Ursula Poznanski

Beatrice Kaspary 01. Pět

PROLOG

V místě, kde míval levé ucho, cítil bušení v rytmu srdečního tepu. Rychlé, panické. Hlasitě a trhaně ze sebe vyrážel dech. Ve vzdálenosti několika kroků od něj se Nora skláněla nad stolem, na němž ležela pistole a nůž. Měla zkřivenou tvář, ale už neplakala.

„Prosím,“ zašeptal chraptivě. „Já nechci. Prosím.“

Teď vzlykla, krátce a suše. „Buď zticha!“

„Proč mě nepustíš? Máme šanci, tak mě prosím rozvaž, ano? Ano?“

Nereagovala. Její pravá ruka se rozechvěle vznášela nad zbraněmi, které se matně leskly ve světle holé žárovky.

Strach mu ochromil tělo. Zkroutil se na židli, jak mu dovolila pouta. Zařezávala se do masa palčivě a tvrdě jako ocelová lana.

Já za to přece nemůžu, já za to přece nemůžu, já za to…

Přimhouřil oči, ale hned je zase úplně otevřel. Musí vidět, co se stane. Nořina ruka teď ležela na noži.

„Ne!“ vykřikl. Myslel si, že křičí. „Pomoc, proč mi nikdo nepomůže!“ Ale právě teď ho hlas zradil. Ztratil se. A brzy bude pryč všechno, navěky. Jeho dech, pulz, jakákoli myšlenka, všechno.

Slzy, které si nemohl otřít, mu zamlžily pohled na Noru, která pořád ještě stála u stolu. Vyrazil ze sebe táhlý naříkavý zvuk, tišší než výkřik, hlasitější než zasténání. Zamrkal.

Zvedla pistoli, její pravice se třásla jako ruka stařeny. „Je mi líto,“ pronesla.

On sebou zoufale trhal kupředu, dozadu, málem převrátil židli. Ucítil na spánku chladný kov a zadržel dech.

„Zavři oči,“ řekla.

Její ruka na jeho hlavě, jemná. Cítil její strach, stejně velký, jako byl ten jeho. Ale ona bude dál dýchat, mluvit, žít.

„Ne,“ zašeptal a vzhlédl k Noře, která teď stála přímo před ním. Přál si, aby její jméno nikdy nezaslechl.

====

N47°35.285 E013°17.278

Ranní mlha ji zahalovala jako vlhký rubáš. Mrtvá žena ležela na břiše. Tráva pod ní byla mokrá od rosy a krve. Tam už krávy nikdy žrát nebudou. Měly jiné možnosti, pastvina byla rozlehlá a ta věc, která spočívala ve stínu skalní stěny, vzbuzovala jejich nedůvěru. Hnědka se k ní pomalu přiblížila hned po východu slunce, sklonila těžkou hlavu a olízla drsným jazykem pramen vlasů barvy lnu. Pak nález zhodnotila jako nepoživatelný a vrátila se k ostatním.

Udržovaly si odstup. Samozřejmě především ty, které odpočívaly, přežvykovaly a zíraly do vody.

Ale i pasoucí se krávy se vyhýbaly blízkosti skály. Zápach mrtvého tvora je zneklidňoval. Mnohem raději se zdržovaly tam, kde se mlhou prodraly první sluneční paprsky a vytvářely na louce světlé skvrny.

Hnědka se rozběhla k napajedlu a srdce jejího zvonce při každém kroku naráželo na kov. Její družky ani nezastříhaly ušima. Stoicky zíraly na řeku s nepřetržitě přežvykujícími čelistmi a ohánějícími se ocasy, jimiž plašily první mouchy nadcházejícího dne.

Nad loukou zavál vítr, odfoukl ženiny vlasy a odhalil její tvář. Krátký, mírně zvednutý nos. Mateřské znamínko vedle pravého koutku úst. Příliš bledé rty. Pouze čelo zůstalo přikryté, protože vlasy a kůži slepila krev.

Ranní mlha se pomalu roztrhala na cáry, které nakonec odvál vítr a nabídl pohled na louku, zvířata a nežádoucí dar, který tam někdo nechal. Dunivé zabučení Hnědky uvítalo den.

Beatrice vždycky brala schody po dvou. Pak běžela, vlastně skoro klouzala po chodbě, hlavně rychle kolem druhých dveří vlevo. Ještě sedm kroků. Šest. Konečně její kancelář a v ní nikdo kromě Florina. Bohudíky!

„Už tady byl?“ Batoh přistál na otočné židli a složka se spisy na stole.

„Taky přeju dobrý ráno!“

Jak pěkné! Byl tu někdo jako ztělesnění klidu. Hodila bundu na věšák, ale netrefila se a zaklela.

„Teď si pěkně sedneš a zhluboka se nadechneš.“ Florin vstal, zvedl bundu ze země a pečlivě ji pověsil na háček.

„Děkuju.“ Zapnula počítač a hekticky rozprostírala obsah složky na psacím stole. „Přišla bych včas, ale zdržela mě Jakobova učitelka.“

Florin stál zády k ní a věnoval se kávovaru. Viděla, jak pokýval hlavou. „Co to bylo tentokrát?“

„Měl záchvat vzteku. Odnesl to třídní maskot.“

„Aha. Něco živýho?“

„Ne. Plyšová sova jménem Elvíra. Strašný drama, tomu bys neuvěřil. Nejmíň deset uplakaných dětí. Nabídla jsem učitelce, že tam pošlu krizový intervenční tým, ale vůbec ji to nepobavilo. V každém případě se musím postarat o náhradu Elvíry. Do pátku.“

„Hm, to je výzva.“

Našlehal mléko, stiskl knoflík dvojitého espresa a své dílo korunoval popraškem kakaa. Jeho klid se postupně přenesl i na Beatrici. Uvědomila si, že se usmívá, když před ní Florin postavil šálek s horkou kávou.

Usadil se na své místo proti ní a zamyšleně ji pozoroval. „Vypadáš, jako bys toho moc nenaspala.“

To si piš. „Všechno v pořádku,“ zamumlala a věnovala se své kávě v naději, že Florin se spokojí s její stručnou odpovědí.

„Žádný noční telefonáty?“

Ale ano. Jeden v půl dvanácté, další ve tři hodiny ráno. Druhý vzbudil Minu, která pak hodinu nemohla usnout.

Beatrice pokrčila rameny. „Jednou toho nechá.“

„Musíš si konečně změnit číslo, Beo. Nedávej mu šanci, aby tě takhle ničil. Sakra, vždyť jsi u policie! Můžeš přece proti němu zakročit.“

Káva byla vynikající. Během dvou let, co spolu pracovali, Florin postupně dospěl k ideální směsi kávových zrn, mléka a cukru. Beatrice se opřela v židli a na několik vteřin zavřela oči. Zatoužila po klidné chvilce, po jediné klidné chvilce.

„Když si změním číslo, za vteřinu bude stát u dveří. A je to otec. Má právo na kontakt s dětma.“

Slyšela Florinův povzdech. „Mimochodem, Hoffmann už tady samozřejmě byl.“

Do háje. „Opravdu? Jak to, že nemám monitor plnej poznámkových papírků?“

„Podařilo se mi ho uklidnit. Tvrdil jsem, žes volala a máš nějakou schůzku mimo kancelář. Nic nenamítal, jenom se zatvářil kysele. Pro dnešek od něj máme pokoj, je samá porada.“

To byla fantastická zpráva. Beatrice postavila šálek na stůl, pokusila se trochu uvolnit zatuhlé ramenní svaly a pak se dala do organizování spisů na psacím stole. Konečně se snad pustí do zprávy o nedávné rvačce na nože, která tak ležela na srdci Hoffmannovi. Mrkla na Florina, který soustředně hleděl na monitor svého počítače a vypadal dost bezradně. Pramen tmavých vlasů mu padal skoro do očí. Klikklikklik. Beatricinu pozornost upoutala jeho ruka, která volně spočívala na myši. Krásné mužské ruce. Její dávná slabost.

„Máš problém?“ zeptala se.

„Neřešitelnej.“

„Můžu pomoct?“

Mezi jeho obočím se rýsovala přemýšlivá vráska. „Já nevím. Antipasti jsou záležitost, kterou nelze brát na lehkou váhu.“

Zasmála se. „Jasně. Na kdy se ohlásila Anneke?“

„Přijede za tři dny. Myslím, že udělám vitello tonnato. Nebo bruschettu? Zatraceně, potřeboval bych vědět, jestli zrovna teď jí sacharidy.“

Mluvit o jídelníčku nebyl moc dobrý nápad. Beatricin žaludek se okamžitě přihlásil ke slovu. Začala počítat, co všechno už od rána snědla, dospěla ke dvěma sušenkám a rozhodla se, že má právo mít hlad.

„Já hlasuju pro vitello tonnato,“ prohlásila. „A pro cestu dolů do kavárny.“

„Už teď?“ Podíval se na ni a mírně se usmál. „Tak jo. Jenom si rychle vytisknu tuhle…“

Přerušilo ho zazvonění telefonu. Po několika vteřinách Beatrice podle Florinovy zachmuřené tváře pochopila, že z její tuňákové bagety nic nebude.

„Jsme tam hned.“ Položil sluchátko a zvedl oči. „Máme mrtvolu, ženskou, poblíž Abtenau. Jak to vypadá, zřítila se ze skály.“

„Zatraceně! To zní jako horolezecká nehoda.“

Florinovo obočí vytvořilo nad jeho očima tmavý trámek.

„To sotva. Ledaže by dokázala šplhat se spoutanýma rukama.“

Mrtvola byla světlá skvrna v zeleni střežená dvěma uniformovanými policisty. Nějaký vysoký muž bez košile, ale v kalhotách s laclem, je zvědavě sledoval. Stál na sousední louce a držel v šachu malé stádo krav. Trochu zvedl ruku, jako by chtěl Beatrici a Florinovi zamávat, ale pak ji nechal klesnout.

Téměř kolmá, dobrých dvacet metrů vysoká skalní stěna čněla ze země na konci pastviny jako nečekaný přeryv uprostřed krajiny z pohlednice.

Přímo u plotu pastviny klečel muž a vyplňoval nějaký formulář. Jako podložku použil lékařský kufřík. „Dobré ráno,“ pozdravil, ale nezvedl hlavu. „Jste ze Spolkového kriminálního úřadu?“

„Ano. Já jsem Florin Wenninger a tohle je moje kolegyně Beatrice Kasparyová. Můžete nám už říct něco o té mrtvé?“

Lékař s povzdechem nasadil víčko na propisovačku a vzhlédl. „Moc toho není. Ženská mrtvola, věk pětatřicet až čtyřicet let. Podle mého názoru ji někdo minulou noc shodil z té skály. Příčinou smrti může být úraz lebky nebo natržení aorty, ale vaz zlomený nemá. Na podrobnosti se musíte zeptat soudního lékaře.“

„Čas smrti?“

Lékař nafoukl tváře. „Mezi druhou a čtvrtou hodinou ráno. Ale neberte mě úplně za slovo, já tady mám jenom konstatovat úmrtí.“

V tu chvíli se k nim blížil Drasche s kufříkem plným propriet k zajišťování stop. „Kdo sahal na mrtvolu?“

Jeden z obou uniformovaných policistů se váhavě přihlásil. „Doktor. A já. On chtěl zjistit pulz. Já jsem hledal průkaz nebo peněženku, ale nic jsem nenašel. Její polohu jsme nezměnili.“

„V pořádku.“ Drasche k sobě pokynem přivolal Ebnera, který už měl připravený fotoaparát. Zatímco lidé ze zajišťování stop fotografovali, odebírali vzorky a ukládali je do malých sáčků, Beatrice se zadívala na mrtvou ženu. Pokusila se vymazat všechno kolem, kolegy, hukot aut na silnici, zvuk kravských zvonců, a soustředit se na mrtvou.

Ležela na břiše, hlavu otočenou na stranu, nohy pokrčené a otočené vpravo, jako ustrnulé v běhu. Ruce měla spoutané za zády, zápěstí pevně přitisknutá k sobě spojovačem kabelů.

Zavřené oči, pootevřená ústa, jako by ji smrt dostihla uprostřed řeči.

Beatricinu hlavu bezděčně naplnily obrazy. Ženu někdo vleče tmou k propasti. Ona se brání, tlačí se zpátky, žadoní o život, ale vrah ji pevně drží, strká ji k okraji, čeká, až ucítí hloubku, která leží před ní. Pak stačí lehké šťouchnutí do zad.

„Všechno v pořádku?“ Florinova ruka se lehce dotkla její paže.

„Jasně.“

„Promluvím si teď s kolegy. Ty se chceš určitě ještě trochu ponořit, že jo?“

Ponořit, tak tomu říkal. Beatrice přikývla.

„Nepotápěj se moc hluboko.“

Dívala se za ním, jak kráčí k oběma uniformovaným policistům a dává se s nimi do řeči. Zhluboka se nadechla. Nepáchlo to tady smrtí, jenom kravským hnojem a lučním kvítím. Pozorovala Drascheho, jak obaluje spoutané ruce folií. Nejraději by přelezla plot, aby se mohla na mrtvou podívat zblízka, ale technici to neviděli rádi a hlavně Drasche se v takové chvíli dokázal pořádně naštvat. Nespustila pohled z mrtvé ženy a udělala malý oblouk kolem ohrazené části pastviny. Hledala jinou perspektivu. Soustředila se na oblečení mrtvé. Měla světle červený hedvábný kabátek přes blůzu s kytičkovým vzorem. Drahé džíny. Žádné boty, chodidla velmi špinavá a trochu od krve, jako by ušla pořádný kus cesty bosa. Na každém chodidle uprostřed špíny tmavé stopy. Malé černé značky. Nebo…

Beatrice si dřepla a přimhouřila oči, ale zdálky nedokázala rozeznat nic přesnějšího. „Hej, Gerde!“

Drasche ani na okamžik nepřerušil svou činnost. „Co je?“

„Mohl by ses mi kouknout na chodidla oběti?“

„Moment.“ Pečlivě upevnil průhlednou folii lepicí páskou a pak se zadíval na konec mrtvého těla.

„A sakra!“

„Je tam něco, viď? Jako písmo nebo tak.“

Drasche přivolal Ebnera, který udělal řadu detailních snímků chodidel.

„Tak co to je?“ Trochu nadzvedla drát mezi pastvinami a skrčila se pod ním.

„Vypadá to jako čísla. Na každý noze číselná kombinace. Prosím tě, zůstaň, kde jsi!“

Beatrice jen se značným úsilím tlumila svou netrpělivost. „Můžu vidět ty fotky?“

Drasche a Ebner se na sebe podívali se zvláštní směsí naštvání a rezignace.

„Ukaž jí to, jinak nedá pokoj,“ vyzval Drasche kolegu.

Ebner nastavil fotoaparát na prohlížení snímků a přidržel Beatrici displej před očima.

Číslice. Ale nejen to. První značka na levém chodidle vypadala jako N. Nejistou rukou napsané, šikmá čára byla uprostřed přerušená a znovu nasazená. Připomínala písmena, která vytvářela Mina ve školce. Křivá jako čarodějnický domek. Po N následovala čtyřka, sedmička a něco, co vypadalo jako nahoru posunuté malé o. Ještě jedna čtyřka, šestka, další šestka, nula a pětka. Černé nepravidelné čárky.

Zvětšila prohlížení. „Je to namalovaný? Vodovzdorná tužka?“

Druhá noha. Znovu na začátku písmeno, pak řada čísel. E s křivou prostřední čárkou, následované O nebo nulou, jednička, trojka. Pak znovu malý kroužek nahoře. Mírný odstup, pět dalších čísel. Dvojka, jednička, sedmička, jednička, osmička.

„Ne, nejsou namalovaný.“ Drascheho hlas zněl chraptivě. „Vytetovaný, myslím.“

„Cože?“ Podívala se pozorněji. Když to vyslovil, připadalo jí to jako jediná logická možnost. Vytetované! Na tomhle místě! Doufejme, že až po smrti.

Zapsala si číselnou kombinaci do poznámkového bloku.

N47°46.605

E013°21.718

Ten vzorec jí připadal povědomý, ale nevěděla odkud. Nemělo to nic společného s počítačem ani s telefonními čísly. Zatraceně! „Tohle přece znám,“ zamumlala spíš sama pro sebe než pro kolegy ze zajišťování stop.

„Pochopitelně,“ potvrdil Drasche přes bílý náústek. „Když slíbíš, že pak dáš pokoj, napovím ti.“

„Souhlas.“

„Zadej tu kombinaci do navigace. Jsou to souřadnice.“

S chutí by novinku okamžitě vyklopila Florinovi, ale viděla, že právě vyslýchá majitele stáda krav.

„Chtěl jsem v půl sedmý zahnat dobytek do stáje kvůli dojení a přitom jsem ji objevil. Hned jsem poznal, že je mrtvá.“

„Byly krávy přes noc na pastvině?“

„Ano. Po večerním dojení je vyháním ven a ráno zase dovnitř. Mám statek jen o čtyři sta metrů dál, tak to není problém.“

Zvířata tedy celou noc pobíhala po louce. To bylo špatné kvůli případným stopám pachatele. Pokud vůbec nějaké existovaly. Došla až k nim a podala sedlákovi ruku.

„Kasparyová.“

„Těší mě. Raininger.“ Její ruku nepustil. „Jste taky od policie?“

„Ano. Proč?“

Poťouchlý úsměv. „Protože na tak ošklivou práci jste trochu moc hezká. Nezdá se vám?“

Poslední věta byla adresovaná Florinovi.

„Ujišťuju vás, že paní Kasparyová je nejen velmi hezká, ale především mimořádně inteligentní. Což je pro naši ošklivou práci rozhodující faktor.“ Jeho hlas teď zněl trochu chladněji. Sedlák Reininger si toho zřejmě nevšiml. Usmíval se na Beatrici, přestože prudkým trhnutím vysvobodila svou ruku z jeho sevření.

„Rád bych teď pokračoval, pokud souhlasíte.“ Florinův tón připomínal bourbon na ledu, byl chladně-sametově-ostrý. „Nevšiml jste si večer něčeho neobvyklého?“

„Ne. Všechno bylo jako jindy.“

„Rozumím. A co v noci, neslyšel jste náhodou něco? Hlasy, výkřiky?“

„Ne. Poslyšte, zřítila se ta žena ze stěny? Nebo jí někdo rozbil hlavu? Měla přece na hlavě spoustu krve.“

Jeho hlas teď zněl naléhavě. Pochopitelně. Při nejbližší návštěvě hostince bude středem pozornosti a měl by znát podrobnosti.

„To zatím nevíme. Je ta skála přístupná?“

Sedlák se na chvíli zamyslel. „Ano. Z druhý strany se tam dostanete snadno, vede tam dokonce taková malá silnička, skoro až nahoru.“

Beatrice viděla, jak si Florin zapsal do bloku Stopy pneumatik!!! Ve svém měla zatím jenom souřadnice. Naškrábala si pod ně heslovitě Rainingerovy informace.

„Připadá vám ta žena povědomá?“ zeptala se. „Už jste ji tady někdy viděl?“

Sedlák energicky zavrtěl hlavou. „V životě ne. A to mám na tváře dobrou paměť. Vaši si například zapamatuju naprosto jistě. A co teprve tu barvu vlasů! Je pravá?“ Když se tak široce usmíval, bylo vidět vlevo v jeho horní čelisti mezeru mezi zuby.

„Jestli vám to není proti mysli,“ pronesla Beatrice s přehnanou přívětivostí, „otázky tady klademe my.“

Ale víc potřebných informací už od toho muže nezískali. Vybídli ho, aby se společně s kravami vrátil na statek, k čemuž se odhodlal spíš proti své vůli. Neustále se ohlížel přes rameno. Beatrice počkala, až byl konečně z doslechu.

„Její nohy,“ řekla.

„Co je s nima?“

„Jsou tetovaný. Na… chodidlech.“

Okamžitě porozuměl. „Myslíš, že jí tam vrah nechal poslední památku?“

„Je to možný. Ale vlastně si myslím, že je to něco jako vzkaz.“ Ukázala mu obě řady čísel.

„Tohle jí vytetovali na chodidla?“

„Ano. Sever na levou, východ na pravou.“

Florin okamžitě vykročil zpátky k místu nálezu, aniž by vnímal, co dělají všudypřítomné kravince s jeho na míru šitými botami. Zastavil se u plotu a s hlavou skloněnou k rameni se zadíval na mrtvolu.

Beatrice došla skoro k němu, když jí v kapse zavibroval mobil.

„Kasparyová.“

„Tak kdy už si ze mě přestaneš dělat blázny?“ Každé slovo bylo nabité odporem.

„Achime. Teď ne.“

„Samozřejmě že ne, nikdy se to nehodí, nikdy, že jo?“ Začal zvyšovat hlas. „Bez ohledu na to, jestli jde o děti nebo…“

„S dětma je všechno v pořádku a já teď pokládám.“

„To neuděláš, ty…“

Ukončila hovor a strčila mobil zpátky do kapsy.

Zhluboka se nadechnout. Soustředit se na podstatné věci. Zatraceně, třásly se jí ruce a nedokázala je uklidnit. Pevně do sebe zaklesla prsty a přistoupila k Florinovi.

„Moc rád bych věděl, kde má boty,“ přemýšlel zrovna nahlas. „Kdyby je ztratila při pádu, musely by tady někde ležet. Prozradíš mi, proč jsi tak nervózní?“

Neodpověděla a on vědoucně přikývl. „Achim, viď?“ Zamyšleně se na ni zadíval a pak se napřímil.

„Takže její boty, říkáš,“ navázala na předchozí větu. „Zajišťování stop si určitě vezme tu skálu do parády. Jestli opravdu spadla shora, možná tam boty najdou.“

Ani na vteřinu z ní nespustil oči. „Já jsem ale idiot,“ konstatoval.

„Proč? S těma botama to není jasný, kdoví, jestli na tý skále…“

„Ale tohle ne. Ty jsi přece pořád ještě nic nejedla. Abys mi tady neomdlela.“

„Hm.“ Zaposlouchala se do svého nitra, zaregistrovala řezavý pocit, ano, možná hlad. Ale na jídlo neměla ani pomyšlení. „Ne, to nespěchá. Mrtvola po ránu mi vždycky zkazí chuť.“

Jen tohle téma nerozvádět. Zvedl se slabý vítr a igelitový sáček na rukou mrtvé zašustil, jako by jimi pohnula.

Po polní cestě sem kodrcal pohřební vůz, vytáhli z něj šedou kovovou rakev. Drasche přikývl a dal zelenou odvozu mrtvé ženy. Zvedli ji, vítr jí pročísl vlasy. Naposledy. Beatrice se odvrátila.

