čtvrtě hodiny a pro zdejší lidi je to moc. A přitom dlužila stavební firmě. Taky o ní říkali, že je na chlapy, ale dává si pozor, aby nelovila v místních vodách. Prý jezdila do Olomouce nebo do Brna a po barech je balila. Narazila si nějakého mladého borce, prý sem za ní občas jezdí. Víc nevím.“

I tak toho bylo dost, obrázek se zvolna skládal, možných motivů přibývalo. Že by loupežná vražda? Fakta, která by se dala ověřit, jim ale servírka neposkytla.

„A nepřátele neměla? Nenaštval se na ni někdo?“

„Znáte to, lidem se nezavděčíte. Chlapi ji moc nemuseli, sice k ní taky někteří chodili, ale většinu její klientely tvořily ženské. A když jde baba ke kartářce, tak většinou proto, že má problém s tím svým. A proto ji chlapi moc nemuseli. Zrovna včera tu byla parádní scéna. Však byste se to dozvěděli i od jinejch, tak vám to řeknu. Robert Soukup se tu pěkně nametl a řval, že mu rozvrátila manželství a nasadila jeho ženě do hlavy rozvod. Teda u nich to neklape už nějaký čas a on se honí za každou sukní, ale svoje chyby vidět nechce. Hulákal, že ji zabije, chlapi ho museli uklidňovat.“

„Tak to je zajímavý, můžete nám říct, kdo všechno u té scény byl?“

„Celá hospoda. Ale řeknu vám, s kým chlastal nejvíc.“

A nahlásila jim jména Robertových spolustolovníků. Ještě dodala prosbu, aby neříkali, že to mají od ní, hospodská by neměla práskat svoje hosty.

To jí slíbili a vzápětí už se ozval z kuchyně kuchař a ona jim přinesla talíře s jídlem. Přestože nečekali žádný zázrak, celkem si pochutnali a oběma stoupla nálada.

XXIII.

Kancelář Stanislava Bartoně působila jako oáza klidu. Hluk ze dvora, kde pár chlapů skládalo nějaký materiál, sem doléhal jen tlumeně. Na širokých parapetech bujela džungle, stálo tam plno kytek v květináčích a zjevně se jim dobře dařilo. Místnosti vévodilo obrovské akvárium, v něm poklidně plavalo plno pestrých rybek a po skle se šinul vodní šnek.

„Nádhera,“ vydechl Pavlata a nemohl se vynadívat. Sám se v mládí akvaristice nějaký čas věnoval, ale párkrát se stěhoval, v malém bytě nebylo dost místa, tak toho nakonec nechal.

Stanislav Bartoň se pyšně usmál, byla to jeho chlouba.

„Jo, to mě uklidňuje. Někdy, když už jsem ze všeho na infarkt, si tady sednu a hledím na ryby, čas utíká a mně je dobře.“

„Chápu.“

„Skvělá terapie, můžu doporučit.“

„Vím, o čem mluvíte, sám jsem kdysi… Ale kvůli tomu jsme nepřišli,“ převedl major řeč k účelu jejich návštěvy.

„No, to asi ne. Tak s čím vám můžu pomoct?“ Bartoň se tvářil klidně, buď měl opravdu čisté svědomí, nebo dokázal své napětí krotit.

„Přišli jsme kvůli Regině Pallové.“

„To nechápu, vždyť my jsme to trestní oznámení ještě nepodali. Právník to teprve připravuje.“

Taková rekce je překvapila.

„Promiňte, o čem mluvíte?“

„No přece jste tu kvůli tomu, ne? Totiž… Ona mi dluží dost peněz a já to prostě nemůžu jen tak přejít. Dal jsem to advokátovi, aby podal žalobu. Říkal mi, že to vypadá, že od samého začátku ta ženská neměla v úmyslu mi zaplatit celou sjednanou cenu a doporučil mi podat na ni trestní oznámení. Mám s ním schůzku zítra.“

„Tak to oznámení už ani nepodávejte. Regina Pallová je mrtvá, vyšetřujeme její vraždu.“

Bartoně ta zpráva omráčila.

„Vraždu? To mi neříkejte.“

„Je to tak. Můžete nám o tom vašem sporu říct něco bližšího?“

Stavitel těkal očima z jednoho na druhého a docházelo mu, co návštěva policistů znamená.

„Vy si myslíte, že já…?“

„Nemyslíme si nic. Ale musíme prověřit všechno,“, ozval se Klenský. Už měl všeho dost, na jeho vkus chodili příliš dlouho kolem horké kaše.

„Tak pánové, já jsem neměl důvod ji zabíjet. Mně dlužila prachy, kdo mi teď co dá?“

„Kolik to dělá?“

„Čtyři statisíc. Není to málo, ale nepoloží mě to. Rozhodně nemám v úmyslu nechat to plavat. Na tom baráku jsme odvedli parádní práci, všechno je úplně bezchybné.“

„Jak se k tomu dluhu stavěla?“

Bartoně majorova otázka rozčilila.

„No to je právě to. Kdyby řekla, že nemá prachy, tak jsem jí prostě počkal. Co jiného by mi taky zbývalo, že jo? Dohodl bych se s ní na splátkách a doufal, že to z ní časem vydoluju. To se občas u někoho stane. Každej by chtěl barák, na začátku jsou všichni hogo fogo, ale když dojde na placení…“ mávl zhnuseně rukou.

„Jenomže ona mi tvrdila, že rekonstrukce je nekvalitní a pořád si vymýšlela nějaké vady, žádné tam nebyly. To mě teda urazilo.“

„A co jste s tím dělal?“

Stanislav Bartoň se zhluboka nadechl a popsal jim, jak s Reginou zkoušel jednat, nikam to nevedlo, tak jí jeho právník napsal upomínku, ale to už si žádné iluze nedělal. Chystali se na soud, jak už říkal, bude to stát fůru času a peněz. Ale nezabil ji, jestli si snad myslí něco takového. To už by na ty peníze mohl zapomenout. Živá Regina mu zaplatit mohla, dokonce by časem i musela. Měla majetek, který by exekutor klidně obstavil a prodal. On by své nakonec dostal. Ovšem teď?

Oba mu celkem věřili. Neměl motiv k vraždě, leda snad že by to byla výstraha pro jeho další dlužníky, ale ta úvaha byla hodně divoká. Přesto ho úplně ze zřetele pustit nemohli.

„Kde jste byl včera večer?“.

„V autě. Vraceli jsme se s manželkou ze Slovenska, byli jsme navštívit její rodiče. Žijí až u Prešova, domů jsme dojeli chvilku před půlnocí.“

XXIV.

Marie dojela domů a měla všeho dost. Učení jí dalo docela zabrat, zvládla to, ale po letech měla trému a už zapomněla, jak moc pozornosti musí věnovat třídě plné neposedných dětí. A do toho se seznamovala s novými lidmi, kolegové a kolegyně se jí zdáli celkem sympatičtí, ale hlavu si s tím příliš nelámala. Nastoupila jen na krátký čas. Přežije to.

Z hlavy jí nešla ta zpráva o vraždě. Byla ráda, že je doma a může na celou věc myslet nerušeně. Vzpomínala na svou návštěvu u kartářky. Regina se chovala mile, ale trochu odtažitě, udržovala si profesionální odstup. Nechala Marii, aby si zamíchala karty a levou rukou vytáhla požadovaný počet listů, které podala kartářce a ta je skládala do určitého obrazce.

Jak potom rozložení karet studovala, její tvář se proměňovala a ona se nechala vtáhnout do příběhu osoby, která seděla proti ní. Poznala, že se Marie přestěhovala z velkého města do domku, který zdědila po někom blízkém a na který má hezké vzpomínky z dětství. Celkem přesně popsala okolnosti jejího rozvodu. Marii až zamrazilo a v té chvíli si pomyslela, jestli svou zvědavostí nepokouší osud. Regina tehdy vycítila její zaváhání.

„Nebojte se, karty nelžou a je dobře, když člověk ví, co je před ním. Můžete se připravit a taky můžete svůj osud ovlivnit, víte, s čím se musíte poprat.“

„Takže nic není dané?“

„Na to vám odpoví každý jinak. Já věřím, že každý má svůj osud předem daný a je v jeho rukou, co s ním nakonec udělá. Osud podle mě tvoří tendence, možnosti‘ a příležitosti, ale taky i hrozby. Nic však není úplně neodvratné.“

Marii se při těchto slovech vybavila třetí sudička v pohádkách a trošku uklidněná naslouchala dál. Dozvěděla se o svých možných zdravotních potížích, měla si dát pozor hlavně na krční páteř a na žaludek, měla trochu upravit svoji životosprávu. Zajímavé to bylo ve vztazích. Regina poměrně přesně vystihla jejího bývalého manžela a také Jiřího a jejich vztah. Varovala ji, že ustrnuli na mrtvém bodě, nikam nepostupují, a to může vést ke konci.

Marii to zprvu téměř popudilo a byla by měla tendenci jí odporovat, ale poslouchala výklad dál a musela jí dát za pravdu. Byla se svým vztahem spokojená, přesto v ní podvědomě klíčil neklid a obavy, co bude dál? Ani jeden z nich se nevzdal svého životního stylu a nebyl ochoten se přestěhovat ke druhému. Vlastně byli jeden v životě druhého hostem. A kartářka to vystihla.

„Dejte si pozor, ten vztah může vyprchat. Máte se rádi, ale je to vlažné, zatím vám to tak vyhovuje, ale ztrácíte zájem jeden o druhého. Sice na vás trochu žárlí, někdy i dost, ale nic nedělá pro to, aby se vztah rozvinul,“ ťala Regina do Jiřího a Marie se téměř postavila na jeho obranu. Kartářka jí však k tomu neposkytla čas a pokračovala.

„Ale vy tady máte ještě jednoho muže. Potkáte ho už brzy, bude úplně jiný než vy. Možná bude mít uniformu, nemusí to být v pravém slova smyslu. Bude o vás hodně stát a vy se budete mezi nimi rozhodovat.“

„No tohle, nevím, jestli o to stojím,“ opáčila Marie, předem zneklidněná hrozící citovou krizí. Regina se jenom usmála a perfektním nehtem poklepala na kartu.

„Je to tady.“

„A pro koho se rozhodnu, to tam nevidíte?“

„Chtěla byste si to usnadnit, co? Rozhodovat se budete muset sama. Ale vidím tady, že budete šťastná.“

Nakonec jí ještě doporučila, aby vyhnala Jiřího k lékaři, mohl by mít problém se srdcem.

Teď seděla a vzpomínala, najednou jí bylo kartářky lidsky líto. Dosud tu zprávu o její smrti vnímala jako trochu neosobní senzaci, ale paměť jí vrátila Reginu s jejím temperamentem a silou osobnosti a Marie tušila, že ať byla, jaká chtěla, na světě po ní zůstane nezaplněná díra. Mnoha lidem bude chybět.

Letmo jí hlavou proběhla otázka, jestli si kartářka své věštby nezaznamenávala, třeba jen z profesních důvodů. Zadoufala, že ne. Neslyšela, že by to kartářky dělaly a navíc krátce po ní brala další zákaznici, míjely se v brance. Nápad, že by si Regina výklad nahrávala, zavrhla, důležité bylo rozložení karet a jejich jednotlivý význam, ale to by z audiozáznamu nebylo zřetelné a kamera tam snad nebyla. Otřásla se a při představě, že by policie někde objevila zaznamenaný její výklad, se jí udělalo mdlo.

Sáhla po telefonu a vytočila číslo své kamarádky Líby, to byl osvědčený lék na špatnou náladu. Beztak s ní musela mluvit co nejdřív, chtěla ji připravit na možnou policejní návštěvu, bylo slušné kamarádku varovat.

Během chvilky slyšela její hlas a všechno se jí zdálo být v pořádku. Obecně se tolik vyzvedává chlapské přátelství, ale holčičí kamarádství, když je upřímné, je k nezaplacení.

Bez okolků informovala Líbu o Reginině vraždě i o tom, že o ní mluvila s policií. Trochu se obávala, že jí to kamarádka vytkne, ale ta to velkoryse přešla. Místo toho tahala z Marie co nejvíc podrobností, užaslá tou zprávou.

„Poslyš, jak ty jsi k ní vlastně přišla?“ zeptala se Marie.

„Pár známých u ní bylo a chválili ji. Člověče, někdy mám pocit, že je v módě, aby každý měl svoji kartářku. Regina to nadání prý zdědila po babičce.“

„Neříkej,“ plácla Marie jenom proto, aby ji povzbudila ve vyprávění.

„Její babička pocházela až někde od maďarských hranic a měla snad i nějaké balkánské předky. Nic bližšího nevím. Vdala se a usadila se někde u Litenčic na statku, je tam chudý kraj a oni se dost nadřeli, aby se drželi nad vodou. Ta babička se taky jmenovala Regina a prý byla vyhlášená nejen jako vědma, ale i jako bylinářka a léčitelka.“

„Ono to jde asi jedno s druhým, ve středověku by ji nejspíš upálili. Jak to všechno víš?“

„Mám jednu klientku, učíme ji francouzštinu, chodí k nám spíš proto, aby se nenudila. Má prachů, že dělat nemusí.“

Marii se vybavila stará paní Janatová, která na tom byla podobně, jenomže už byla stará a téměř nemohoucí a Marie k ní nedávno začala docházet, aby si její klientka mohla pokonverzovat v angličtině. Byla to zvláštní zakázka, kterou jí dohodil Jiří a teď užasle zjišťovala, že něco takového není úplně ojedinělé. Nechala si to pro sebe a poslouchala, co jí říká kamarádka.

„Aby se nenudila, tak jezdí po celé republice od jedné kartářky ke druhé. Zajímá se o ezoteriku obecně, je trochu praštěná, ale neškodná. Náhodou ji mám docela ráda.“

Marie tomu věřila beze zbytku. Líba se ráda obklopovala lidmi, kteří se trošku vymykali a byli v něčem jiní.

„Ona zná kdekoho a taky o těch lidech dost ví. Reginy si hodně vážila, i když říkala, že v poslední době se svým nadáním nezachází s pokorou.“

„Co tím myslela?“ zeptala se Marie.

„Já ti nevím, nerozebíraly jsme to. Ale můžu se zeptat, máme dnes k večeru hodinu a ona si potom ráda pokecá. Navíc jí o Regině budu muset říct. Já ji trochu vyzpovídám a pak ti zavolám.“

Chvilku se bavily o všem možném a taky trošku pomlouvaly Štěpána, pak se rozloučily.

XXV.

Den byl dlouhý a nabitý událostmi a ještě neskončil. Major Pavlata cítil, že už ho takové pracovní nasazení zmáhá. Před lety by dokázal třeba dvě noci nespat, jenom aby se hon na pachatele nezastavil.

S přibývajícími roky přišlo zklidnění a on pochopil, že všechno musí jít svým tempem, práci je třeba si zorganizovat, i když v průběhu vyšetřování je to těžké. Musí však také regenerovat síly.

Svolal na pozdní odpoledne poradu a probíral s kolegy všechno, co už o případu věděli. On a kapitán Klenský informovali o provedených výsleších. Šéf techniků Randák se věnoval hodnocení místa činu. Daktyloskopických a jiných stop bylo mnoho a potrvá dlouho než se všechny vyhodnotí. V místnosti, kde kartářka zemřela, se pravidelně uklízelo, ale také tam chodilo mnoho návštěvníků, těžko říct, jestli ty stopy vůbec k něčemu budou. Pokud jde o popelník, vrah nejspíš použil rukavice nebo vražednou zbraň uchopil například přes kapesník.

Klenského to zaujalo.

„Takže to nakonec nemusí být výsledek impulsivního jednání.“

„Těžko říct, to se ještě uvidí.“ Konstatoval Pavlata a gestem vyzval Randáka, aby pokračoval.

„Ještě je tady tohle. Našli jsme to v popelnici,“ a podal jim fotokopii anonymního dopisu, z níž bylo zřejmé, že originál byl roztrhaný na nestejné poměrně malé kousky.

„Originál se ještě zkoumá. Vypadá to, že ji to pořádně naštvalo. V popelnici jiný papír nebyl, v komoře měla bednu na staré noviny a tak. Vypadá to, že třídila odpad a do popelnice vyhazovala jenom to, co se nerecykluje, obsah by tomu odpovídal. To se na vesnici moc nevidí. Asi nesnesla, aby ten papír měla doma, třebaže vyhozený mezi starými novinami.“

Randák málokdy spekuloval o chování pachatele nebo oběti, ale tato jeho konstrukce byla logická a všichni ji přijali jako pravděpodobnou.

„Tak, teď víme, že jí někdo vyhrožoval, ale byl to vrah? Asi nebyla zas tak moc oblíbená, jak nám všichni tvrdili,“ konstatoval Pavlata. „Obálka se nenašla?“

Randák jenom zavrtěl hlavou.

„Musíme znovu vyslechnout pošťačku a tu sousedku, zjistit, kdy tam byli ti chalupáři naposled, jestli někdo něco neviděl. Ten dopis mohl přijít už před pár dny, byla týden v Německu, jak nám řekl ten její bratr. Klidně se jí to mohlo celou dobu válet ve schránce. Taky to nemuselo přijít poštou, třeba to anonym přinesl osobně,“ rozvíjel Pavlata svoji úvahu dál a vzrušení z nového faktu zaplašilo jeho únavu.

„Ale proč se s tím někdo tak pracně lepil? Dneska se kdeco tiskne na počítači, skoro se to nedá identifikovat,“ namítl Klenský.

„Tak třeba anonym neměl tu možnost, i když dnes má počítač s tiskárnou kdekdo. Snad s výjimkou některých důchodců. Nebo v tom byl nějaký záměr,“ spekulovala Monika Skřivánková.

„Fajn, a co máš ty?“

„Proklepla jsem tu Reginu. Jako kartářka byla vážně vyhlášená a taky dost obchodně zdatná. Nevěřili byste, co je na internetu odkazů na různé věštce a jasnovidce, jsou tam i on-line věštírny, je to opravdový byznys. Taky jsem našla nějaká diskusní fóra, tam se o ní píše, většinou ji lidi doporučují. Ale našla j sem tam dva nebo tři příspěvky, které nebyly tak jednoznačné, napadali ji, že je drahá, tajnůstkářská a intrikánská. Těžko říct, jestli je to opodstatněné. Taky měla obchodní podíl v eseróčku, patřila jí půlka a druhá jejímu bratrovi. Měli firmu Esotera, s. r. o., ta se teprve rozjížděla. Chtěli pořádat nějaké astrovíkendy, kurzy tarotu a podobně.“

„Dobrý, a co ten její bývalý manžel, o tom nic nevíme?“

„Něco jsem zjistila, ale moc toho zatím není. Snažil se, motal se kolem vlivných lidí, dalo by se říct, že je to lobbysta. V poslední době se podle všeho dostal do blízkosti Ivana Fábery, toho zbrojaře. Jeho přepadení řeší hradecká kriminálka, už jsem mluvila s kapitánem Poláčkem, pošlou nám nějaké materiály, ale zdá se, že zatím tápou. Palla ještě nepromluvil, udržují ho v umělém spánku a zítra snad doktor řekne, kdy ho začnou probouzet. Je otázka, co si vůbec bude pamatovat. Našli ho na parkovišti vedle jeho auta, svědci žádní.“

„Hm, to skoro vypadá jako nějaká práce na objednávku,“ podotkl Klenský.

„A co ty karty, co ležely pod tělem? Podívejte se na ně.“

Pavlata položil na stůl sérii barevných fotek, které mu mezitím technici udělali. Všichni na ně hleděli a nikdo nebyl schopen nic říct, s něčím takovým se dosud nesetkali. Nakonec si Monika přitáhla jednu z fotek k sobě.

„Já se na to mrknu. V nejhorším oběhnu pár kartářek,“ řekla s nadsázkou a nechala si pro sebe, že se o věci poradí s kamarádkou, která se tarotovým kartám věnuje, i když lidem nevěští.

„A co ten mobil?“ Pavlata pokynul směrem k Randákovi.

„Rozchodili jsme to, byla to hračka. Tady máš čísla z paměti. Tyhle měla uložené jako zrychlenou volbu, takže to byli nějací blízcí lidé nebo prostě čísla, kam volala často. Tady jsou volaná čísla, tady přijaté hovory, jak byly v paměti telefonu, tady odeslané a přijaté esemesky,“ přisunul k Pavlasovi kupku papírů, ze zkušenosti věděl, že tenhle policajt jim pořád dává přednost před obrazovkou počítače.

„Skvělý,“ odtušil major a znělo to rezignovaně. Chvíli si to prohlížel a zaregistroval, že osudného večera Regina zkoušela volat Emilovi, ale byl nedostupný. A o něco později se pro změnu nedovolal on jí.

Nakonec přišel na řadu Reginin diář, budou muset vyslechnout kupu lidí a rozhodli se požádat o výpomoc kolegy z Jílové. Oni sami se od zítřka přesunou k nim do zapůjčené kanceláře.

XXVI.

Čas se zastavil a nic nebylo důležité. Roman seděl a tupě zíral před sebe, zcela ohromen a neschopen vstřebat tu zprávu. Regina byla mrtvá, řekli. Nemohl tomu uvěřit, přestože někde v hloubi duše cítil, že je to pravda.

Kousek jeho nitra umřel s ní a on věděl, že už nic nebude jako dřív. Jistě, má svůj vlastní život, ženu, se kterou si rozumí, dvě studující a hodné děti, tenhle dům, který zdědil. Přesto sestřina smrt všechno mění, ta bolest, tupá a zdrcující, ta snad nikdy nepřejde, s tou se musí naučit žít. Všechno ztěžklo, svět se mu ve vteřině stal velikým břemenem.

To, že je Regina po smrti, je samo o sobě zlé, ale vražda, to se snad ani nedá přijmout. Romana zaplavil pocit absolutního selhání. Vždyť včera večer mu volala, byla dost rozrušená a on měl poznat, že má strach. Teď, zpětně, mu její telefonát připadal jako volání o pomoc.

Regina měla strach a měla pro to pádný důvod. Samotná ženská v prázdném baráku odlehlém od ostatních stavení, vždyť byla tak zranitelná, snadný terč. Měl ji donutit, aby se hned sebrala a přijela k nim nebo on sám měl zajet za ní. Nechal ji úplně bez pomoci a s touhle vinou se nikdy nevyrovná.

Pak si vzpomněl na Václava. V tom telefonu mu přece říkala, že je zmlácený do bezvědomí a leží v nemocnici v Hradci Králové. Proč tam? Co se to děje? Nejdřív on a teď zabijí Reginu.

Čeho se bála? Ztěžka vstal a otevřel spodní vsuvku psacího stolu. Z jejích útrob vylovil balíček, který našel v Lordově boudě. Včera večer to jen přinesl domů a nechal být, vždycky respektoval soukromí druhých a cizí dopisy nečetl. To Regina byla úplně jiná slídilka, ta si prohlédla všechno, kdykoli měla příležitost.

Však jí také ta zvědavost rozbila manželství, povzdychl si celkem zbytečně, teď už to bylo jedno. Kdyby neprohlížela Václavův mobil a nečetla jeho e-maily, možná by ji ani nenapadlo, že jí čas od času zahne a nezačaly by ty příšerné tahanice a hádky, které pak následovaly. Scény, výčitky, usmiřování a nové hádky.

Opatrně otevřel pevný papír manilové obálky a vytáhl tlustou složku s dokumenty. Začal jimi listovat a namátkově je pročítal a téměř hned mu bylo jasné, jakou bombu drží v ruce. Tyhle listiny by mohly zničit Ivana Fáberu a pár mocných lidí pořádně zkompromitovat, možná i poslat do vězení. I když to v téhle zemi není úplně jisté.

Roman, který se o politiku ani o velký byznys kolem veřejných zakázek nikdy nezajímal, pochopil, že papíry, které má před sebou, byly něco jako Václavova životní pojistka. Do čeho se to ten blázen zamotal? A proč do toho zatáhl Reginu? Měl švagra upřímně rád, ale teď nevěděl, co si má myslet. Natáhl se po telefonu, vytočil číslo na informace a nechal si spojit hradeckou nemocnici. Po chvilce dohadování a přepojování se dovolal na jednotku intenzivní péče chirurgického oddělení. Sestra mu odmítla cokoli sdělit a předala mu doktora Karlíka.

„Dozvěděl jsem se, že u vás leží Václav Palla, mohl bych za ním přijet na návštěvu?“

„Vy jste příbuzný?“

„Švagr,“ řekl a nedodal, že bývalý.

Lékař se chvilku odmlčel, pak promluvil.

„Víte, já bych vám informace možná ani dávat neměl, to zranění vyšetřuje policie. Ve stručnosti se dá říct, že váš švagr je mimo ohrožení života, ale měl namále a jeho stav je pořád vážný. Je v umělém spánku, takže s ním mluvit nemůžete, nemá cenu, abyste sem jezdil.“

Roman nerad rezignoval.

„Tak dobře, můžu si zase zavolat?“

„Zkuste to, ale podrobnosti vám neřeknu.“

Tak s Václavem teď nic nepořídí. Možná by ty papíry měl někomu dát, nejspíš těm kriminalistům. Třeba je dovedou k Regininu vrahovi. Přesto váhal, o poměrech na policii slyšel dost a lidé, kterých se to všechno týká, mají dlouhé prsty. Bezmyšlenkovitě si pohrával s mobilem a náhle si uvědomil, že Regina kvůli strachu z odposlouchávání nevolala ze svého čísla, ale půjčila si telefon od někoho jiného. To znamená, že s ní ten večer někdo musel být. Rychle si prošel přehled volání a to číslo objevil. Zavolá tam.

„Haló,“ ozvalo se po delším vyzvánění a ženský hlas zněl trochu nejistě. Roman se představil a dodal, že je bratr Reginy Pallové.

„Aha. Já o vás trochu vím, ona o vás někdy mluvila,“ řekla Martina.

„Promiňte, ale já vlastně nevím, komu jsem se dovolal. Sestra mi včera volala z tohoto čísla, tak jsem chtěl…“; nevěděl, jak dál a Martina mlčela.

„Totiž, když mi policie řekla, co se stalo, hned mi nedošlo, že jsem s ní mluvil, neuvědomil jsem si ani, že to bylo z jiného čísla.“

Martině se udělalo mdlo. Tak tohle ona sama policii neřekla, svoji návštěvu u Reginy pro jistotu posunula v čase, neuvedla, že tam byla tak pozdě večer. Teď se to asi zjistí a ona bude podezřelá.

„Dobře, ale proč mi teď voláte?“

„No, chtěl jsem se s vámi sejít, na chvilku jenom, někdy během zítřka. Chci s vámi o tom telefonátu mluvit, ale až osobně.“

Panebože, on mě snad bude vydírat, napadlo ji.

„Myslím, že Regina se něčeho bála. Prosím vás, moc rád bych to s vámi probral,“ dodal Roman a ona si trochu oddechla, ale vzápětí v ní zahlodala pochybnost. Vždyť toho člověka nezná. Regina je mrtvá, měla by být opatrná. Roman její strach vycítil.

„Sejdeme se na místě, které sama navrhnete. Prosím.“

Váhavě souhlasila s tím, že místo a čas si zítra upřesní.

Roman se rozhodl, že ještě zkusí sehnat Emila Velebu. Zná ho jenom podle jména z Reginina vyprávění, ale je to její milenec a také by mohl něco vědět. Číslo na něho neměl, ale věděl, že bydlí u nějaké paní Janatové, zhruba znal adresu. Regina o tom domě několikrát mluvila. Ta stará dáma určitě bude mít telefon, nejspíš pořád pevnou linku. Najde to v telefonním seznamu, s tím Emilem se prostě musí sejít. A nejlépe hned zítra, stejně musí jet Reginu identifikovat. Při té představě nu bylo úzko. Tušil, že si jenom potvrdí celou tu hrůzu.

Musí něco udělat, mluvit s těmi, kteří s ní byli v kontaktu, a pak se rozhodnout, jak dál. Věděl, že sám vraha hledat nemůže, vůbec netušil, jak na to. Než se případně svěří policii, chce vědět víc a všechno si pořádně uvážit, nějak si to pojistit. Měl strach, aby materiály, které bůhvíjak dlouho hlídal Lord, nakonec nezmizely a Reginin vrah nezůstal nepotrestán.

XXVII.

„Podezírají mě, dokonce mě chtěli zadržet, musel jsem jim slíbit, že se budu držet doma.“

„Takhle omezovat tě snad nemůžou,“ namítla Zuzana, ačkoliv mnohem víc než oprávněnost či neoprávněnost tohoto omezení s ní otřáslo, že Roberta už vyslýchali. Dalo se to čekat, ale nebyla na něco takového připravená.

„Asi můžou, radili se se státním zástupcem. Prý mě jinak obviní a vezmou do vazby, když jim nebudu k dispozici.“

„No dobře, ale proboha proč?“

„Co proč?“ odsekl a přejel si dlaní po čele. Měl všeho dost. Kdyby pro něho nepřijeli hned ráno, mohl v klidu zmizet na Ukrajinu a vrátit se, až se tohle všechno přežene. Chybělo sotva půl hodiny, byl už skoro na odchodu, nepočítal, že budou tak rychlí. Někdo ho musel udat, možná někdo, kdo s ním družně popíjel a teď na něho donáší policii. Nemělo cenu o tom přemýšlet, hospoda byla ten večer narvaná a on si stejně nic nepamatuje.

„No proč tě, sakra, podezírají?“ Zuzana promluvila nezvykle ostře. Dosud ho podezírala jen ona, vlastně to ani podezření nebylo, jen taková nejistota, obava. Kromě matky o tom s nikým nemluvila, ale ta si to snad nechala pro sebe.

„Proboha, já sám nevím. Po té naší hádce jsem vypadl do hospody a opil se. Prý jsem tam vykřikoval, že tu kartářku zabiju.“ Jeho podrážděný tón přešel k rezignaci.

„A je to pravda?“

„Co? Že jsem vyřvával v hospodě ty kecy nebo že jsem ji zabil?“

Hleděla na něho zpříma, oči jí plály a tvářila se jako inkvizitor. Byla neoblomná, sršela odhodláním, jako už dlouho ne, a slušelo jí to.

„Obojí.“

Chvíli vážně mlčel, pak se posadil ke stolu.

„Zuzko, já vážně nevím. Mám okno jako nikdy, vůbec si nepamatuju, co jsem v té hospodě vyváděl ani kam jsem šel potom. Probudil jsem se ráno v kanclu.“

„Ježíšikriste. A tohle jsi jim řekl?“

„Jo. Napadlo mě sice, že si seženu nějaký alibi, ale asi by to k ničemu nebylo. Do toho se nikdo nenamočí.“

Pátravě na něho hleděla.

„Teď už ne, celá dědina už asi ví, že tě podezírají. Možná, kdybys o tom mluvil dřív…“

„S kým, prosím tě?“

„Se mnou, snad se mě to taky týká,“ utrhla se na něho.

„Chceš se rozvést, tak co?“

„To sem teď netahej.“

„Jak netahej, tak chceš se rozvést nebo ne?“

Zuzaně plápolal vztek a dodával jí energii. Připadala mu jako kdysi, sebevědomá, odhodlaná, inteligentní.

„Jo, chci. Ale nejdřív musíme zvládnout tohle.“

V první chvíli málem odsekl, proč by ji to mělo zajímat, je to přece jeho problém a ona ho hodila přes palubu, ale něco ho varovalo a kousl se včas do jazyka. Došlo mu, že rozvod se tímto odkládá a on možná situaci ještě zvrátí ve svůj prospěch.

„Zabils ji nebo ne?“ Brutalita té otázky visela ve vzduchu a připomněla mu, že má vážnější potíže než manželskou krizi.

„Já nevím. Doufám, že ne. Vztek na tu babu jsem měl strašnej, ale snad jsem v té hospodě jenom upouštěl páru.“

„Snad.“

„Co myslíš ty?“ nejistě na ni hleděl.

„Nevím… Když ani ty nevíš. Věřím, že bys toho nebyl schopen, neumím si tě představit,“ odtušila váhavě a jemu se ulevilo.

„A co když se pravda nikdy nezjistí? To se snad budu muset odstěhovat, je to jako cejch, kdekdo mě bude podezírat.“

„Nesýčkuj,“ napomenula ho a pomyslela si, že to by bylo ještě dobré řešení. Byla přesvědčená, že pokud nikoho nenajdou, zaměří se na Roberta jako na podezřelého o to víc a budou dělat všechno pro to, aby ho usvědčili. Nevypadalo to dobře. Motiv měl, příležitost taky, neměl alibi.

„Budeš potřebovat advokáta.“

„Ještě mě neobvinili.“

„To nevadí. Poradit se s někým můžeš, na tohle sami nestačíme. Musíme sehnat někoho dobrého.“

Nebylo mu příjemné, že se bude o celé věci bavit s někým dalším, koho navíc vůbec nezná a kdo bude studovat každé jeho slovo. A taky to asi bude příšerně drahé.

„Tak já to proberu s Honzou,“ navrhl.

„S Marákem? To nemyslíš vážně, vždyť trestní právo vůbec nedělá a vždycky mi připadal tak nějak… nijak. Najdeme někoho jiného.“

Robert se na Zuzanu vděčně podíval. Ať to bylo mezi nimi jakékoli, teď byli na tenhle zlý problém dva. Oceňoval její loajalitu.

„A to tě vyslýchali tak dlouho?“

„Docela jo. Pak jsem s nima musel do kanceláře. Chtěli, abych jim ukázal oblečení, co jsem měl večer na sobě. Já se v kanclu převlíknul,“ dodal neochotně na vysvětlenou. Připomenul si, že to dělával i cestou za ženskými, aby doma příliš neprovokoval a nevyvolával zbytečné dotazy. Firma sídlila v bývalém školním statku a jejich kancelář byla kdysi garsonka, kam ubytovávali nějaké zaměstnance. Měl tedy veškeré zázemí.

„No a co našli?“

„Oblečení si vzali na zkoumání a v kanclu podle mě nenašli nic. Aspoň nic neříkali.“

Zuzana téměř zaúpěla nervozitou. Z tohoto se může vyklubat důkaz, že byl za Reginou nebo naopak.

„A co oblečení, nebylo od krve?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, bylo v pořádku, jenom to smrdělo kouřem a hospodou.“

Trochu se jí ulevilo. Podle těch drbů, co slyšela její matka, bylo všude krve spousta. Záleží ovšem na tom, jestli je to pravda.

„Boty chtěli taky?“

„Jo, ty mě docela mrzí,“ odtušil, ve svých adidaskách chodil rád.

„Oni ti je časem vrátí.“

Doufala, že z oblečení nezjistí nic, co by Robertovi přitížilo.

XXVIII.

Štěpán letmo prolistoval noviny a vztekle jimi mrštil na sedadlo spolujezdce, pak uhodil otevřenou dlaní do volantu tak silně, až ho zabolelo zápěstí. Chvíli hleděl před sebe a vstřebával tu zlost, potom si podal mobil a v paměti našel požadované číslo.

„Zdravím vás, redaktore,“ ozval se mu do ucha celkem příjemný, trochu unavený hlas. Štěpán se s pozdravem nezdržoval.

„Už jste četl dnešní noviny? Zrcadlo dne?“

„Na to nemám čas, a bulvár už vůbec nečtu,“ rezervovaně odpověděl major, už tušil, že vyvstal problém.

„Měli jsme dohodu, ne? Slíbil jsem, že nic z toho, co mám, nezveřejním a za to budu mít exkluzivitu. A vy to pustíte nějakému troubovi ze Zrcadla,“ vztekal se Štěpán.

„Uklidněte se, nikdo nic nepustil. Co se stalo?“

„Co se stalo? Zrcadlo píše o vraždě kartářky. Mají to hned na druhé straně, i když já bych to s tím, co mám, dostal na titulku.“

„To nemyslíte vážně.“

„Ale jo, kupte si to, má to každá trafika.“

Major Pavlata si jenom povzdechl, věděl, že to tak bude. Málem se Štěpána zeptal, co tam píšou, ale opravdu bude nejlepší, když si noviny koupí a přečte si to sám. Ostatně, tím dotazem by přilil oleje do ohně a Štěpána by jenom více podráždil. Beztak byl zvyklý spoléhat na vlastní úsudek. Přes ulici je malý obchod se vším možným, mají tam i noviny. Dojde si tam, jen co vyřídí tenhle telefonát.

„To je špatné. Ale od nás nic neuniklo, za to vám ručím a pokud jde o mě, dohoda trvá.“

Štěpán se zarazil. I přes svoji zlost věděl, že Pavlata je seriózní, takových policajtů dnes už moc není. Vážil si ho, přestože to nedával najevo, každý hrál svoji hru podle rozdílných pravidel.

„No ale já vám nic slíbit nemůžu. Byl bych blázen, kdybych to teď neprodal.“

„Počkejte, to vážně nedělejte.“

„Majore, pochopte mě. Tohle mě živí a chleba je to čím dál tvrdší. Já to prostě musím udělat.“

„Tak aspoň pár dní vydržte.“

Štěpán zaváhal, bylo mu starého policisty líto a navíc sám neměl ještě všechna fakta, která sháněl.

„Do pátku, pak to dávám do redakce a vyjde to v sobotních novinách. A já budu na titulce, s tím počítejte. Ten Palla měl zajímavé styky. Třeba Ivan Fábera, říká vám to něco?“

Pavlata v duchu zaúpěl.

„Jo, už jsme cosi slyšeli. Víte něco bližšího?“

„Zatím ne, ale jdu po tom. Dám vám vědět, ale tu reportáž si vážně vzít nedám.“

„No jo, co se dá dělat, díky aspoň za tohle.“ Pavlata musel uznat, že Štěpánova zlost je oprávněná, i když on únik informací nezavinil. A taky dobře věděl, že má ještě tři dny k dobru, bylo to skoro až velkorysé. Strčil do kapsy mobil a vyrazil pro noviny. Pak zavolá svoje lidi a ověří, jestli od nich nic neuniklo. Když budou čistí, má se na co těšit šéf kriminálky v Jílové.

Štěpán se trochu uklidnil, ale nálada se mu nijak nezlepšila. Z kapitána Poláčka v Hradci Králové nic nevytáhl. Ne, že by byl ten policista neochotný, vlastně s ním mluvil velmi vstřícně, ale spíše on vytáhl informace ze Štěpána. Sám mu pouze potvrdil to, co už věděl od nemocničního personálu. Pallu našli v bezvědomí na parkovišti vedle auta, svědci žádní. Prostor byl sice monitorovaný průmyslovými kamerami, ale systém byl už pár dní v poruše. Útočník to buď věděl, nebo měl štěstí. Nelze určil, jestli Pallu zmlátil jeden člověk nebo pachatelů je více.

Ne, nikam se nedostal. Moc rád by mluvil s Ivanem Fáberou osobně, ale boss ho jen tak nepřijme, to bude muset Štěpán nasbírat nějaký výbušný materiál, aby se k němu vůbec dostal. V této chvíli nevěděl, jak na to. Pohrával si s myšlenkou, že zavolá Marii, jestli pro něho nemá něco nového, ale neudělal to. V poslední době byla dost podrážděná, asi má nějaké starosti. Rozhodně se tvářila, že mu se sbíráním materiálu pomáhat nebude. Byl si jistý, že kdyby na něco narazila, zavolala by mu sama. A navíc, drby o kartářkách ho k Fáberovi stejně nedovedou.

Major Pavlata přelétl článek očima a pak ho ještě jednou přečetl celý, tentokrát pozorně. Autor reportáže moc konkrétní nebyl, text vyzněl bombasticky a byl plný tajemných narážek, ale fakta veškerá žádná. Nepsalo se tu nic o způsobu vraždy, o vražedné zbrani ani o kartách pod tělem oběti. O těch naštěstí nevěděl ani Mánek. Autor této reportáže nezmiňoval ani Václava Pallu, to muselo Štěpána potěšit, přece jenom mu to nevyfoukli celé. Článek doprovázely nějaké archivní fotografie, Regina v minulosti zřejmě dala novinám rozhovor, pak tu byly snímky jejího domu, záběry byly poněkud ledabylé, jako by snad autor při jejich pořizování ani nevystoupil z auta. Dobrou polovinu článku zabraly úvahy o tom, jak se v malé osadě Chaloupky šíří strach a panika. Byly tam citované i názory místních lidí, všichni uváděli, že je to hrůza, případně že jsou šokováni. Všechny podstatné skutečnosti byly obsaženy už v nadpisu, článek sám žádnou valnou hodnotu neměl.