Než se vůz vydal na cestu k soudnímu lékaři, Florin se naklonil k okénku spolujezdce. „Vyřídíte doktoru Vogtovi, že bych chtěl první výsledky ještě dneska, jestli to bude možné.“

Mobil v kapse Beatriciny bundy začal vibrovat. Klidně by se vsadila, že je to zase Achim. Ale tentokrát to prostě nevezme. Vytáhla telefon, jen aby se ujistila. Přečetla údaj na displeji a rezignovaně vzdychla. Telefonát byl ze školy.

„Vylil celý obsah krabice svého mléka do květináčů. To nejde, chápete? Ty rostliny patří celé třídě, a jestli zajdou, budete je muset nahradit.“

„Samozřejmě. Dejte mi vědět, až to bude nutné.“

„On opravdu není jednoduché dítě.“ Učitelka na druhém konci vedení vzdychla. „Prosím vás, promluvte si s ním. Musí se konečně naučit, že existují pravidla, která platí pro všechny.“

„Pochopitelně. Řekl, proč to udělal?“

Zasupění. „Ano, tvrdil, že voda je moc řídká, a chtěl, aby kytky taky jednou dostaly něco pořádného k pití.“

Jakob, můj miláček, můj sladký malý Jakob.

„Rozumím. Takže to aspoň nemyslel zle.“

„Zřejmě ne. Ale je mu sedm, proboha. Jednou se musí naučit dělat to, co se mu řekne, a ne to, co se mu zakáže.“

Beatrice potlačila nutkání zakřičet.

„Pochopila jsem. Promluvím s ním.“

„Děkuju. Budeme doufat, že to pomůže.“

S všeobjímajícím pocitem světobolu strčila Beatrice mobil do kapsy.

Protože na tom Florin trval, nejeli rovnou do kanceláře, ale zastavili se v Ginzkeys. „Zeleninové kari pomůže nastolit vnitřní rovnováhu,“ poučil ji a objednal dvě porce, přestože Beatrici stále neopouštěl pocit, že má zašitý žaludek. Teprve když před ní stál talíř s vonícím obsahem a ona ochutnala první sousto, hlad se velmi intenzivně přihlásil ke slovu. Spořádala celou porci a pak si objednala ještě koláč a horkou čokoládu.

„Terapie cukru,“ vysvětlovala. „Vytváří přechodné pocity štěstí. Nejpozději ve chvíli, kdy mi bude nanic, zapomenu na všechny ty ostatní mizérie.“ S povděkem zaznamenala, že se Florin usmál.

„Zkazí ti chuť, když budeme mluvit o případu?“ zeptal se.

„Ani náhodou. Jakmile se vrátíme do kanceláře, projdeme seznamy pohřešovaných. Dokud nebudeme vědět, kdo je ta žena, je to tápání ve tmě.“

„Úplně ne. Díky tvýmu objevu.“

„Myslíš, že ty souřadnice mají něco společnýho s její smrtí? Třeba je tetování staršího data. Budeme muset počkat na zprávu soudního lékaře.“

„To určitě.“ Jedním douškem dopil espreso. „Přesto zkusím ty čísla zadat do svý navigace. Nesmíme zahodit žádnou šanci, nápad nebo podnět.“

Venku se obloha zatáhla. Pospíšili si zpátky do kanceláře, kde na ně čekala zpráva od Hoffmanna, který žádal informace o novém případu. Florin se vydal hledat šéfa. Beatrice zapnula počítač a našla stránku s hlášeními o pohřešovaných.

Pětapadesátnice s krátkými šedými vlasy, která zmizela ze zemské psychiatrické kliniky. Ne. Nezaměstnaná dvaadvacetiletá, která vyhrožovala sebevraždou. Taky ne.

Třetí záznam v ní vyvolal ono malé, dobře známé hnutí, jakési zacvaknutí, pohyb její vnitřní virgule:

Žena, věk devětatřicet, světlovlasá, zelené oči, asi metr sedmdesát, štíhlá. Tmavohnědé mateřské znamínko nad pravým koutkem úst. Zvláštní znamení: žádné. Tedy ani žádné tetování.

Jméno: Nora Papenbergová

Bydliště: Salcburk, Nesselthalerstraße.

Jako pohřešovaná ohlášena před čtyřmi dny, oznámení podal manžel. Na fotografii se Beatrice podívala až nakonec. Byla to momentka a jako vodítko pro pátrání naprosto nevhodná, protože Nora Papenbergová se na fotce smála na celé kolo. Oči měla přivřené, v pravé ruce držela sklenku sektu.

Ústa otevřená, oči přivřené. Jako tam na louce, a přece úplně jinak.

Beatricin mozek zaznamenával shody: kulatá brada, pršák a znamínko nad koutkem úst. Její mrtvola měla jméno.

Sdělila ho Florinovi, jakmile se vrátil od Hoffmanna. „Nora Papenbergová. Už jsem ji progooglovala. Pracovala jako reklamní textařka v jedné malé agentuře. Na síti existuje několik jejích fotografií a díky nim máme skoro jistotu.“ Podala Florinovi přes stůl štos výjezdů z tiskárny.

„No, tak se do toho můžeme dát.“ Elán, který vložil do hlasu, zněl trochu falešně, a Beatrice věděla proč. Nadcházela nejtěžší část jejich práce: informování příbuzných. Nevěřícné pohledy, slzy, zhroucení. V žádném případě to nemůže být můj muž, moje žena, moje dítě. Mýlíte se. Určitě.

Už před Karolíniným mostem zůstali stát v odpolední zácpě. Beatrice se pokradmu podívala na hodinky. Ne, dneska to už včas nestihne. Vyndala z kapsy mobil.

„Mami?“

„Beo! To jsem ráda, že voláš. Už máš volno?“

„Ne, bohužel, právě proto volám. Máme případ vraždy a…“

Mateřský povzdech na druhé straně vedení. „A ty chceš, abych vyzvedla děti.“

„Ano. Prosím. Budu spěchat, nemusíš jim nic vařit, to vyřeším potom.“

„Koupenou pizzou. Já vím.“

Beatrice zavřela oči. Jako by její špatné svědomí potřebovalo ještě trochu zatížit.

„Ne, vlastně jsem chtěla dělat nákyp z brokolice, to je taky rychlý.“

Jestli si u matky neudělá oko brokolicovým nákypem, je všechno marné.

„Tak dobře. Vyzvednu je, ale bylo by od tebe opravdu milé, kdybys mi příště zavolala o něco dřív. Mám totiž na práci i jiné věci.“

„Ano. Já vím. Děkuju.“

Zabočili do Aigner Straße, kde už nebyl takový provoz. „Nemusíš mu to říkat.“ Florin soustředěně upíral oči na audi před sebou. „Já to vyřídím, ano? Jenom si zapisuj. Ale kdybych něco přehlídnul, dupni mi na nohu.“

Nejradši by ho objala. Dobrovolně si vytáhl černého Petra, jako to někdy dělala ona, když hrála karty s dětmi, protože se pak nadšeně chechtaly a poskakovaly radostí, že ji porazily.

Měla Nora Papenbergová děti?

Zatímco Florin parkoval u domu, Beatrice si prohlížela přilehlou zahradu. Žádné pískoviště, žádné dětské kolo nebo trampolína. Jenom jedno z těch japonských štěrkových políček, na nichž se vytvářely vzory hráběmi.

„Jsme tady moc brzy, ještě nebude doma,“ poznamenal Florin, když vypnul motor.

Přesto zazvonili. Téměř v tomtéž okamžiku otevřel dveře muž v džínách a kostkovaném saku přes tmavozelenou polokošili.

„Jste Konrad Papenberg?“

„Ano.“

„My jsme od policie.“

Beatrice viděla, jak sebou muž trhl, jak zoufale hledal v jejich tvářích úsměv, nějakou známku naděje. Viděla, že pochopil.

„Moje žena?“

„Ano. Bohužel pro vás máme dost špatné zprávy, pane Papenbergu.“

„Pojďte prosím dál.“ S odvrácenou bledou tváří jim přidržel dveře. Většina z nich v tuhle chvíli, kdy ještě nebylo řečeno nic definitivního, odvracela pohled ve snaze prodloužit poslední vteřiny milosrdného nevědomí. Nabídl jim sezení na gauči, pak ještě jednou vyskočil a bez jediného dotazu jim přinesl z kuchyně vodu. Sklenice v jeho rukou se třásly tak nezvladatelně, že jí trochu vylil.

Florin počkal, až si sedne a podívá se na ně. „Máme důvody předpokládat, že jsme našli vaši ženu. Byla objevena dnes ráno na jedné louce poblíž Abtenau.“

„Co myslíte tím ‚důvody předpokládat‘?“ Jeho hlas zněl překvapivě pevně.

„To znamená, že si myslíme, že jsme ji identifikovali na základě fotografie. Neměla u sebe žádné doklady.“

„Ty ale vždycky nosí s sebou… v kabelce.“ Muž polkl, pravou rukou sevřel prsty levé.

Kabelka chybí! Poznamenala si Beatrice do zápisníku.

„Samozřejmě budete mít možnost osobně ji identifikovat, pokud se na to budete cítit,“ pokračoval Florin ohleduplně. „Je mi to velice líto.“

Papenberg neodpověděl. Pozoroval nějaký bod na konferenčním stolku, bez hlesu pohyboval rty a téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Z devadesáti procent jsou vrahy manželé, znělo Hoffmannovo pravidlo – a většinou to byla pravda. Ale tenhle muž reagoval nezvykle tiše. Ještě tomu nevěřil.

„Co – tedy jak… jak…“

„Momentálně vycházíme z toho, že byla zavražděna.“

Roztřesený nádech. „Ne.“ V mužových očích se objevily slzy. Přikryl si obličej rukama. Čekali, Bea mu podala kapesník, jehož si všiml až po několika vteřinách a váhavě ho přijal.

„Naposledy jste svou ženu viděl v pátek?“ ověřil si Florin.

Papenberg přikývl. Zamrkal. „Měli v agentuře večírek, kam jela z domova. Taky tam přijela, ale v půl desáté odešla. Mluvil jsem s jejími kolegy, říkali, že Nora se rozhodla jet domů. Kvůli bolestem hlavy.“

Teď se podíval na Beatrici s podivnou nadějí v očích, snad že vytvoří ze svých poznámek rovnici, která by dávala smysl. „Její kolegyně Rosa říká, že krátce předtím ještě telefonovala.“

To bylo důležité. „S kolegy vaší ženy si určitě ještě promluvíme,“ ujistila ho Beatrice. „Mobil jsme u ní ale nenašli. Víte, jaký model používala?“

„Nokii N8, dal jsem jí ho… k narozeninám.“ V tu chvíli se mu zlomil hlas, celý se zhroutil a roztřásl se potlačovanými vzlyky.

Poskytli mu čas, aby se vzpamatoval.

„Dáte nám prosím telefonní číslo vaší ženy? Prověříme, s kým mluvila.“

Konrad Papenberg přikývl a vytáhl z kapsy kalhot vlastní mobil. Otevřel kontakty a nechal Beatrici, aby si opsala telefonní číslo. „Já jí tu noc volal nejmíň třicetkrát.“ Jeho slovům skoro nebylo rozumět, hlas měl zkreslený zármutkem. „Ale byl vypnutý, vždycky jsem se dostal jenom do schránky.“

„Když jste podal oznámení o pohřešované osobě, řekl jste, že vaše žena odjela autem. Je to tak?“

Přikývl, ale nezvedl oči. Mačkal kapesník v ruce.

„Červená Honda Civic?“

„Ano.“

„Ještě něco bychom chtěli vědět, pane Papenbergu.“

„Ano?“

„Měla vaše žena nějaká zvláštní tělesná znamení?“

Teď zvedl hlavu. „Jak to myslíte?“

„Jizvy, nápadná mateřská znamínka, tetování?“

Třesoucí se rukou ukázal na místo vpravo nad svými rty. „Tady měla mateřské znamínko. To její znamínko.“

„Rozumím.“ Florin si odkašlal. „Jinak nic? Žádné tetování?“

„To jí vždycky připadalo nevkusné.“ V jeho očích se objevil záblesk naděje. „Takže to možná není Nora?“

Beatrice a Florin si vyměnili pohled.

„Obávám se, že o tom bohužel není pochyb,“ pronesla Beatrice tiše. „Nejen kvůli mateřskému znamínku.“

Prozatím to stačilo. „Dál už vás nebudeme rušit. Mohli bychom někoho zavolat, abyste nebyl sám? Kdybyste chtěl, pošleme vám třeba někoho z krizového intervenčního týmu.“

„Bratra.“ Papenbergův hlas zněl stísněně. „Zavolám bratrovi.“

Zatímco telefonoval, vyšli z pokoje a čekali v předsíni. Na komodě stály zarámované fotografie: Nora Papenbergová v různých životních situacích. Opálená v letních šatech na pláži. V turistickém oblečení pod křížem na vrcholu hory. V čepici a prošívané bundě při stavění sněhuláka, s přáteli. Vždy usměvavá a v pohybu, ale nepochybně ta žena, jejíž mrtvolu viděli dnes ráno.

„Mezi jejím zmizením a pravděpodobným časem smrti uběhlo pět dní,“ přemýšlela Beatrice nahlas. „To je dlouho.“

„To je. Napovídá to, že ji před smrtí někdo někde násilím zadržoval. Co říkáš manželovi? Já myslím, že nic nepředstírá.“

„Taky se mi zdá.“

„Ale ještě ho musíme pořádně proklepnout.“

„To určitě.“

Dveře do obýváku se otevřely. Papenberg vyšel s červenýma a opuchlýma očima. „Bratr tady bude za dvacet minut. Jestli už nemáte otázky…“

„Samozřejmě. Necháme vás teď o samotě.“ Už byli u domovních dveří, když si Bea uvědomila, že pořád ještě drží v ruce obrázek se sněhulákem. Cítila, jak se červená, a chtěla ho postavit zpátky na komodu, ale Papenberg jí vzal rámeček z ruky.

„Byl to nádherný den. Jako utkaný z cukru,“ zašeptal. „To tenkrát Nora řekla. Ledový a jasný. Tolik milovala sníh, přírodu, všechno.“

„Je mi to líto,“ zamumlala Beatrice a nenáviděla se za tu trapnou frázi. Ale muž si sotva uvědomoval její přítomnost. Jenom nepřítomně přikývl s pohledem upřeným na tvář své ženy, která stála uprostřed oslňující bělosti a navždy se smála.

„To je velikonoční zajíček, vidíš? A tohle je anděl, kterej právě provrtal díru do mraků, a proto teď prší.“ Jakob přidržel výkres tak blízko hrnce s brokolicí, že se papír v páře začal vlnit. Beatrice ho jemně odsunula směrem k ledničce, kde dílo připevnila dvěma magnety. „Překrásné. To jsi nakreslil ve škole?“

„Ano. Paní Sieberová mi za něj dala hvězdičku.“ Zářil a Beatrice si k němu dřepla, aby ho mohla pořádně obejmout. Přinejmenším měl dnes zážitek z úspěchu. „Tady. Podívej.“ Vymanil se z jejího objetí a sáhl si dvěma prsty do pusy. Kývavý zub.

„Úžasný!“ podivila se a v tu chvíli zaslechla syčení. Vařící voda přetekla na keramickou desku sporáku a odtud na podlahu. Beatrice v duchu zaklela, odtáhla hrnec stranou a stáhla teplotu.

„Jdi si hrát s Minou, ano? Zavolám vás, až bude večeře hotová.“

„Mina si se mnou ale nechce hrát,“ namítl Jakob. „Vždycky mi řekne, že jsem mimino a že ničemu nerozumím.“ Vzdorovitě se loudal směrem k dětskému pokoji a vydával přitom hlasité zvuky motorového vozidla.

Beatrice utřela sporák a podlahu, nakrájela šunku, oloupala brambory, a když byl nákyp konečně v troubě, vyčerpaně se sesula na kuchyňskou židli. Před ní na stole ležel dopis z kanceláře Schubert a Kirchner. Achimovi právníci. Hodila neotevřený dopis na hromádku nenáviděných písemností a vytáhla svůj poznámkový blok.

Agentura: Kdo byl na oslavě? Odešel někdo společně s Norou Papenbergovou?

Telefonát!!! Jak brzy potom Papenbergová odešla? Co přesně říkala? Je možné, že se ještě s někým setkala?

Zjistit číslo volaného.

Kde je její auto?

Pět dní do smrti. Proč tak dlouho?

Listovala zpět, k poznámkám, které si udělala přímo po odjezdu z místa činu.

Způsob zabití jako poprava. Proč někdo shodí svou oběť ze skály?

Pročítala si výpověď sedláka – nic neslyšel, nic neviděl, jako vždycky. Nad to si naškrábala souřadnice. Pak zavřela oči a vyvolala z paměti obraz – nohy hozené na stranu jako v chůzi, na chodidlech řada číslic. Určitě to nebylo profesionálně provedené tetování. Spíš amatérská práce. Pachatele. Nebo samotné oběti? Otevřela oči, když začala pípat minutka. Nákyp byl hotový.

„Budeme tenhle víkend zase u táty?“ zeptala se Mina, zatímco si na talíři krájela růžičky brokolice na mikroskopicky nepatrné části.

„Ano, tak jsme se domluvili. Ty k němu nechceš?“

„Ale jo.“ Miniaturní zelený zlomek našel milost v jejích očích a byl vidličkou dopraven do úst.

„Říkal, že od něj možná dostanu kočku. Když bude bydlet u táty, můžu k němu pak chodit častějc?“

Beatrici skoro zaskočilo sousto. „O tom si ještě promluvíme.“ Kočka!

„Ano, mami, já taky!“ škemral Jakob s plnou pusou.

„Na to zapomeň, příšero, je to moje kočka.“

„Kozo blbá.“

Mina ho ignorovala. „Kdyby táta dneska v noci zase volal, můžu s ním mluvit?“

„Já taky!“ zajásal Jakob.

„V noci se telefonovat nebude. To brzy pochopí i táta.“

Obstarala děti a šoupla je do postele, kde jim pohádku na dobrou noc předčítal CD-přehrávač, protože ona už neměla sílu. Pak si sedla se sklenkou červeného vína na balkon. Ještě jednou si pročítala své střídmé poznámky k případu a znovu se zarazila u souřadnic.

Chvíli nechala víno kroužit v ústech, pokoušela se vychutnat tóny ostružin a tabáku, které vychvalovala etiketa na láhvi, ale nedařilo se jí to a vypila sklenku naráz. Únava po ní natahovala těžké paže.

Vypnula mobil a vytáhla zástrčku pevné linky ze zdi. Achim si bude muset pro dnešní noc najít jiného koníčka.

Ráno ji na monitoru počítače očekávaly tři žluté papírky popsané Hoffmannovým nečitelným rukopisem. Chtěl písemné zprávy. Obrátila oči v sloup.

„Dáme podklady Stefanovi, stejně potřebuje trénink. Psaní zpráv upevňuje charakter. Už zajistil seznam rozhovorů Nory Papenbergové z mobilu – a hádej!“ Florin stál u kávovaru v nanejvýš netypickém úboru – kapsáčové kalhoty, tričko, tenisky – a právě dokončoval své umělecké kávové dílo pro Beatrici s našlehaným mlékem a kakaovým práškem. „Příchozí hovor, co tu ženu zjevně odlákal od večeře, přišel z telefonní budky na Maxglaner Hauptstraße. Poslal jsem tam člověka ze zajišťování stop, i když nevěřím, že to k něčemu bude.“ Zvednul hlavu. „Mimochodem, když už jsme u telefonu – jak proběhla dnešní noc? Tentokrát klid?“

„Ano, protože jsem umlčela všechno, co může zvonit. Zato ráno jsem měla ve schránce sedm rozčilených zpráv. Dělal si šílený starosti o děti, protože se nikomu nemohl dovolat.“ Napila se kávy. Chutnala skvěle.

„Hlavně že ses vyspala. Poslyš, lékařská zpráva tu ještě není, proto navrhuju, abychom se prozatím soustředili na další aspekt případu.“

„Ty souřadnice?“

„Přesně.“ Mávl svým mobilem. „Právě jsem si nainstaloval novej navigační software. Jak to vypadá, musíme ven do zeleně.“ Rozložil mapu a ukázal prstem na kus lesa poblíž Wolfgangsee.

„Tady? Je to jistý?“ Beatrice sama nevěděla, co očekávala od místa, na které upozorňovaly souřadnice. Ale určitě něco zajímavějšího než stromy.

Jeli Florinovým autem. Beatrice otevřela okno u spolujezdce. Květen teprve začal, ale tvářil se jako letní měsíc. Z přehrávače znělo argentinské tango. Na chvíli si představila, že jedou na výlet, s piknikovým košíkem na zadním sedadle a neomezenou spoustou času.

To ji přivedlo na myšlenku. „Co když to místo, na který jedeme, má jen osobní význam? Třeba je to dějiště nějaký hádky. Nebo naopak první pusy, slibu, milostnýho aktu, nějaký události mezi lidmi, která nezanechala viditelnou stopu. Pak by to mohl být klíč k jejímu pádu, ale my k němu nikdy nenajdeme zámek.“

Florin se jen usmál. „Je to možný. Ale to tetování bychom ignorovat neměli, ne? Já si neumím představit, že by nám vůbec nepomohlo.“

Samozřejmě měl pravdu. A v nejhorším případě stráví slunečné květnové dopoledne v zeleni, daleko od Hoffmanna a jeho poznámkových papírků. To už za to stálo.

„Co myslíš, že najdeme?“ zeptala se, když auto šplhalo serpentinami na Heuberg.

Pokrčil rameny. „Nechal bych se překvapit. Když se připravím na něco konkrétního, občas přehlídnu důležitou věc jen proto, že vypadá jinak, než jsem čekal. Mimochodem, už jsem se konečně rozhodl, to tě potěší.“ Florin zvedl obočí. Zeptej se mě, znamenalo to.

„Pro co?“

„Carpaccio di Manzo.“

„Cože?“

„Ten problém s antipasti, už si nevzpomínáš? Carpaccio je řešení. Správná cesta. První krok k dokonalosti. Anneke se to bude líbit.“

Vítr zavál do auta pach čerstvé půdy a šeříku.

„To bude.“

Zaparkovali vůz naproti hostinci. Cesta před nimi vedla přes louku mezi jednotlivými vilami a nádherně zrenovovanou starou selskou usedlostí po pravé straně. Florin držel mobil před sebou jako kompas. „Čtyři sta třicet metrů vzdušnou čarou směrem na severozápad. Přesto myslím, že bychom se měli prozatím držet cesty a ne se prodírat křovím.“

Kromě staršího manželského páru s výstrojí pro nordic-walking nebyl to dopoledne v lese vůbec nikdo. Přešli neuvěřitelně čistý potok a u žlutého ukazatele s nápisem Kamenná rokle zabočili vpravo.

„Už to není daleko,“ Florin přidržel Beatrici mobil, na jehož displeji bylo vidět černobíle kostkovanou cílovou vlajku. Cesta teď vedla strměji vzhůru, mezi vysokými skalami, kolem ulámaných stromů. Z pařezů rašily houby. Jeden zřícený kmen stromu překlenoval cestu jako brána.

„Uvidíme jenom krajinu, jinak nic,“ mumlala Beatrice. „Jak daleko ještě?“

„Sto dvacet metrů.“

Začala se dívat po něčem neobvyklém, ale bylo to obtížné, když neměla ani ponětí, co hledá. Byly tu skály, spousta skal nejrůznější velikosti. Další koryto potoka.

„Čtyřicet metrů,“ oznámil Florin.

Všude ohromné kameny, které jako by se vzájemně podpíraly. Na některých příkrých, mechem pokrytých formacích rostly dokonce stromy.

„Patnáct metrů.“ Florin se zastavil. „Odtud už bychom snad měli něco vidět.“ Zpomalil chůzi, oči přikované k mobilu. Beatrice bojovala se zklamáním, které se projevovalo jako tlak v žaludeční krajině. Nebylo tady nic, dobrá, ale jenom na první pohled. To ještě neznamená, že ty souřadnice jsou nějaký výmysl. Mají přece dost času. Budou důkladní. Budou vycházet z toho, že za tetováním je něco víc než vrah s podivným fetišismem, v němž hrají roli chodidla a číslice.

„Tady.“ Florin se zastavil. „Někde v okruhu tří metrů, přesněji to s mobilem bohužel určit nejde.“

Suché listí jim praskalo pod nohama, když pomalu kráčeli vpřed. Tohle místo se vůbec ničím nelišilo od stovky jiných v okolním lese. Stromy. Skalní útvary. Odumřelé dřevo.

Beatrice vyndala z batohu fotoaparát a začala fotit. Snažila se nic nevynechat. Možná ty snímky později ukážou něco, co teď na místě nevnímá.

„Před námi je něco, co se jmenuje Ďáblova rokle,“ oznámil Florin. „Pěkný jméno, ale špatný souřadnice.“

„Přesto si ji zapamatujeme.“ Beatrice se usadila na nízké skále a pozorovala okolí. „Jsem tady přibližně správně?“

„Ano, skoro. Ať už je to cokoliv, nachází se to osm metrů východně od tvé pozice.“

Zhluboka se nadechla vzduchu nádherně prohřátého sluncem a plného vůní. Pryskyřice, listí, půda.

Osm metrů.

Prohlížela si zem kolem sebe důkladněji. Ne. Nic nezvyklého. Jenom skály.

Moment – možná by se měli dívat taky nahoru! Třeba do korun stromů.

Beatrice si zaclonila rukou oči a mžourala proti slunci do vyšších pater a k vrcholům stromů, ale viděla prostě jen les.

Žádný záchytný bod, žádné znamení.

Ve Florinově tváři četla tutéž nespokojenost, jakou pociťovala sama, ale jeho hlas zněl povzbudivě. „Asi budeš mít zase jednou pravdu, Beo. Kdoví, co tohle místo znamená pro toho tetovače. Co tady zažil, viděl, slyšel. Možná už před lety.“

„Ano.“ Vzala si láhev s vodou, kterou jí podával, a dopřála si tři pořádné doušky. Ale na jeho slovech se jí něco nezdálo.

Je tu něco, ale my to nevidíme, chyba je v nás.

My to nevidíme. Ta myšlenka se v ní pevně uhnízdila. Nevidíme to, protože to nemáme vidět? Nebo se musíme víc snažit?

Její pohled se zastavil na jedné z výše položených skal, o kterou se opíral kámen. Barevně se odlišoval, byl o něco světlejší, a na rozdíl od skály za ním nebyl porostlý mechem.

„Nebo proto, že je to schované,“ pronesla odhodlaně.

„Co říkáš?“

Beatrice vstala a ušla pár kroků k protější skále. Aby se dostala k místu, které jí bylo nápadné, musela vyšplhat o něco výš. Přidržela se stromu, jehož kořeny se kroutily kolem hlouběji uloženého kamene. Druhou rukou zkoumala kámen bez mechu. Přesně jak se domnívala, byl jenom opřený. Za ním viděla dutinu, tmavý otvor. Vyfotografovala skálu zblízka a jen se značným úsilím při tom udržela rovnováhu. Blesk jejího fotoaparátu na zlomek vteřiny ukázal cosi světlého uvnitř malé prohlubně.

„Podívejme.“ Florin vyšplhal k ní a vytáhl z batohu baterku. Její světelný paprsek odhalil zeminu a několik hnědých listů, pod nimiž se chvatně schovával pavouk. Klouzal po vnitřní straně prohlubně, až narazil na něco bílého. Umělá hmota.

Oba bez jediného slova vyndali rukavice a natáhli si je na ruce. Florin strčil paži do dutiny a vytáhl na světlo nádobu s modrobílým víčkem. Plastová krabice na potraviny. „Vypadá jako nová,“ poznamenala Beatrice.

„Ale je docela těžká. Plná. Vyfotila jsi všechno? Dobrá, tak lezeme dolů.“ Klekli si vedle sebe na měkkou lesní půdu, pak Florin otevřel zaklapnuté uzávěry nádoby na všech čtyřech stranách a opatrně zvedl víko.

Bylo tu něco poměrně velkého, zabaleného do kuchyňské utěrky. Navrchu ležel přesně složený list papíru, žádný rukopis, ale stránka z tiskárny. Florin ji rozložil a Beatrice se k němu naklonila, aby mohla číst s ním.

Srdečně blahopřeju – našel jsi!

Tato nádoba je součástí hry, jakési moderní verze hledání pokladů s GPS. Pokud jsi ji našel náhodou, tvoje hra právě končí. Okamžitě nádobu zavři a vrať ji tam, odkud jsi ji vzal. Bude to pro tebe lepší, věř mi!

Jestliže jsi ji hledal uvědoměle – pak jsi zjevně méně hloupý, než je v tvém prostředí běžné. Jsem přesvědčen o tom, že obsah mé „krabičky pokladů“ tě bude zajímat. Na rozdíl od běžného postupu nemusíš nádobu znovu schovat na stejné místo. Vezmi ji s sebou a hledej na ní otisky prstů. V jistém smyslu určitě nějaké najdeš.

TFTH

„Zní to, jako by ji tady schoval přímo pro nás,“ pronesl Florin pomalu. Složil list papíru a vložil ho do igelitového sáčku. Oba hleděli na potravinovou krabici a věc, která na ně čekala uvnitř, zabalená do utěrky. Pak ji Florin vyndal. Nějaká nerozumná část v Beatrici skoro doufala, že to neudělá, ale pak z ní utěrka sklouzla.

Napodobenina, pomyslela si v první chvíli. Atrapa pro halloweenové hrátky, v originálním balení. Její žaludek byl rychlejší než hlava a vyslal k ní slabou nevolnost, ještě než dokázala zaregistrovat všechny podrobnosti.

„Do prdele,“ zašeptal Florin.

„Je pravá?“

Zhluboka se nadechl a polkl. „Jo. Vidíš přece ty roztřepený okraje rány? Nejsem sice soudní doktor, ale… vypadá to jako stopy pily.“

Dlouho trénovaným reflexem potlačila Beatrice své fantazie a snažila se o střízlivý pohled.

Ruka. Mužská. Odříznutá těsně pod zápěstím. Zatavená do silné fólie jako vakuově balené maso, stejně bílá, s modravým zabarvením na špičkách prstů a kolem nehtů.

Přinutila se podívat zblízka na amputační ránu. Byly vidět kosti, kus vyčnívající arterie.

„To znamená, že máme druhou mrtvolu,“ slyšela jako zdálky Florinův hlas.

„Nebo oběť s jednou rukou.“

Přikývl. „Ale možná, že ji někdo jenom šlohnul v nemocnici. Musíme zavolat Draschemu.“

Beatrice chvatně popadla fotoaparát, několikrát stiskla spoušť a pořídila detailní záběry nálezu. Pak se zarazila. „Florine! V tý krabici je ještě něco. Pod rukou.“ Odložila foťák stranou, špičkami prstů vytáhla další kus papíru a opatrně ho rozložila. Florin schoval mobil a přisunul se blíž, aby mohl číst s ní.

Na rozdíl od první zprávy byly věty na tomhle papíru napsané inkoustem, rukopisem s velkými oblouky a smyčkami.

Stage 2

Hledáš zpěváka, muže, jehož jméno zní Christoph, má modré oči a mateřské znamínko na hřbetu levé ruky. Před nějakým časem – může to být tak pět šest let – byl členem jednoho salcburského pěveckého sboru, s nímž zpíval Schubertovu mši As dur, a byl na to velmi pyšný. Obě poslední číslice roku jeho narození jsou A. Vypočítej druhou mocninu A, přidej k tomu 37 a číslo přičti ke svým severním souřadnicím.

Vezmi součet jednotlivých cifer A krát 10, pak vynásob A tímto číslem. Odečti 229 a vzniklé číslo odečti od svých východních souřadnic. Vítej u stage 2. Tam se zase setkáme.

Dlouhou chvíli byl jediným zvukem v okolí zpěv ptáků. Beatrice četla text podruhé, potřetí. Muž jménem Christoph? Schubertova mše As dur?¨

Ne. Nepřemýšlet. Uchovat si v paměti první dojem. Ženské písmo. Ona sama psala podobně – nižší písmena, trochu méně hravá, ale se srovnatelným švihem. Otočila se k Florinovi.

„Rozumíš z toho něčemu?“

„Absolutně ničemu,“ zavrtěl hlavou a nespustil přitom oči z textu. „Krabice leží na místě, které odpovídá souřadnicím na mrtvole.“ Přimhouřil oči, jako by mu při hodnocení vadilo sebemenší světlo. „Dostali jsme vodítko, s jehož pomocí máme vytvořit nové souřadnice. A uříznutou ruku. Proč? K čemu to celý je? Proč nám strká svoje oběti tak okatě pod nos, místo aby je ukryl?“

„Protože nás považuje za pitomce. To tam přece píše.“

„Ale proč? Chce, abychom ho dopadli? Nebo se považuje za tak chytrýho, že mu to vůbec nepřipadá riskantní?“

Beatrice pečlivě nasadila krytku na objektiv fotoaparátu. „Kdoví, možná nás chce nalákat na falešnou stopu.“

„Kusem mrtvoly?“

Zadívala se na mrtvou ruku. Byla to pravice. Na prsteníku viděla asi tři milimetry široký proužek.

„Ano,“ přikývla. „S částí mrtvoly má jistotu, že se opravdu pustíme po jeho stopě.“

Za necelou hodinu se objevil Drasche, který se tvářil kysele, jako vždycky, když někdo sáhl na případné nosiče stop dřív než on.

„Dávali jsme pozor,“ ujistila ho Beatrice. „Jsou nějaký novinky o Noře Papenbergové?“

„Nebyla znásilněná a pod nehty neměla žádnou cizí tkáň. Zaznamenali jsme nějaký stopy pneumatik v blízkosti místa činu a především na cestě ke skalní stěně, ale zatím nejsou žádný výsledky. Stopy pachatele – zatím taky bohužel negativní. Všechno vám okamžitě ohlásíme. Kde přesně jste tu nádobu našli?“

Beatrice mu ukázala prohlubeň ve skále. „Místo nálezu jsme vyfotili v původní poloze.“

„Lepší než nic,“ zavrčel Drasche, zatímco si navlékal rukavice. „Ale pachatel mi udělal radost tím zatavením oddělený části těla do folie. Konzervovaný stopy, kdy se člověk dostane k něčemu takovýmu?“

V kanceláři Beatrice propojila fotoaparát se svým počítačem. Krátce nato se na monitoru postupně začaly objevovat snímky. Uříznutá ruka v krabici na svačinu. Zatímco Beatrice klikala na obrázky, Florin zavolal Stefana Gerlacha.

„Dokonce i Hoffmann bude muset připustit, že teď nemáš čas na ťukání zpráv,“ vysvětlil a pak zajel s kancelářskou židlí na její stranu stolu.

„Krabička je Isl Lock&Lock. Běžný zboží.“ Beatrice ukázala tužkou na právě vyvolanou internetovou stránku. „Tohle je zřejmě stejnej model jako ta, co jsme našli. Víčko s modrým okrajem, vidíš? A dvojité zavírání na delší straně. ‚Stoprocentně vzducho-a vodotěsná‘, slibujou v popisu. ‚Lze v nich přepravovat tekutiny a skladovat dokonce intenzivně páchnoucí pokrmy jako ryby nebo sýry, bez nebezpečí rušivého zápachu‘.“

„Jako dělaný na kusy mrtvol. Ale náš pachatel chtěl mít jistotu, a proto ruku zatavil do folie.“

Beatrice se znovu vrátila ke snímkům otevřené plastové dózy. „Nechtěl, aby ji někdo našel náhodou,“ řekla zamyšleně. „Třeba pes. A protože zřejmě nemá valný mínění o inteligenci policie, vycházel z toho, že bude trvat pár dní, než ji najdeme.“

Někdo zaklepal. Stefan strčil hlavu dovnitř. „Máte pro mě zase nějaký nudný psaní? Tak sem s tím.“

„Ty jsi poklad.“ Beatrice shrnula papíry do zarovnaného štosu, aby je mohla vtisknout do ruky mladému kolegovi, ale jeho pozornost zcela upoutaly fotografie na obrazovce.

„Tyjo. Hnus. Co to tu máte?“

„To by nás taky zajímalo.“

„Ruka? Jenom tak se někde válela, zabalená jako do mrazáku? To je bizarní.“

Bizarní bylo poměrně přesné označení celé věci. „Ne, byla v plastový krabici. Tam vpravo je na obrázku, vidíš?“ Beatrice do něj přátelsky šťouchla loktem. „A teď odchod, chlapečku. Tohle není tvůj problém. A buď rád.“

Ale Stefan nemohl odpoutat pohled od obrazovky. „Připadá mi to hrozně zvláštní. Nepřipomíná vám to taky něco?“

„Ne. A mělo by?“

Stefan se předklonil a ukázal prstem na dutinu, z níž krabici vytáhli. „Bylo to tam uvnitř?“

„Uhádls.“

Ostře natáhl vzduch ústy. „Pak je to nejperverznější trade, co jsem kdy viděl.“ Vyslovil slovo anglicky.

„Nejperverznější – co?“

„Trade. Vezmeš něco ze schránky a dáš do ní něco jinýho. Tak se to obvykle dělá.“

Beatrice viděla na Florinovi, který měl hlavu skloněnou na stranu a přimhouřené oči, že Stefanovu poznámku chápe stejně málo jako ona sama.

„Aha. Sorry. Vy jste asi ještě nikdy nezkusili geocaching, že jo?“

„Co to má být?“

Stefan se podíval na ni, pak na Florina, a přitáhl si k nim židli. „To je taková hra na hledání pokladů. Někdo něco schová a spousta jiných se to pokouší najít. To, co se schovává, se jmenuje cache, tedy keš, a ta plastová krabička na obrázku vypadá jako typická keška. Smím?“

Beatrice mu předala myš a odjela kus stranou, aby se mohl posunout mezi ni a Florina.

„Jak že tomu říkáš – cash?“ zeptala se. „Jako hotový peníze?“

„Vyslovuje se to přesně tak, ale píše se to jinak,“ poučil ji Stefan. C-a-ch-e. Peníze v těch schránkách určitě nenajdeš, ale jinak skoro cokoliv.“

„Takže hledání pokladů,“ konstatovala. „To zní slibně. Pracuje se při tom s navigací?“

„Takže vy to přece jenom znáte?“ otočil se k ní teď Stefan zklamaně.

„Ne, neboj se. To jsem jen uhádla. Mluv dál.“

„Dobrá. Takže nejdřív se člověk přihlásí na internetové stránce geocaching.com. Tam jsou zaznamenaný všechny keše, na celém světě.“

„Prosím tě,“ zavrtěl Florin nevěřícně hlavou. „A je to rozšířená věc?“

„Jasně,“ přikyvoval Stefan horlivě. „Dělají to miliony lidí, hlavně v USA, ale i tady u nás je to pořád oblíbenější. No, člověk se teda přihlásí pod nějakou přezdívkou – já jsem například Undercoverkeks.“

Beatrice se bezděčně usmála. „Velmi pěkné. Obávám se, že už ti to zůstane.

Stefan se nenechal vyvést z konceptu. „Pak si vybere nějakou kešku v okolí, zadá souřadnice do navigačního přístroje a vyrazí. V cíli většinou najde schránku, dózu, krabičku, něco vodovzdornýho, v čem je uložený logbook, tedy sešitek, do něhož se zapíše. Ve větších keších jsou často předměty, který si člověk může vzít, když je vymění za něco jinýho. A tomu, vážené dámy a pánové, se pak říká trade.“

Souřadnice a vodovzdorné schránky. To by souhlasilo. Beatrice klikla na fotografii s první zprávou a zvětšila ji tak, aby se text dal přečíst. „Jsou běžný taky takovýhle informační lístky?“

„Ano. To je cachenote.“ S neskrývanou hrdostí se usmál na Beatrici, pak na Florina. „To je vysvětlení, vzkaz, který se najde prakticky v každý keši. Je to pro lidi, kteří ještě nikdy neslyšeli o geocachingu a narazí na úkryt náhodou. Tenhle owner se taky zmiňuje o náhodných nálezcích.“

„Tak dost, žádný odborný výrazy. Owner je ten, kdo schovává?“

„Přesně, to je majitel nebo zakladatel keše.“ Stefan se na Beatrici podíval omluvně. „Při geocachingu se pořád používají zkratky a odborný výrazy.“ Šipka myši putovala po snímku s cachenote. „A když píše o otiscích prstů, v jistém smyslu určitě nějaké najdeš, má na mysli tu uříznutou ruku,“ dohadoval se.

„To se dá předpokládat.“ Téměř podvědomě popadla Beatrice poznámkový blok a začala si zapisovat Stefanovy vysvětlivky. „Dotyčný nebo dotyčná má zřejmě poněkud nezvyklý smysl pro humor.“

„To jistě.“ Stefan ukázal tužkou na čtyři velká písmena v závěru cachenote. TFTH.

„Co znamená tohle?“ zajímalo Florina. „Theodor Friedrich Thomas Heinrich? Ne, jasně, to je určitě zase nějaká hádanka.“

„Tentokrát ne. Je to obyčejná zkratka. Poděkování. TFTH znamená Thanks for the hunt. Máš pravdu, jeho humor je svéráznej.“

„Nebo její.“ Beatrice klikla na jeden z dalších snímků. Ženským písmem popsaný list papíru, který je posílal na další lov. „Rozumíš tomuhle? Stage 2, co to znamená? Druhý stadium? Druhá scéna?“

„Druhý úsek.“ Stefan sáhnul po myši a zvětšil snímek. „Tady zřejmě půjde o multi-cache, neboli multinu. To znamená, že existuje víc skrýší. Najdeš první, tam jsou odkazy na druhou, kde najdeš odkazy na třetí a tak dál, až dojdeš k definitivnímu cíli. Přičemž běžně je schránka až na úplným konci.“

„O ‚běžných‘ postupech v tomhle případě asi mluvit nelze,“ poznamenal Florin. „Existuje ještě něco, co bychom měli vědět?“

„Není to jenom multina,“ prohlásil Stefan po krátkém zamyšlení. „Tam vlastně stačí něco počítat – schody, stromy, pomníky – aby se člověk dostal k dalším souřadnicím. Tady musíte navíc vyřešit hádanku. Je to mystery-cache, tedy mysterka.“

Mystery-cache, poznamenala si Beatrice. „Díky, Stefane. Hrozně jsi nám pomohl. TFTH. Thanks for the help.“

Ale Stefanovi se nechtělo odejít. „Povíte mi o tom případu víc? Jak jste tu schránku našli? Aha, má to něco společnýho s tou ženou ze včerejška, že jo? S tou mrtvou z pastviny.“ Upřel důvěřivý pohled na Beatrici, pak na Florina. „Nepotřebovali byste k vyšetřování třetího?“

„Promluvím s Hoffmannem. Kdyby nám dovolil víc lidí, budeš stoprocentně první volba.“

S tím se Stefan spokojil. Vyšel ze dveří se stohem papírů v podpaží.

Beatrice našla v držáku na tužky neonové žlutý zvýrazňovač a začala třídit své poznámky.

„Zaraz mě, až řeknu nějakou blbost, ale nebylo by rozumný začít hledat mezi těmi lovci keší? Náš muž se tam zjevně vyzná – nebo žena, samozřejmě. Nebo bude lepší nejdřív rozluštit souřadnice pro tu druhou stage? Jestli Stefan nekecal, měli bychom na konci – po stage osm nebo pětatřicet nebo dvě stě devadesát – narazit na to, co vlastně hledáme.“

„Na pachatele?“ Florin se poškrábal za uchem. „Opravdu si myslíš, že nabídne sám sebe jako cenu za to, že jsme tak horlivě a poslušně pátrali?“

Beatrice se znovu zadívala na fotografii s rukou. „Pravděpodobně je přání otcem myšlenky,“ pronesla. „Ale tak, jak se prezentuje, si to opravdu umím představit.“

Výsledky zkoumání jejich nálezu přišly už příští ráno, tedy dokonce dřív než pitevní zpráva Nory Papenbergové.

„Rozluč se s naším snem o lékařský amputaci.“ Florin se zachmuřenou tváří zběžně přelétl zprávu. „Ruka byla odříznutá pilkou na dřevo, naštěstí post mortem, a bezprostředně poté zavařená do folie. V ráně se našly drobné špony z pilky.“ Položil papír na stůl a promnul si oči. „To zní dost pitomě, nezdá se ti? Hlavně s ohledem na fakt, že se nikde neobjevila žádná znetvořená mrtvola.“

Zatím. Ale vynoří se a pak budou mít na krku pravděpodobně ne jeden, ale dva případy vraždy. Pokud pachatel nerozřezal někoho, kdo zemřel přirozenou smrtí.

Pachatel. Owner.

„Tak se dáme do hledání druhé skrýše,“ prohlásila.

Z tiskárny právě vylezly dva výtisky fotografie s rukopisnými poznámkami, když vrazil do kanceláře Hoffmann, jako obvykle bez zaklepání.