Nakonec ty informace vůbec nemusely pocházet od policie. Zpráva o vraždě se rozlétla po vesnici během chvilky a kdokoli mohl zavolat novinám. Povzdechl si, pro jistotu postaví ansámbl do latě, ale na věci to stejně nic nezmění. Bohužel se dá očekávat, že se o případ začnou zajímat i ostatní média.

XXIX.

Marie seděla v kabinetu a opravovala diktáty. Nedalo se nic dělat, i tahle nepopulární disciplína k výuce jazyků patřila a ona ji neměla o nic radši než její žáci. Ti se obávali známek a na ni teď čekala titěrná nepodnětná práce, která ji nebavila. Naštěstí byla hodná učitelka a diktát nebyl moc dlouhý.

Každou chvíli se dívala na hodinky a čekala, kdy přijde Martina se svým hostem. Ráno za ní přišla krátce před začátkem vyučování, neměly na sebe moc času. Martina jí vysvětlila, že se jí ozval Reginin bratr a chce s ní mluvit. Drmolila cosi o tom, že kartářce půjčila svůj mobil a z něj pak volala bratrovi, který teď našel v paměti číslo přijatého hovoru, a tak na ni přišel. Marii se to zdálo dost zmatené a nechápala, co po ní kolegyně chce.

„Totiž já bych se s ním radši sešla, sama nevím, co bude chtít, ale bojím se s ním být sama. Tak jsem si myslela, že byste u toho mohla být jako svědek.“

„Já? A proč?“

„Tak, nevím. Reginu jste taky trochu znala, znáte ty policajty, máte zkušenosti. Uděláte to pro mě?“

Marie měla co dělat, aby se nerozesmála. Když viděla rozpaky mladé učitelky, souhlasila. Pochopila, že se něčeho bojí a nedivila se jí. Regina byla po smrti a vrah běhá po svobodě.

Už by tu měli každou chvíli být. Nemohla se na diktáty soustředit. Vybavila si telefonát s Líbou, volala jí už dost pozdě večer a klábosily spolu dlouho. Líba se potkala se svou zákaznicí, která jí v minulosti dala doporučení na Reginu.

Paní Horká byla zprávou o smrti své nejoblíbenější kartářky šokovaná, což každou chvíli dramaticky zdůrazňovala. Vzpomínala na celé ty roky, kdy za Reginou jezdila, nejdříve do Ostravy, občas na statek u Litenčic, ale tam jí karty vykládala jen výjimečně. V novém působišti v Chaloupkách byla jen jednou. Občas si ji soukromě pozvala k sobě do Prahy a královsky jí zaplatila. To pak Regina vykládala karty všem jejím známým a paní Horká si užívala společenského lesku. Pořádala večírky s kartářkou.

Marie se v duchu otřásla, když to slyšela. Čemu všemu se člověk kvůli penězům nepropůjčí. Pak si sáhla do svědomí, a co ona? Chodí přece anglicky konverzovat se starou bohatou dámou, protože ta jí může slušně zaplatit. Je to jiné? Marie doufala, že ano. Paní Janatová dělala všechno pro to, aby ve svých letech zůstala duševně čilá, kdežto paní Horká jen zaháněla nudu.

Jinak se ovšem nedozvěděla nic podnětného. Jen ji Líba trochu naštvala, když před paní Horkou vychválila její detektivní talent a ta teď prý chce, aby Marie odhalila vraha, prý to bohatě zaplatí.

Marie se ohrazovala, ale Líba ji pragmaticky usměrňovala.

„No co? Však výsledek jí neslíbíš. Když něco zjistíš, dobře, a když nic, tak se houby stane. Stejně se v tom budeš vrtat, jak tě znám. A jestli vraha odhalíš a baba Horká dá prémii, tak proč ne?“

„Já nevím. Nejsem přece žádný soukromý detektiv, nemám ani žádné oprávnění…“

„Ty to bereš moc vážně. Proč bys měla mít kvůli jednomu kšeftu hned licenci, prostě to ber jako nahodilou výpomoc a nelam si hlavu.“

„Já fakt nevím.“

„Ale já jo.“

„A proč se stěhovala sem k nám? Z Ostravy je to daleko a Chaloupky j sou zapadlá osada.“

„Tak to jsem se jí taky ptala,“ odpověděla Líba. „Ten dům snad nějak pokoutně získal Palla ještě když byli manželé, byla to nějaká propadlá zástava nebo co. Myslím, že to výhodně koupili od nějakého lichváře a Regině se tam pak zalíbilo. Po rozvodu jí to nechal.“

„Tak to je zajímavé. A co ti původní majitelé? Jak se s tím smířili?“

„Nevím, o tom Horká nemluvila.“

Ozvalo se zaťukání na dveře a vešla Martina

„Kde máte toho svého hosta?“

„Volal, že se pár minut zdrží.“

Marie se to nelibě dotklo, zase někdo svévolně zacházel s jejím časem, to neměla ráda. Sama se snažila všude chodit včas a nedochvilnost druhých ji rozčilovala.

„Tak mi to celé trochu objasněte, ráno jsem z toho moc moudrá nebyla.“

Martina se nadechla a několika překvapivě výstižnými větami jí popsala svou návštěvu u Reginy a následný Romanův telefonát. Marie okamžitě pochopila, čeho se její kolegyně obává. Ji si vybrala nejspíš proto, že si slibovala získat tak určitou protekci u Pavlaty a Klenského. Ta skrytá vypočítavost Marii skoro naštvala a dala jí najevo, že nic slibovat nehodlá. Přesto i ona byla na Romana Horáka zvědavá.

„A jak jste se s Reginou znala vy?“ zeptala se jí Martina.

Marii se nechtělo odpovídat, váhala, jak by kolegyni odbyla a vysvobodil ji právě Roman Horák, který zaklepal a na dveře a vešel.

Pozdravil a představil se, Martina se rozpačitě ošila a mlčela, což Marii už naštvalo. Ještě před chvílí by jí manipulovala a teď se tváří, že neumí ani pípnout.

Odpověděla na pozdrav, také představila a vyzvala Romana, aby se posadil.

„Tohle je Martina Vrtalová, moje kolegyně. Požádala mě, jestli by se nemohla s vámi sejít v tomto kabinetu a za mé přítomnosti. Já o vašich záležitostech nevím nic, slečna Vrtalová mě tu chtěla jenom jako svědka. Záleží na vás.“

Roman Horák pokrčil rameny.

„Mně to nevadí.“

„Paní Kovandová Reginu také znala,“ řekla Martina.

„Ne. Neznala jsem ji. Byla jsem u ní na kartách, jednou. Pokud vím, vy dvě jste byly kamarádky,“ usměrnila ji tvrdě.

Roman se po Marii celkem uznale podíval a okamžitě ji odhadl jako svého možného spojence. Rychle vysvětlil, o co mu jde. Regina se něčeho bála, když s ním telefonovala. Sice si vymyslela historku o porouchaném mobilu, ale pravý důvod té výpůjčky byl, že se bála odposlechu.

To je ale mrcha, pomyslela si Martina, zlost ji zasáhla v přítomném čase, jako by její kamarádka ještě žila. Nahlas nic neřekla, ale pobouřený údiv na její tváři byl velmi čitelný. Marie pohlédla na Horáka a poznala, že i on si toho všiml. Nijak to nekomentoval a zahrnul Martinu řadou otázek, které jí byly nepříjemné. Bylo už dost pozdě večer, co tam v tom čase dělala? A jak na ni Regina působila, proč si vůbec vymýšlet záminku o poruše, když jste byly takové kamarádky? Copak se jí nemohla svěřit?

„Normálně jsem se za ní stavila na kus řeči, byla celkem v pohodě.“

„Moc v pohodě být nemohla, podle toho, co mi říkala v telefonu“

„Tak já jsem u toho vašeho hovoru nebyla, že jo? Mně si na nic nestěžovala,“ ohrazovala se nepřesvědčivě a nechtělo se jí přiznávat, že ten den se vůbec o Reginino rozpoložení nezajímala.

„Nepohádaly jste se třeba?“

„Tak to teda nepohádaly.“

„Ví o tom policie?“

„O čem?“

„O té vaší návštěvě. Že jste u ní byla tak pozdě.“

„Jo. Říkala jsem, že jsem u ní byla.“ Martina se časovému údaji ve své odpovědi úplně vyhnula.

„No, já jenom, že s nimi budu teprve mluvit. Tak abyste s tím počítala.“

„V pořádku,“ řekla upjatě. „Ale nechápu, proč jste tedy chtěl mluvit se mnou.“

Martina vstala, oběma jim věnovala dotčený pohled a odešla.

„Tak, a je to,“ neodpustila si Marie poznámku. Na kolegyni se zlobila, zatáhla ji do tohoto mizerného a zbytečného představení, vždyť ona s tím přece nemá nic společného. Tohle všechno se týká lidí, které vůbec nezná.

Roman Horák se k odchodu neměl.

„Znala jste moji sestru?“ zeptal se snad jen proto, aby zaplašil trapné ticho.

„Jak jsem řekla, byla jsem u ní jednou na kartách. Byla příjemná a profesionální, ale blíž jsem ji nepoznala, bohužel.“

„Ségra byla skvělá. Nemůžu tomu pořád uvěřit. Regina všechno zvládala, ničeho se nebála, uměla to s lidmi.“

Marie ho nechala chvilku vzpomínat, chápala, že se tak snaží trochu pochopit svoji ztrátu, se kterou se bude vyrovnávat jenom těžce. Skládala si z těch jeho útržkovitých asociací o Regině plastičtější obrázek, než jaký měla dosud.

„Promiňte, zdržel jsem vás,“ omlouval se, když se vzpamatoval. „Ale je tu ještě něco, s čím si lámu hlavu a nevím, s kým se poradit,“ dodal a svěřil se Marii s nálezem balíčku v Lordově boudě, něco naznačil i o jeho obsahu. Vysvětlil, že policii moc nevěří.

Marie byla překvapená tím projevem důvěry, ale někdy to tak je, že se člověk svěří snáz cizímu. Dala mu za pravdu. Pavlata s Klenským na ni působili poctivě a měla o nich dobré mínění. Ale tohle by je mohlo přerůst, případ by byl přidělený jinam, a kdo ví?

„Tak to teda nevím. Mám známého novináře. Určitě by po tom skočil. To on vaši sestru našel, takže tím spíš by ho to zajímalo.“

Marie vysvětlila Horákovi Štěpánovu roli v celém případu.

„Tuhle reportáž dostal příkazem, nijak zvlášť ho to nebavilo. On nejde po kartářkách, ten pase po Fáberovi a jemu podobných. Myslím, že by vás snad nepodrazil, ale otevřeně vám říkám, že za něho neručím. Rozmyslete si to, když budete chtít, ozvěte se a já vás zkontaktuju,“ nabídla.

Roman poděkoval a rozloučil se.

XXX.

Karel Janata si zašel do trafiky a nechal si zkontrolovat tiket sportky. Už potřetí za sebou si vsadil plnou i s šancí, spoustu peněz to stálo, a zase nic. Spolkl zklamání a po kapsách vyhrabal dalších sto sedmdesát korun a vsadil znovu. Jednou to přece musí vyjít.

Nikdy ho nebavilo vydělávat na živobytí po troškách, žít od výplaty k výplatě jako všichni ostatní. Při svém nevelkém vzdělání by určitě nedosáhl ani na tu diskutovanou průměrnou mzdu. Většina lidí na ni nedosáhla a musela s příjmy vyjít, ale on chtěl mnohem víc. Věřil, že na to má právo. Nepřipouštěl si, že je flákač, který v životě nic kloudného nedokázal. Nezaložil rodinu, nic nevybudoval, nikde se neusadil.

Stěhoval se po republice a v posledních letech za sebou nechával dluhy. Ve dvou městech na něho podali trestní oznámení pro podvod, policie ho obvinila a vyšetřování se táhne. Karel měl tušení, že by to mohlo špatně skončit. Věřil sice, že jako dosud netrestaný by to mohl uhrát na podmínku, ale také věděl, že svoje dluhy nikdy nesplatí a nejspíš nadělá další. Jestli se rychle něco nestane. Proč zrovna on musí mít bohatou, ale hamižnou tetku, které se nechce umřít a ještě ke všemu mu vyhrožuje vyděděním?

Oči mu sjely ke stojanu s novinami. Zrcadlo dne avizovalo, že má pro čtenáře nahaté fotky jedné hloupé mladé celebritky. Holka nic pořádného neuměla, ale měla známé rodiče a na společenských akcích vyvolávala jeden skandál za druhým. Byla celkem pěkná a on si řekl, no tak co, za těch pár korun se na ni podívá a počte si drby.

Venku si sedl na lavičku, po včerejším pošmourném dni se vyčasilo a on neměl kam spěchat. Rozevřel noviny a ztuhl. Polovinu druhé stránky zabíral článek o vraždě Reginy i s fotkami. Leknutím časopis málem upustil, pak si přečetl článek, který toho zas, tak moc neříkal. Všechno podstatné bylo v titulku. Autor nepochybně o vraždě věděl jen velmi málo, ale možná bude čtenářům informace dávkovat, aby ta senzace déle vydržela. Pro jistotu si pár dní bude Zrcadlo kupovat.

Přemýšlel, co pro něho ten článek znamená. Je to v novinách, bába se o tom dozví, tak možná bude přemýšlet, komu jinému odkáže svoje peníze.

Posledně ho vyhodila, prý po ní nic nezdědí, všechno dostane Emil a Regina, ti jediní o ni mají upřímný zájem. Ještě teď se mu dělalo špatně zlostí, když si vzpomínal, jak mu Olga Janatová říkala, že dobře ví, co on je zač, příživník, povaleč, dělá dluhy, kam šlápne, to všechno prý Regina vyčetla v kartách.

Taková sprosťárna, tak ho pošpinit. Ne, že by to nebyla pravda, to zase uznával a sám o sobě si iluze nedělal. Dokázal se svými chybami lehce žít a nic si nevyčítat. Bylo mu divné, že jeho teta tu Reginu neprokoukla, vždyť jí evidentně nešlo o Olgu Janatovou, ale o její bohatství. Stará ženská se topí v penězích, nikoho nemá, jenom synovce budižkničemu, tak proč ji nezmanipulovat a neslíznout smetanu?

V hlavě mu zvolna uzrával plán. Ještě pořád by mohl svoji tetu oblomit. Když na to půjde chytře, získá si ji na svou stranu, Regina už té staré bábě nebude nic našeptávat a krev přece není voda.

Vypraví se tam hned a vezme s sebou tyhle noviny. Teta uvidí, že její dědička už nežije, tak snad nebude bláhová a nedá všechno jenom Emilovi. Mohla by mu aspoň přenechat Reginin podíl, i když ani to není úplně spravedlivé, měl by dostat všechno.

Ta myšlenka ho nadchla, pomalu kráčel k ulici u parku a maloval si budoucnost. Prostě musí tetu oblomit, a to on dokáže, oblbnout lidi. Dal sám sobě slib, že tetu bude navštěvovat pravidelně, koneckonců jí života už moc nezbývá a on to nějak vydrží. Stará paní si ho nakonec oblíbí a zbaví se Emila, nic mu neodkáže. Proč taky, když má vlastního synovce. Karel si maloval, že všechno zdědí. Jenom ho mrzelo, že už o spoustu majetku přišel, teta byla štědrá k různým dobročinným nadacím. Taková škoda, ale už je to pryč, tak musí umět oželet ztráty.

Přiblížil se k vile, té byla škoda, měla velkou cenu, dalo by se ji dobře prodat. Stavba sama o sobě ho nemrzela, on by v takové veliké ratejně žít nechtěl. Zasnil se. Koupí si loft, kvalitní oblečení a luxusní auto. Však si to zaslouží, už mu táhne na padesát, nejvyšší čas si užít, dokud člověku ještě slouží zdraví.

XXXI.

Monika Skřivánková byla spokojená. Ještě včera večer navštívila svou kamarádku Terezu. V poslední době se stýkaly stále méně často, každá z nich měla jiný životní styl. Monika měla Terezu celkem ráda, ale nikdy úplně nepochopila její zájem o ezoteriku, sama pro sebe to označovala skoro za posedlost.

Tereza vystudovala filozofickou fakultu, obor čeština a dějepis, ale učit nikdy nezačala. Celou dobu od skončení studií pracovala v jedné z brněnských knihoven a byla se svým uplatněním spokojená. Monice připadalo, že se její kamarádka stále více vzdaluje reálnému světu.

Dnes ovšem velmi oceňovala její pomoc. Tereza jí v kostce vysvětlila tarotové karty, jejich rozdělení na Velkou a Malou arkánu. Arcanum znamená latinsky tajemství a karty tak odhalují velká a malá tajemství těm, kdo jim rozumí. Vysvětlila jí význam jednotlivých karet a nejvíce se věnovala právě kartám Velké arkány, bylo zřejmé, že je sama s oblibou používá. Sem patřily i ty tři karty, které Moniku zajímaly.

„Kejklíř, někdy se nazývá taky Mág nebo Kouzelník, představuje tvůrčí intelekt, chytrost, sebedůvěru, aktivní utváření života, schopnost něco vyřešit nebo zvládat i složité situace.

Smrt, ta zase znamená nějakou přirozenou, někdy i nepříjemnou změnu, loučení s něčím, co už zastaralo nebo odumřelo. Ohlašuje, že něco skončilo. Lidi se této karty většinou bojí, ale málokdy ohlašuje smrt jako takovou. Většinou jde o upozornění, že něco končí a člověk na tom nemá lpět, ale přijmout to, co přichází jako nové.

Blázen zase znamená nový začátek, důvěru, radost, čistou duši, ale někdy i lehkomyslnost, nezodpovědnost nebo naivitu.“

„A co bys řekla tomuhle?“ Monika kamarádce ukázala fotografii karet, které byly nalezeny u Reginy;

Tereza si fotku vážně prohlížela a dost dlouho mlčela „Jedna karta je tam vzhůru nohama, má to nějaký význam?“ zeptala se Monika, nechtěla na kamarádku tlačit, ale byla dost netrpělivá.

„Jo, může mít. Někteří vykladači to nehodnotí, ale jiní s obráceným významem pracují. Je to složitější, než bys myslela, ne vždycky to znamená opačný význam toho původního. Mág vzhůru nohama může představovat zneužití vlivu, intriky, manipulaci druhými.“

„A jak bys vyložila to rozložení?“

„Záleží, na co se dotyčný tazatel ptal. Myslím, že nejčastěji se lidi ptají na někoho jiného, chodí za kartářkami většinou kvůli vztahovým problémům. Tady by to mohlo znamenat určité varování. Dejme tomu, že se tazatel ptal na svůj vztah k někomu jinému. Kejklíř vzhůru nohama říká, že s ním ten někdo manipuluje, Smrt radí vztah ukončit a od toho člověka se odpoutat a Blázen znamená nový začátek. Jestli s někým jiným, to z toho nevyčtu.“

„Takže rozchod?“

„Třeba i to, ale nesmíš uvažovat šablonovitě, nemusí jít o partnerský vztah, může to být třeba výpověď z práce, odstěhování se z domu, aby se člověk vymanil z něčího vlivu, konec nějakého nerovného kamarádství nebo i obchodní spolupráce s neférovou druhou stranou, je plno možností.“

Monika nejprve počkala, až se přežene ta bouře se Zrcadlem, Pavlata skutečně zuřil, to u něj nebývalo časté. Jednak byl unavený a také to znamenalo možné komplikace. K úniku informací se pochopitelně nikdo nepřiznal. Pak major zahájil krátkou ranní poradu, na které si rozdělili úkoly. Ona pak oznámila svoje zjištění a těšila se na uznání kolegů, ovšem jejich reakce byla poměrně vlažná.