„Kasparyová, jaký nezvyklý pohled. Vy jste skutečně během pracovní doby na pracovišti!“

„Dobré jitro,“ odpověděla Beatrice. „Taky jste mi chyběl.“

„Co je s písemnými zprávami? Doneslo se mi, že jste je přesunula na mladého Gerlacha, aniž byste to se mnou konzultovala.“

„Ano. Vy jste bohužel nebyl k zastižení. A Stefan laskavě projevil ochotu ujmout se písemné činnosti.“

Hoffmannovy beztak svěšené koutky úst ještě trochu poklesly. „Přesouvat nepříjemné povinnosti na jiné, v tom jste byla vždycky přebornice, viďte, Kasparyová?“

Na to nedostal odpověď. Beatrice vstala a došla pro výjezdy z tiskárny. Na obyčejném papíru nebyla kvalita fotografií špičková, ale pro začátek to stačilo.

„Tisk mi kvůli té zavražděné ženě dýchá na záda, to si nejspíš umíte představit. Doufám, že budete mít brzy výsledky. Floriane, spoléhám na vás!“ Projel si řídké, špinavě blond vlasy a vyšel z místnosti.

„Dej na mě, za chvíli si budete tykat,“ pronesla Beatrice. „Má pro tebe opravdovou slabost.“

„Floriane!“

„Ale na takový drobnosti nemůže šéf brát ohledy. Nebuďte jako malá holka, Wenningere!“

Nebuďte jako malá holka bylo jedno z Hoffmannových okřídlených úsloví. Beatrice se tajně domnívala, že jeho antipatie vůči ní měla původ právě v tom, že ona byla malá holka, navíc z těch, které říkají, co si myslí.

Podala Florinovi jednu kopii z tiskárny. Na své vlastní podtrhla žlutým zvýrazňovačem slova Christoph, mateřské znamínko, salcburský sbor a mše As dur.

„Víc toho nemáme, co?“

„Ale tohle už něco je. Přestože prakticky všechny sbory někdy zpívají Schubertovu mši As dur.“ Dva kliky a byl na YouTube. „Wohin soll ich mich wenden,“ hřmělo dutě z nepříliš kvalitních reproduktorů počítače.

„A jéje. Ano, je to takříkajíc šlágr,“ vzdychla Beatrice.

„Zdá se, že v tomhle městě zpívá každej,“ povzdychl si Florin o hodinu později. „Víc sborů než kostelů. Odhaduju, že dáme dohromady přinejmenším patnáct Christophů, kterým budeme prohlížet hřbety levých rukou a ptát se jich na datum narození.“ Vymáčkl tabletu z plata, které leželo vedle stolní lampy, a zapil ji trochou pomerančové šťávy. „To jsou ty akce, který oslazují život policisty.“

„Bolí tě hlava?“

„Trochu. To bude Hoffmannův hlas, jeho frekvenci prostě nesnáším.“

„Nebo krční páteř, jako vždycky.“ Vstala, postavila se za Florina a začala mu masírovat šíjové svaly. Několik vteřin cítila jeho údiv, ale pak se uvolnil.

„Musíme kontaktovat sbormistry, jednoho po druhým,“ zamumlala. „Telefonicky.“

„Owner píše, že ten Christoph byl ve sboru před pěti lety. Interpretoval bych to tak, že v něm už není. Kousek dál vlevo, prosím – jo, díky, perfektní.“ Vzdychl.

Beatrice mu s úsměvem tlačila palce do ohybu mezi krkem a ramenem. „Budeme se teda ptát na bývalý Christophy. A na Schubertovu mši, kterou nastudovali před víc než pěti lety.“

Nekonečně se to vleklo. Po dvouhodinovém telefonování měla Beatrice zpracovanou jen polovinu ze své části seznamu a narazila při tom na šest Christophů – čtyři aktivní, dva bývalé. Florin jich zaznamenal pět a jednoho, o němž si sbormistr nebyl jistý, jestli se přece jenom nejmenuje Christian.

Právě si zaznamenával podrobnosti o posledním rozhovoru, když zazvonil jeho telefon.

„Ano? Ahoj. Je něco novýho?“

Beatrice viděla, jak zvedl obočí a ústy mlčky zformoval slova soudní medicína, zatímco poslouchal volajícího.

„V každým případě mě zajímají detaily. Už víš něco o tom tetování?“ Přikyvoval, zapisoval a jednou se zhluboka nadechl. „OK. A ta druhá záležitost?“

Zase si něco psal, ale náhle se zarazil a zvedl pohled, viditelně překvapený.

„Co je?“ šeptala Beatrice, ale Florin jenom zavrtěl hlavou.

„A není možný omyl? Ne? Dobře. Ano. Díky, snad si s tím nějak poradíme. Pošlete nám celou zprávu, jakmile bude hotová. Ano, taky se měj pěkně.“ Položil sluchátko.

„Tak co?“ naléhala Beatrice. „Co zjistili při pitvě?“

S výrazem hlubokého zamyšlení se Florin zadíval do svých poznámek. „To tetování,“ promluvil pak pomalu, „jí udělali, když ještě žila, asi osm nebo devět hodin před smrtí.“

Beatrice bezděčně skrčila prsty na nohou. „A sakra.“

„Jo. To je jedna věc. A ta druhá – na jejích šatech byly nalezeny stopy krve, která není její.“ Uhladil list papíru, jako by tím mohl dodat napsanému textu větší smysl. „Ale…,“ pokračoval po chvíli váhavě, „souhlasí se vzorky z uříznuté ruky.“

„Cože?“

Přikývl, téměř omluvně. „Krev byla na jejím saku, na blůze a kalhotách, nepatrné stopy i na rukou.“

Obraz, který si Beatrice udělala o posledních hodinách Nory Papenbergové, dostával trhliny. Osamělá, vyděšená, zavřená někde ve tmě – tak to zjevně nebylo. Měla na sobě cizí krev, krev mrtvého. „A co škrábance, kůže pod nehty?“

Florin zavrtěl hlavou. „Nic takovýho. Odřeniny samozřejmě ano, ale ty nejspíš vznikly při pádu ze skály.“ Přejel si oběma rukama po obličeji. „Myslíš na zápas, že jo? Ten muž ji napadne, ona se brání, krvácí – ale co pak? Ona ho zabije a rozčtvrtí? Schová jeho ruku do plastové krabice? A pak spáchá sebevraždu? To mi připadá hodně přitažený za vlasy.“

Ale zprávu, kterou našli v keši, zřejmě napsala ženská ruka, na to by Beatrice mohla přísahat. „Měli bychom určitě požádat manžela o vzorek rukopisu Nory Papenbergové,“ zamumlala a vzala do ruky vytištěný snímek rukou napsaného lístku. Kulaté písmo. Dokonce trochu dívčí. Takhle nepsal muž. Na některých místech bylo vidět, že se pisatelce třásla ruka.

Beatrice obkreslovala písmena prstem. Může to být tak pět šest let.

Proč byly ty údaje tak vágní? Chtěl jim to owner extrémně ztížit, aby uběhlo víc času, než najdou další souřadnice?

Majitel keše. Nebo majitelka. Která už možná byla mrtvá a zanechala jim mimořádně originální vodítko.

Beatrice se sklonila nad snímkem a opřela si čelo o dlaně obou rukou. Přišel čas na myšlenkové hry.

Předpokládejme, že Nora Papenbergová skutečně zavraždila muže, jehož ruku našli. Pak ho zmrzačila, napsala zprávu, schovala kešku. Udělala jí oběť předtím to tetování? Pak by mohly být stopy její krve na uřezané ruce. Beatrice si hbitě udělala příslušnou poznámku.

Nová myšlenková hra. Předpokládejme, že mrtvý ji netetoval. Mohla si to Nora nechat udělat sama? Tomu odporoval Beatricin smysl pro logiku. Proč by se někdo nechal tetovat na tak citlivém místě, jako jsou chodidla?

Možností bylo sebepotrestání. Pokání, například za zabití a rozřezání muže. A pak… si Papenbergová spoutala ruce za zády spojovačem kabelů a skočila ze skály?

Naprostý nesmysl.

„Poslyš, je teoreticky možný spoutat se sám spojovačem kabelů?“

Florin vzhlédl od svých poznámek. „Samozřejmě. Vpředu určitě, když si pomůžeš zubama. Ale za zády – to si neumím představit. To je vlastně nemožný. Kromě případu, že je člověk tak obratnej, aby prolezl skrz vlastní svázaný ruce, jestli chápeš, co mám na mysli. Nebo… kdyby měl k dispozici svěrák, aby do něj sevřel konec spojovače kabelů. Pak by mohl smyčku utáhnout rukama.“ Svraštil čelo. „Ale potom ten konec spojovače neuvolní.“ Odstrčil poznámky stranou. „Dumáš nad tím, jestli Nora Papenbergová všechno nezinscenovala sama, včetně vlastní smrti?“

„Chci mít jistotu, že to můžeme vyloučit. Momentálně se jeví jako možná pachatelka, když vezmeme v úvahu krev oběti vraždy na jejích šatech a případně její písmo na zprávě ve schránce.“

„Což ostatně musíme prověřit.“ Zamyšleně otáčel tužkou v prstech. „Zatím je Papenbergová naprosto bezúhonná, není tam ani pokuta za špatný parkování. Jestli toho muže skutečně zabila, pak pravděpodobně v afektu. Nebo v sebeobraně.“

„Velmi ukvapené závěry, pane kolego. Ale dobře, jestli chceme vystavět scénář, měli bychom zůstat u faktů. Neznámý, jehož ruku schovala, zemřel před Norou. Na tom se shodneme? Ano. Z logiky věci se tu ale objevuje třetí osoba.“ Špičkami prstů si sundala z jazyka několik drobečků laku, které se uvolnily při okusování tužky. „Noře někdo volal během večeře v agentuře. Možná milenec? Ona předstírá bolesti hlavy, překotně odjíždí, setkává se s tím mužem. Ale jsou přistiženi, manželka vytetuje Noře souřadnice, pak zabije svého muže, rozřeže ho na kusy, schová jednu z jeho rukou v lese. Srazí Noru ze skály.“

Beatrice zavrtěla hlavou ještě dřív, než dokončila poslední větu. „Ženy takhle nejednají. Rozřezaná mrtvola poukazuje na mužského pachatele.“

„Existujou výjimky.“

„To je pravda. To nelze pominout. Ale přesto.“ Beatrice sáhla pro svůj poznámkový blok. „Agentura. Vyslechneme všechny účastníky toho večírku. Budeme tlačit na soudní medicínu, aby nám co nejdřív poskytla informace k té uřezané ruce. A budeme řešit hádanky toho ownera.“

Podívala se na Florina, doufala, že bude souhlasit, ale on upíral pohled mimo ni do prázdna.

„Těch pět dní,“ pronesl. „Tolik času mezi zmizením a smrtí. Kdybychom věděli, co se v tý době stalo…“

Když špendlila zvětšenou fotografii dopisu na nástěnku nad psacím stolem, nespouštěla z Florina oči. „Máš pravdu,“ přikývla. „Během pěti dnů se člověk může úplně změnit, když je pod silným tlakem. To musíme zohlednit při všem, co se o Noře Papenbergové dozvíme.“

Myšlenka ji neopouštěla ani v následujících hodinách. Pět dní. Dokončila seznam zpívajících Christophů a vypátrala bývalé sbormistry, ale těch pět dní měla neustále v podvědomí.

„Dobrý den, tady je Beatrice Kasparyová, zemský kriminální úřad Salcburk. Mluvím s Gustavem Richterem?“

„No, ano. Co… se stalo…“

„Nebojte se, nic se nestalo, jenom potřebuju pár informací. Vy vedete komorní sbor Arcadia, pokud se nemýlím.“

Úlevný výdech. „Ano.“

„Mám pro vás dvě trochu neobvyklé otázky. Máte nějakého člena jménem Christoph? Nebo bývalého člena? Rozhodující období je posledních pět až šest let.“

„Proč to chcete vědět?“

„Souvisí to s probíhajícím vyšetřováním, víc vám bohužel nemůžu sdělit.“

„Aha. Ano, u nás je jeden Christoph. Ne, vlastně jsou dva, Christoph Harrer a Christoph Leonhart, oba ještě aktivně zpívají.“ Krátká odmlka. „Jsou podezřelí, nebo něco takového?“

„Ne, absolutně ne. „Nastudoval váš sbor přibližně před šesti lety Schubertovu mši A dur?“

Tentokrát přišla odpověď jako výstřel z pistole. „Ano, to by mohlo souhlasit. Nechte mě chvíli počítat – ano. Je to skoro šest let.“

Beatrice zakroužkovala obě jména zvýrazňovačem.

„Velmi jste mi pomohl.“ Její ruka s fixem se dál vznášela nad poznámkovým blokem, na jazyku ji pálila poslední otázka.

Nadechla se.

„Je to všechno, paní komisařko?“

„Ano. Ne, počkejte – tahle otázka vám možná bude připadat zvláštní, ale přesto ji položím. Má jeden ze zmíněných pánů mateřské znamínko na ruce? Velké, nápadné?“

„Cože? Proč to chcete vědět?“

Beatrice si v duchu povzdechla, ale s takovou reakcí musela počítat. „Mohl by to v tomhle případě být důležitý detail.“

„Mateřské znamínko?“ znělo to skoro podrážděně, jako by měl pocit, že si z něj dělá blázny. „Nemám tušení, proč vás tohle zajímá, ale nepomůžu vám, je mi líto. Víte, já se u svých zpěváků zaměřuju především na hlas.“

Další tři rozhovory vynesly na světlo ještě jednoho Christopha. Pak zbyly na seznamu už jenom hodně malé sbory a ty, jejichž vedoucí nesehnala. „To je už čtrnáct lidí, na který se musíme podívat.“ Beatrice hodila nervózně tužku na stůl. „Při mým štěstí to určitě bude ten poslední. Ani jeden ze sbormistrů nemá ponětí o mateřským znamínku.“

„U mě to samý.“ Florinova natažená paže zašmátrala po Beatriciných poznámkách. „Všechno to sepíšu a Stefan pak najde adresy.“

„Dobře. Já se nutně potřebuju najíst, mám ti něco přinést?“

Florin mlčky zavrtěl hlavou a doplňoval jména do tabulky na monitoru. Rozmrzelý rys kolem jeho úst odrážel její vlastní náladu – už zase víkend bez chvilky volna.

Beatrice spořádala sendvič a na cestě zpátky do kanceláře jí zkřížil cestu Stefan, který horlivě mával nějakým papírem.

„Mám pro vás pár adres a taky časy zkoušek čtyř sborů. Máte zájem?“

„Určitě. Díky!“ Přelétla informace. Jeden sbor zkoušel dnes v 19 hodin v Mozarteu. To by mohla stihnout, když co nejdřív vyzvedne děti, něco jim uvaří a pak poprosí Katrin, aby na ně hodinku dohlédla. Hodnota obsahu prasátka sousedovy dcery už se nejspíš blížila ceně mopedu.

„Perfektní,“ přikývl Florin, když mu nastínila svůj plán. „Vyzvednu tě ve tři čtvrtě na sedm.“

Slepit hřbet učebnice, naplnit a pustit pračku, uvařit špagety carbonara. Rychle se osprchovat. Krátce před sedmou už Beatrice zase seděla na místě spolujezdce vedle Florina a doufala, že není cítit cibulí a česnekem.

Christoph Gorbach a Christoph Meyer. Modré oči a mateřské znamínko.“ Zakroužkovala obě jména na seznamu. „To nemůže trvat moc dlouho.“

„Ne,“ odpověděl Florin stručně. Beatrice odolala pokušení trochu ho přátelsky popíchnout – vždyť se soustředil na řízení. „Jsi naštvanej kvůli víkendu, co? Už jsi řekl Anneke o tom novým případu?“

Florin pokrčil rameny. „Napadlo mě, že bych jí měl odříct. Nemá přece smysl, aby absolvovala tak dlouhou cestu, když musím pracovat.“ Zahnul do Paris-Lodron-Straße.

„Proč hned odříkat? Přibereme do týmu Stefana, stejně ho ten případ úplně fascinuje a částečně už v něm jede s námi.“ Pozorovala Florinův profil. „On a já najdeme toho správnýho Christopha, a pak…“

Florin prudce zabrzdil a zaparkoval do právě uvolněné mezery u chodníku. „Už tě vůbec napadlo,“ pronesl s pohledem upřeným do zpětného zrcátka, „že celá tahle záhadná hra může sloužit k odvrácení naší pozornosti? Že je to třeba pachatelův originální způsob jak se nás zbavit, a proto nás posílá po stopách mateřských znamínek?“

Tahle myšlenka skutečně Beatrici napadla, předtím, pod sprchou. Není vyloučeno, že se nechávají vodit za nos, zatímco pachatel… nebo pachatelka v klidu zametá stopy.

„Uvidíme. Jestli nenajdeme chlapa, kterej by odpovídal popisu od ownera, tak prostě jenom ztratíme trochu času.“

„Jenomže ho ztratíme v jeho prospěch,“ namítl Florin.

Do Beatricina podvědomí se tlačil obraz plastové schránky. Mrtvá ruka.

„My přece nemáme na vybranou, Florine, musíme tu hru přijmout. Mně se to nelíbí stejně jako tobě.“

Když přecházeli ulici, uchopil ji za paži. „Víš, co mě na tom nejvíc rozčiluje? Pocit, že on se při tom nejspíš skvěle baví.“

Pia mater, fons amoris

Mužské hlasy, unisono. Dlouhý pád do bezútěšnosti.

Beatrice zůstala stát za dveřmi zkušebny, zvedla ruku ke klice, ale pak ji nedokázala stisknout. Proč právě tenhle kus!

Pia mater, fons amoris

Me sentire vim doloris

Ženské hlasy nasadily, vznosně a s nadějí.

Fac, ut tecum lugeam.

Fac, ut ardeat cor meum

In amando Christum Deum,

Ut sibi complaceam.

Beatrice to od té doby neslyšela, ale znala důvěrně každý tón, každý detail měla vrytý do paměti. Vůně kadidla a květin a smutek, především ale hořkou kovovou chuť na jazyku, která přetrvala celé měsíce. Vina byla něco, co si člověk musel vychutnávat pomalu.

„Krása,“ zašeptal Florin vedle ní. „To vůbec neznám. Je to… Puccini?“

„Ne. Joseph Rheinberger, Stabat Mater.“ Polkla, všimla si, že hudba v ní začala rozpouštět něco, co mělo za všech okolností zůstat nedotčené.

„Ty mě udivuješ. Odkud to znáš?“

„Často se to zpívá na pohřbech.“ Energicky stiskla kliku. „Tak jdeme dál. Jsme na tahu.“

Florin vyvolal oba Christophy ze zkušebny na chodbu a přednesl jim svou žádost. Beatrice mezitím odsouvala nevítanou návštěvu z minulosti na její místo do zadní komůrky vlastního podvědomí a snažila se soustředit na svůj úkol.

Brzy bylo jasné, že první rána nezasáhla cíl. Christoph Gorbach nebyl ve sboru ještě ani dva roky. Ruce měl sice pořádně chlupaté, ale bez jakéhokoli znamínka. Christoph Meyer se sice zpočátku zdráhal ukázat Beatrici ruce, ale důvodem byly spíš okousané nehty než nápadné pigmentové skvrny.

„To by bylo až příliš krásný,“ konstatoval Florin s mírným úsměvem, když vyšli ven a nastupovali do auta.

„Annečino letadlo přistane zítra v půl třetí v Mnichově, chtěl bych ji odvézt.“ Beatrice cítila, že se na ni Florin dívá, a přikývla.

„Dopoledne ještě něco uděláme a pak prostě pojedeš. Já budu pokračovat se Stefanem a přijdu i o víkendu.“

„To můžeš?“

„Ano. Achim má děti.“ Možná mi věnuje kočku. Otočila hlavu stranou.

Už byli skoro na místě. Florin zastavil ve druhé řadě před vchodem do jejího domu, ona na něj kývla, otevřela dveře a vystoupila.

„Počkej, na tohle bych málem zapomněl!“ Otočil se dozadu a našmátral ve tmě nějaký neforemný předmět. „Řekni Jakobovi, že je pod ochranou ekologů.“

Plyšové šedohnědé cosi. Ohromné žluté oči z umělé hmoty. „Elvíra dvě,“ zamumlala Beatrice. „Díky. Zachránil jsi nás. Já už na tu zmasakrovanou sovu dávno zapomněla.“

„Není zač.“ Měl unavené oči, ale usmíval se. „Dobře se vyspi.“

Notebook drnčel tak hlasitě, že se Beatrice bála, aby nevzbudil děti, které se teprve před půlhodinou neochotně schoulily ve svých postelích. Jakob se okamžitě chopil nové Elvíry a dlouho ji odmítal vydat. Nakonec to přece jenom udělal, s brekem, načež ho Mina nazvala pitomým miminem.

Ne, ten přístroj opravdu nefungoval moc dobře. Beatrice do notebooku bouchla z boku, což protivný zvuk nezlikvidovalo, jenom poněkud ztlumilo. Něco asi vniklo do otvoru větráku a teď to kroužilo uvnitř. Ještě jeden úder a z drnčení zůstalo jen tiché bzučení. No vida!

Beatrice otevřela emaily a nenašla nic, co by vyžadovalo okamžitou odpověď. Přešla do prohlížeče a naťukala do vyhledávací lišty www.geocaching.com. Objevila se stránka, barevné logo a o něco níž vpravo ikona v podobě malého televizoru s výzvou WATCH! Geocaching in 2 Minutes. Link ji dovedl k trikovému filmu, který popisoval téměř přesně to, co jim včera vysvětlil Stefan. Beatrice sledovala malé komiksové panáčky hledající v pestré filmové krajině oranžové krabice a myslela na ownera. Určitě se taky před časem díval na tenhle film. Jestlipak už tenkrát myslel na to, že bude do svých schránek ukládat tak morbidní obsah?

Proč mám pořád zafixováno, že pachatel je on? Její prsty zabubnovaly na touchpad a šipka myši provedla divoké skoky. Tady na pravé straně byla možnost cíleně vybírat keše v nejbližším okolí, ale souřadnice se ukázaly jenom přihlášenému účastníkovi.

„A Basic Membership on Geocaching.com is free,“ oznamovala stránka radostně. Beatrice klikla na šedé pole a dostala se na formulář registrace.

Přezdívka. Vzpomněla si na Stefanovu Undercoverkeks a bezděčně se usmála.

Zamyšleně přejížděla špičkami prstů po klávesnici. Něco nezávazného, zaměnitelného. Zadívala se na plyšovou sovu. Elvíra. Výborně – jenomže tahle přezdívka už je zadaná. „Tím se nenecháme odradit, že?“ zamumlala a naťukala do textového pole Elvíra Druhá.

Registrace byla jednoduchá a za chvíli měla souřadnice úkrytů volně k dispozici, bylo dokonce možné nechat si každý jednotlivě ukázat na vlastní google-geocachingové mapě.

Mapy byly mnohem názornější než souřadnice. Bez dlouhého přemýšlení začala Beatrice hledat Lammertal, místo poblíž Abtenau, kde byla nalezena Nora Papenbergová.

Ne, tam nebyla zaznamenaná žádná keš. V okolí jich bylo několik, snadno rozeznatelných jako malé bílé krabičky se zelenými nebo oranžovými víčky. Na druhé straně řeky označoval modrý otazník jednu – jak tomu Stefan říkal – ano, mysterku. Ale žádná ze skrýší neležela blíž než pět set metrů od místa nálezu. Beatrice se opřela v židli, ale nespustila pohled z mapy. Posunula ji myší dál na východ, ztratila orientaci a zvětšila měřítko tak, aby viděla polovinu Salcburku. „Your search exceeded 500 caches,“ stěžoval si program.

„No dobře,“ znovu posunula mapu myší na správné místo a zazoomovala blíž. Někdy tady byly ty kamenné strže. Podívejme, úplně blízko u místa, kde s Florinem našli krabici s uříznutou rukou, existovala dokonce regulérní keš.

Beatrice si přečetla popis od jejího majitele, pak hlášení o nálezu úspěšných hledačů. Schránka byla schovaná v prohlubni pod kamenem. Ale nejděsivější předmět, který obsahovala, bylo zjevně šilhající plastové prasátko.

Beatrice se s nespokojeným zavrtěním hlavou znovu pohodlně opřela. Co vlastně čekala? Že jí pachatel poskytne stopu na internetu?

Náhodně začala klikat na profily uživatelů, kteří se zapsali na stránku keše v kamenné strži. Většinu z nich bylo možné najít podle uvedených údajů, řada dokonce nabízela on-line fotografii – často jako postavu stojící v přírodě, s úsměvem a špinavou plastovou schránkou v ruce. Obrázek Nory Papenbergové při stavění sněhuláka by sem docela zapadl.

Beatrice pročítala záznamy a popisy profilů, než ji začaly bolet oči. Stefan už minulou noc strávil tím, že hledal na geocachingových fórech záchytné body, které by svědčily o nějakém nápadně se projevujícím členovi z okolí. Byla to naprosto sisyfovská práce. Ale jestli pachatel patřil do skupiny geocacherů, nebylo vyloučeno, že se v nějakém postu prozradí. Tuhle možnost nemohli nechat bez povšimnutí.

Beatrice znovu posunula mapu na obrazovce, klikla na nejbližší modrý otazník a našla sudoku, jehož řešení mělo vést ke správným souřadnicím. Byl tohle obvyklý druh hádanek? Další modrý otazník odhalil pouze dlouhou řadu čísel, v nichž nedokázala najít žádný systém. Mystery.

Potlačila zívnutí. „Pěkně zamotaný, Elvíro.“ Plyšová sova zírala žlutýma skleněnýma očima do prázdna.

Beatrice hledala dál a narazila na online-slovník geocachingu. Jeden z jeho prvních linků ji zavedl k seznamu zkratek. Našla tady TFTH, poděkování, které owner tak sarkasticky připojil pod svou zprávu. Dokonalé. Ještě něco si tady načte a pak půjde spát. S pocitem, že si konečně smí dopřát chvíli volna, si přinesla sklenici vína a odsunula poznámkový blok. Osvícení už se dneska zřejmě konat nebude, nepřijde ani záblesk ducha, jemuž by hrozilo, že ho víno spláchne do hlubin temně rudého zapomnění.

Upila vína ze sklenice. Zkratka BYOP znamenala „Bring your own pen“ a nacházela se především u keší, které byly příliš malé na to, aby se do nich vešlo psací náčiní. Pod zkratkou HCC se skrývalo „Hard Core Caching“, JAFT bylo „Just another fucking tree“ a popisovalo keš na stromě se slaňováním, ať už to znamenalo cokoliv. Beatrice přimhouřila oči, aby zahnala mírnou bolest hlavy, která se začala ozývat. Bude se muset do téhle problematiky ponořit mnohem, mnohem hlouběji.

Pět minut po půl jedenácté. Znovu zívla a přistihla se při přání vzít si Elvíru s sebou do postele, zabořit tvář do jejího plyšového tělíčka a… no a co?

Pronikavý zvuk telefonu byl jako nečekaná rána do hrudi. Beatrice vyskočila, proběhla obývákem a skoro vytrhla sluchátko z přístroje. Nevzbudily se děti? Snad ne. Když někdo volá takhle pozdě, asi se něco stalo. Další mrtvola, další část těla…

Počítala se vším, jenom ne s dalším Achimovým nočním útokem.

Ten mizernej hajzl.

„Ohromný, že tě člověk taky zastihne.“ Z jeho hlasu přímo kapalo opovržení. Jako vždycky. „Zejtra v půl druhý, ale přesně. A tentokrát přibal dětem aspoň bundy, a tím myslím každýmu dítěti jednu. Mina posledně příšerně mrzla.“

Nenechat se vyprovokovat. „Jasně. Zítra v půl druhý přesně,“ odpověděla stroze. „Včetně teplýho oblečení. A už nevolej v tuhle dobu, děti potřebujou nejen svý bundy, ale taky dostatek spánku.“

„Mě nemusíš poučovat!“

Beatrice zavěsila, bylo to jako reflex. Další věc, kterou proti ní mohl použít. Předchozí příjemná únava zmizela, srdce jí bušilo tak prudce, jako by uběhla nejmíň kilometr. Děti se naštěstí nepohnuly. Uložila stránku do záložek a zaklapla notebook, vytáhla telefon ze zásuvky, vypnula mobil a šla si vyčistit zuby. Po chvíli si uvědomila, že si něco bručí, a v první chvíli nevěděla, kde se ta smutná melodie vzala. Pak si vzpomněla. Bylo to Stabat Mater.

„Pan Papenberg? Promiňte prosím, že vás ruším, ale potřebovali bychom vaši pomoc.“ Beatrice se snažila vložit do svého hlasu správnou směs soucitu a věcnosti. „Mohl byste nám poskytnout vzorek rukopisu vaší paní? Dopis, deník – něco takového.“

„Na co?“ Mužův hlas zněl velmi unaveně.

„Máme poznámku, kterou možná napsala vaše žena. Rukopisy by měl porovnat znalec.“

Bylo slyšet, jak polkl a pokoušel se mluvit pevným hlasem. „Poznámku? Můžu ji vidět?“

„Ne, bohužel. Určité informace nemůžeme zpřístupnit ani příbuzným. Teď ještě ne.“

„Chápu,“ pronesl nejistě. „Víte co? Musím si vyřídit pár věcí a budu přitom poblíž, tak vám ten vzorek přinesu.“

„Výborně. Moc vám děkuju!“

Hoffmann ráno jmenoval Florina vedoucím zvláštní komise Geocache. Ten název Beatrici podráždil, aniž by dokázala říct proč přesně. Novopečený vedoucí právě vcházel do kanceláře v patách se Stefanem, jemuž zářily i neoholené tváře. „Teď jsem v tom oficiálně s vámi. Dejte mi práci!“

„Ještě toho budeš litovat,“ prohlásila Beatrice s předstíranou vážností a vtiskla mu do ruky své seznamy sborových zpěváků. „U některých sborů ještě chybí časy zkoušek. Bylo by dobrý zjistit soukromý adresy vytipovaných zpěváků. A některý z těch sborů by mohly mít v neděli vystoupení, takže bych společně s tebou ráda obešla příslušný kostely.“

Stefan energicky zasalutoval a už byl na cestě do své kanceláře.

Je motivovaný, to je dobře, pomyslela si Beatrice a podívala se na hodiny. Půl desáté a ona se cítí, jako by měla pracovní den za sebou a ne před sebou. Špatně spala, střídavě se jí zdálo o Achimovi a uříznutých končetinách. Pak ležela s otevřenýma očima a usnula až při pokusu uspořádat si myšlenky o případu vraždy.

„Co nejdřív se musíme podívat na ty lidi z reklamní agentury Nory Papenbergové.“

Florin k ní přistrčil list papíru s vytisknutou tiráží webové stránky agentury.

„Já vím, nejlíp ještě dneska. Hned jak si promluvím s Konradem Papenbergem. Přinese sem vzorek písma a já se ho nutně chci na něco zeptat.“ Promnula si oči až příliš energicky, takže jí na hřbetu ruky zůstala stopa řasenky.

„Nemůžeme tam poslat někoho z ostatních? Mohl by to udělat Stefan, a Sibylle by taky…“

„Ne.“ Slyšela tvrdost ve svém hlase a pokusila se ji zmírnit úsměvem. „Chci s těma lidma mluvit sama. Jinak se ten případ začne rozpadat. Už teď má až příliš výchozích bodů. Mrtvola, souřadnice. Pak ta hádanka a zároveň část druhé mrtvoly, jejíž krev se našla na šatech té první. Ty věci spolu souvisejí, ale na úrovni, kterou nevidím.“ Zhluboka se nadechla. „Tedy zatím.“ A nechci, aby mi do toho někdo fušoval.Nevyslovila to, protože věděla, že Florin je zastánce týmové práce a brainstormingu. Samozřejmě to byla dobrá věc – pro něj. Ale Beatrice neuměla přemýšlet v týmu. To musela dělat sama, případně s jedním kolegou. Všechno, co přesahovalo tuhle variantu, vnímala jako rušivé.

Stříbrná lesklá propisovačka, jíž Florin otáčel mezi prsty, vrhala na zeď podlouhlé odlesky. „Já pořád ještě považuju za možný, že jedno z těch vodítek nás má jenom zaměstnat. Abychom potvrdili názor ownera, že policie je pitomá.“

Beatrice neodpověděla a začala třídit papíry rozházené na psacím stole. Byla tu fotografie ruky, rozměklá kůže uzavřená ve folii. Položila ji vpravo vedle snímku skalní štěrbiny, v níž našli schránku. Šikmo nad ně položila obrázek rukou psané hádanky. Všechno na sebe nechala působit. Změnila polohu fotek, čekala, že jí začnou vyprávět nějaký příběh, ale zůstaly němé.

„Řeknu Stefanovi, aby tě doprovodil do tý agentury,“ zaslechla Florinův hlas.

„Výborně.“ Podívala se na hodinky a přála si, aby mohla děti vyzvednout ze školy a předat je Achimovi už teď. Tak by se jí podařilo odškrtnout aspoň jeden bod na dnešním seznamu povinností. „Mimochodem,“ dodala trochu hlasitěji. „Ta nová sova je úplnej hit. Děti ji milujou.“

„To jsem rád, že aspoň jedna z mých misí měla úspěch.“ Odstrčil židli a vstal. „Drž mi palce, musím totiž k Hoffmannovi probrat další postup. Tak zatím.“

Konrad Papenberg se objevil krátce před desátou a vypadal, jako by během uplynulých dvou dnů zhubl o pět kilo. Beatrice ho zavedla do jedné z jednacích místností. Omluvila se za vydýchaný vzduch a otevřela okno.

„Byl jsem včera… identifikovat Noru.“ Jako by se na každé slovo musel rozbíhat. „Byla to ona… a už to nebyla ona. Ne doopravdy, chápete? Nebyla člověk. Už jenom – věc.“ Zachvěl se, trochu se otočil stranou, vytáhl z kapsy kalhot papírový kapesník a utřel si obličej.

Beatrice čekala, až se vzpamatuje. „Vím, co máte na mysli.“ Nebyla to lež. Nikdy jí nepřipadalo, že mrtví vypadají, jako by spali. Působili spíš jako nějaký neznámý druh. Děsivě neznámý, dokonce i když zemřeli v klidu a míru.

Papenberg se přinutil k úsměvu. „Děkuju. Je mi jasné, že pro vás to není nic nového.“

„Tak jsem to nemyslela.“ Beatrice hledala slova. „Na smrt si člověk nikdy nezvykne, víte? Je to hrozné, pokaždé.“ Zarazila se. Možná toho muže svými výlevy obtěžuje. „Je mi to nekonečně líto, to je všechno, co jsem vám chtěla říct.“

Prudce přikývl, krátce, bez pohledu na Beatrici. „Ten vzorek,“ zamumlal a zvedl aktovku na stůl.

Celý počmáraný blok. Na téměř čtyřiceti stránkách se tu Nora Papenbergová radila sama se sebou, navrhovala a zase zavrhovala reklamní slogany, do toho psala komentáře jako chabý, vyčpělý, prázdný nebodocela dobrý, slušný, to by šlo.

Beatrice by vsadila dva měsíční platy na to, že písmo je totéž jako na zprávě v keši, ale takhle přemýšlet bylo neprofesionální. Než bude mít v ruce grafologický posudek, nesmí nic považovat za prokázané.

„Děkuju.“ Položila obě ruce na otevřený zápisník. „Po prověření ho samozřejmě dostanete zpátky.“

Muž se díval do prázdna. „Včera mě vyslýchal váš kolega. Chtěl po mně alibi na tu noc, kdy…“ Pravou rukou si mačkal prsty levé. „Já ho nemám.“ Podíval se přímo na Beatrici. „Je hodně lidí, kteří můžou prokázat alibi pro dobu činu mezi druhou a čtvrtou hodinou v noci?“

„Ne.“

„Já jsem ji ne…“

„Musíme se na to zeptat, to patří k vyšetřovací rutině.“ Beatrice se snažila vložit do úsměvu teplo. „Ráda bych věděla ještě něco – nebojte se, nemá to nic společného přímo s vámi.“ Přejela prsty text v zápisníku a ucítila rozmáchlé linie, které zanechala propisovačka Nory Papenbergové. „Vaše paní trávila hodně času na čerstvém vzduchu, že? Nepatřil mezi její koníčky náhodou také geocaching?“

Na tváři Konrada Pepenberga se objevilo překvapení. „Geo… co?“

Takže vedle. „Geocaching,“ opakovala Beatrice skepticky. „Něco jako hledání pokladů, používá se při tom navigace, pracuje se se souřadnicemi…“ Nespouštěla z něj pohled, ale ani poslední slovo u něj nevyvolalo žádnou reakci.

„Ano, už jsem o tom slyšel,“ přikývl Papenberg unaveně. „A zdá se… že by to Noru mohlo bavit.“ Polkl. Podíval se ke stropu, aby zastavil slzy, které se mu draly do očí. „Ale nikdy jsme to nedělali. My… jsme nedělali tolik věcí.“

Beatrice mu podala papírový kapesník a zase počkala, až se ovládne.

„Jak dlouho jste byli manželé?“

„Teprve dva roky. Tři jsme se znali. Příští týden je – by bylo naše výročí.“

„Opravdu mě to moc mrzí.“ Vstala a odstrčila židli. „Uděláme všechno pro to, abychom našli vraha vaší ženy.“ Myslela to vážně, a přesto to znělo jako prázdná floskule. „Kdyby vás napadlo ještě něco, co by nám podle vašeho názoru mohlo pomoct, ozvěte se, ano?“

Konrad Papenberg nepřítomně přikývl. Nechal se od Beatrice doprovodit ke dveřím, chtěl jí potřást rukou, a teprve v tu chvíli si všiml, že v dlani svírá zmačkaný kapesník. Jako by tohle zjištění ještě všechno zhoršilo, opřel se o zeď a zavřel oči. „Tak rád bych to pochopil,“ zašeptal. „Rozumíte mi?“

„Dokonce velmi dobře,“ odpověděla Beatrice. „Nenecháme to usnout, slibuju.“

Dívala se, jak se na ulici blíží ke svému autu, zelené mazdě, kterou při parkování postavil jednou pneumatikou na obrubník. Jeho držení těla se nezměnilo, jak se často stávalo, když lidé vyšli z policejní budovy a měli pocit, že už je nikdo nevidí.

Beatrice se otočila a vydala se zpátky do své kanceláře, s poznámkovým blokem pevně přitisknutým v podpaží. Florin byl zřejmě ještě u Hoffmanna. Zapomněl si mobil na psacím stole. Světelná dioda pod displejem blikala a signalizovala nepřijatý hovor nebo SMS.

Ne, nepodívá se, co je příčinou blikání. V žádném případě. Jak vůbec přišla na takový nápad? To mohlo být jen nedostatkem spánku.

Našla v počítači seznam svých kontaktů a vytočila telefonní číslo soudní znalkyně.

„Juliane Heiligová.“

„Tady je Beatrice Kasparyová, zemský kriminální úřad. Potřebuju grafologický posudek, porovnání písma. Můžu vám ty dokumenty nafaxovat?“

„Jistě. Co přesně chcete vědět?“

„Jestli oba vzorky psala jedna a tatáž osoba.“

„Ano. Jak to spěchá?“

„Na začátku příštího týdne by to bylo skvělé. Ale kdybyste mi ještě dneska mohla sdělit svůj první dojem – samozřejmě nezávazně – ohromně byste mi tím pomohla.“

Krátká pauza. „Uvidím, co se dá dělat.“

Beatrice střídavě pozorovala veselé čmáranice v zápisníku a vytištěný snímek zprávy z keše. „Je velmi pravděpodobné, že jeden ze vzorků vznikl ve velkém stresu. V extrémní situaci.“

„To je dobré vědět, díky.“ Heiligová jí dala číslo faxu a Beatrice poslala dokumenty. Sotva se usadila u psacího stolu, vtrhl dovnitř Stefan.

„Mám termíny zkoušek skoro všech sborů. Bylo to docela dost práce.“ Vyčkávavě se zadíval na Beatrici, což ji přimělo k uznalému přikývnutí. „Výborně.“

„Díky. Tři sbory zpívají v neděli – dva při běžných bohoslužbách, jeden na svatbě. Když si to šikovně rozdělíme, můžeme stihnout všechny.“ Podal jí lístek, kam poznamenal jména zmíněných sborů, začátky mší, kostely a jejich adresy.

„Dobrá práce, Stefane. Myslím to skutečně vážně, hodně nám pomáháš.“

Rozzářil se. „Jdu telefonovat dál. Dneska přece musíme mít seznam sborů pohromadě.“

Ve dveřích se málem srazil s Florinem, který se vracel se zachmuřeným výrazem.

„Špatný zprávy?“ zeptala se Beatrice.

„Ne. Jenom Hoffmannův běžnej stihomam. Tisk mu dejchá na záda a on by nejradši novinářům řekl víc, než je pro nás únosný.“ Florin klesl na otočnou židli a vrhl rychlý pohled na hodiny na zdi. „Nelíbí se mu, že jsme ho hned neinformovali, aby se mohl podívat na místo činu.“

To nebylo nic nového. „Přece jsme to zkusili.“

„On se ale domnívá, že jsme nebyli dostatečně důslední. Jako obvykle je naštvanej a kope kolem sebe. Chce, abychom si tvrdě podali manžela. Doufejme, že se přes víkend uklidní, jinak nám do toho bude pořád vrtat.“

Půl jedenácté. Beatrice se potřetí pokusila zastihnout soudního lékaře doktora Vogta, bez úspěchu. Pak ho proti všemu očekávání zachytila na mobilu.

„Nemám čas,“ oznámil Vogt místo pozdravu.

„To je škoda. Ale já přesto potřebuju nějaké informace, když už nedostanu zprávu před víkendem.“

„Zprávu k Papenbergové?“

„Ne, k té uříznuté ruce. Jestli mám zjistit, komu patří, potřebuju nějaké záchytné body.“

Lékař vzdychl. „Moc vám toho nabídnout nemůžu. Ruka patří muži, ale při nejlepší vůli vám neřeknu, kdy došlo k úmrtí. Kvůli tomu zatavení do fólie se výrazně zpomalil proces rozkladu, není tam napadení larvami, nic podobného.“

„Rozumím.“

„Stáří oběti lze taky odhadnout jen obtížně. Řekl bych někde mezi pětatřiceti a padesáti. Má krevní skupinu nula pozitivní.“

„Už jste vzali otisky prstů?“

Odkašlal si. „Samozřejmě. Ty údaje dostanete ještě dneska. Kromě toho ten muž zřejmě dlouho nosil prsten, na čtvrtém prstu je odpovídající otisk. Odhaduju snubní prsten. Kdybych se měl pustit do dohadů, řekl bych, že ho sundal na setkání s milenkou, nebo se nedávno rozvedl.“

Možnost zločinu ze žárlivosti se na Beatricině seznamu motivů činu posunula o něco výš. „Děkuju. Zprávu…“

„… dostanete co nejdřív. To je jasné.“

Mezi pětatřiceti a padesáti. Beatrice se neradostně probírala údaji pohřešovaných mužů, rozšířila hledání na celé spolkové území. Tři oznámení byla z minulého týdne, ale pohřešovaní byli buď příliš mladí, nebo výrazně starší. Opravdu nikdo nepostrádá muže, jemuž patřila ta ruka?

Procházela ostatní popisy, jeden po druhém, zkoumala možná spojení k Noře Papenbergové, příbuzné profese. Když se znovu podívala na hodiny, bylo o dvě hodiny víc. K čertu! Vyskočila, strhla tašku z opěradla židle a už byla u dveří. Zase to bude mít jen taktak.

„Florine?“ zavolala přes rameno. „Pěknej víkend, co nestihneš, polož mi na stůl. A bavte se dobře s Anneke!“

Provoz byl hustý, jako vždycky v pátek v poledne, a když Beatrice dorazila ke škole, už zdálky viděla, že Mina a Jakob sedí na lavičce před vchodem. Mina gestikulovala Jakobovi před nosem, zjevně mu udělovala výchovnou přednášku.

„Jdeš pozdě,“ pronesla vyčítavě, ještě než nastoupila do vozu.

„Já vím, je mi to líto. Měli jste se dneska pěkně?“

„Dělali jsme náhrdelník z písmenek!“ vykřikl Jakob vesele. „Víš, který je moje nejoblíbenější písmenko?“

„Hm. J?“

„Ne. X. Iiiiix.“

„A co ty, Mino?“

„Ušlo to. Nemůžeme jet trochu rychlejc?“

Doma se Mina okamžitě vrhla na svou napůl sbalenou tašku a narvala do ní dvoje plavky, zatímco Beatrice ohřívala na pánvi olej na rybí prsty, prověřovala, jestli se v Jakobově žákovské knížce neobjevilo nějaké katastrofické hlášení, a doplňovala do zavazadel dětí bundy, kalhoty do deště, svetry a páry náhradních bot.

„Už vám táta koupil kartáčky na zuby?“

„Jo, můj je zelenej a je na něm auto!“ vykřikl Jakob. „Smím se dívat na televizi?“

„Ne, budeš jíst. Hned.“

Hluboce zmrazené rybí prsty zasyčely, když je vložila do oleje. Ještě patnáct minut. Na něco určitě zapomněla – proboha, pyžama.

„Nikdo se nepřiblíží ke sporáku!“ nařídila, doběhla ke skříni a vytáhla dva oděvy na spaní.