„No jo, ale stejně nevíme zase nic. Kdo ji zabil, to z karet nevyčteš.“

„Dobře, ale je to vodítko,“ opáčila trochu nejistě, sama dobře věděla, že možností, jak si výklad vysvětlit, je celá řada. „Co když je vrahem ten, komu to vykládala?“

„To je dost možné, dokonce pravděpodobné, ale pořád nevíme, kdo to je. Taky se mohlo stát, že ty karty zůstaly na stolku z nějakého důvodu jen tak ležet,“ usměrňoval diskuzi Pavlata.

„Tomu moc nevěřím, to kartářky nedělají, ty jsou na svoje karty opatrné,“ opáčila.

„Musíme prověřit ty její klienty. V diáři na ten večer neměla nikoho objednaného, vrátila se z Německa. Asi chtěla mít klid po cestě,“ ozval se Klenský.

„Kdo má co ještě?“

„Prolustrovala jsem toho Velebu, je to nedostudovaný medik a v minulosti měl problémy kvůli drogám. Chvíli jel v nedovolené výrobě, dostal podmínku, ale už léta má čistej rejstřík,“ doplnila Monika své vystoupení a tato informace zaujala její kolegy už mnohem více a chvíli rozebírali, jestli by ten Velebův škraloup mohl mít význam v tomto případě.

Pavlatovi zavibroval v kapse mobil, vylovil ho, rozhodnut, že hovor odmítne, ale na displeji uviděl, že volá patolog.

„Zdravím tě, Pepíčku. Doufám, že aspoň ty mě potěšíš.“ Chvíli naslouchal a tvářil se vážně.

„Jasně, zkusím se stavit, jestli to stihnu, díky.“ Vsunul mobil zpět do kapsy a svým kolegům stručně shrnul, co se právě dozvěděl.

„Doktor potvrdil příčinu smrti. Spousta odborných výrazů, ale zjednodušeně řečeno, vrah ji ubil tím popelníkem, stačila mu jedna pořádná rána. Chtělo to pořádnou sílu, ale nevylučuje to nutně ženskou jako pachatele. Upřesnil dobu smrti tak mezi desátou večer až půlnocí. Oběť byla těhotná, teprve krátce. Odpoledne budu mít pitevní zprávu i s podrobnostmi.“

„To nám zase rozšiřuje okruh možných motivů,“ ozval se Klenský. Snažil se, aby jeho hlas zněl věcně, ale vražda těhotné ženy s ním přece jen otřásla.

„Jo, měli bychom zjistit, kdo byl otec. Domluvím se s doktorem, aby udělali testy DNA.“

Major Pavlata vysvětlil kolegům z okresní kriminálky, kteří mu byli přiděleni na výpomoc, na co se mají zaměřit, když budou vyslýchat lidi uvedené v Reginině diáři. Bude to mravenčí práce, byly to desítky jmen, většinou bez adres, jen s telefony. Rutina může svádět k tomu, že se něco důležitého přehlédne, že vyslýchající nerozliší včas význam nějaké informace. Pavlata by mnohem raději dělal jen se svými lidmi, znal styl jejich práce i uvažování, ale všichni ti možní svědci museli být zjištěni a vyslechnuti co nejdříve, sami by na to nestačili. Věděl, že by neměl kolegy z okresu podceňovat, ale přesto měl obavy. Nerad by nad případem ztratil kontrolu.

Monika dostala za úkol projít počítač oběti a vyhodnotit všechno, co by mohlo ukazovat na její vztahy s lidmi, ať pracovní či osobní. Zdánlivě podružná práce mohla přinést ovoce a v tomhle mladé kolegyni bezmezné věřil.

XXXII.

Dnešní hodina konverzace s paní Janatovou se naprosto vymykala pravidlům. Stará paní byla rozrušená, nesoustředěná a Marie váhala, jestli se jí má zeptat, co se děje. Olga byla velmi rezervovaná a taktní, měla strach, aby nebyla dotěrná, na druhou stranu ji nechtěla přetěžovat. Její klientka by se určitě snažila hodinu ukázněně konverzovat, i kdyby ji to mělo vyčerpávat, byla k sobě dost náročná.

Marie to nepovažovala za nutné, pro starou dámu by měly být tyhle hodiny spíše rozptýlením, ne zátěží. Ještě než se dostaly na dnešní téma, dolehl k nim ruch z haly a za okamžik do místnosti vpadl jakýsi rozčilený muž.

„Ahoj teto, přinesl jsem ti noviny. Podívej, píšou tam, že ta tvoje kartářka je mrtvá, někdo ji zabil.“

Marie zbystřila.

„Seberte se a zmizte, tady nemáte co pohledávat,“ mladý ošetřovatel popadl muže za košili a táhl ho ke dveřím, ten se mu vyškubl a rozčilil se.

„Pusť mě, ty… Přišel jsem navštívit tetu.“

„Tak dost,“ ukončila jejich strkanici paní Janatová. „O Reginině smrti už víme, já i Emil. A na tvoji návštěvu, Karle, zvědavá nejsem. Myslím, že posledně jsme si všechno řekli.“

„Ale teto, počkej, já bych s tebou vážně rád mluvil.“

Karel Janata cítil, že začal špatně a teď zachraňoval, co se dá.

„Já tu teď mám paní Kovandovou, tak se ti nemohu věnovat.“

„Můžu přijít jindy, řekni, kdy. Já se přizpůsobím, vážně bychom si měli promluvit.“

Olga zavrtěla hlavou.

„Ne. Svoje jsem ti už řekla a na tom se nic nemění.“

Byl nervózní. Kdyby tady aspoň neseděla ta ženská.

„Tak už pojďte, vaše teta má hodinu angličtiny,“ vyzval ho ošetřovatel.

To sdělení Karla omráčilo. Sám se, pokud možno, učení vyhýbal už od školních let a teď je svědkem toho, jak si bohatá stará ženská procvičuje angličtinu. Vždyť jí to přece k ničemu není, ta už má před sebou jenom cestu do krematoria. Nedokázal na to nic říct, tak se sebral a odešel.

Ošetřovatel se po chvilce objevil znovu a trochu rozpačitě oznamoval Olze Janatové, že pro něho přišla policie.

„Chtějí se mnou mluvit, určitě je to kvůli Regině. Nezdržím se víc, než je nutné.“

„Co se dá dělat?“

„Prosím vás, věřím, že to nebude dlouho trvat, nepočkala byste tu, než se vrátím?“ požádal Marii a ta přikývla. Dnes už na programu nic neměla. Původně chtěla jít na večeři s Jiřím a předtím se podívat trochu po obchodech, ale jejich obvyklá schůzka byla zrušená. Jiří měl nějaké problémy ve firmě a bude je tou dobou řešit s účetním. Poslední dobou věnoval Marii stále méně času.

„Máte nějaké starosti, můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se Marie paní Janatové, když Emil odešel.

Ta jen smutně zavrtěla hlavou.

„Všechno vám to povím, ale anglicky, prosím.“ Marie na to přistoupila a oceňovala tu noblesu spojenou s železnou vůlí. Každý jiný by hodinu prostě zrušil. Začaly si povídat a ona se dozvídala věci, které ji velmi zajímaly.

Olga Janatová jí vyprávěla o svém přátelství s Reginou, nijak si kartářku neidealizovala, viděla ji reálně i s jejími chybami a měla ji ráda. Oceňovala její osobitost, sílu vůle, i to její sobectví. Ostatně, ona sama zamlada bývala také taková. Člověk musí myslet hlavně sám na sebe a hlídat si svůj prospěch, nikdo jiný to za něj neudělá. Je to nepopulární, ale je to tak. Musíte od života urvat, co se dá. V Regině do jisté míry viděla obraz sebe samotné před desítkami let. Věděla, že kartářka se k ní chová vstřícně hlavně kvůli penězům, ale i tak s ní byla zábava. A často jí i dobře poradila. Časem jí doporučila, že by se o ni měl někdo celodenně starat, prý ví o vhodném člověku a dohodila jí Emila. To je úplný poklad, ten hoch, všechno pro ni udělá, bydlí v domě a ona ho může kdykoli zavolat. Platí ho, samozřejmě, královsky a taky na něho pamatuje v závěti, stejně jako na Reginu. Ale ta se, chudák, svého bohatství nedočkala. Samozřejmě, věděla o jejich vztahu, i když to před ní tajili. Byli nerovný pár, ale ona už dávno nikoho nesoudí. Emil Reginu miloval, tím si byla jistá. A Regina jeho? Kdo ví?

„A jak jste se dozvěděla o její smrti?“

„Včera volal Emilovi její bratr a řekl mu to, tak mi to přišel oznámit. Celou noc jsem nemohla spát a modlila jsem se za spásu její duše. A Emil, ten měl ráno oči jak králík, chudák.“

„A jak do toho zapadá ten váš synovec?“

Paní Janatová vysvětlila, že se synovcem nemá dobré vztahy. Je to jediný příbuzný, léta se o ni nezajímal. Nechala si prověřit, jak žije, a zjistilo se, že dělá dluhy, nic nedokázal a jsou s ním jenom potíže. Bez skrupulí připravil pár lidí o životní úspory a má na krku trestní stíhání. Tak ho vydědila. S penězi se musí zacházet obezřetně, a to Karel neumí. Ona má štěstí, že je bohatá a může si zpříjemnit zbytek života třeba i tím, že si najme ošetřovatele. Dobře si uvědomuje, že spousta lidí má stáří obtížné. Rozhodla se, že se v této vile po její smrti zřídí hospic. Dům už převedla nadaci, nechala si tu věcné břemeno na dožití. Většinu peněz té nadaci odkáže taky a z toho se bude financovat provoz, aspoň v první době, pak si budou muset najít i další zdroje. Menší část peněz rozdělí mezi lidi, kteří jí byli blízcí a pomáhali jí. Regina už se toho nedožije, ale Karel přesto nedostane nic. Popsala Marii scénu, kterou ztropil při poslední návštěvě.

„Tak o těch jeho dluzích víte od Reginy nebo jste si to ověřovala?“

„Obojí. Regina to našla v kartách, ale já vím, že jí šlo o tento majetek, tak jsem si Karla nechala prověřit detektivní kanceláří. Mám tu někde od nich písemnou zprávu.“

Marie musela uznat, že paní Janatová je chytrá a umí si ošetřit své zájmy. Zdání klame, není ani trochu bezmocná. Ta žena v ní vzbuzovala respekt.

XXXIII.

Emil Veleba se nervózně rozhlížel po malé kanceláři. Působila na něho stísněně a páchla starým cigaretovým kouřem a ještě čímsi, co mu bylo povědomé, ale nedokázal to určit. Zamřížované okno vedlo do dvora na severní straně budovy, slunce sem nezasvítilo a výhled na šedou zeď protějšího bloku depresivní dojem jenom podtrhoval.

Snažil se skrýt svůj neklid, sám sebe přesvědčoval, že nemá důvod k obavám, ale celková atmosféra ho stresovala. Neměl zrovna dobré zkušenosti s policií a nerad na ně vzpomínal.

Výslech vedl kapitán Klenský, který jeho výpověď průběžně protokoloval. Major Pavlata postával u toho smutného okna a hleděl na auta zaparkovaná ve dvoře. Působil nezúčastněně a jen občas se otočil, aby také položil otázku. Emila prakticky pokaždé vyvedl z konceptu.

Zpočátku ho nechali volně mluvit, chtěli vědět, jak dlouho se znal s Reginou, jaký byl jejich vztah. Odpověděl popravdě. Popsal jim krátce jejich seznámení, trval na tom, že dnes už to mezi nimi byla vážná známost, plánovali společnou budoucnost.

„Chtěli jste se vzít?“

„To jsme tak dalece neřešili, já jsem se s ní oženit chtěl, ale nestihl jsem ji požádat o ruku.“

Klenský na něho hleděl pátravě, na lítost v jeho hlase nereagoval, nedal najevo žádný soucit. Jeho výraz byl zcela neutrální, váhal, jestli může Emilovi věřit.

„A ona?“

„Co ona?“

„Myslím, jestli ona chtěla vás,“ rozvedl otázku tónem, který záměrně působil pochybovačně, chtěl Velebu trochu vyprovokovat. Když ztratí nervy, třeba se dozvědí něco podstatného. Koneckonců, nejčastěji vraždí právě ti nejbližší.

„Samozřejmě. Chtěli jsme spolu žít. Nevím, jestli se chtěla vdávat, víte, měla za sebou už jednu špatnou zkušenost, ale plánovali jsme, že budeme bydlet společně.“

„Kdy?“

„To jsme si časově neurčili. Já se teď starám o paní Janatovou, bydlím u ní, takže jsme si říkali, že až…“ odmlčel se. Nechtěl rovnou říct, že čekali, až stará paní umře.

„Až po její smrti?“ nemilosrdně to dopověděl Klenský.

„No, tak ono to zní strašně. Ale v podstatě ano. Paní Janatová nikoho nemá, kdo by se o ni staral.“

„Aha, tak vy jí děláte samaritána?“

Emil vycítil ironii a kritiku. To jsou prostě policajti, všechno překroutí. Zapřel se v opěradle židle, narovnal ramena a nadechl se k odpovědi.

„To zas ne. Paní Janatová mě zaměstnává a slušně platí.“

„Jak jste k tomu místu přišel?“ ozval se od okna major Pavlata. S podmínkou za nedovolenou výrobu omamných látek muselo být pro Emila poměrně těžké najít si práci, navíc jako ošetřovatel.

„No, prostě přišel,“ vyhnul se přímé odpovědi a v první chvíli jim chtěl říct, že tohle snad s Regininou vraždou nesouvisí, ale na revoltu neměl odvahu.

„Odpovězte, prosím.“

„Regina mě k ní doporučila. Mám pár semestrů medicíny, takže jako ošetřovatel jsem kompetentní.“

„Ona se s paní Janatovou znala?“

Emilovi se moc nelíbilo, kam se výslech stáčí, ale nemohl s tím nic dělat.

„Ano, myslím, že dost dlouho. Paní Janatová si od ní čas od času nechávala vyložit karty.“

To snad ne, to je jak mor, kdekdo si nechává věštit, pomyslel si Klenský. Nechápal to, vždyť přece člověk má svoji vlastní vůli a k čemu znát budoucnost? Stejně si život musíme prožít od začátku do konce, tak co se změní tím, že si budeme myslet, že víme, co nás čeká? Osud přináší věci, o kterých je často lépe dopředu nic netušit. Zajímalo by ho, jestli Regina v těch kartách něco viděla o svém vlastním osudu. A pokud ano, proč nic neudělala, proč čekala, až ji vrah najde? Ne, nevěřil, že je možné předvídat budoucnost.

„A co budete dělat po smrti paní Janatové?“

Veleba pokrčil rameny.

„Nevím, ještě jsem o tom nepřemýšlel.“

„S paní Pallovou jste nějaké plány přece měli. Nebo ne?“

„Měli, ale už je to pryč.“

„O co šlo?“

„Neměli jsme úplně vyladěné detaily, ale Regina potřebovala něco jako manažera a tajemníka v jednom. Měla opravdu hodně klientů a taky se chtěla věnovat výuce tarotu, pořádat kurzy a podobně. Prostě na všechno sama nestačila.“

„Aha,“ ucedil Klenský a znělo to pochybovačně. Protokoloval výpověď a chvíli nic neříkal, soustředil se na klávesnici počítače. Emil se cítil nepříjemně. Ten policajt si snad myslí, že on chtěl z Reginy žít, že si ho snad vydržovala, nebo co.

„Čekala dítě,“ ozval se Pavlata od okna a zadíval se na Emila.

Tomu přelétl tváří podivný výraz, snad úlek a vzápětí lítost, byl to jen mžik. Rychle se ovládl.

„Ano, vím. Těšili jsme se na miminko. Chtěl jsem, aby se šetřila, na prvorodičku byla přece jen dost v letech,“ a rozplakal se.

Chvilku ho nechali vydechnout a pak zaměřili své otázky přímo k vraždě. O žádných nepřátelích jim nic říct nedovedl, jenom zdůraznil přetrvávající hádky s bývalým manželem. On sám ji viděl naposled před týdnem, při odjezdu do Německa. Ten večer, kdy zemřela, s ní nemluvil. Nechtěl jí volat, věděl, že se vrátí unavená a možná až pozdě večer. Nechal na ní, aby se mu ozvala sama, kdyby chtěla. Ten večer zjistil, že mu volala, ale neměl v tu chvíli mobil u sebe. Později našel nepřijatý hovor a volal jí zpátky, ale pro změnu to nezvedala ona. Co když v té době už byla… A on nic netušil.

Nechali to bez komentáře. Připadalo jim to divné, na jednu stranu jim tu vypráví, jak spolu plánovali společný život, těšili se na dítě, a přitom s ní celý týden nemluvil, ani si nezavolali, až na ty dva poslední marné pokusy. Co když byli pohádaní, co když jim lže?

Klenský dopsal protokol a dal ho Velebovi přečíst. Během té chvilky vyšli s Pavlatou na chodbu a za pootevřenými dveřmi se spolu tiše na něčem domlouvali. Nerozuměl jim, a to ho stresovalo tak, že se na text ani pořádně nesoustředil.

„Můžu už jít?“ zeptal se, když se vrátili a on protokol podepsal.

„Chvilku vydržte, odvezeme vás, promluvíme si s paní Janatovou.“

Pavlata s Klenským se shodli, že bude vhodné vyslechnout ji dříve, než bude mluvit s Emilem. Ten jenom pokrčil rameny. Aspoň bude doma pohodlněji a rychleji, jinak by musel chytit nějaký spoj z Jílové a pak se tlouct tramvají přes celou Olomouc.

„Mimochodem, ta paní je teď sama doma?“

To jste se měli starat než jste mě sebrali k výslechu, chtělo se mu odseknout, ale opět potlačil vzdor.

„Ne, je u ní angličtinářka, paní Janatová měla zrovna hodinu, tak jsem se s lektorkou domluvil, že u ní počká, dokud se nevrátím.“

„Ona se učí anglicky?“ upřímně se podivil Pavlata.

„Paní Janatová anglicky mluví výborně. Bere hodiny konverzace, aby se zabavila a nezakrněl jí mozek, jak sama říká.“

Klenský pocítil lehké znepokojení, zašimralo ho v zádech a kolem žaludku.

XXXIV.

V kanceláři teď bylo otevřené okno i dveře, aby průvan co nejrychleji vyměnil vzduch. Major Pavlata s kapitánem Klenským seděli v titěrných křesílkách v rohu, mezi nimi byl vklíněný malý konferenční stolek s odřenou svrchní deskou. Pili kávu a dávali dohromady své poznatky.

Těsně předtím, než odjeli s Emilem Velebou, jim služba u vrátnice oznámila, že se jim přišel přihlásit svědek k případu vraždy. Když Pavlata zjistil jeho jméno, rychle rozhodl, že do Olomouce pojede Klenský sám a on vyslechne Ivana Fáberu.

Ještě teď se musel usmát, když si vybavil Fáberovo zděšení při vstupu do téhle kobky.

„Páni, vy ale máte pracovní podmínky,“ neudržel se.

„To víte, státní zaměstnanec si nevybírá, musíme se spokojit s tím, co nám dají,“ rýpnul si Pavlata. Pak mu vysvětlil, že tahle místnost je provizorní, mají ji zapůjčenou od kolegů z okresu, aby svědky nemuseli tahat až do Brna.

„Aha,“ odtušil Fábera tónem, který dával najevo, že tuhle část hovoru považuje za vyřízenou, a podal Pavlatovi ruku. Trochu rozmáchle a hřbetem nahoru, udělal přitom krok směrem k němu.

Tak toto je alfa samec, pomyslel si major, na hru přistoupil a zvědavě Fáberu pozoroval. Nechal ho, ať pokračuje sám podle svého, možná se tak o něm i od něj dozví víc, než kdyby se prosazoval a zdůrazňoval svou roli kladením otázek.

Fábera mu vysvětlil, že se z novin dozvěděl o vraždě a rozhodl se přihlásit jako svědek. Večer předtím, než kartářku našli mrtvou, s ní mluvil. Měl cestu do Olomouce a krátce ji navštívil, mohlo být tak něco po osmé večer. Zdržel se asi půl hodiny, déle určitě ne.