Její mobil na komodě zavibroval a zahrál první takty refrénu Message in a Bottle, velmi vhodného k této příležitosti:

I’ll send an SMS to the world

I’ll send an SMS to the world

I hope that someone gets my

I hope that someone gets my

I hope that someone gets my

Message in a bottle.

Kdyby existoval patron matek samoživitelek, trčel by teď Achim v zácpě a přijel pozdě. Beatrice nacpala pyžama do tašky a sáhla po telefonu, zatímco druhou rukou hledala v zásuvce vidličku, aby obrátila rybí prsty. Byly hnědé, ne černé. Velmi dobře.

„Pojďte hned ke stolu!“ zavolala směrem k dětskému pokoji, než si utřela prsty do utěrky a stiskla tlačítko menu na mobilu. Nová zpráva. Otevřít.

Číslo, které neznala, text tvořilo jediné slovo: Pomalu.

Zbloudilá zpráva, napadlo ji v první chvíli. Co to má znamenat? Někdo jí posílá výzvu, aby zpomalila? Zírala na displej, pokoušela se to poselství někam zařadit, ale v tu chvíli si všimla, že jídlo je hotové, a stáhla pánev ze sporáku.

„Umýt ruce a ke stolu!“

Pomalu. To slovo se plížilo jejím podvědomím jako demonstrace sebe sama. Mohlo se stát… že by s ní owner navázal kontakt? Bylo to možné?

Najednou jí bylo horko, mnohem víc než obvykle u vaření.

Ve své zprávě v kešce přece oslovil přímo policii. Co když to udělal zase? Co když chtěl opravdu vejít do osobního styku? Jenomže – proč s ní? Kde by vzal její číslo?

„Mami, já chci kečup!“ Vzdálený Jakobův hlas se jí dral do podvědomí. Ještě trochu trpělivosti, za chvíli tu bude Achim a pak…

„Už ho nesu. Nech Mininu sklenici na pokoji!“

„Ale ona má víc šťávy!“

Beatrice se rozhodla, že zavolá odesílateli zprávy zpátky. To bylo v každém případě lepší než se zdržovat spekulacemi. Jakmile budou děti pryč.

Když se ozval zvonek u dveří, Jakob si právě strkal do pusy poslední kousek rybího prstu. „Táta!“ vyskočil, převrátil přitom židli a rozběhl se do chodby.

Beatrice běžela za ním, ale Jakob už držel v ruce sluchátko domácího telefonu. „Tati?“ huhňal s plnou pusou.

Vzala mu sluchátko z ruky. „Ty dobře víš, že nesmíš nikomu otvírat!“

„Ale…“

„Žádný ale. Jdi se umejt, máš tváře od kečupu.“

Nespokojené zasupění, které slyšela ze sluchátka, jí stačilo k jistotě, že před domem stojí Achim. Beatrice stiskla knoflík otevírání dveří a krátce na to uslyšela kroky na schodech. Na chvíli si přála, aby mohla zmizet a nevidět ho, ale mezitím se jeho hlava s řídnoucími světlými vlasy objevila mezi příčkami zábradlí.

„Ahoj,“ řekla a pokusila se o úsměv, který měl signalizovat smířlivost. „Děti jsou hned hotový.“

Podíval se na ni jenom na vteřinu a beze slova.

„Tati!“ jásala za ní Mina. „Představ si, dneska ve škole jsem jako jediná věděla, že Helsinky jsou hlavní město Finska!“

„To je skvělý, myško. Jsi nejlepší.“ Achim se sklonil k Mině a přitiskl ji k sobě, což Beatrici bezděčně vehnalo slzy do očí. Bože, co se to s ní zase děje? Rychle se otočila a přinášela z dětského pokoje tašky. Přestože se na ni Achim pořád ještě nepodíval, vší silou udržovala naživu svůj úsměv. Za pět minut bude mít tohle setkání za sebou. Jakob se jí ze strany přitiskl k noze. „Mami?“

„Ano?“

„Nemůžeš jet s náma?“

Dřepla si k němu. „Ne, bohužel. Ale budete se mít skvěle, a když budeš chtít, tak mi večer zavoláš. Ano?“

Přikývl, nejistě. „Vzal jsem si Flauše,“ zašeptal. „Myslíš, že se táta kvůli tomu bude zlobit?“

Flauš. Nejšpinavější plyšový zajíc na světě.

„Ne, on ví, že bez něj nemůžeš usnout.“

Achim se odpoutal od Miny. „Tak jedeme, děti. Na čerstvej vzduch. Tady to hrozně páchne!“

„To nepáchne,“ protestoval Jakob. „To je vůně rybích prstů!“

„No právě.“ Opovržlivé zavrtění hlavou, oči v sloup. „No, postaráme se, abyste dneska večer dostaly k jídlu něco pořádnýho. A teď odchod!“

Beatrice objala své děti. Mina měla naspěch a rychle se vyprostila z její náruče. „Koupíme brzy tu kočku?“ ptala se cestou po schodech dolů. „Já už jsem vymyslela jméno…“

„Zítra, přesně v půl sedmý,“ odpověděl Achim obrácený k Beatrici, vzal Jakoba za ruku a odcházeli. Beatrice nečekala, až všichni zmizí o patro níž, okamžitě zavřela dveře. Teprve ve chvíli, kdy ji zabolely zuby, si uvědomila, jak pevně je držela stisknuté.

Otevřela okno, pustila do bytu čerstvý vzduch. Zdola slyšela Jakobovo radostné volání a někde uvnitř pocítila bolestné sevření. Pak si zase vzpomněla na mobil. Pomalu.

Pokud se nemýlila, patřila předvolba jedné z předplacených služeb, jejichž karty a kód dobíjení bylo možné koupit v supermarketu. Otevřela zprávu a stiskla Volat.

Příjemný ženský hlas ji informoval, že žádaný účastník momentálně není dosažitelný a že to má zkusit znovu později.

Pomalu. To je zjištění. Nebo výčitka. Nám, protože jsme ještě nerozluštili návody k další stage?

Jestli tohle souhlasilo, odhalil se owner natolik, že ho to mohlo porazit. Beatrice s hlasitým prásknutím zavřela okno, popadla klíčky od auta z odkládací misky a rozjela se zpátky do kanceláře.

Státní zastupitelství potřebovalo na povolení k určení polohy mobilu necelou hodinu. Zatímco Beatrice čekala se sluchátkem na uchu, až bude spojena s technickou podporou mobilního operátora, její pohled utkvěl na novém, ostře růžovém lístku, který jí Hoffmann přilepil na monitor počítače. Porada v pondělí v 15 hodin, celé osazenstvo. No výborně. To bude určitě vrchol dne.

Na druhém konci vedení se ozval mladý mužský hlas. „Co pro vás mohu udělat?“

„Beatrice Kasparyová, zemský kriminální úřad. Potřebuju informaci k číslu 06912435733. Ráda bych věděla, jestli je to mobil se smlouvou nebo s předplacenou kartou.“

Na druhé straně nastalo mlčení. Pak se ozvalo: „Vy jste ze ZKÚ?“

„Ano, Beatrice Kasparyová, oddělení vražd.“

Šustění. Klapot počítačové klávesnice. „Je to předplacená karta.“

Zatraceně! „Obávám se, že mi asi nemůžete říct, komu patří.“

„Ne, bohužel. Člověk se nemusí prokazovat, když…“

„Je mi to jasný,“ přerušila ho. „V tom případě bych potřebovala lokalizaci toho mobilu. Z tohoto čísla byla ve 13.47 poslaná SMS následujícímu příjemci.“ Beatrice uvedla číslo vlastního mobilu. „Kromě toho bych ráda věděla, u které základnové stanice byl přístroj v té době přihlášený. Jak dlouho bude asi trvat, než to pro mě zjistíte?“

Její hlas musel znít přímo pánovitě, protože když mladý muž odpověděl, znělo to zároveň zastrašeně i vzdorovitě. „Já nevím, je víkend, musím se podívat, jestli tady ještě je někdo, kdo…“

„Jestli tam nikdo není, tak budete muset někoho sehnat!“ Měla by se asi ovládat a snažit se o přátelský tón, přestože se chvěla jako napjatá struna. „Je to důležité. Moc byste mi pomohl, kdybyste mi tu informaci opatřil co nejdřív.“

„Udělám, co budu moct.“

Beatrice položila sluchátko a složila hlavu do dlaní. Pomalu? pomyslela si. Ve mně tedy problém není.

Sáhla pro zprávu, kterou poslal soudní lékař, a ponořila se do podrobností šetření o uříznuté ruce. Částečky třísek, které byly nalezeny v ráně, pocházely z bukového a smrkového dřeva, což byly nejrozšířenější místní stromy, tedy nic moc podnětného. Pod nehty byla půda a kromě toho na kůži stopy louhu – před zatavením do fólie někdo ruku pravděpodobně omyl…

„Beatrice?“

Trhla sebou, neslyšela Stefana přijít.

„Ano?“

„Před chvílí jsem telefonoval s tou agenturou, počkají na nás, když teď přijedeme.“ Usmíval se, ostýchavě a natěšeně, jako by chtěl rozbalit vánoční dárek o dva dny dřív a teď napjatě čekal na její svolení.

Bezděčně se na něj usmála. „Správně. Díky že ses postaral o termín. Jenom si sbalím věci. Vezmi s sebou nahrávací zařízení.“

Sušenky, které ležely v míse na kulatém konferenčním stolku, se hodily ke smutné příležitosti. Kolem stolu seděli dva muži a tři ženy. Když Beatrice a Stefan vešli, zvedl se vyšší z mužů a podával jim ruku. „Max Winstatt. Jsem majitel agentury a velmi mi záleží na tom, abychom vám poskytli jakoukoli pomoc, která by mohla přispět k objasnění Nořiny smrti.“ Určitě nebyl ze Salcburku, při poslechu jeho výslovnosti napadlo Beatrici Porúří.

„Jmenuju se Kasparyová a tohle je můj kolega Stefan Gerlach.“ Odložila tašku na volnou židli. „Je tady nějaká místnost, kde bychom si mohli nerušeně popovídat? Ráda bych si promluvila s každým z vás o samotě.“

Winstatt horlivě přikyvoval a pak odvedl Beatrici do vedlejší místnosti, jíž vévodil velký skleněný psací stůl. „Samozřejmě vám dám k dispozici svou kancelář. Roso, přineseš nám prosím kávu? Určitě si dáte šálek, že? S mlékem a cukrem? My jsme všichni naprosto otřeseni Nořinou smrtí, je těžké tomu uvěřit, byla…“

Beatrice k sobě pokynem ruky pozvala Stefana, který položil nahrávací zařízení na stůl. Sama vytáhla z kapsy poznámkový blok a tužku.

„Mohli bychom začít hned s vámi, pane Winstatte. Zavřel byste prosím dveře?“

Okamžitě vyhověl její žádosti, usadil se na své otočné židli a sepjal ruce na desce stolu.

„Můžete mi popsat ten večer z vašeho pohledu? Všechno, co víte o jeho průběhu, a samozřejmě hlavně to, co se týká Nory Papenbergové.“

Chvíli přemýšlel, než začal mluvit. V pořádku. Snad jim nenabídne jenom prázdná klišé.

„Rezervovali jsme si stůl v m32, v 19 hodin oslava začala a Nora tam byla jako jedna z prvních. Veselá, absolutně bezstarostná, jestli víte, co mám na mysli.“

Beatrice přikývla. „Co měla na sobě?“¨

Chvíli přemýšlel. „Červený kabátek. Kalhoty. Pod kabátkem – to už nevím, nic nápadného. Ale Rosa ten večer fotografovala. Erich taky, mobilem, mám dojem.“

Beatrice a Stefan si vyměnili překvapený pohled. „Výborně. Máte ty snímky tady?“

„Erich má mobil určitě u sebe, Rosa možná foťák taky. Je to jeden z těch kompaktních aparátů, ty se vejdou do každé kabelky…“

„Rozumím,“ přerušila ho Beatrice. „K fotkám se vrátíme později. Nora tedy přišla brzy a byla v dobré náladě. Co se dělo dál?“

„Všichni jsme pili aperitiv, pak jsem měl krátký proslov. S ohledem na velikost naší agentury jsme totiž dosáhli senzačního zisku. Kvůli tomu byla i ta oslava. Pak jsme si objednali jídlo.“

„Seděla Nora vedle vás?“

„Ne, vedle Irene. Irene Grabnerová je také textařka a koncepční pracovnice. Ale vím, co si objednala. Rybí polívku a telecí brzlík s omáčkou madeira. Já měl to samé, proto…“

Dost nevhodná chvíle, aby si člověk uvědomil vlastní prázdný žaludek, napadlo Beatrici. S tlumenou žádostí pomyslela na talíř sušenek ve vedlejší místnosti.

„Taky se pilo víno, jestli je to důležité,“ pokračoval Winstatt.

Ozvalo se zaklepání na dveře, jedna z kolegyň přinášela tác se třemi šálky kávy.

„Vy jste Rosa?“ zeptala se Beatrice.

„Ano,“ přikývla žena a vrhla na šéfa znepokojený pohled. „Rosa Drabceková.“

„Máte s sebou fotoaparát? S obrázky z oslavy?“

„Já… myslím, že ano. Hned se podívám.“

„Tak budete další na řadě.“ Beatrice si s vděčným úsměvem vzala šálek kávy a hned se napila. Černá, silná. Její žaludek se stáhl v tichém protestu, ale přesto si dopřála ještě doušek.

„Takže se pilo víno,“ navázala na přerušený rozhovor. „Pila Nora Papenbergová hodně?“

Winstatt zaváhal. „Ne, teda… sklenku nebo dvě, možná. A prosecco na úvod. Určitě nebyla opilá, jestli to myslíte takhle. Nanejvýš mírně v náladě.“

Rozpačitě upřel pohled na desku stolu. „Myslíte, že kdyby byla naprosto střízlivá, měla by proti vrahovi větší šanci?“

„Těžko říct. Povídejte prosím dál.“

Viditelně se vzchopil. „Byli jsme uprostřed hlavního chodu, když jí zazvonil mobil. Vyndala ho z kabelky a udělala přitom nějakou vtipnou poznámku o svém muži. Pak řekla něco jako ‚oh, ten ne‘ a přijala hovor. Samozřejmě jsme povídali dál, proto nevím, o čem s volajícím mluvila, ale za několik vteřin vstala a odešla s mobilem směrem k toaletám.“

„Jako by nechtěla, aby někdo u stolu slyšel něco z jejího rozhovoru?“ přerušila ho Beatrice.

„Ano, přesně tak. Nebo jsme byli příliš hluční a ona potřebovala k telefonování klidnější místo. Takový dojem jsem v každém případě měl. Ale já v tu chvíli na ni nedával moc pozor, to musím přiznat.“

Telefonický hovor. Upřela na Stefana tázavý pohled. Okamžitě porozuměl a sotva znatelně zavrtěl hlavou. Seznam s Nořinými hovory, který si vyžádal od mobilního operátora, tedy ještě nedorazil.

„Nemluvila moc dlouho,“ pokračoval Winstatt, „tak tři čtyři minuty. Pak se zase vrátila ke stolu.“

„Pokračovala v jídle?“

Winstatt omluvně pokrčil rameny. „To nevím, je mi líto. Pravděpodobně. Asi po dvaceti minutách pak odešla. Chtěla jít domů. Říkala, že ji bolí hlava.“

To odpovídalo tomu, co se Beatrice dozvěděla od Konrada Papenberga.

„Když odcházela z restaurace – byla sama, nebo se zároveň s ní rozloučil ještě někdo?“

Tentokrát Winstatt energicky zavrtěl hlavou. „Byla naprosto určitě sama. Nebylo víc než půl desáté, snažili jsme se ji přemluvit, aby zůstala, ale nechtěla. Vypadala trochu přepadle, myslím, že jí opravdu nebylo moc dobře.“

„Děkuju. Teď bych si tedy ráda promluvila s…,“ podívala se do svých poznámek, „… Rosou Drabcekovou. A pokud možno se podívala na obrázky v jejím fotoaparátu.“

Rosa Drabceková nebyla sekretářka, nýbrž asistentka obchodního vedení, jak zdůraznila hned na začátku rozhovoru. Stefan, který už při pozdravu nevědomky šlápl na sekretářské kuří oko, provinile přikývl. Beatrice věnovala pozornost především malému lesklému fotoaparátu, který tiskla v dlani Rosa Drabceková.

„Obrázky z té agenturní večeře jsem ještě nenahrála do počítače,“ pronesla omluvně, „ale displej je velký, tam všechno rozeznáte.“ Zapnula fotoaparát, aktivovala prohlížecí modus a podala přístroj Beatrici. „Fotila jsem poměrně hodně, doufám, že vám ty snímky k něčemu budou.“

Pevnost Hohensalzburg ve večerním osvětlení, nejméně desetkrát. Z restaurace na ni byl úžasný pohled a asistentka obchodního vedení se toho motivu zjevně nemohla nabažit.

Pak prostřený stůl, ještě bez hostů, jídel a skvrn na ubruse. Čtyřikrát. Winstatt stojící za židlí, s hlavou otočenou na stranu. A znovu pevnost.

„Ten foťák dělá kvalitní snímky, že?“ poznamenala Drabceková.

Když pomineme nicneříkající motivy… Beatrice netrpělivě klikala dál, pořád tu nebylo nic, co by pro ně mohlo mít význam. Přesto si nechá všechny fotky stáhnout na flešku.

Konečně lidé. Mladá žena s vysoko vyčesanými vlasy, v krátkých, blankytně modrých šatech. Muž s brýlemi a v drahém obleku – jestli si Beatrice dobře vzpomínala, právě seděl venku a čekal na výslech.

Konečně Nora Papenbergová. Oblečení, které měla na sobě, bylo nepochybně totéž, v němž byla nalezena. Džíny, červené hedvábné sako, blůza s jemným květinovým vzorem. Červené lodičky, které ladily s kabátkem. Boty, které se ještě neobjevily.

Nora se usmívala do fotoaparátu, prsty zdvižené pravice ukazovaly vítězné V.

Další snímek. Nora seděla vedle ženy v modrém. „Je tohle Irene…“

„Irene Grabnerová,“ pomohla Drabceková ochotně. „Ano. Vždycky je tak nastrojená.“

Ale slušelo jí to. Beatrice klikala dál. Nora a Irene se držely kolem ramen, usmívaly se. Pak obraz mladého muže v obleku, jeden s Winstattem a další ženou, pak několik snímků celého stolu, skupina byla zřejmě kompletní. Šest lidí. Ne, sedm, protože Drabceková přece fotografovala. Na několika dalších snímcích byla vidět i ona. „Ty dělala Nora,“ poznamenala tiše.

Nora. Na každé fotografii se zářivým úsměvem. Beatrice se propracovávala oslavou. Aperitiv, přípitek. Servíruje se jídlo. Několik detailů nádherně naaranžovaných pokrmů. Kolegové při jídle. Rozhovory.

Pak bylo Nořino místo najednou prázdné. Beatrice přimhouřila oči. Bylo z ní něco vidět v pozadí? Ne, na téhle fotce ne. Další snímek zabíral už větší prostor, ale pozadí bylo neostré. Další obrázek, tam byla patrná červená skvrna, která měla přibližně barvu Nořina saka.

O pět snímků dál už zase seděla na svém místě. I na malém displeji Beatrice poznala, že se muselo stát něco zásadního, protože Nora už se neusmívala. Její oči se dívaly mimo objektiv. Do prázdna. Nebo do vlastního nitra. Na jednom z dalších snímků si k sobě přisunula svíčku, která stála na stole a pozorovala plamínek.

Pak přišla řada snímků, na kterých už nebyla vidět Nora, zato její kolegové, jak se smějí, připíjejí si, gestikulují. Na stole stála jedna poloprázdná a další prázdná láhev od vína.

Nesmím myslet jednostranně, připomínala si Beatrice. Telefonát nemusel nutně být zásadním zlomem. Třeba opravdu vypila moc alkoholu a rozbolela ji hlava.

Na další fotografii tu seděla s oběma lokty na stole a podpírala si hlavu. Následovaly snímky servírování dezertu a krátce nato skupinová fotografie, na níž byla Nořina židle prázdná.

Beatrice zvedla oči. „Můžu se zeptat, proč jste dělala tolik fotek? Vždyť jste se skoro nedostala k jídlu.“

Trochu špičatý úsměv. „Ten fotoaparát je nový. Chtěla jsem prostě vyzkoušet, co umí. Já fotím ráda, víte?“

Nora už se na dalších fotografiích neobjevila. Beatrice podala aparát Stefanovi. „Zkopírujeme si fotky na flešku a odneseme si je. Doufám, že proti tomu nic nemáte.“

„Samozřejmě že ne.“

Stefan přinesl notebook a hledal v kufříku vhodný USB kabel. Beatrice se mezitím naklonila nad stolem a několik vteřin se mlčky dívala na Rosu Drabcekovou. Většina lidí začala v takové situaci hekticky mluvit, vykládat věci, které by se člověk jinak nedozvěděl, ale Drabceková k nim zřejmě nepatřila. Mlčela.

„Bylo vám ten večer na Noře Papenbergové něco nápadné? Třeba jen maličkost.“

Zavrtění hlavou. „Ne. Byla jako jindy, až na to bolení hlavy, ale ani to nebylo nezvyklé. Tu a tam ji trápilo něco jako migréna. Vždycky měla na stole balení tabletek.

„Nezmínila se vám Nora, s kým telefonovala?“

„Ne. Já se jí ale neptala.“

„Dobře. Tak mi tedy povězte, jak večer probíhal z vašeho pohledu.“

Její líčení se jen nepatrně lišilo od toho, co popisoval Winstatt. Beatrice propustila Rosu Drabcekovou z šéfovy kanceláře a požádala ji, aby poslala dovnitř Irene Grabnerovou.

I bez blankytně modrých šatů působila Grabnerová – jak to vyjádřila Rosa Drabceková? – nastrojeně. Byla z těch žen, co si mohou uvázat kuchyňské utěrky a pořád budou vypadat fantasticky. Beatrice vrhla na Stefana rychlý káravý pohled a on zredukoval svůj úsměv na profesionálně akceptovatelnou míru.

„Vy jste na firemní večeři seděla vedle Nory Papenbergové. Povězte nám prosím všechno, co vám bylo nápadné, od chvíle, kdy zazvonil Nořin mobil.“

Grabnerová naklonila hlavu na stranu a prstem s dokonalou manikúrou si vytřela slzu z koutku oka. „Zezačátku jsme se úžasně bavily,“ řekla. „Nora měla opravdu dobrou náladu. Však se taky výrazně zasloužila o ten finanční výsledek. Byl to vlastně její večer. Ale když pak přišel ten telefonát – ještě se smála, vykládala, že je určitě od Konrada, který bude chtít, aby mu propašovala do kabelky kus dezertu.“ Irene Grabnerová se zarazila, podívala se stranou. „Byly jsme dost dobré přítelkyně, víte? Já jsem… já nechápu, jak…“

Stefan přikývl. „Klidně si dejte načas.“ Jeho hlas klesl o několik tónů níž. Beatrice se musela usmát.