„Byli jste na návštěvě dohodnuti předem?“

Fábera lehce zaváhal, možná by bylo bývalo lepší, kdyby schůzka byla sjednaná dopředu, ale výpisy z telefonních volání by ho usvědčily ze lži, a to by pak působila nevěrohodně celá jeho výpověď. Byl na tenkém ledě, tak musí postupovat opatrně. Řekne jen to nezbytné, žádné zbytečné informace a už vůbec ne lži. Lepší něco zamlčet, než přímo lhát.

„Ne, byl to okamžitý nápad, jel jsem téměř okolo, tak jsem toho využil. Když jedete z Prahy, těch pár kilometrů už není velká zajížďka.“

„A co vás přimělo k neohlášené návštěvě tak pozdě večer?“

„Ale tak pozdě zase nebylo.“

„No, dejme tomu, ale paní Pallová se právě vrátila z dlouhé cesty, musela být unavená.“

„Nevypadala unaveně ani si nestěžovala. Ostatně, nezdržel jsem ji dlouho.“

„Kvůli čemu jste ji navštívil?“

Tady byl Fábera už hodně opatrný. Původně váhal, jestli se má policii přihlásit, ale měl strach, že na jeho návštěvu přijdou sami. Jeho luxusní BMW stálo před Regininým domem všem na očích, jestli šel někdo okolo, určitě si ho musel všimnout. Je evidované na jednu z jeho firem a všichni vědí, že s ním jezdí výlučně on sám. Bylo zbytečné, aby se kolem něho policie motala, než ho pozvou k výslechu. Rozhodl se postavit se k problému čelem, ale všechno odkrýt nemohl.

„Podrobnosti si nechám pro sebe, jsem si jistý, že s vaším případem to nesouvisí.“

„Promiňte, ale to posoudíme my,“ opáčil Pavlata, protože to prostě říct musel, když věděl, že s Fáberou to bude těžké.

Ten se povýšeně usmál.

„Řeknu vám jenom tolik, že jsem chtěl vědět, jestli u ní její bývalý muž nenechal určité listiny, na kterých mám zájem. Měl mi je dodat. Věděl jsem, že se pořád stýkali. Pan Palla leží v nemocnici, to už asi víte, sám mi nic dát nemohl. Budu muset počkat, až se uzdraví.“

„Slyšel jsem, že je to s ním vážné.“

„Dostane se z toho, mám o něm přehled.“

Major Pavlata horečně uvažoval o tom, co právě slyšel. Ty listiny určitě nebyly nevinné, když je Fábera tak naléhavě shání. Je možné, že Pallu přepadli kvůli nim? A co když ze stejného důvodu zabili i kartářku? Ten Klenský měl pravdu, tohle je vážně blbý případ. Další motiv na obzoru a nikam dál se ještě nedostali.

Celé Fáberovo chování bylo sice korektní, ale skrytě dával najevo, že má situaci pod kontrolou a dlouhé, moc dlouhé prsty. Pavlata věděl, že z něho o obsahu listin nic nevypáčí a nechtěl se v tuto chvíli ztrapňovat tím, že bude naléhat. Tento člověk mu klidně do očí řekne, že na takovou otázku neodpoví, protože by si tím přivodil nebezpečí trestního stíhání, a on bude bezmocný. Většina obyčejných lidí by se bála využít toto právo k odmítnutí výpovědi, aby na sebe neupozornili, nechtěli by vypadat že mají důvod ke špatnému svědomí. Bossové Fáberova typu se něčeho takového neštítili, klidně se odvolají na příslušnou klauzuli v trestním řádu a příště přijdou v doprovodu některého z nejznámějších právníků v zemi. Policie se pak ani nesmí zeptat, proč si vůbec mysli, že by jim mělo trestní stíhání hrozit, a je obtížné zjistit, jestli tato obava je důvodná.

Za Fáberovou návštěvou je beztak skrytá podrobná příprava právníků. Přišel určitě jen proto, aby kolem něho zbytečně nekroužili, až si některý svědek vzpomene na něco, co by je k němu dovedlo. K ničemu jinému tohle divadlo nesloužilo, Fábera jim nijak nepomohl. Podle něho Regina nevypadala, že by se něčeho bála, sám si ničeho podivného nevšiml, v okolí domu nikoho neviděl.

„Ten parchant je pěkně kluzkej,“ komentoval to Klenský, když jeho nadřízený domluvil. „Ale já možná něco málo vím.“

Poreferoval o výslechu Olgy Janatové. Pavlata poznal, že ta žena na jeho kolegu silně zapůsobila. Očekával rozmazlenou stařenu, která rozhazuje peníze z nudy, ale ve skutečnosti to byla velmi rozumná a realisticky uvažující paní. Mluvila s ním o Regině velmi otevřeně, ale nic o jejích případných nepřátelích nebo problémech nevěděla. Měla ji ráda, ale nedělala si o ní iluze. Jedna druhé se nesvěřovaly, Janatové ale bylo jasné, že Regina mohla někomu občas šlápnout na kuří oko. Přece jenom svými výklady zasahovala do lidských osudů, zejména do vztahů. Popsala mu taky tu scénu se synovcem před časem, budou ho muset vyslechnout.

„Tak se nám to pěkně rozjíždí do všech světových stran, sakra. A nikde nic.“ Pavlata byl otrávený.

„Můžu?“ ozvala se Monika ze dveří, průvan jí čechral vlasy a vypadala jako dívenka školou povinná. Pavlata se usmál, občas k ní pocítil cosi otcovského.

„Tak čím nás potěšíš?“

„Jestli vás to potěší, to fakt nevím. Ale za prvé, na tom oblečení ani na botách, co jsme zajistili u Soukupa, se nenašlo nic, co by prokazovalo, že kartářku navštívil. Za druhé, s tím Horákem jsem sepsala protokol, identifikaci máme potvrzenou, je z toho celý špatný, chudák. Řekl mi ještě jednu věc, na kterou si prý dodatečně vzpomněl. Jeho sestra mu volala z cizího mobilu, prý si ho půjčila od nějaké kamarádky, protože nemohla volat ze svého. Když jsem se ptala proč, řekl, že prý měla strach z odposlechu. Neprozradila mu, čeho se bojí, prý nechtěla, aby někdo věděl, že s ním mluvila. Připadá mi to divné a jemu asi taky. Nevím, jestli si nenechává ještě něco pro sebe, mám pocit, že mi toho dost zamlčel. Ale nevypáčila jsem to z něho. Ten půjčený mobil prý patří Martině Vrtalové, té kamarádce, to si zjistil, když jí pro kontrolu zavolal. Tak jsem se mrkla na její výpověď, hovor proběhl o dost později než je doba, kterou nám sama udala jako čas své návštěvy u Reginy.“

Pavlata jí poděkoval a ona zmizela v tmavé chodbě, najednou tu bylo nějak pochmurněji.

„Já se teď otočím za Pepíkem, chci s ním pořádně probrat ty výsledky pitvy. Počítám, že do dvou budu zpátky. Ty si skoč na oběd a sežeň tu Vrtalovou. S výslechem na mě počkej, chci být u toho. Ale mohl bys ještě vyslechnout manželku toho Roberta Soukupa, ta snad bude doma. Myslím, že někdo říkal, že marodí.“

XXXV.

Karel Janata horečně přemýšlel. Při své dnešní návštěvě u tety pokazil, co se pokazit dalo. Proč tam musel vtrhnout a rovnou začít mávat těmi novinami? Jenomže co měl dělat jiného? Vždyť ho ani pořádně nepustili ke slovu a ten zatracený ošetřovatel ho hned vyhazoval.

Musí to nějak napravit, musí. Cítil, že hraje o všechno. Jestli se mu to nepodaří teď, už nikdy podobnou šanci nedostane. Měl by se nějak dostat k tetě. Ale jak? Ledaže by se za něho přimluvil. Jenže kdo?

Vzpomněl si na tu angličtinářku, teta říkala, že se jmenuje Kovandová, ale to je všechno, co o ní ví. Třeba by s ní byla řeč, mohla by za něho ztratit slovo.

Seděl v bistru přes ulici a pozoroval vilu. Když ho vyhodili, nechtělo se mu odejít úplně. Teď byl rád, že má přehled. Emila odvedli policajti, možná, že by mohl u tety zabodovat, zasít semínko pochybností. Proč pro něho přijeli? Kdo ví, třeba má něco na svědomí. Klidně by mohl tetě něco napovídat, možná bude podezřelý z Regininy vraždy, to by bylo něco, na čem by on sám mohl jenom vydělat. Teta by si určitě nedržela v domě někoho takového.

Potlačil chuť jít znovu do vily okamžitě. Ne, to by se taky mohlo stát, že na něho teta zavolá policajty. Na jejich příští setkání se musí pořádně připravit.

Jestli Emila zatkli nebo aspoň zadrželi, bude mít čas se tam dostat a třeba bude teta ráda, když se o ni bude aspoň trochu starat. Počká si na tu Kovandovou a pak si s ní promluví.

Čas se vlekl a nic se nedělo, ve vile se nepohnula ani záclona. Karel upíjel už třetí pivo a říkal si, že se musí krotit. Měl chuť ten zteplalý zbytek ve sklenici vylít a objednat si další, ale věděl, že si musí udržet jasnou hlavu. Kdo ví, jak dlouho tu bude ještě trčet. Čas se mu vlekl a on byl netrpělivý. Vždyť přece říkala, že má hodinu angličtiny. Hodina je snad šedesát minut, ne? On už tu trčí skoro dvakrát tak dlouho a pořád se nic neděje.

Nakonec se dočkal a věci se odehrály dost rychle.

Před domem zastavilo civilní auto a z něj vystoupil Emil v doprovodu chlapa v civilu, Karel by nedal nic za to, že to není policajt. Pocítil zklamání. Emil je zpátky doma, ještě ho přivezli jako honoraci, snad aby se nemusel tlouct tramvají. A on už měl přitom vymyšlený tak krásný scénář.

Nezbývá mu než se přizpůsobit situaci. Musí se soustředit na tu angličtinářku. Ta mu třeba pomůže. Je to jeho jediná naděje.

Málem ji prošvihl. Marie vyběhla z vily a svižně se vydala směrem k centru. Rychle zaplatil a vyrazil za ní. Měl co dělat, aby ji neztratil na prvním rohu. Pak ji doběhl a udržoval mezi nimi celkem krátkou vzdálenost, uvažoval, kdy nastane vhodná chvilka, aby ji oslovil. Vlezla postupně do dvou obchodů, ten první byl s dámským prádlem a tam si za ní netroufal, ve druhém si zkoušela boty, to by snad šlo, ale bylo tam plno lidí a on chtěl mít klid. Pak si chvilku prohlížela výlohu knihkupectví.

Teď. Rozhodl se a vykročil směrem k ní, když jí zrovna v ten moment zavibroval mobil.

Přijala hovor, zjevně se bavila s někým známým, uvolněně si s kýmsi povídala a pomalu kráčela ulicí. Plížil se za ní, čekal, až dotelefonuje. Hovor byl zatraceně dlouhý. Marie došla k autu, otevřela dvířka a nasedla. Než se nadál, byla pryč i s mobilem u ucha bez ohledu na předpisy.

Měl chuť něco rozbít. Proč zrovna on musí mít takovou smůlu? Kdyby aspoň věděl, kde ta ženská bydlí nebo znal číslo jejího mobilu. Ale ne, volat jí nebude. Ukončit hovor po telefonu je mnohem snazší než někoho vyhodit.

Šel kolem internetové kavárny. A co, zkusí to. Ví o ní, že je angličtinářka a jmenuje se Kovandová, třeba na ni na internetu najde nějaký odkaz, možná i přímo kontakt.

Měl štěstí, za čtvrt hodinky měl v kapse adresu Marie Kovandové, tlumočnice a překladatelky, bydlela v jakýchsi Kapličkách. O té vesnici v životě neslyšel, ale podíval se na mapy.cz a zjistil, že to není zas tak daleko. Autem se to dá zvládnout za slabou půlhodinu. Nálada se mu zvedla, byl si jistý, že se karta obrací a jemu se už bude jenom dařit.

XXXVI.

Zuzana Soukupová na Klenského hleděla bojovně a vůbec nevypadala jako člověk zničený depresí.

„Tak jsme se pohádali. A co má být? Je to naše věc.“

„Dobře, to beru. Ale váš muž šel potom do hospody, kde tu hádku pořádně zalil a dál už to víte.“

„Vím co? Opil se a vyřvával. Radost mi to nedělá, ale co já s tím?“

„Jde nám o to, jestli mohl svoje výhrůžky uskutečnit. Vy jste v rozvodovém řízení, jak jsem slyšel.“

Klenský si připadal trapně a neobratně. V podstatě po ní chtěl, aby práskla svého manžela, a to se jeho povaze z gruntu příčilo.

„Nejsme. Ještě jsem o rozvod nepožádala. A nevím, jestli to udělám, každopádně to není vaše věc.“

„Dobře, ale váš muž měl motiv.“

„Podívejte se, já jsem měla Reginu celkem ráda, i když jsem ji nijak blíž neznala a nic osobního o ní vlastně nevím. Ale řekla bych, že motiv musel mít kdekdo.“

Tak to se, holka, nepleteš, prolétlo mu hlavou a nevědomky si povzdechl.

„Já vím, že Robert ji nezabil.“

„Jak to víte?“

„Prostě vím, že by toho nebyl schopen. Svatý není, ale není to násilník.“

„Milá paní…“

„Jasně. Nevěříte mi, protože jsem jeho žena. Tak já toho využiju a nebudu proti němu vypovídat, už ze mě nedostanete sni slovo.“

Nic s ní nesvedl, její výslech jim vůbec v ničem nepomohl.

Rozladěný nasedl do auta a přemýšlel co dál. Na oběd ani nepomyslel. Kolotoč výslechů ho zmáhal, nikde žádná stopa. Případ se jim rozléval do stran jako řeka při povodni, měl obavu, že se v těch motivech a podezřelých za chvíli utopí.

V náhlém impulzu nastartoval auto a vyrazil do Kapliček. Musí mluvit s Marií Kovandovou.

Otevřela mu prakticky hned po zazvonění a on neměl ani čas připravit si, co jí řekne. Stál tu a nebyl si úplně jistý, jestli to byl dobrý nápad.

S tázavým výrazem ve tváři odpověděla na jeho pozdrav a pozvala ho dál.

„Dáte si kávu?“

Nejprve chtěl odmítnout, není to tak dlouho, co vypil šálek s Pavlatou, ale pak přikývl. Nad hrnkem kávy si aspoň nebude připadat tak hloupě.

Postavila vodu, nachystala dva šálky a čekala. Neusnadňovala mu to.

„Nevěděl jsem, že učíte paní Janatovou.“

„Učím ledaskoho, živím se tím, víte? Sice dávám přednost překladům, ale je krize, tak si člověk nevybírá.“

„Sladíte?“ postavila před něho šálek a sedla si proti němu. S úsměvem ho pozorovala. Uvědomovala si jeho nervozitu, a to jí dávalo pocit převahy. Byl jí najednou docela sympatický. Nevystupoval arogantně ani přehnaně úředně a byl tak nějak lidsky nesvůj.

„Vždyť já vím. Já jenom, že na vás v tom případu pořád narážíme. Tak jsem si říkal, že si s vámi popovídám, jestli něco nevíte.“

Marii vylétlo obočí a chystala se k ironické otázce. Klenský si toho všiml a mírně mu ztuhl výraz. Vyčítala si, že ho vyplašila, popudila. Ta milá přátelská atmosféra byla pryč.

„Ale já vážně nevyšetřuju, do ničeho se nepletu a pro nikoho nic nezjišťuju. To je náhoda, že ta paní Janatová Reginu znala.“

„No, jak myslíte,“ odtušil a míchal kávu. Kdyby si ji byl nedal, mohl se zvednout a jít, teď to bude muset vypít. Usrkl.

„Pozor, je to horké.“

Právě to poznal, to přece mohl vědět. S opařeným jazykem si připadal jako hlupák a zlobil se sám na sebe.

„Tolik snad zas nespěcháte,“ snažila se Marie vrátit mezi ně ztracenou pohodu. Nevěděl, co by měl říct. Chvíli mlčeli a oba se cítili nejistě.

„Přece jenom jsem na něco narazila. Dnes ráno mě kolegyně Vrtalová požádala, abych byla přítomná u jednoho rozhovoru. Setkala se s bratrem té kartářky,“ stručně mu popsala průběh toho divného jednání.

Klenský pozorně naslouchal a oceňoval její spolupráci.

„Musela se s Reginou potkat později než řekla vám, to mi z toho vyplynulo a myslím, že se jí nechce jít s pravdou ven.“

Poděkoval a nechal si pro sebe, že to vědí už od Horáka.

„Mluvila jsem ještě s tou svojí kamarádkou z Prahy. Víte, ona už měla na Reginu kontakt, když sem přijela, a tak jsem se jí chtěla zeptat, odkud ji znala a co o ní ví“

Klenským to škublo. Tak vida, a ona mu tady bude říkat, že do ničeho nestrká nos a nepátrá. Než stačil něco namítnout, Marie pokračovala.

„Ona na ni dostala doporučení od jedné zákaznice, ta se prý baví tím, že jezdí za kartářkami po celé republice. A taky jsem se ptala, jestli neví, proč se Regina přestěhovala z Ostravy do Chaloupek, když tam nikoho neznala.“

Musel uznat, že to byla dobrá otázka. Taky je to mělo napadnout.

„A zjistila jste to?“

„Nevím. Prý ten dům její muž nějak levně koupil od lichváře, snad to byla propadlá zástava. Říkám si, jak se na to asi dívali bývalí majitelé.“

Klenský pokýval hlavou. To by mohla být další stopa.

„Jasně. Prověříme to. Je zvláštní, že nikdo z místních o tom nemluvil.“

Rozhodl se, že hned, jak odsud odejde, zavolá Monice, ta určitě proleze katastr nemovitostí a potom zjistí kontakty na bývalé vlastníky.

„Možná jsou lidi spíš na straně původních majitelů a nechtěli na ně poštvat policii. Regina sem prostě zapadnout nemohla, byla ve všem úplně jiná.“

„Než kdo?“

„Než místní.“

Oba chvilku mlčeli a Marie váhala, jestli mu má říct o Romanovi. Pak se rozhodla.

„Ještě něco. Počítám, že Horák vám to zapře, tak se ho radši přímo neptejte. V tom telefonátu šlo Regině o nějaké papíry, na které se jí ptal Fábera, ten magnát. Její bývalý muž s ním něco měl. Ona si po odchodu toho Fábery prý vzpomněla, že by něco mohlo být u jejich psa v boudě, pes je teď u Horáka.“

Vysvětlila mu to celé tak, jak to znala od Horáka. Klenský se úplně uvolnil a živě s ní rozebíral, o co asi šlo.

„Ale ode mě to nevíte, jo? Myslím, že byste měli počkat, jestli vám to dá sám. Kdo ví, co za tím je, já se té jeho nedůvěře ani nedivím. Taky by vám pak ten případ mohli vzít a těžko říct, co by bylo potom. Za sebe asi ručíte, ale za lidi, které neznáte, sotva.“

Klenský se s ní chtěl přít, ale věděl, že na tom argumentu něco je. Zatím bude muset stačit, že mají potvrzený Fáberův možný motiv. A jestli to byl on, nemusel to udělat osobně. Najatý vrah klidně mohl počkat, až Fábera od Reginy odejde, dorazí na večeři s obchodním partnerem a bude mít alibi. Jestli to bylo tak, bude těžké cokoli dokazovat. Možná, kdyby se dostali k těm papírům, jejich obsah by jim třeba pomohl. Doufal, že listiny jsou u Horáka zatím v bezpečí.

„To je dobrý nápad, schovat něco k psovi do boudy. Držte se od toho případu dál, podezřelých je víc, ale nic kloudného nemáme. Ten Veleba taky nebude úplně nevinnej, to poznám. Dávejte na sebe pozor, ať do něčeho nešlápnete. Vůbec nevím, o co tady jde, a nelíbí se mi to.“

Marie se cítila stísněně, varování nebrala na lehkou váhu, v minulosti se už k vyšetřování vraždy připletla a pocítila sama, že vrah ve snaze zabránit odhalení klidně může zaútočit. Co jí připadá nesmyslné nebo natolik podružné, že tomu nevěnuje pozornost, to může ve vrahovi vyvolat pocit ohrožení nebo paniku.