„Takže, mobil zazvonil a Beatrice uviděla číslo na displeji. To není Konrad, pronesla ještě, ale vzala hovor a ohlásila se takovou trochu dvojsmyslnou větou. Já už přesně nevím, jak to řekla. Něco jako Když už mě někdo vyruší z oslavy, měl by to bejt mladej a přitažlivej chlap.“ Grabnerová si zhluboka povzdechla. „Pak se Nora přestala usmívat, vstala a odešla do vzdálenějšího kouta restaurace. Vůbec nic z jejího rozhovoru jsem neslyšela, viděla jsem jenom její záda.“

„Byli tam, kde telefonovala, jiní lidé?“ vmísila se do hovoru Beatrice.

Zavrtění hlavou. „Ne. Myslím, že si našla právě místo, kde mohla mluvit nerušeně.“

„A pak?“

„Zeptala jsem se jí, kdo to byl, a ona odpověděla jenom: ‚Neznáš.‘ A že to nebylo nic důležitého. Ale její dobrá nálada byla pryč. Brzy potom taky odešla. Moc si přeju, abych jí v tu chvíli nabídla doprovod. Ale přece jsem nemohla vědět…“

Hlas mladé ženy zmlkl. Beatrice by ji nejradši objala, řekla jí, jak rozumí tomu, co prožívá. Ráda by jí poradila, aby si z hlavy vytloukla slovo kdyby.

Kdybych šla s ní.

Kdybych ji odvezla domů.

Kdyby…

Beatrice zarývala nehty do dlaní. Její vlastní problémy neměly v tomhle případu vůbec co dělat. Usmála se na mladou ženu a teprve po chvíli se ozvala. „Když Nora odcházela, řekla, že jede domů? Nebo měla v úmyslu něco jiného?“

„Domů. Naprosto jistě. Zase ji přepadly bolesti hlavy, chtěla si jít lehnout. Vzpomínám si, že jí pan Winstatt nabídl, že si může vzít taxíka na náklady firmy, ale ona odpověděla, že to zvládne. Že migréna teprve začíná a nechce tam nechávat auto. To pro ni bylo typické, nemělo smysl jí to vymlouvat.“

„Odhadnete, kolik toho Nora vypila?“

Irene Grabnerová pozorovala své sepjaté ruce na desce stolu. „Přesně nevím. Ale nebyla opilá, jestli se ptáte na tohle. Přijela přece autem a hlídala se.“

Výslech ostatních zaměstnanců agentury nepřinesl nic nového. Nikdo nepřikládal Nořině předčasnému odchodu zvláštní význam. Byli přiměřeně otřeseni, ale nic víc. Fotografie z mobilu účetního neukázaly nic, co by nebylo vidět na snímcích Rosy Drabcekové, ale Stefan si je přesto přetáhl do notebooku.

Než se rozloučili, ještě si prohlédli Nořin psací stůl.

Chaos se systémem. Beatricino vlastní pracovní místo vypadalo dost podobně, když byla ponořena do případu. Zdánlivě náhodně pohozené podklady pak před jejíma očima vytvářely na desce psacího stolu asociační síť, komunikovaly, spojovaly se, natahovaly po sobě navzájem neviditelná chapadla.

Možná podobně pracovala i Nora Papenbergová, když navrhovala reklamní kampaň. Beatrice našla ještě jednu podobnost: žluté papírky na monitoru počítače. Nora si je tam ovšem nalepovala sama, nebyly od jejího šéfa. A zase to písmo, teď už skoro důvěrně známé.

Vyzvednout sako z čistírny!!! četla na jednom papírku. Na obou dalších byla naškrábána telefonní čísla s příslušnými jmény.

„Víte, kdo jsou tihle lidi?“ zeptala se Beatrice Maxe Winstatta, který stál za ní.

„Obchodní partneři. Jedna grafička a zákazník, od něhož si slibujeme další zakázku.“

Zásuvky psacího stolu byly uklizenější než povrch a obsahovaly spoustu papírů, tabletek na bolesti hlavy, bonbony proti kašli a načatou tabulku čokolády se 70 procenty kakaa. Pohled na ni vyvolal v Beatrici silnější pocit smutku než kterýkoli jiný detail. Nora Papenbergová určitě ani na vteřinu nepomyslela na to, že tuhle tabulku čokolády už nedojí.

Chvatně se otočila. „Pro dnešek jsme hotovi. Děkuju za vaši pomoc.“

Winstatt ji i Stefana doprovodil ke dveřím. „Kdybyste ještě něco potřebovali, kdykoliv se na mě obraťte.“

„To uděláme.“

Vůz měli zaparkovaný o ulici dál, Stefan opatrně položil svůj notebook na zadní sedadlo a pak se usadil za volantem. „Zatraceně! Tady snad není zóna krátkýho parkování, ne?“

Beatrice, která teprve otvírala dveře u řidiče, se naklonila dopředu a chňapla lístek, který vězel za stěračem. „Ne, to bude reklama, vždyť…,“ není v plastovým obalu, chtěla doříct, ale slova jí zaskočila v krku. Zírala na rozložený list papíru, který se jí chvěl v ruce.

TFTH.

Owner jim poslal další zprávu.

Zamračený Drasche vzal do ruky igelitový sáček, do něhož Beatrice strčila další poselství. „Předpokládám, že jste na to sahali bez rukavic.“

„Samozřejmě. Myslela jsem, že je to reklama.“

Zachmuřené pokývnutí. „Jasně.“

„Kdyby bylo po tvým,“ řekla Beatrice, „nesměli bychom v životě sundat rukavice, protože svět je plnej potenciálního důkazního materiálu, viď?“

Po Drascheho tváři přelétl náznak úsměvu. „To je poměrně přesně vyjádřeno.“

Po návratu do kanceláře zavolala Beatrice mobilního operátora, aby urychlila pátrání po esemesce Pomalu. K jejímu překvapení už pro ni měli výsledky.

„Právě jsme vám chtěli volat,“ oznámil mladý muž na druhém konci vedení. Zašustil papír. „Mobil obsahující zmíněnou kartu není momentálně evidován v žádné základnové stanici, naposledy k tomu došlo, když byla odeslána SMS, o níž jste se zmínila. Bylo to ve 13 hodin 46 minut v UMTS buňce v Halleinu.“

„Co mi můžete prozradit o majiteli?“

O majiteli keše. Hned se zarazila. Nepředbíhat.

„Můžu vám dát IMEI a IMSI, tedy číslo identifikace přístroje a číslo identifikace účastníka. To je všechno. Kdybyste chtěla, můžu číslo zablokovat.“

„V žádném případě!“ skoro vykřikla. Jakákoli známka ze života ownera – pokud to byl on, kdo poslal zprávu – byla šancí, že se prozradí.

Každé z čísel bylo patnáctimístné. Beatrice si je nechala dvakrát pomalu nadiktovat, aby vyloučila chybu. „Děkuju. Mám ještě poslední prosbu. Potřebovala bych úplný seznam spojení uskutečněných ze zmíněného mobilu.“ Dala muži svou emailovou adresu, pak zavěsila a opřela se v židli. S trochou štěstí budou mít velmi brzy jméno. Pokud se mobil nedostal do rukou svého majitele ilegálními cestami, tak se svou esemeskou odhalil. Jestli byl tak hloupý. Zapudila tu myšlenku a soustředila se na zaznamenané IMEI. Vzpomněla si, co jí Florin vysvětloval před několika týdny, když se v kanceláři objevil s novým mobilem. Aby měla jistotu, vyhledala si příslušné informace taky na internetu.

Prvních osm čísel IMEI tvořil TAC, Type Approval Code, přičemž byly rozhodující třetí až osmé číslo – z nich bylo možné vyčíst značku a typ přístroje. Tedy kdyby věděla jak. Na to bude muset najít odborníka, nebo alespoň Stefana…

V náhlém hnutí mysli naťukala do Googlu TAC koncový přístroj analýza a našla link, který sliboval, že jí při zadání kódu prozradí příslušný model mobilu. Beatrice naťukala prvních osm míst.

Bingo.

Výrobce: Nokia Mobile Phones

Model: Nokia N8-00

TAC: 35698804

Cítila, jak se jí zrychlil pulz, i když ještě nedokázala říct proč. Mobil byla nokia, při nejlepší vůli nic neobvyklého, i když v téhle souvislosti…

Začala chvatně probírat své záznamy a našla poznámky z prvního rozhovoru s Konradem Papenbergem, když ho informovali o smrti jeho ženy.

Tady to bylo. Nokia N8.

Dal jsem jí ho k narozeninám.

Vstala a zapnula kávovar, ale vzpomněla si, kolik kávy vypila v agentuře a jak se to jejímu žaludku nelíbilo, a zase ho vypnula.

Mohla to být náhoda, ale Beatrice na ně nevěřila. S výsledky pátrání od operátora a výtiskem analýzy z internetu se vydala do Stefanovy kanceláře. „Můžeš zjistit, na koho je přihlášenej tenhle mobil?“

Krátce se podíval na podklady, jeho prst putoval k přesně orámovanému kódu IMSI. „Není problém.“

„Díky.“

U dveří ji napadlo, že to znělo, jako by měl na svůj úkol neomezeně času, ale nechala to být. Vsadila by se, že výsledkem jeho pátrání bude jméno Nora Papenbergová.

Páteční večerní slunce dopadalo v pruzích na dřevěnou podlahu balkonu. Beatrice posunula kulatý dřevěný stolek do narudlého světla a naservírovala si na něj večeři – suši z čínské restaurace o dvě ulice dál. Otevřela plastový obal, nasála vůni ryby a zázvoru a doufala, že se konečně dostaví chuť k jídlu. Nestalo se. Jediná večeře, která ji zajímala, byla ta agenturní, po níž Nora Papenbergová zmizela, aby vběhla do náruče svého vraha, ownera, mistra kryptických zpráv.

Lístek, který Drasche důkladně prozkoumal, neposkytl nic nového. „Ani jediný otisk prstu, kromě tvých,“ byla jeho slova. „Inkoust ještě prověříme, ale vypadá to, že pochází z naprosto běžný propisky. Masové zboží.“

Co vypovídala samotná existence lístku o ownerovi, to Drescheho nezajímalo. To nebyla jeho parketa.

Po návratu domů zaparkovala Beatrice auto o ulici dál a několikrát se ohlédla, jestli ji někdo nesleduje, třeba jen pohledem. Nikdo nevypadal podezřele, ale přesto za sebou zamkla dveře bytu na dva západy.

Vzdychla, zadívala se na krabičku se suši na stole a z neznámých důvodů pomyslela na carpaccio a Anneke. Na večeři ve dvou při svíčkách. Napadlo ji, jestli by si taky neměla postavit svíčku na balkonový stolek.

Místo toho si přinesla svůj drnčící notebook, ještě jednou si prohlédla fotografie ze slavnostní večeře agentury a zaklela, když si kápla sojovou omáčku na světlešedé joggingové kalhoty.

Soustředila se na snímky kolem odchodu Nory Papenbergové. Poslední, na němž z ní přímo tryskala nezkalená veselost, ukazoval Noru a Irene Grabnerovou s vyplazenými jazyky, jako školačky. Pak byla Nořina židle prázdná. O několik kliknutí později našla fotku, na níž bylo vidět Noru v pozadí, v nápadném červeném saku.

Zvětšila výřez. Rozlišení snímku bylo dobré.

Volání přišlo z telefonní budky, připomněla si Beatrice, a definitivně něco změnilo. Proklikala se zbytkem snímků. Na žádném z nich už Nora nenabídla ani náznak úsměvu.

Odjela k té telefonní budce, aby se setkala s volajícím? Byl to vrah? Nebo muž, jehož krev se našla na jejím oblečení?

„Proč ses někomu nesvěřila?“ zeptala se Beatrice nepřítomně působící Nory na jednom z následujících snímků, kde se dívala stranou. V duchu už pravděpodobně byla na cestě pryč, cizorodé těleso ve veselé společnosti.

Jak vyplývalo z protokolu, po osudném telefonátu už nikomu nevolala, tedy přinejmenším ze svého mobilu. Žádná zpráva manželovi, že se opozdí.

Schůzka, o níž neměl nic vědět? Nebo naopak odjela, aby se co nejrychleji dostala domů, do bezpečného přístavu? A někdo ji cestou zachytil?

Beatrice snědla suši, ale nijak zvlášť si nepochutnala. Zahodila obal do odpadkového koše a právě zaklapla jeho víko, když zaslechla z balkonu zazvonění mobilu. Message in a bottle. Příchozí SMS.

Beatricin pulz se zrychlil. Klid. Možná to byl Florin, občas jí posílal zprávy.

Utřela si ruce do kalhot a vrátila se na balkon. Mohla to být právě tak máma nebo Richard.

Ale jeden stisk klávesy stačil, aby měla jasno. Číslo odesílatele bylo totéž jako dnes v poledne. S pocitem, jako by jí něco svíralo hrdlo, klesla na skládací židli.

Voda, samá voda. Zpráva sestávala jenom z těch tří slov, bez vysvětlení, bez dalšího komentáře.

Viděla před sebou fotku, na níž Nora Papenbergová tiskne na ucho svůj mobil a druhou ruku si drží před ústy. Poslal mi SMS právě z toho mobilu. Nokia N8, dárek jejího muže.

Najednou ji ovládl pocit, že ji někdo pozoruje. Vyskočila a vyrazila ke dveřím bytu, prověřila, jestli je opravdu dobře zamčeno. Zatáhla závěsy. Pak běžela zpátky na balkon a pozorně se zadívala dolů na dvůr, ale její pohled nikdo neopětoval.

Voda, samá voda. První asociace, která Beatrici prolétla hlavou, měla něco společného s utopenci, ale čím déle si ta slova v duchu opakovala, tím si byla jistější, že tohle její informátor neměl na mysli.

Vzpomněla si na Jakobovu poslední oslavu narozenin, kvůli níž oživila všechny skupinové hry z vlastního dětství. Hledání předmětů se zavázanýma očima. Samá voda, samá voda, přihořívá, ještě víc přihořívá, zase voda, dobře, přihořívá, přihořívá, hoří!

Chtěl jí owner sdělit, že se vydali špatným směrem?

Odolala pokušení zprávu vymazat a místo toho zavolala Achimovi. V nitru cítila mírnou úlevu, že děti právě nejsou u ní, ale musela slyšet jejich hlasy, ujistit se, že…

„To jsi ty? Co chceš?“ Achimova slova ji vytrhla z úvah. Už tady bylo zase, to přímo hmatatelné opovržení.

„Ahoj. Dej mi prosím Minu nebo Jakoba.“

„Jsou zaměstnaný.“

Žebrat nebude. „Jenom na chvilku.“

Vzdychl, jako by se vzdával osudu. „Pro mě za mě. Ale bylo by lepší, kdyby ses o ně starala líp, když jsou u tebe, a nechala nás na pokoji v těch pár hodinách, co máme spolu.“

Upírala pohled na červený květináč v rohu balkonu, v němž zápasil o život malý jehličnan. Nic z toho, co by chtěla zařvat na Achima, by situaci nevylepšilo.

Znovu vzdychl. „Mino, Jakobe, chcete mluvit s vaší matkou?“

„Pozdějc,“ ozvala se z dálky Mina, ale Jakobovo Ano jí zaznělo do ucha plnou silou.

Rychlé kroky, chrastění. „Ahoj, mami!“

„Ahoj, zlato moje. Máš se dobře?“

„Ano! Táta nám opravdu koupil kočku. Mina chce, aby se jmenovala Meili, ale to je úplně pitomý jméno! Nemohli bysme jí říkat Kleo? Jako se jmenuje Tobiasova kočka. To mi připadá mnohem lepší, ale Mina říká, že to zní jako klo…“

Beatrice ho nechala mluvit a cítila, jak ji zaplavuje úleva. Dětem je samozřejmě dobře. Co vlastně čekala? Owner měl sice její telefonní číslo, ale ani jedna z obou zpráv nebyla osobní, nikdo jí nevyhrožoval. Ty zprávy byly výhrou, ne nebezpečím. Přesto se cítila mnohem líp, když vešla z balkonu do obýváku a zavřela za sebou skleněné dveře.

Nechala Jakoba, aby se vrátil ke své zatím bezejmenné kočce, ukončila hovor a ještě jednou si četla esemesku. Zadívala se na číslo a pak pomalu stiskla zelené tlačítko. Sotva došlo ke spojení, ozval se nahraný hlas.Žádaný účastník momentálně bohužel není dosažitelný, prosím zkuste to znovu později.

Neměl aktivovanou schránku, nedal Beatrici šanci, aby mu pověděla věci, které z ní chtěly ven. Naštěstí.

Ještě držela telefon v ruce, když najednou zazvonil a ona ho málem upustila. Florin.

„Je něco novýho? Jaký bylo odpoledne?“

„Byli jsme v tý agentuře. A jak se zdá, znovu se mi ohlásil ten owner. Třikrát.“

„Cože?“

Vylíčila mu události uplynulých hodin.

„Přijdu zítra do kanceláře,“ vyhrkl.

„Ne, jen si užívej s Anneke. Stefan a já to zvládneme. Vezmeme si do práce další sboristy, a když neuspějeme, v neděli budeme pokračovat.“

Slyšela jeho povzdech. „Mám z vás špatný svědomí. A Beo, to, že ti přišla anonymní esemeska, se mi nelíbí. Jsi v bytě sama?“

Předchozí plíživá nevolnost se vrátila. „Ano, ale snad si vážně nemyslíš, že by mě chtěl navštívit. To je blbost, Florine.“ Ano. Přesvědčila sama sebe.

„Na to bych nespoléhal. Vždyť vůbec nevíme, co se v něm děje. Buď opatrná, ano?“

„No jistě.“ Viděla v balkonových dveřích svůj přikyvující obraz a zatáhla závěs. „Jakej byl večer? Zabralo carpaccio?“

„Chabej úhybnej manévr.“ Na jeho hlase poznala, že se usmívá. „Jseš si jistá kvůli zítřku? Minimálně na hodinu nebo dvě bych se mohl v kanceláři ukázat.“

„Nemusíš. Opravdu. Ty mi tak často kryješ záda, když musím pryč kvůli dětem, že tohle je to nejmenší, čím se můžu revanšovat. Pozdravuj Anneke, i když ji neznám.“

„Vyřídím. Pěknej večer, Beo. A mysli na to…“

„Tobě taky. Tedy vám, chci říct.“

Klesla na gauč a zavřela oči.

Schubertova Mše As dur.

Mateřské znamínko na hřbetě ruky, nápadné.

Proč právě tahle vodítka?

Beatrici to připomnělo chybné svědecké výpovědi. Někdy zůstanou lidem v paměti nejpodivnější věci, zatímco ty opravdu důležité zapomenou.

Zavřela notebook a šla si lehnout. Nebyla zvlášť unavená, ale věděla, že potřebuje spánek, aby mohla zítra fungovat. Telefony tentokrát nevypnula, protože chtěla být k dostižení, kdyby se něco stalo s dětmi. Jinak ji Achim nejspíš nechá na pokoji.

Nezbývalo než doufat, že taky owner chce mít volno a klid.

„Já vůbec nechápu, co ode mě chcete, a nemám v úmyslu nechat si od vás prohlížet ruce.“ Obtloustlý rozzlobený muž v županu, který jí otevřel, byl dnes už třetí Christoph na seznamu, a vůbec nejevil ochotu ke spolupráci. „Ukažte mi ještě jednou váš průkaz,“ požádal Beatrici, přičemž si ji bezostyšně prohlížel od hlavy k patě. Měl štěstí, protože byla odpočinutá. Prospala noc jako v narkóze. Ze spánku ji nevytrhovaly žádné telefonáty ani esemesky.

„Vyšetřujeme případ vraždy,“ vysvětlovala. „Pokud tu věc nechcete vyřídit rychle, můžeme vás předvolat.“

Muž přestal studovat průkaz a natáhl ruce. „Jestli je to skrytá kamera, budete se mnou mít potíže,“ vrčel.

„Nebojte se.“ Uchopila jeho ruce o něco pevněji, než bylo nutné, což kvitoval nespokojeným zvukem, a otočila je hřbety nahoru. Nic.

Druhá strana? Taky nic, přestože mu trochu vyhrnula rukávy županu.

„Děkuju, jsme hotoví. Přeju pěkný den.“

To se tlouštíkovi zjevně taky nelíbilo. „Nechtěla byste mi aspoň prozradit, o jakou vraždu jde?“

„Je mi líto, nemůžu. Na shledanou.“

Další muž na seznamu nebyl doma a následující nemohl nabídnout žádné nápadné mateřské znamínko. Beatrice a Stefan se mírně frustrovaně a mlčky vrátili na policejní stanici a každý beze slova zmizel ve své kanceláři. Navzdory očekávání seděl Florin u psacího stolu.

„Jenom dvě hodiny,“ vysvětloval. „Včera večer jsem zjistil, že na Google Maps je možný zadat souřadnice a program ukáže místo na mapě. Podívej…,“ otočil monitor směrem k ní, „tohle je to místo, kde jsme našli ruku. Poměrně přesně. To by nám mělo v budoucnu výrazně usnadnit práci, kdy…“

Stefan vrazil do dveří a mával nad hlavou listem papíru. „Tenhle email přišel před hodinou a tys měla pravdu!“ vykřikl a vtiskl ho Beatrici do ruky.

Nokia N8 s International Mobile Subscriber Identity, kterou včera prověřovala, byla přihlášená na Noru Papenbergovou.

„Věděla jsem to,“ zašeptala Beatrice. „Má její telefon a z něj nám posílá zprávy.“

„Tobě,“ opravil ji Florin. „Já to mimochodem i nadále považuju za znepokojující.“

„A já nadále považuju za nepravděpodobný, že by mi chtěl ublížit,“ odpověděla s částečně hraným přesvědčením. „Chce prostě demonstrovat svou převahu.“

Přesto večer znovu zamkne na dva západy a zavře všechna okna.

Florin přikývl s pochybností v očích. „Je nejvyšší čas zapojit forenzního psychologa. Možná vyčte z těch zpráv víc než my. Nechci riskovat, že se spleteme. Nebo něco přehlídneme.“

Poledne přešlo do odpoledne a pruhovaný vzor, který slunce přes žaluzie vytvářelo na Beatricině psacím stole, se přesunul zleva doprava. Kolem půl druhé přišel email od mobilního operátora a vzápětí soubor pdf se seznamem spojení, která owner uskutečnil s předplacenou kartou.