„Myslím, že mě dnes sledoval ten Karel Janata, zahlédla jsem ho cestou k autu. Nevím co mi chtěl.“

„Toho jsme ještě nevyslýchali, máme to v plánu co nejdřív. Buďte opatrná. Kdyby něco, zavolejte,“ podal jí vizitku se svým číslem.

„Nechcete vypadnout ke kamarádce?“ dodal ještě.

„Ale mně přece nic nehrozí,“ ohradila se trochu nejistě. Pomyslela na Helenu Procházkovou, ta jediná by přicházela v úvahu, ale byla na pár dní ve Vídni.

„Snad ne, ale radši nic neriskujte. Tak divnej případ nepamatuju.“ Usmál se na ni a rozloučil se. Marii polilo zvláštní teplo a ve tváři se jí usadil úsměv, který tam vydržel ještě dlouhou chvíli poté, co zavřela dveře.

XXXVII.

Domovy důchodců neměl rád. Už jich navštívil několik a vesměs všechny na něho působily depresivně. Mnohde se personál opravdu snažil, aby vytvořil vlídné a útulné prostředí, ale podle Klenského se bezmoc stáří a nemoci zamaskovat nedala.

Seděl v jídelně, na stolech byly pestré ubrusy, zdi zdobily fotografie a výkresy dětí, zřejmě z nějaké blízké školy. Dana Střelková sem zjevně nepatřila, ale byla tady. Seděla proti němu a věcně, zdánlivě bez emocí mu vyprávěla svůj příběh.

Svěřila se mu, jak se stalo, že přišla o dům a také o svoje děti i vnoučata.

Má syna a dvě dcery. Holky jsou vdané, každá má svou rodinu, ale syn se neoženil. Pravda, moc se jim nevyvedl, nic nevystudoval, nevyučil se, dělal nádeníka a byl rád, když měl práci. Zůstal bydlet doma.

Když jí před lety umřel muž, byla ráda, že má dalšího mužského v domě. Pomáhal s údržbou, barák to byl velký, pořád bylo něco potřeba opravovat. Jenomže taky pil a občas něco prohrál v automatech. Každou chvíli mu půjčovala ze svého důchodu, ale splátky se nikdy nedočkala. Žili, jak se dalo.

Před časem zjistila, že kluk si nadělal dluhy a hrozila mu exekuce. Naštvalo ji to, taková ostuda, to u nich doma nikdy nebývalo. Kluk přišel s tím, že si vezme další půjčku, aby ty exekuce všechny vyplatil. Připadalo jí to celkem rozumné. Aby tu půjčku dostal, musel mít něco do zástavy. Kvůli těm exekucím si nepůjčoval od banky, ale od lichváře.

Nejdřív o zástavě nechtěla ani slyšet, ale časem ji umluvil, tak souhlasila. Podepsala smlouvu, chlap přijel k nim domů, pořád na m mluvil, ustavičně něco mlel a ona se ani nemohla soustředit na text té smlouvy. Říkal, že je to zástavní smlouva, ale později zjistila, že je to jinak. Podle té smlouvy dům prodala za pouhých sto osmdesát tisíc a měla možnost ho do dvou měsíců vyplatit. Ale kde by vzala do dvou měsíců tolik peněz? Ani dcery neměly, a tak se stalo, že ztratila domov. Lhůta uplynula a lichvář je vystěhoval.

Bylo to potupné a málem ji to zabilo. Syn se teď potlouká bůhvíkde a dcery s ní nemluví. Nemůžou jí odpustit, že je tak hloupě připravila o majetek, který měly zdědit. Navíc na rodném domě lpěly, ona sama taky.

Nevěděla, co má dělat. Jedna sousedka pracuje na sociálce a přes známosti jí zajistila místo tady v domově, normálně by se sem vůbec nedostala. Má aspoň střechu nad hlavou.

Na toho lichváře podala trestní oznámení, ale nečeká žádný zázrak. Dům už jí nejspíš nikdo nevrátí.

„A co se s domem stalo potom?“

„Já sama pořádně nevím. Ten lichvář to celé prodal, teď tam bydlí nějaká ženská, co vykládá karty. Lidi říkají, že to hezky opravila. No, aspoň to,“ povzdechla si paní Střelková.

„Znáte ji?“

„Ne. Nikdy jsem se s ní neviděla. Co jsem se musela vystěhovat, v Chaloupkách jsem nebyla. To bych nepřežila.“

„Ta kartářka je mrtvá, někdo ji zabil.“

Hleděla na něho překvapeně, ale bez valného zájmu. Sama měla starostí a smutku dost, zhroutil se jí život a neštěstí druhých se jí příliš nedotýkalo. Přestojí došlo, proč sem přijel.

„Já jsem ji nezabila. Už kolik měsíců jsem odsud nevytáhla paty. A moje děcka taky ne. Nikdo z nás proti ní nic neměl, kdyby to nekoupila ona, přišel by někdo jiný. Mně vadí jenom ten lichvář. Ale musím uznat, že celé to byla moje chyba.“

Na to nemohl nic říct. Bylo mu jí líto, ale pomoct se jí nedalo. Vzal si kontakt na obě dcery, o synovi nic nevěděla.

Podle jeho názoru tato stopa vede do slepé uličky. Ještě to probere s Pavlatou, až se vrátí z Brna. Byl rád, že Monika zapracovala tak rychle, mají další výslech z krku, pořád toho ještě zbývá moc.

XXXVIII.

Martina Vrtalová klopila oči a nervózními prsty cupovala kapesník.

„Tak znovu. Kdy jste byla u Reginy Pallové naposled?“

„Už jsem vám to říkala, nepamatuju si to přesně.“

„Muselo to být kolem deváté večer.“

Škubla rameny jako trucovité dítě.

„Půjčovala jste jí svůj mobil, aby si mohla zavolat?“

„Jo,“ znělo to rezignovaně.

„Dobře. Víme, že z vašeho čísla telefonovala bratrovi pár minut po deváté.“

Martina mlčela.

„Co vy na to?“

„To se mi nezdá. Nebyla bych si myslela, že už je tolik hodin.“

„Jak dlouho jste tam byla?“

„Netuším. Šla jsem si pokecat s kámoškou, to nehlídáte čas.“

„Ale no tak. Ten mobil si půjčila hned po vašem příchodu nebo později?“

Martina si povzdechla a vzdala to.

„Řekla bych, že na začátku, seděla jsem u ní teprve chvilku.“

„Ty vaše chvilky…“

„Ale já vážně nevím, jak dlouho to trvalo, prostě jsem čas nesledovala.“

„Dobře. A jak na vás působila. Pravdu.“

„Byla taková divná.“

Pavlata se musel držet, aby nezačal řvát. To jsou tedy odpovědi.

„Vystrašená?“

„Ne, spíš neklidná, napjatá, po tom telefonátu se trochu uklidnila, ale nevím, s kým mluvila, ani co říkala. Ona telefonovala z vedlejší místnosti.“

„A potom bylo co?“

„Nic. Všechno jsem vám už řekla.“

„Zkuste to znovu.“

„Trochu jsme si povídaly, vyložila mi karty a já šla domů. Přece jenom byla po té cestě unavená.“

Pavlata by s ní nejradši zatřásl. Od samého začátku se mu zdálo, že si tato svědkyně nechává něco pro sebe a kličkuje. Dělala to nejspíš i teď. Musel z ní páčit každé slovo.

„Víte, proč si od vás půjčila mobil?“

„Nevím. Prostě mě požádala a já jí ho půjčila.“

„My už víme, o čem se bavila s bratrem. Ona se něčeho bála. To se vám s ničím nesvěřila? Ničeho jste si nevšimla? Vždyť jste přece byly kamarádky,“ zaryl do ní Klenský.

„Myslete si, co chcete, já už jsem vám odpověděla.“

„Co vám to říká?“

Major Pavlata před Martinu položil fotografii s rozloženými kartami.

Martina zrudla, ale mlčela.

„A tohle?“ Na další fotografii byl anonymní dopis.

Ticho by se dalo krájet. Oba to znali a čekali.

„Tak dobře, řeknu vám to. Ty fotky, to byl můj výklad. Chtěla jsem mít jistotu, že se nepletu. A vyšlo to úplně ukázkově. Já jsem se ptala na ni, na nás dvě, jako jak to vypadá s tím naším kamarádstvím, už jsem jí přestávala věřit. Ona si nejspíš myslela, že se ptám na Petra, to je můj přítel. Ona nás v minulosti rozeštvala a teď jí vadilo, že jsem se k němu vrátila. Pořád proti němu něco měla,“ vysmrkala se do zbytku kapesníku.

„Říkala, že tahle karta znamená, že mě ta osoba chce ovládnout a manipulovat se mnou. Smrt že radí, abych ten vztah ukončila a Blázen znamená, že začnu znovu a s důvěrou něco nového. Tak jsem jí řekla, že jsem se ptala na ni a trochu jsme se pohádaly. Vyhodila mě. Ten dopis jsem psala já. To byla ještě v Německu, hodila jsem jí to rovnou do schránky. Já jsem prostě pochopila, jak moc mnou manipulovala a využívala mě“

„Tak jste se jí zbavila.“

Martina mechanicky přikývla a pak se s leknutím ohradila.

„Ale nezabila jsem ji. Já ji nezabila.“

„Jak vysvětlíte, že se karty našly pod tělem oběti.“

Úplně zbledla a začala se třást

„Nevím, já nevím.“

„Proč vám máme věřit teď, když jste nám už jednou lhala?“ dusil ji Klenský.

Martina se na něho ublíženě podívala a rozplakala se. Působilo to mírně teatrálně a jeho to neobměkčilo. Než stihl položit další otázku, strčila do dveří hlavu Monika.

„Musím s vámi mluvit, je to důležité.“

Pavlata s Klenským se po sobě podívali a major vyšel ven.

„Volal kapitán Poláček z Hradce, Palla se probral a je schopen výslechu. Prý si všechno pamatuje, až se tomu doktoři diví. Jako útočníka označil Emila Velebu. O smrti jeho bývalé ženy mu dosud nic neřekli,“

„A sakra.“ Pavlata se zamyslel.

„Moniko, vezměte si k ruce dva kluky z okresu a toho Velebu sežeňte co nejdřív. Dokončíme tady ten výslech a pořádně si ho podáme. Nepřepošlou nám z Hradce protokol?“

„Jasně, už ho máme tady. Tak já letím.“

Pavlata se vrátil do kanceláře, kde Martina cupovala další papírový kapesník. Pod její židlí bylo už bílo, na zašlém linoleu ty drobné žmolky vypadaly jako sněhové vločky.

Klenský mlčel. Zjevně nechtěl Martině pomoci zmírnit její nervozitu.

„Říkala jste, že jste ji nezabila. Viděla jste snad někoho jiného kolem domu?“

Zamyslela se.

„Ne. Nikoho.“

„A to chcete, abychom věřili, že to u ní ten večer bylo jak na Václaváku?“

Klenskému to připadalo nevěrohodné, Regina se vrátila z Německa, s nikým nebyla domluvená. Pak ji nečekaně překvapí Fábera, těsně po něm přijde Martina. Mají věřit, že pak přišel ještě někdo třetí?

„Tak mi nevěřte. Ale já vám říkám pravdu.“

Pavlata si povzdechl. Případ žil vlastním životem a on si připadal jako nic nechápající divák. Věděl, že v tuto chvíli toho na Martinu mají jenom málo a na zadržení to nestačí. Na to, že karty ležely pod tělem, se jí momentálně nechtěl ptát. To se bude možná hodit při dalším výslechu, až toho budou mít víc v ruce. Jako vrah se mu moc nezdála, ale netroufl si ji vyloučit z podezření. Byla mladá a silná, doktor přece nevylučoval, že by tu smrtící ránu mohla zasadit i žena.

„Sepíšeme to. Pustíme vás domů. Pojede s vámi někdo od nás a dáte nám oblečení, které jste měla ten večer na sobě, boty taky. Počítejte s tím, že vás budeme ještě potřebovat. Jestli jste ji nezabila, všechno se vysvětlí, ale musíte nám být k dispozici. Jestli někam odjedete, budeme to považovat za útěk a necháme na vás uvalit vazbu. Nevěřte, že se někde dokážete skrývat dlouho.“

V Martině hrklo. Přece jenom nečekala, že by ji mohli vážně podezírat. Zmohla se na odpor a opět tam byla stopa manipulátorské ublíženosti.

„Poradím se s právníkem, jestli mě můžete tak omezovat.“

„Poraďte,“ přikývl major a nechal její výstup bez dalšího komentáře.

XXXIX.

Monika v doprovodu kolegů přidělených na výpomoc dorazila k paní Janatové. Zazvonila a dost dlouho čekala, nakonec se ozval bzučák. Vešla dovnitř.

V chodbě ve zvýšeném přízemí je čekala stará paní opřená o hůl, celá se trochu chvěla, jako by jí byla zima.

„Dobrý den, hledáme pana Velebu.“

„Ale policie už tady dnes jednou byla“

„Ano, ale potřebujeme se ho ještě na něco zeptat. Máme nějaké nové poznatky.“

„Nové poznatky? On něco provedl?“ Stará paní byla bystrá.

„Nezlobte se, nemůžu vám nic říct. Je doma?“

Olga Janatová zavrtěla hlavou.

„Ne. Už skoro před hodinou odešel na poštu. Přišla mu nějaká dobírka. Už tu měl dávno být, je to přece kousek.“

Monika Olomouc nijak zvlášť dobře neznala.

„Kde ta pošta je?“

„Jenom přes park, trvá to pár minut. V tuhle dobu určitě u přepážky žádný nával není. Kdyby se něco komplikovalo, Emil by mi zavolal, je velmi svědomitý. Mám strach, že se mu něco stalo.“

Paní Janatová se už vyloženě třásla a vypadala velmi bezradně.

„Je vám dobře?“

„Jsem jenom unavená. Dnes toho na mě bylo moc. Chtěla bych si lehnout.“

„Pojďte, já vám pomůžu a vy mi dáte telefon na pana Velebu,“ uchopila ji opatrně za paži.

„Nebere to, už jsem mu sama volala.“

Monika to přesto zkusila a zjistila, že je to tak. Pomyslela si, že Emil se asi tak rychle nevrátí, to vypadá na útěk.

„Máte někoho, kdo by k vám mohl přijít?“

„Já nikoho nepotřebuju.“

„Myslím, že by to bylo lepší, přece jen sama říkáte, že jste měla hrozný den.“

Chvilku se s Olgou přela, pak z ní vypáčila telefonní číslo na jejího lékaře a zavolala mu. Slíbil, že se hned dostaví. Ne, nemusí na něho čekat, paní Janatová mu důvěřuje a on má pro všechny případy klíč od vily.

Monika se s kolegy vydala na poštu.

V parku narazili na olomoucké policisty, zjevně ohledávali místo činu a psovod se snažil přimět psa, aby našel stopu.

„Co se tu děje?“

„Přepadli tu nějakého chlapa, odvezla ho sanitka a pachatel zmizel. Pes ztratil stopu na silnici,“ mávl jeden z policistů rukou k ulici přiléhající k parku. „Asi tam měl zaparkované auto.“

„Víte, kdo je ten přepadený?“

„Nějaký Emil Veleba.“

„No to je skvělý, sežeňte Klenského, ať za vámi přijede, a vyrazte s ním do toho špitálu. Já pojedu pro jistotu do jiného špitálu vyslechnout Pallu. Vrátím se bůh ví kdy. Průběžně se mi hlaste.“

Emil Veleba byl při vědomí, měl ovázanou hlavu a byl v šoku. Přesto lékař dovolil jeho krátký výslech. Potvrdil jim, že skutečně šel na poštu, v parku za sebou uslyšel kroky a pak ucítil náraz do hlavy. Upadl, ani nestačil zakřičet. Slyšel, jak někdo ječí a dusot vzdalujících se kroků.

To celkem odpovídalo. Policisté, kteří přijeli na místo první, uvedli, že je zavolala paní, která venčila psa. Sice by s ním do parku neměla, ale yorkšírský teriér je tak malý, že snad ani nemůže nikomu vadit. Ten žádnou škodu neudělá. Zdálky zahlédla to přepadení a začala ječet, útočník se dal na útěk. Nebyla schopná ho popsat. Byla dost daleko a všechno se to seběhlo rychle a ona byla situací překvapená. Monika se rozhodla, že z ní nějaký popis zkusí vymámit. Určitě si něčeho všimla, co si nyní nemusí uvědomovat.

„Vzpomenete si ještě na něco, co vás zaujalo? Zvuk, pach, cokoli. Přemýšlejte.“

Veleba jenom kroutil hlavou.

„Máte ponětí, kdo by vás mohl chtít přepadnout? Třeba i zabít?“

„Nic. Vážně nic. Vůbec jsem to nečekal.“

„Ale ne, s tím si lámu hlavu taky.“

Klenský ho pozoroval. Tenhle případ je vážně plný podivností a zvratů.

„To je ale ironie, dopadl jste skoro jako Václav Palla. Víte, že už se probral a promluvil?“

Emil Veleba zavřel oči.

„Takže to víte?“

„Doznáváte, že jste ho přepadl?“

„Jo.“

„Proč?“

„To bylo kvůli Regině. Žárlil jsem na něho. Pořád jí nechtěl dát pokoj, motal se kolem ní. Chtěl jsem mu dát za vyučenou, aby ji už nechal být.“

„Málem jste ho zabil.“

Emil pokrčil rameny.

„Chtěl jste ho zabít?“

„Já ani nevím, Nenáviděl jsem ho.“

„A Regina?“

„Co jako?“

„Jestli jste napadl i ji.“

Emil se rozčílil.

„Tak to ne. Té bych já neublížil. Nikdy!“ Křičel, až mu přeskakoval hlas.

Do pokoje vešel lékař a výslech ukončil „To stačí, pánové. Zatím je to náš pacient a potřebuje klid. Až se zotaví, můžete pokračovat, ale pro dnešek je konec.“

XXXX.

Marie přecházela po domě a do ničeho se jí nechtělo. Na to, aby si sedla k nedokončenému překladu, neměla sílu ani nebyla schopná se soustředit. Dnešní den byl nabitý událostmi, jako snad žádný jiný. A všechno se vztahovalo k mrtvé Regině. Všude na ni narážela, za vším vykukovala její osobnost, jako by ji vyzývala. Ale k čemu?

Ona sama se o její vraždu ani aktivně zajímat nemusela, připadlo jí, že si ten případ našel ji. Všechno ji to nějak podivně vtahovalo.

S Reginou přišla do kontaktu jen kratičce, teď ji poznávala a utvářela si o ní obrázek podle toho, jak o ní mluvili ostatní. Ti, kteří ji znali živou. Jejich vzpomínky a názory se různily.

Vybavil se jí Roman Horák a to, s jakou důvěrou se jí svěřil v kabinetu po Martinině uraženém odchodu. Nebyla si jistá, jestli udělala dobře, že Klenskému řekla o těch listinách. Neslíbila sice Horákovi, že o jejich rozhovoru pomlčí, přesto teď měla pocit, jako by ho zradila.

Doufala, že Klenský s tou informací naloží jako s důvěrnou, Z jeho reakce pochopila, že mu to pomohlo posoudit Fáberovo postavení v případu, na druhé straně mu celkem jasně vysvětlila Horákovy důvody, proč se na policii obracet nechtěl, a zdálo se jí, že to pochopil.

Přemýšlela o jeho návštěvě a o pocitu, který z toho všeho měla. Bylo jí v jeho přítomnosti příjemně a cítila se s ním bezpečně. Přitom ho donedávna považovala za úplně jiného člověka. Působil na ni netolerantně a konzervativně, ona sama byla vždycky hodně nezávislá a stávala na straně rebelů. Nečekala by, že si s ním bude rozumět.

Silou vůle si připomenula Jiřího, rozhodla se, že mu zavolá. Příliš se jí do toho nechtělo, ale možná jí udělá dobře, když s ním probere své dnešní zážitky. Bývaly doby, kdy si skvěle rozuměli a ona si nechtěla připustit, že se něco mění. Ještě nedávno si byli blízcí, to se přece nemohlo jen tak vytratit.

„Ahoj, co potřebuješ? Děje se něco?“

„Ale nic se neděje. Chtěla jsem tě jenom slyšet.“

„Aha. Promiň, ještě tu sedím s účetním. Ozvu se ti, až to půjde.“ A zavěsil.

Tak to by bylo. S Jiřím si nepopovídá. Chápala, že nemá čas, to se přece stává a jejich vztah už trval nějakou dobu, leccos zevšednělo a leccos naopak získalo hloubku důvěrnosti, kdy si lidé už nic nezastírají, znají jeden druhého a respektují se. Věděla, že nejde o nic, co by ji mělo trápit, že není ohrožený jejich vztah, ale cítila se trošku zrazená a ta strohost ji mrzela. Byla by ráda, kdyby mu mohla říct, co všechno dnes zažila a jak moc jí to leží v hlavě, ještě radši by byla, kdyby tu teď byl s ní a ona mu mohla položit hlavu na rameno a nechala by starosti odplynout.

Červík pochybnosti zahlodal. Není narušen základ jejich vztahu? Jak to s nimi vypadá, vždyť je to, jako by se vytrácelo porozumění a zájem. Není to poprvé, kdy své problémy řeší sama, nijak jí to dřív nevadilo, nezatěžovala se tím, byla zvyklá se o sebe starat a vždycky nesla odpovědnost za svůj vlastní život. To ale neznamená, že nikoho nepotřebuje. Vztah s Jiřím byl založený na tom, že spolu trávili volný čas a bylo jim spolu příjemně. Přesto si každý zachoval svůj vlastní životní styl. Dlouho jí to připadalo jako ideální řešení, ale teď mají oba volného času stále méně, zejména Jiří. Občas když byl s ní, měl problémy soustředit se na to, co mu říká, byl ponořený do vlastních problémů. Oceňovala sice, že s ní o nich dokázal mluvit, ale časem registrovala, že se zajímá stále méně o ty její. Jako by potřeboval vrbu. A tak se mu postupně přestávala svěřovat, ale bylo jí smutno po době, kdy se o všechno, co se jí týkalo, zajímal. Možná, že je to krize středního věku, nevěděla, co s tím.

Spolkla to zklamání a rozhodla se, že si po delší době pustí nějaký film. Začala se přehrabovat v krabici, kde skladovala nejrůznější dvd, pořád nebyla schopná vytvořit si v nich systém. Probírala se jednotlivými tituly a stále si nemohla vybrat.

Zadrnčel zvonek u dveří a ona sebou trhla. Přestože neměla nic na práci, to vyrušení ji rozladilo. Nikoho nečekala a na nikoho nebyla zvědavá. Předpokládala, že to bude někdo z Kapliček, nějaký soused něco potřebuje.

Když na prahu uviděla Karla Janatu, nechápavě na něho zírala.

„Dobrý den. Nezlobte se, že vás přepadám neohlášený a doma. Potřeboval bych s vámi mluvit,“ spustil a snažil se postupovat trpělivě a diplomaticky. Nesmí to zkazit. Potřebuje se dostat k tetě, potřebuje přímluvce.

„Promiňte, ale já nechápu…“

„Kvůli tetě, víte? Já vám to všechno vysvětlím. Můžu jít dál?“

„Já ale nevím…“ špitla Marie trochu bezradně. Toho člověka doma nechtěla.

„Dlouho vás nezdržím, slibuju.“ A cpal se za dveře, stěží mohla odmítnout.

„Tak pojďte. Ale moc času nemám, za chvilku se tady staví známá, myslela jsem si, že už je to ona,“ drmolila první výmysl, který ji napadl.

„Opravdu vás nechci dlouho zdržet.“

Usadila ho u stolu v jídelním koutě.

„Totiž, chtěl jsem s vámi mluvit o tetě. Já nechci, abyste si o mně myslela něco zlého, když jste viděla tu scénu.“ Jistě, byla to nepříjemnost a on se musel cítit dost hloupě, když ho Olga Janatová vykázala z domu. Ale proč by jí to měl vůbec vysvětlovat? A ještě si dá tu práci, aby došel za ní až domů? To je přece nepřiměřené.

„A jak jste mě vůbec našel, prosím vás?“

Karel Janata byl na svůj výkon v internetové kavárně pyšný, tak se jí s chutí pochlubil. Přeběhl jí mráz po zádech. Člověk potřebuje, aby ho zákazníci našli, na druhou stranu, pak ty údaje může získat kdokoli. Přesvědčovala sama sebe, že se Karla nemusí bát, ale necítila se dobře. Ona přece neměla s jeho sporem nic společného. Jenom Olze dávala hodiny anglické konverzace.

„A co byste tedy potřeboval? Víte, mně přece nic vysvětlovat nemusíte.“

„Ale jo. Já myslím, že bych měl.“

Proč tak naléhá?

„Já nikoho nesoudím,“ řekla a uvědomila si, že to zní téměř pyšně. To nebylo dobré. Nechtěla ho dráždit. Měla dojem, že je snad nějaký vyšinutý, když za ní přišel s něčím takovým a nedokázala odhadnout, jak bude reagovat. Přemýšlela, jak se ho citlivě zbaví.

„Povím vám, jak to se mnou a s tetou je a jakou roli v tom hrála ta kartářka,“ nedal se odbýt.

Připomněla si, jak ji sledoval k autu. Ne, to přece není normální chování.

„Tak víte co, já nám k tomu uvařím kafe nebo čaj,“ nabídla se a zamířila do kuchyně.

„Tak radši čaj, jestli můžu prosit.“

Karel nabídku přivítal. Považoval to za slibný začátek a taky si chtěl v klidu promyslet taktiku, jak tu ženskou přesvědčit. Vypadalo to, že ji jeho problémy moc nezajímají. Ale nad hrnkem čaje se to může změnit.

Marie zavřela dveře a z kapsy vytáhla mobil. Telefonovat si netroufla, mohl by ji slyšet. Zapla konvici s vodou a trochu rachotila nádobím, přitom rychle vyťukala esemesku.

XXXXI.

Na jednotce intenzivní péče ještě nikdy nebyl. Měl o tomto prostředí představu jenom podle toho, co znal z filmů. Sestra mu dala plášť a roušku a vzala ho ke švagrově posteli. V místnosti byla ještě další dvě lůžka, leželi na nich pacienti, kteří nejevili žádné známky vědomí, jejich životní funkce hlídaly složité přístroje. Václav Palla na tom už byl o něco lépe. Když všechno půjde dobře, zítra nebo pozítří by ho mohli přeložit na normální pokoj.

Přes chodbu byly ještě další pokoje. Skleněná kukaň, kam sestra zmizela, byla v samém středu tak, aby personál měl skrze prosklené stěny přehled o všech pacientech.

Václav by sice při vědomí, ale pořád vypadal značně zuboženě. Však to také nebyla žádná maličkost, všechna ta jeho zranění.

Roman si všiml, že v rohu pokoje vedle umyvadla stojí jedna židle a přisunul si ji ke švagrově posteli.

„Tak jak je?“

„Ale, stojí to za prd. Mám tolik práce, kšefty mi utíkají a já tady tvrdnu. Až toho hajzla potkám, zabiju ho.“

Roman se ošil, věděl, že to švagr nemyslí doslovně, ale byl na ten výraz citlivý. Už nikdy to sám nevysloví, nemůže.

„Koho?“

„No Emila Velebu, toho Reginina šamstra, to on mě tak zřídil. Nemohl se přenést přes to, že Regina se ke mně vrací.“

Roman se odmlčel. Zpráva o tom, že ti dva se zase dají dohromady, by ho za sestřina života bývala potěšila, teď mu však ztěžovala situaci. Nechtělo se mu mluvit o Reginině vraždě, ale věděl, že to Václavovi musí říct.

„To koukáš, co? Tys nic netušil?“

„Nevím. Spíš jsem si to celou dobu přál. Já jsem ten váš rozvod nikdy nepochopil, vždycky jsem si říkal, že jste se vůbec neměli rozcházet. Ale, víš… Nepůjde to. Já nevím, jak bych ti to…“

Václav zvážněl a s otázkou v očích na něho hleděl. „Co se děje?“

„Já… Přijel jsem ti říct, že Regina je mrtvá.“

Chvíli bylo ticho, těžké a dusivé, rušené jenom tichým pípáním přístrojů a šelestem umělé ventilace od vedlejšího lůžka.

„Co? To není možné. Co se jí stalo? Vybourala se?“ Roman viděl, jak se do Václavových očí vkrádá bolest. „Je to ještě horší. Někdo ji zabil“

„Cože? To nemyslíš vážně.“

„Jo. Policie to vyšetřuje, zatím nikoho nechytili.“ Pozoroval švagra, měl strach, že se mu přitíží. Původně váhal, jestli je s ohledem na jeho stav vhodné mu vůbec něco říkat. Musel to udělat, i když to pro něj bylo těžké. Václav by se to určitě už brzy dozvěděl od policie, teď ho určitě přijedou vyslechnout.

Roman nevěděl, jak je vyšetřování daleko. Samozřejmě, záleželo mu na tom, aby našli vraha jeho sestry, ale detailně to nesledoval. Přesto, že nic kloudného nevěděl, měl neodbytný pocit, že se policie motá v kruhu. Byl rád, že s Václavem může mluvit, potřeboval vědět, jestli má dát policii ty papíry, co našel. Patřily švagrovi, musí to tedy rozhodnout on. A on také bude spíše schopen posoudit, jestli to může mít souvislost s Regininou smrtí. Popsal mu tedy nejprve to málo, co sám o případu věděl.

Když skončil, ležel Václav nějakou chvíli s pevně zavřenýma očima a zaťatými čelistmi, Roman věděl, jak tu informaci vstřebává a pere se přitom s bolestí.

„Mám odejít? Chceš být radši sám?“

„Ne, dobrý. Zůstaň tu ještě chvíli a povídej dál. Chci vědět úplně všechno. Já toho hajzla, co jí to udělal, sejmu.“

„Máš nějaké tušení, kdo by to mohl být?“

Václav zavrtěl hlavou.

„Ani ponětí.“

„Poslyš, říkal jsem ti, že se bála Fábery, víš, jak mi telefonovala. Probírali jsme to spolu a já jsem potom u Lorda našel to, cos tam schoval. Může to nějak souviset?“

Václav se pátravě podíval na Romana.

„Četl jsi to?“

„Jenom něco málo. Spíš jsem to tak zběžně prolétl. Trochu si hraješ s ohněm, ne?“

„Ty papíry jsou má životní pojistka. Vím toho mnohem víc, ale na většinu z toho nemám důkazy. V branži jsem dlouho a pro hodně lidí začínám být nebezpečnej.“

Roman o něm na chvíli zapochyboval a jeho vlastní žal se opět ozval.

„Ale jestli jsi do něčeho namočil Reginu…“

„Nenamočil. To bych neudělal.“ Václav se odmlčel a chvíli přemýšlel. „Myslím, že Fábera to nebyl. Není blázen a nevystavuje se zbytečnému riziku. Nejspíš doufal, že až se proberu, Regina mi řekne, že u ní byl a kulantně jí vyhrožoval, to on umí. A ví, že já to vím, počítal nejspíš, že nakonec vyměknu.“

V tichu na sebe hleděli, v očích bezradnost a bolest.

„Víš, jsem rád, že už ses probral. Já jsem nevěděl, co s tím mám dělat. Váhal jsem, jestli to mám dát policajtům.“

Václav sebou škubl a zraněné tělo ho zabolelo, až zaúpěl.

„No nešil. Víš, jak má Fábera dlouhé prsty?“

„Nevím, ale bál jsem se toho, tak jsem nic neudělal. Ty papíry jsou pořád u mě.“

„To je dobrý.“

„A co s tím budeš dělat? Nechat to u Lorda není dlouhodobé řešení. Nechceš to dát novinám? Mám kontakt na jednoho novináře, podle všeho se na podobné kauzy specializuje.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Štěpán Mánek.“

„Znám to jméno, ale do styku jsem s ním nikdy nepřišel.“

Probírali výhody i nevýhody toho kroku. Václav se klonil k názoru, že zveřejnění by pro něho mohlo být zárukou většího bezpečí, než když si papíry nechá. To z něho dělá lovnou zvěř. Záleží na tom, jestli se tomu Mánkovi dá věřit. Až odsud vyleze, zkusí si ho trochu prověřit.

Václav všechny ty řeči vedl proto, aby potlačil bolest, kterou mu způsobila zpráva o Reginině smrti. Roman věděl, že až odejde, na švagra všechno dolehne v plné síle. Nemohl mu pomoct, s tím se museli vypořádat každý sám. Trochu mu pomáhalo vědomí, že teď budou truchlit oba. Regina je spojovala i po smrti.

XXXXII.

„Myslíš, že ji zabil on?“ zeptala se Monika, když se vraceli k zaparkovanému autu.

„Těžko říct. Ten útok na Pallu mluví proti němu, klidně je mohl napadnout oba. Ale zase, jak do toho zapadá to jeho dnešní přepadení?“

Spekulovali o tom, jestli se Veleba stal náhodnou obětí, mohlo jít o pokus o loupež. Také ho mohl napadnout Reginin vrah. Pokud ano, tak z jakého důvodu.

„Mám pocit, že se motáme v kruhu. Od začátku říkám, že tohle je mizerný případ. Toho Velebu bychom měli nechat hlídat.“

„Ale koho na to dáme? Já jsem ty kluky poslala zpátky do Jílové. Počítala jsem s tím, že se svezu s tebou, tak jsem je nechtěla zdržovat,“ ospravedlňoval svoje rozhodnutí.

„Co se dá dělat? Budou se muset vrátit.“

Ani jednomu z nich se to nelíbilo, v rámci úspor se hledělo na kdeco včetně efektivního využívání služebních vozidel. Nakonec měli štěstí, policisté byli ještě v Olomouci. Seděli v jednom asijském bistru a právě dojídali. Za celou směnu se ještě nedostali na oběd.

„Taky už mám hlad jako vlk,“ podotkl Klenský.

„Můžem se cestou zastavit u Tesca,“ navrhla Monika.

V nákupní galerii bylo i několik restaurací, kde se dalo rychle najíst.

Pípnutí mobilu Klenského upozornilo, že mu přišla esemeska. Otevřel ji.

„Nestavíme, holka, budeš si muset nechat zajít chuť. A já taky. Okamžitě se vracíme do Jílové. Píše mi Kovandová, že je u ní Karel Janata. Mluvil jsem s ní a říkala, že ji sledoval, když šla od staré Janatové.“

Klenský si všiml, že Monika není plně v obraze, u výslechů, kde padlo Janatovo jméno, nebyla. Odemkl auto, oba se posadili a on se rozjel, ještě než jeho spolujezdkyně zavřela dveře. Během jízdy ji zasvětil do všeho, co sám věděl. Když skončil, vjížděli už do Jílové.

„Jedu za Kovandovou, Pavlatovi zavolám. Ty za mnou pošli posily. Mrkni se, co všechno se dá o tom Janatovi zjistit.“

„Máme jeho osobní údaje?“

„Jo, je to v záznamu o výpovědi té Olgy Janatové. Z hlavy to nevím, ale najdeš to tam. Ještě jsme se k tomu chlapovi nestihli dostat. Skáčeme od jednoho svědka ke druhému, jak se vyrojí, a nemáme ani čas postavit si vyšetřovací verze. Podezřelej je kdekdo.“

„Koho tipuješ?“

„Já nevím, klidně to mohla být Vrtalová a za Velebu bych nedal ani pětník. Mohli se pohádat nebo rozejít, mohla to dítě čekat s Pallou nebo s někým dalším. To přepadení v parku nemusí s vraždou Reginy souviset.“

„Ale může. Na náhodu se mi to moc nezdá.“

„Máš pravdu, ani mně ne. Proto se plaším s tím Janatou.“

Dorazili k budově policie a Klenský přibrzdil. Monika vyskočila ještě téměř za jízdy.

Kličkoval městem a litoval, že nemá maják. Zrovna začínala odpolední špička a on se vlekl od jedné křižovatky k druhé. Ještě dvoje semafory a je na výpadovce, potom se napojí na dálnici a za chvíli je v Kapličkách.

Na červené vytáhl z kapsy mobil a zavolal Marii.

„Ahoj Jano,“ ozvalo se a její hlas mu přišel trochu strojený. Nelíbilo se mu to.

„Nemůžete mluvit, že jo? Já už jsem na cestě k vám.“

„To je prima, tak já budu čekat. Mám tady akorát návštěvu, ale myslím, že skončíme, než dorazíš.“

Pochopil, že ta informace je určená k Janatovi, zjevně si přála, aby vypadl.

Potřeboval by ho zajistit a pořádně vyslechnout, nechtěl aby jim vyklouzl. Když už se tak objevil, musí ho proklepnout co nejdřív. Choval se divně a něco Klenskému říkalo, že by to mohl být jejich člověk, dávalo mu to smysl. V žádném případě však nechtěl Marii ohrozit, proto ji nežádal, aby ho zdržovala.

„Může mě slyšet?“

„Ne, to určitě ne.“

„Výborně. Chovejte se klidně, neprovokujte ho ani ho nezdržujte. Když se zvedne, nechte ho jít. Přijel autem?“

„Jistě.“

„Vidíte na ně? Zkuste si zapamatovat nebo zapsat espézetku, typ a barvu. Kdyby odešel, okamžitě mi zavolejte, v čem jede.“

„Ano, myslím, že by to šlo.“

„Tak za chvíli jsem u vás, jenom co vypadnu ze zácpy v Jílové.“

„Výborně, už se těším.

Věděl, že před Janatou dělala, že mluví s nějakou známou, ale docela rád by věřil, že to skutečně řekla jemu.“

XXXXIII.

„To byla známá, už je na cestě,“ řekla Marie Janatovi. Byla by se ho ráda zbavila. Jeho návštěva ji skutečně otravovala, nevěděla, co si má o něm myslet.

Přešla k oknu, jako že návštěvu už vyhlíží. Byla to jenom záminka, z okna měla výhled na vjezd před domem. Stálo tam auto, kterým Janata přijel, byla to tmavomodrá fabie, jakých jezdí plno. Zapamatovala si registrační značku, doufala, že ji při své nervozitě udrží v hlavě, dokud si ji někam nezapíše.

Byla jako na trní. Janata jí lezl na nervy, do toho každou chvíli přijede Klenský. Nevěděla, jak se k němu má chovat, najednou jí záleželo na tom, co si o ní myslí, přemýšlela, jak ji vidí, a říkala si, že by se měla aspoň učesat.

Ale copak to šlo? Seděl tu ten Janata a krmil ji svým příběhem. Těžko si mohla odskočit do koupelny k zrcadlu, aby se upravila. Kolem žaludku se jí třepotala motýlí křídla a vzadu na šíji cítila lehounké mrazení.

Současně se na sebe zlobila. No a co? Tak prostě přijede, vyřídí, co potřebuje, nejspíš sebere toho Janatu, říkal přece, že ho ještě nevyslýchali. A zase zmizí a ona ho už pravděpodobně nikdy nepotká. Tak co tady blbne? Vždyť je dost stará na to, aby už měla rozum.

Na Janatovo vyprávění se soustředila jen okrajově, zdálo se jí, že to nemá hlavu ani patu a vyloženě ji to obtěžovalo. Za celý den toho zažila už dost a ještě si kdosi úplně cizí nárokuje, aby věnovala pozornost jeho problémům. Pochopila, že se jí snažil vysvětlit nějaké rodinné vztahy.

Olga Janatová svůj obrovský majetek prakticky vyvdala, když si vzala jeho strýce. Ten byl o mnoho starší než jeho otec. Strýc vystudoval práva a za každého režimu si dokázal velmi slušně vydělávat, uměl přijít k pěknému majetku. Kromě toho mu jeho otec, tedy Janatův děda, převedl rodinný majetek ještě za života. Byly to činžovní domy v Olomouci, ta secesní vila, nějaké dost rozsáhlé polnosti v několika katastrech a k tomu dobře zavedená olomoucká cukrárna i s výrobnou. Krátce potom strýci všechno znárodnili.

Děda to tehdy převedl na staršího z bratrů, protože sám už byl nemocný a spravování majetku ho zmáhalo. Janatův otec byl v té době ještě dítě, tak nedostal nic a pro svůj třídní původ ani nevystudoval. Strýc prý musel dědovi slíbit, že mladšího bratra vyplatí. To se nikdy nestalo, všem bylo jasné, že z majetku, který zabavili komunisti, se žádné rodinné vypořádání dělat nebude.

Bože můj, vždyť tohle všechno mě vůbec nezajímá, pomyslela si Marie a přemýšlela, jak by to taktně dala Janatovi najevo. Ten vytrvale pokračoval.

„Po sametu pak strejda dostal všechno v restituci zpátky. Žili si jak grófi, a to se ani předtím neměli špatně. Činžáky prodali, nechali si jenom tu vilu, taky ji za pořádnej balík opravili. Povedlo se jim moc dobře prodat i pozemky, na některých je teď golfové hřiště, něco se prodalo na stavební parcely. Dost polností jim ještě zůstalo, teda tetě. Ze všech těch prodejů má kupu peněz po bankách.“

Nevěděla, co má říct, tak mlčela.

„Pochopitelně, s mým otcem se nikdo nevypořádal. Strejda si už nic nepamatoval, aspoň to tátovi řekl, skoro se mu vysmál. Krátce po restitucích zemřel a všechno zdědila teta. Nějaké staré sliby v rodině ji nezajímaly. Můj otec umřel jako chudák před deseti lety. Ani pořádné vzdělání mi nemohl dát.“

Teď už Marie pocítila vyloženě nechuť. Vzdělání je přece pořád dostupné všem a Janatova generace nezažila žádné školné, nic. Tak co tady fňuká? Kdyby chtěl a měl na to hlavu, klidně mohl být třeba jaderným fyzikem.

„Obávám se, že nechápu, jak celý ten příběh souvisí se mnou,“ namítla a neskrývala své rozladění.

„Chtěl jsem vám jen vysvětlit pozadí, abyste chápala, že jsem v právu. Chci vás o něco požádat.“

„O co?“

Vysvětlil jí, že Regina jeho tetu zmanipulovala a poštvala proti němu, teta ho pak vydědila a většinu majetku chce rozházet nějakým dobročinným nadacím. Tedy, on nic proti dobročinnosti v zásadě nemá, ale tady přece není pořádek ani žádná kontrola, prostě on je přesvědčený, že to někdo ukradne, ať už teta měla ideály jakékoli. To přece není správné. Zbytek měla zdědit právě ta Regina a Emil Veleba, co jí dělá ošetřovatele. No copak je to spravedlivé? Nejdřív okradli jeho otce a teď má přijít zkrátka on sám.

„Dobře, já celkem chápu váš postoj, ale co já s tím?“

„Víte, kdyby mě teta přijala, mohl bych si s ní popovídat, myslím, že bych jí toho hodně vysvětlil a nakonec by mě pochopila. Vždyť já jsem ochoten se o ni i starat, ale ona mi vůbec nedá šanci. Je úplně zmanipulovaná.“

Marii tedy Olga Janatová vůbec nepřipadala jako oběť manipulace. Ta naopak dokázala chytře využít i toho, kdo si myslel, že ji ovládá.

„Já nevím…“

„Já se k ní prostě nedostanu, ten Emil mě vyhodí, ona mě k sobě vůbec nepustí. Tak jsem chtěl poprosit, kdybyste se přimluvila.“

Takhle je to tedy, kvůli žádosti o přímluvu si musela vyslechnout celou tu rodovou historii. Bože, a ona se toho člověka zprvu bála. Vždyť je to jenom obyčejný trouba.

Uvědomila si, že Klenského poplašila zbytečně. Co si o ní pomyslí? Ze je hysterka, že dělá z komára velblouda. Mají tolik práce, stěžoval si přece, jak se jim případ rozjíždí pod rukama, a ona ho zatěžuje kvůli nějakému ublíženému, ukřivděnému buranovi. Ano, buran je to, vždyť co si myslí? Že ji může zatáhnout jen tak do svých problémů, nebrat ohled na její únavu ani program a trčet tu a obtěžovat. Nejradši by se propadla. Nemůže vůbec nic dělat, Klenský tu bude každou chvíli, i kdyby mu chtěla zavolat, stejně nemůže, co by asi před tím Janatou mohla říct, vždyť by to bylo trapné.

XXXXIV.

Klenský nervózně popojížděl a bezmoc ho ničila, to by snad rychleji zvládl pěšky. Proč ta Jílová nemá pořádný obchvat, vždyť je to docela velké město. Kdo chce projet z jednoho konce na druhý, musí prakticky do centra. Teď trčí na jedné z nejrušnějších křižovatek a doufá, že třetí zelená už bude stačit na to, aby i on projel.

Marie se mu do toho telefonu zdála napjatá, snad se tam neodehrává nic nebezpečného. Je to smůla, Janatovo jméno jim vypadlo až během dneška, ještě ho nestačili ani vyslechnout. Byl zvědavý, co o něm Monika zjistí. Doufal, že s těmi posilami to nepřehnal.

Na druhou stranu, byl si téměř jistý, že Janata by mohl být jejich muž. K vraždě Reginy měl motiv jako hrom. Teď už je jasné, že Pallovo přepadení s jejich případem nesouvisí. Naproti tomu napadení Emila Veleby do toho krásně zapadá.

Dalo se to stihnout, mohl Velebu v parku přepadnout, a pokud to byl on, určitě se jednalo o pokus vraždy, který mu překazila ta paní s teriérem. Pak skočil do auta a jet rovnou k Marii.

Protože v parku nenašli žádný předmět, který mohl použít jako zbraň, je možné, že ji má Janata pořád u sebe. Podle doktora to mohl být nějaký obušek, i když se bránil to určit, není přece patolog ani soudní znalec, je to jenom jeho názor.

Co chce Janata u Marie? Že by dostal strach, aby si ji stará paní nakonec neoblíbila a neodkázala jí to, co Regině? Klidně to mohl být blázen, určitě je vyšinutý, to se pak těžko odhaduje, co všechno se mu honí hlavou a jak se zachová v příštím okamžiku.

Nejraději by Marii znovu zavolal, aby měl jistotu, jak to u ní teď vypadá, že se mezitím nic nestalo. Věděl, že je to hloupost. Cestu si tím nekrátí a další telefonování by mohlo u Janaty vyvolat nervozitu.

Proč jí neporadil, aby utekla z domu ven, třeba k sousedům nebo do obchodu, a nepočkala na něho? Udělal z ní volavku a jestli se jí něco stane, bude si to do smrti vyčítat.

Dálniční návěst mu hlásila, že mu k výjezdu zbývají dva kilometry, už tam bude. Vyjel z táhlé zatáčky a nálada mu okamžitě poklesla. Viděl, že auto před ním bliká výstražnými světly a vzápětí dojel kolonu a zůstal stát. Tak to snad ani není možné.

Auta se rozjížděla pomalu a po pár metrech vždy znovu zastavovala. K odbočení z dálnice mu zbýval sotva kilometr. Modlil se, aby se to rozjelo. Odstavný pruh tady nebyl, ale chtěl to risknout a procpat se vpravo po krajnici, po pár metrech viděl, že si tím moc nepomůže. I tam byla zácpa. Jen pomalu se sunul ke kýženému výjezdu. Ztratil drahocenných deset minut a spoustu nervů, než se mu to povedlo. Pak už jen okreska, mezi lány s obilím do kopce, potom kolem lesa, rovinka s táhlou zatáčkou a byl v Kapličkách.

Dojel k Mariinu domu a otočil se tak, aby stál ve směru očekávané jízdy pro případ, že by musel vyrazit stíhat Janatu. Zdálo se, že přijel včas, na Mariině vjezdu stálo auto a podle všeho nebylo její. Pokud se pamatoval, její škodovka byla červená. Vypadá to, že ho nepropásl. Ještě aby bylo všechno v pořádku.

Vystoupil a váhal, jestli má zazvonit. Zkusil vzít za kliku. Marie neměla na vchodových dveřích obvyklou kouli, ale normální kliku, což považoval za lehkomyslné, teď však tomu byl rád. Nebylo zamčeno.

Tiše vešel a sunul se chodbou k obýváku s jídelnou. Odtud slyšel jejich hlasy. Zdálo se, že je zatím všechno v pořádku.

Ulevilo se mu, neměl u sebe služební zbraň. Většinou ji vůbec nenosil.

„Nezlobte se, ale do toho se přece nemohu míchat. Myslím, že vaše teta by něco takového nestrpěla,“ slyšel Marii.

„Já po vás přece nechci tak moc. Jenom abyste se u ní za mě přimluvila.“

„Ne, nezlobte se,“ v Mariině hlase slyšel podráždění.

„Ale co vám to, proboha, udělá?“ škemral druhý hlas, nepochybně Janata. „Jestli tetu přesvědčíte a ona změní závěť, dám vám provizi.“

Tak o to mu jde, došlo Klenskému a trochu se mu ulevilo. Jenom s ním, holka, hraj tu jeho hru, ať si ještě chvilku myslí, že tě má na své straně, šlo mu hlavou.

K Marii ta telepatie nedorazila. Najednou měla všeho dost.

„Ne, pane Janato. Už jsem vám vysvětlila, že to neudělám. Vaše teta je podle mě svéprávná a realisticky myslící osoba, já si nedovolím zpochybňovat její rozhodnutí, jak má naložit se svým majetkem.“

„Ale vždyť jsem vám vysvětlil, že morálně vzato to není jenom její majetek.“

„To já soudit nebudu. Opravdu vám nepomůžu. S tím nechci mít nic společného, měl byste jít.“

XXXXV.

Zase ho vyhazují. A přitom už to vypadalo tak slibně. Proč musí mít pořád takovou smůlu? To už je jak prokletí. Vždyť jí přece udělal celkem solidní nabídku, taky by si mohla přijít na své.

Nechápal její postoj. Ledaže by měla políčeno na něco lepšího.

Jasně, už mu to došlo. Regina tu není, její podíl je volný, tak ona se pokusí nacpat se na její místo. On zase utře hubu. A to málem uklidil Emila z cesty.

Kdyby se do toho nepřipletla ta uječená baba, byl by ho praštil ještě jednou a pořádně, a bylo to. Možná je dobře, že to tak dopadlo. Z jeho černé práce by měla prospěch tady ta, ta… Nemohl jí přijít na jméno.

„Jo táák, tak vy hrajete sama na sebe, co? Ale, já se okrást nenechám. Já ne.“

Klenský chtěl původně tiše projít chodbou až k jídelně a klidně Janatu oslovit, vyzvat ho, aby šel s ním. Jenže teď bylo všechno jinak. Nezaváhal, rozběhl se, v okamžiku byl u něho, srazil jeho ruku s ponožkou vycpanou pískem, kterou útočník vylovil z hluboké kapsy své sportovní vesty, zkroutil mu ji za zády a přirazil ho obličejem ke zdi.

Marie všechno s úlekem pozorovala a ve zlomku vteřiny jí došlo, jak moc toho člověka podcenila. S vytřeštěnýma očima se kousala do rtu, aby nezačala křičet.

I teď, na pokraji šoku, se snažila kontrolovat, nechtěla se chovat jako hysterka. Jenom se dívala na své ruce na desce stolu, které se jí třásly, a to chvění jí přecházelo do celého těla, za chvilku začne drkotat zuby.

„Policie, jste zatčen,“ vyštěkl Klenský.

Marie v chodbě zaslechla kroky a periferně zahlédla dva uniformované kolegy.

„Vemte si ho. Nasaďte mu pouta a odvezte ho. Je zadržený pro podezření z vraždy, tak s ním udělejte všechny ty ceremonie. Já pojedu za vámi.“

Ozvalo se kovové cvaknutí a Janata odcházel v sevření dvou policistů, hlavu svěšenou. Věděl, že prohrál. Tohle je konec, žádná další šance už nebude.

Na zemi zůstala ležet vycpaná ponožka, Klenský vylovil z kapsy plastový sáček na důkazy a opatrněji vložil dovnitř.

Podíval se na Marii, pocítil obrovskou úlevu, že je v pořádku, a nejraději by ji objal. Málem to udělal. Místo toho si však sedl vedle ní a vzal její roztřesené ruce do svých dlaní.

„V pořádku?“ zeptal se.

Mlčky přikývla, chtělo se jí vrhnout se mu do náruče a schovat se tam, ale neudělala to. Oči se jí zalily slzami, které si přála zadržet. Nešlo to, stékaly jí po tváři a ona nad nimi neměla moc. Klenský jednu slzu jemně setřel a usmál se na ni.

Opřela si hlavu o jeho rameno a naplno se rozplakala. Zlehka ji hladil po vlasech a čekal, že se utiší, vnímal její jemný parfém.

„Musím odjet. Zvládnete to?“

Přikývla.

„Ještě se vám ozvu, budeme to muset sepsat.“

Znovu přikývla a sotva znatelně se usmála. Nebo se mu to jenom zdálo?

XXXXVI.

Už se stmívalo, když začali vyslýchat Janatu. Nějakou dobu trvalo, než naformulovali text obvinění a věc alespoň zhruba odkonzultovali se státním zástupcem. Byli rádi, že už se netísní v malé vypůjčené kanceláři, ale jsou zase na domácí půdě.

Janatu převezli do Brna. Než Klenský za vydatné pomoci Moniky zvládl úvodní papírování, vrátil se major Pavlata. Zpráva o zatčení ho zastihla kousek za Moravskou Třebovou.

Oba kriminalisté se dlouho radili, na Janatův výslech se důkladně připravili, nesmělo se nic zvrtnout. Museli obviněnému zajistit advokáta, sám si žádného nezvolil, tak mu byl přidělen obhájce ex offo. Pavlata i Klenský byli unaveni, měli za sebou dlouhý den plný zvratů, ale fakt, že zadrželi vraha, jim dodal elánu. Čeká je ještě spousta titěrné práce, budou muset nashromáždit spoustu důkazů a prověřit každý detail, aby případ u soudu obstál.

Vraha už měli, a to bylo ze všeho nejdůležitější. Měli obavu, že obviněný nebude vypovídat, celkem počítali s tím, že mu to jeho advokát poradí. Z hlediska obhajoby by to byl v dané situaci ten nejrozumnější postoj. Janata ovšem rezignoval, s advokátem se ani radit nechtěl a naprosto odevzdaně jim všechno popsal.

Bylo to tak, jak už sami tušili. Skutečně mu šlo o dědictví po tetě. Když ho před časem vyhodila z domu, řekla mu, že ho vydědila. Prý žije nezodpovědně a má dluhy, kartářka jí to vyvěstila. Stará paní mu neřekla, že si ho nechala prověřit detektivní kanceláří. Nevědomky tak zpečetila Reginin osud, když ještě navíc Karlovi pověděla, že peníze odkáže jí a Emilovi.

Tehdy strašně zuřil. Nejdřív nevěděl, co má dělat, uvažoval i o tom, že na Reginu podá trestní oznámení, ale tušil, že by nepochodil. Teta byla svéprávná a určitě by všem své rozhodnutí přesvědčivě vysvětlila. A on navíc měl na krku trestní stíhání pro podvody, byl by pro všechny nevěrohodný. Podařilo se mu zjistit, kde ta kartářka bydlí. Dalo to trochu práce, ale doptal se.

„Kde, prosím vás?“ chtěl vědět Klenský.

„V Olomouci je jedno knihkupectví s takovýma knížkama o kartách, věštění, se snářema a tak. Dělal jsem, že se o to zajímám, a vyptával jsem se na kartářky. Dostal jsem doporučení hned na tři. Ty ženské tam nechaly vizitky pro případné zájemce, jedna z nich byla ta Pallová.“

Popsal jim, jak si na ni počkal. V tom knihkupectví ji znali a vytroubili mu, že Regina je v Německu a vrátí se ten osudný den. Čekal dlouho. Auto nechal kus dál na lesní cestě a sám dřepěl v křoví u jejího domu.

Viděl ji přijet. Bylo to někdy v pozdním odpoledni. Kolem prošla nějaká dvojice se psem, měl strach, aby ho ten čokl nevyčenichal, ale naštěstí mu házeli klacek a kokršpaněl aportoval jako o život, nic jiného ho nezajímalo.

Rozhodl se, že počká na tmu. Viděl obě předchozí návštěvy, Ivana Fáberu i Martinu Vrtalovou. Neznal je jménem, mluvil o nich jako o ženské a chlapovi. Říkal si, že mu to všechno hraje do karet. Těsně po Fáberově odchodu na ni zazvonil. Zřejmě si myslela, že se předchozí host vrátil, protože byla velmi překvapená, když uviděla Janatu.

Nechtěla ho pustit dál, ale vnutil se. Řekl jí, že za ní jde kvůli Olze Janatové, to zmírnilo její ostražitost.

„Ale já neberu neohlášené návštěvy,“ namítala.

„Nezdržím vás dlouho,“ postupoval podobně jako u Marie a stejně jako ona, i Regina ho pustila dál.

„Jsem tu kvůli dědictví, já jsem Karel Janata, synovec Olgy Janatové.“

„A co po mně chcete?“

„Přestaňte tetu proti mně štvát.“

To nebylo chytré. Regina povytáhla obočí a povýšeně mu odsekla, že nic takového nedělá.

„Ale ano, zblbla jste jí hlavu, jenom abyste dědila vy sama.“

„Ale prosím vás. Vaše teta ví moc dobře, co dělá. A i kdyby, co byste s tím tak asi chtěl dělat?“

Vysmívala se mu. Popadl něco těžkého skleněného a rozmáchl se. Byla to chvilička. Okamžitě věděl, že je po ní.

„Měl jste rukavice?“

„Jo“

„A proč?“

„Tak…“ Janata se trochu ošíval. „Nechtěl jsem tam nechat otisky.“

„Copak jí to nebylo divné, když vás pouštěla dovnitř?“

„Strčil jsem si ruce do kapes u vesty. Vypadalo to asi buransky, ale ty rukavice vidět nemohla.“

Bylo jim jasné, že vraždu plánoval. Číhal v křoví na příhodnou chvíli, strávil tam několik hodin, k tomu ty rukavice, auto zaparkované jinde, aby nebylo na očích. Ne, na tom nebylo nic impulzivního.

Pak, když o tom četl v novinách, řekl si, že navštíví tetu, ale nedopadlo to dobře. Popsal jim svou návštěvu a následný vyhazov z vily, i to, jak seděl v restauraci naproti a dům sledoval.

Když vyšla ta Kovandová, pustil se za ní, chtěl s ní mluvit, ale nestihl to, nasedla do auta a odjela. Tak si přes internet zjistil její adresu. Pak se vrátil zpátky do bistra a dál sledoval vilu, váhal, co by měl udělat.

Když vyšel Emil Veleba, pustil se za ním a v parku ho praštil po hlavě. Byl to momentální nápad.

„A ten obušek jste měl u sebe z jakého důvodu?“

„To občas nosím na obranu.“

Poznal, že mu nevěřili, ale už mu bylo všechno jedno.

Pak jel za tou angličtinářkou. Potřeboval ji získat na svou stranu, ale ona ho chtěla taky okrást. Vždyť se přece jenom bránil.

Klenský měl pořád před očima obraz Janaty, který se chystá na Marii zaútočit. Musel se ovládnout, aby po něm neskočil znovu.

Výslech trval dlouho, byli spokojení. Ten blbý případ se nakonec vyřešil a nikomu dalšímu se nic nestalo. Bylo to se štěstím, ale i to se počítá.

„Tak a jdeme domů. Zítra bys mohl zajet vyslechnout tu Kovandovou. Po tom šoku, co prodělala, ji sem nebudeme tahat. Nechám to na tobě, myslím, že u toho nemusíme být oba. Já už jsem utrmácenej, klidně budu pár dní zařezávat v kanceláři,“ řekl major svému podřízenému a v očích měl pobavené plamínky.

„Tak jo, já tam zajedu.“

KONEC