Kořist byla skrovná, obsahovala jenom jedno číslo, totiž Beatricino. Poslal jí dvě esemesky a pokaždé se napojil do sítě jenom na dvě minuty, jednou v Halleinu a podruhé přímo v Salcburku, v městské čtvrti Aigen. Jinak byl mobil celou dobu vypnutý.

„Ten se vyzná,“ zamumlala Beatrice. „Zatím ještě neudělal jedinou chybu, která by nám pomohla.“ Důvěrně známé číslice jejího vlastního mobilu na výjezdu z počítače ji podráždily pokaždé, když na nich utkvěl její pohled.

„Jsme tedy zajedno, že esemesky a ten lístek jsou od něj? Od vraha Nory Papenbergové?“

Florin několik vteřin zamyšleně pozoroval zprávy, které ležely před ním, pak přikývl. „Ano, jinak to nedává smysl.“

O hodinu později ho Beatrice vyhnala od psacího stolu. „Ty tady vůbec nemáš co dělat, máš přece návštěvu.“

Připadala si jako vlastní babička, ale Florinův úsměv byl vděčný, ne posměšný.

„V pořádku. Ale platí to i pro tebe. Máme přece volno, paní kolegyně.“

„Brzy.“ Znovu překládala papíry na svém psacím stole. „Ještě půl hodiny.“

Cítila jeho pohled. „Mám víkend bez dětí, tak mě nech, abych toho využila, ano?“

Z půlhodiny byly dvě, ale pak už to nemělo cenu. Žádná z jejích úvah nenašla záchytný bod, který by obstál. Frustrovaně hodila propisovačku na stůl.

Zhluboka se nadechla a vydechla, vypnula počítač, informovala Stefana, že pro dnešek končí, se špatným svědomím vzala na vědomí, že on pracuje dál, a vyšla na slunce.

Tak teplo nebylo už dávno. Beatrice vyndala z tašky sluneční brýle a klíčky od auta, skoro při tom vytrousila mobil.

Myšlenka na cestu domů, CD v přehrávači a nohy nahoře, najednou nebyla tak lákavá jako ještě před pěti minutami.

„Co takhle trochu žít?“ pomyslela si a začala zkoumat seznam kontaktů v telefonu. Káva ve městě, hodinka klábosení s přítelkyní… Lisou nebo Kathrin?

Blbost. Obě měly rodiny, děti a manžely. Sobota určitě nebyla příhodná pro spontánní akce. A co Gina, bezdětná a čerstvě rozvedená? Beatrice bez váhání stiskla tlačítko volby.

Po třetím zazvonění se Gina ozvala. „Haló?“

„Ahoj, to jsem já. Bea. Nemáš náhodou čas a náladu na kávu v Bazaru? Za půl hodiny?“

„Cože? Hele, to je mi líto, jsem právě v Římě, tady je počasí, to bys nevěřila! Příští týden, jo? Přivezu ti láhev grappy.“

Beatrice potlačila zklamání. Mohla si za to sama, nepěstovala přátelství, nereagovala na emaily, nepřijímala pozvání.

Pořád ještě strach, co? Beo, ty zbabělče!

Mobil putoval zpátky do tašky, otevřela auto – za stěračem žádný lístek – a otevřela okna.

Mohla jít klidně na kafe sama, koupit si časopis, vyhřívat se v jarním slunci.

V plynulém sobotním provozu se rozjela směrem do starého města, přejela most přes řeku Salzach a našla parkovací místo na Rudolfově nábřeží.

Co takhle dát si zmrzlinu? Ano, to udělá.

Věděla o fantastické zmrzlinárně o pár ulic dál a cestou míjela řadu galerií a butiků. Se zájmem hleděla do výloh, ale neměla sebemenší potřebu nakupovat. V jejím životě se nevyskytovaly příležitosti, k nimž by se daly obléct vystavované modely. Vyhýbala se skupinám turistů a nakonec se postavila do fronty u pultu se zmrzlinou.

Oříšková, karamelová a dýňová s čokoládovou polevou, v ohromném kornoutu. Dokonalá kompenzace frustrace.

Užívala si explozi chutí v ústech a zjistila, že se jí ve tváři šíří první opravdový úsměv toho dne.

Nevydržel ani pět minut. Cestou na náměstí a k dómu, kde si hodlala najít volnou lavičku na slunci, objevila Florina. Viděla ho jen zezadu, ale nebylo pochyb, byl to on. Paži měl položenou kolem boků vysoké, štíhlé ženy s blond vlasy k ramenům. V chůzi se k ní naklonil a řekl něco, čemu se zasmála. Smích byl hlasitější, než Beatrice přisoudila Anneke ve svých představách.

Kráčeli přes Rezidenční náměstí a zabočili do Zlaté uličky. Beatrice stále viděla v davu zářit Annečiny světlé vlasy. Bez přemýšlení se vydala za nimi, ale dávala pozor, aby se moc nepřiblížila. Úplně zapomněla na zmrzlinu a vzpamatovala se teprve ve chvíli, kdy jí začala stékat po prstech.

„Zatraceně!“ Hodila kornout do nejbližšího koše na odpadky a pokoušela se vyndat z kabelky papírový kapesník a nic přitom neušpinit. Florin a Anneke před ní zahnuli doprava. Byli tedy na cestě do Getreidegasse a Beatrice si všimla, jak Anneke jednomu pouličnímu umělci položila peníze do misky, jak se společně s Florinem zastavila před výlohou s botami, jak on jí zastrčil vlasy za ucho a…

Copak jí přeskočilo? Co tady dělá? Opravdu vážně sleduje svého kolegu?

Bez váhání se otočila na podpatku a rozběhla se po Getreidegasse opačným směrem. Hlavně rychle, aby ji Florin nakonec třeba nezahlédl.

Proč, Beatrice? ptala se sama sebe. Co to má být? Proč tě tak ničí pohled na dva šťastně zamilované?

Neuměla si na to odpovědět. Závist to nebyla, nebo snad nebyla. Přála těm dvěma každou minutu štěstí. Touha… to spíš. Ale nesměla dovolit, aby ji takhle rozhodila.

Chvatně se vracela k autu a nejrychlejší cestou jela domů. V knihovně našla historický román, který si koupila před dvěma lety a ještě ho ani neotevřela. Vzala si ho s sebou na gauč společně se sklenkou chardonnay. Tichými kroky ji dostihl spánek, už za hodinu ležela se zavřenýma očima a otevřenou knihou na hrudi.

Příští den krátce po jedenácté narazili Beatrice a Stefan při svém pátrání na Christopha Beila, statného, asi pětačtyřicetiletého muže, který zpíval se sborem Beethovenovu mši C dur v bazilice Maria Plain. Mateřské znamínko na jeho ruce však objevili teprve na druhý pohled – přesněji řečeno, našli po něm už jenom jizvu.

„To je pravda, měl jsem tady něco, doktoři tomu říkali naevus. Bylo to tmavé a ošklivé a já jsem rád, že mě moje žena přesvědčila, abych si to nechal odstranit.“

Ze znamínka zbyla jen nepravidelná světle fialová skvrna. „Jak dlouho to je?“ zajímalo Beatrici.

„Přibližně dva a půl roku,“ odpověděl muž. Byla to opatrná odpověď, zjevně se mu rozhovor nelíbil, protože nevěděl, co to všechno má znamenat.

Beatrice si vyměnila pohled se Stefanem. „Rádi bychom si s vámi promluvili někde v klidu. Nebojte se, nepodezíráme vás, že jste něco provedl, ale možná byste nám mohl pomoct při vyšetřování aktuálního případu.“

Beil zaváhal. „Nemůžete mi aspoň přibližně říct, o co jde?“

„Později,“ přikývla Beatrice. „V klidu.“

V mužových očích na chvíli vzplál nejasný odpor, pak dal hlavu na stranu a usmál se. „Samozřejmě. Kdy by se vám to hodilo?“

„Dneska odpoledne, tak kolem čtvrté?“ navrhl Stefan. „Aby u toho mohl být i Florin,“ doplnil tiše směrem k Beatrici.

„Domluveno. Chcete přijít ke mně domů? Moje žena něco upekla, můžeme sedět u nás v zahradě.“

„Zavolej Florinovi ty,“ pronesla Beatrice, když zase seděli v autě. Stefan udiveně zvedl obočí, ale udělal, oč ho požádala.

„Čtyři hodiny mu vyhovujou,“ řekl pak. „Právě veze svou přítelkyni na letiště a v půl čtvrtý se k nám může připojit.“

Stefan si zamyšleně pohrával s klíčky od auta.

„Proč ses toho Beila hned nezeptala?“

„Na co?“

„Přece na rok narození! O ten jde snad v první řadě. Mohli bychom už teď vypočítat souřadnice a třeba něco najít!“

„Chci vidět průkaz s datem narození, možná ještě spíš rodný list, a kromě toho získat o tom Christophu Beilovi nějaký dojem. Nebo myslíš, že je součástí téhle hry jenom náhodou?“

Pořád ještě nespokojený Stefan zavrtěl hlavou. „To je pravda. Jenom to jde nějak moc pomalu.“

Pomalu. To slovo ji pronásledovalo.

„Já jsem na ty souřadnice stejně zvědavá jako ty, ale chci to udělat správně. Pokud možno myslet na všechno. Abych si pak nemusela vyčítat nějaký hloupý chyby.“ Nebo si je nechat otloukat o hlavu od Hoffmanna.

Stefan vypadal přesvědčený, i když pořád ještě zklamaný. „Jo, jasný. Já už jsem si prostě připravil navigaci a myslel jsem, že budeme toho chlapa mít…“

V Beatricině hlavě se zrodil nápad. Do čtyř hodin bylo ještě dost času a nabízela se příležitost k praktickému doplnění mezer ve vědomostech.

„Víš co? Pojď hledat nějakou kešku. Chci si to aspoň jednou zkusit a ty mi ukážeš, jak se to dělá. Souhlasíš?“

Vypadal překvapeně, ale vyhlídka, že na tomhle výletu bude figurovat v roli odborníka, se mu zjevně zamlouvala. „Tak jo. Rychle nastartuju notebook.“

Christoph Beil se ve stínu opíral o stěnu baziliky, auto těch policistů měl přímo na očích. Nad něčím se společně skláněli, pravděpodobně nad svými poznámkami.

Zamyšleně si přejel špičkami prstů po jizvě na místě původního mateřského znamínka. Bylo to to jediné, co ženu s medovými vlasy na něm zajímalo. Cíleně je hledala, obracela jeho ruce nahoru a dolů jako doktorka.

Kdyby jen věděl, co to všechno má znamenat. Neodvážil se vyptávat. Neměl zkušenost s policisty, nechtěl riskovat. Za jistých okolností by je člověk mohl přivést na nápad, který by raději dostat neměli. Ta žena výslovně prohlásila, že není podezřelý.

Byla nadřízená toho mladého šlachovitého zrzouna? Vypadalo to tak, protože celou dobu jen mlčel, poslouchal a soustředěně ho pozoroval.

„Pěknou neděli, Christophe! Pozdravuj ode mě Veru!“ Úder do ramene skoro vyhodil Beilovo srdce z rytmu. Proboha, musí se hlídat, takhle se nemůže lekat. Snad omylem nevykřikl. Ale Kurt, jehož důrazný pozdrav mu zrychlil pulz, šel klidně dál.

Fajn, všechno je v pořádku a nic se neděje. Přejel si rukou čelo, všiml si, že je zpocené, a rozzlobil se na sebe. Kde se vzala ta náhlá nervozita? Přece nic neudělal, nemusí mít strach.

Ani před Verou. Ona ho neopustí, miluje ho. A návštěva policie pravděpodobně nemá vůbec nic společného s tou věcí. Ničím se neprovinil, to si musí pořád opakovat.

A kdyby se situace nějak vyostřila, vyloží prostě karty na stůl.

Ta hra ji bavila – vlastně víc, než čekala. Stefan se nalogoval do geocaching.com a začal v mapách hledat nejbližší skrýše. „Nic moc obtížnýho, nic moc malýho,“ mumlal si. „Voila. Podívej, tahle keška se jmenuje The Hole a je to regular.“

„Cože je to?“

„Regular, běžná velikost. To znamená, že je asi takhle velká.“ Stefan narýsoval do vzduchu přibližně velikost menšího bochníku chleba. „Jako ta, co jsme v ní našli ruku. Kromě toho je tradiční, uvedený souřadnice jsou zároveň místem nálezu. Žádný stage ani záhady. Obtížnost je ohodnocena dvěma hvězdičkami, to je pro nás akorát. Terén má ale tři a půl hvězdičky. Nebude to procházka růžovým sadem.“ Zkoumavě se zadíval na její timberlandky a spokojeně přikývl. „Tak jdeme na to.“

USB kabelem propojil navigaci s počítačem a klikl na Send to my GPS. „Hotovo. Dobrý je, že můžeme autem dojet skoro na místo. Nezabere to moc času.“

Navigační přístroj vykonal svou práci s udivující přesností. Z místa, kde parkovali, je dovedl přímo k zalesněnému svahu. Stefan přepnul na modus kompasu a od té chvíle mohli s každým krokem sledovat, jak se vzdálenost mezi nimi a místem nálezu zmenšuje. Nakonec to byla Beatrice, kdo našel vstup do rokle. Do škvíry pod vysokou skálou by se ale musela protáhnout po břiše.

„Jestli tam vlezu, moje tričko bude v háji,“ konstatovala.

„Jo. To k tomu patří. Tady máš baterku.“

Zhluboka se nadechla, překonala lehký nával klaustrofobie a začala se soukat do tmy. Baterku rozsvítila až ve chvíli, kdy už doslova nic neviděla.

Po úzkém vstupu prvních metrů se před ní překvapivě otevřela štola, v níž se mohla skoro postavit. Slyšela, jak ji někdo ve tmě následuje. Na zlomek vteřiny si představila, že je jí v patách vrah Nory Papenbergové. Že jim tentokrát nehodlal poděkovat za lov, ale vydal se po jejich stopách a chtěl je lapit právě v téhle díře.

Ale byl to samozřejmě Stefan. „Sviť do všech koutů,“ doporučil jí. „Ta schránka je velká, zřejmě nepřehlédnutelná, ale každej pořádnej owner se snaží keš ji co nejlíp zamaskovat, aby ji nenašel nějakej mudla.“

Při slově owner sebou bezděčně trhla. Jak hloupé. „Kdo je mudla?“

„To je odkaz na Harryho Pottera. Mudlové jsou lidi, co neumí čarovat – u nás jsou to ne-kešeři. Když náhodou nebo omylem najdou stránku, klidně ji vyhodí do popelnice.“

Světlo baterky způsobovalo, že každý výčnělek skály vrhal stíny, které vypadaly jako hluboké výklenky, a tak trvalo skoro deset minut, než Beatrice úplně vzadu v jeskyni objevila keš. Přesnídávkovou plastovou krabici, velmi podobnou té u kamenné strže.

„Dobrá práce,“ pochválil ji Stefan. „Teď schránku otevři. Tady je logbook, vidíš?“

Přikývla, posvítila si na jednotlivé stránky deníku a četla.

Skvělá keška, rychle nalezená, out: Šmoula, in: hrací kostka, TFTC, Heinzweidrei & Radebreaker.

TFTC, Wildinger.

Keška, jakou si člověk může jen přát! TFTC, Team Bierchen.

V malém kroužkovém bloku byla popsaná skoro polovina stránek.

„Udělej pod tím čáru a napiš, co chceš. Nejběžnější je poděkování. A podepiš se Undercoverkeks. Pak můžeme nález přihlásit na internetový stránce. Moje číslo je 867.“ Stefanův hlas zněl najednou hrdě.

Beatrice se dívala na kroužkový blok a ptala se sama sebe, jestli je moudré zanechat rukopisnou stopu, ale v příští chvíli nad sebou zavrtěla hlavou. Chvíli přemýšlela jako pachatel, ne jako policista.

Udělala tedy, co jí řekl Stefan, podtrhla poslední zápis a napsala: Přál bych si víc keší, jako je tahle. TFTC, Undercoverkeks.

„Je v pořádku to množný číslo od slova keš?“

„Naprosto. Tak, teď strčíš logbook zpátky do plastovýho sáčku a podíváš se, co je ve schránce za poklady.“

Průhledná kostka, nálepka, která patřila do alba posledního mistrovství světa ve fotbale, skleněnka, rozbité autíčko z umělé hmoty.

„To jsou normální věci na trade,“ vysvětloval Stefan. „Na úplně běžnou výměnu. Můžeš si něco z toho vzít a místo toho dát něco jinýho. Chceš?“

I když nedokázala vysvětlit proč, opravdu chtěla. V kapse bundy našla kromě gumičky do vlasů a papírového kapesníku maličké kovové srdíčko, které bývalo součástí přívěsku na klíče. Vyměnila ho za skleněnku.

„Dobře. Teď zase všechno pořádně zavři a ulož přesně tam, kde jsi to našla.“

Zapamatovala si to místo za skalním převisem a uložila schránku. Pak je čekalo obtížné vylézání ze štoly.

„Bylo to fajn, ale musím se jít převlíknout,“ konstatovala Beatrice. „Díky, Stefane, bylo to poučný. Už chápu, co se na tom lidem líbí.“

„Viď?“ rozzářil se. „Poslední akt probíhá na počítači. Pojď na to.“

Ohlásili keš jako nalezenou, což mělo na stránce s popisem keše za následek objevení žlutého smajlíka.

Moc mě to bavilo, TFTC, napsala Beatrice jako komentář na stránku. Zkratku už psala jako samozřejmost.

Cestou domů přemýšlela, jestli si taky nemá pořídit navigaci, možná by tenhle způsob hledání pokladů bavil Minu i Jakoba. Ale při myšlence na první keš svého života nápad zavrhla. I předtím, ve Stefanově společnosti, měla při otvírání schránky nepříjemný pocit. Nevěděla, jestli se někdy dokáže podívat na dózu Lock&Lock bez vzpomínky na uříznutou ruku.

Sešli se krátce před čtvrtou na policejním parkovišti a společně nastoupili do auta, přičemž Stefan se ujal volantu a Florin – trochu unavený z cesty do Mnichova – se usadil vzadu.

Dům Christopha Beila stál kus za městem a zdálo se, že nutně potřebuje opravu. Popraskaná fasáda svědčila o vlhkosti ve zdech a dřevěná terasa působila chatrně dokonce i z dvacetimetrové vzdálenosti. Ale zahrada byla udržovaná a vyzdobená trpaslíky, hliněnými žábami a napodobeninou Manneken Pis.

„Musíme na něj opatrně, nic moc neprozradit,“ varoval Florin. „Ani slovo o souřadnicích nebo keších s částmi těla.“

Zazvonili u branky do zahrady a Beil otevřel tak rychle, jako by hlídkoval u okna.

„Dáte si kávu? Čaj? Vodu?“ Kývl na svou ženu, která se zastavila na prahu a po chvíli přinesla podnos s lahvemi a sklenicemi. Pak zase rychle zmizela v domě.

Usadili se u masivního dřevěného stolu, po němž putovala karavana mravenců. Beil je smetl krátkým, nervozním pohybem ruky. „Od rána si lámu hlavu nad tím, co ode mě můžete chtít.“

Vypadal napjatě, jako člověk, který má složit zkoušku z neznámého oboru. Beatrice si odkašlala. „Vyšetřujeme případ vraždy Nory Papenbergové. Říká vám to jméno něco?“ Nespustila z muže oči. Ale Beil nehnul ani brvou, naopak, jako by se náhle uvolnil. „Ne, je mi líto. Přičemž – asi jsem o tom něco zaslechl v rádiu. Je to ta žena, kterou našli na pastvině?“

„Ano.“

„Hm. Můžete mi prozradit, co s tím mám společného?“

Beatrice si přejela rukou po čele a na prstě jí zůstal drobný hmyz. „Sledujeme každou stopu a jedna z nich vedla k vám. Smím vás požádat o nějaký průkaz?“ Viděla jeho zaváhání a usmála se na něj.

Beil vytáhl z kapsy kalhot ošoupanou portmonku a podal Beatrici řidičský průkaz. Okamžitě soustředila pozornost na datum narození.

1964. Zaznamenala si den a měsíc, datum vydání a číslo řidičského průkazu a pak mu dokument vrátila.

„Podívejte,“ začala opatrně, „pravděpodobný pachatel nám zanechal stopu, která poukazuje na to, že mezi vámi a obětí existuje nějaké spojení. Přesněji vám to bohužel nemohu vysvětlit.“

„Aha.“ Pozoroval zabarvené místo na hřbetě své ruky. „Ale tak to není. To znamená, že vám asi nepomůžu.“

Florin si odkašlal, což znamenalo, že se chce ujmout slova. „Zpíváte v tom sboru už dlouho?“

„Ano, skoro deset let. Povoláním jsem zubní technik, k tomu se vyvažování uměním docela hodí.“

„Jdou vám obchody v téhle branži dobře?“

Beil se usmál. „Zaujal vás stav domu, že? Budeme ho renovovat letos v létě. Odkázala mi ho prateta.“

Florin kývl na Beatrici, která vyndala z tašky dvě vytištěné fotografie. „Chtěl bych vás poprosit, abyste si důkladně prohlédl ženu na těch obrázcích a řekl nám, jestli jste ji opravdu nikdy neviděl.“

Beil vzal do ruky fotografie. „To je ta Nora Pa…“

„Papenbergová. Ano. Dejte si na čas, prosím.“

Položil před sebe na stůl snímek, na kterém se tak upřímně smála, a smetl posledního zmateného mravence, který se škrábal přes okraj stolu. „Ne. Je mi opravdu líto.“

Druhá fotka byl portrét, na kterém Nora působila vážněji a dívala se přímo do kamery. Lehké trhnutí, které projelo Beilovým tělem, když mu ho Beatrice předložila, bylo tak nenápadné, že si nebyla jistá, jestli je skutečně zahlédla. Ale bylo tam, i když téměř neviditelné. Žádné vytřeštění očí, žádný náhlý nádech, jenom to cuknutí. Když Beil vracel Beatrici obrázky, měl naprosto klidnou ruku. „Ne, je mi líto. Opravdu bych vám moc rád pomohl.“

Nespouštěla z něj oči. „Jste si úplně jistý, že vám ta žena nepřipadá povědomá?“

„Ano. Mám dobrou paměť na tváře. Kdybych se s ní někdy setkal, věděl bych o tom. Ani to jméno mi vůbec nic neříká.“ Beil se zatvářil lítostivě. „Dokážu si představit, že vaše povolání není nic záviděníhodného, a je mi líto, že jste se za mnou vypravili zbytečně. Navíc v neděli.“

Srdečně se usmíval a díval se jí do očí bez zamrkání, ale ona mu přesto nevěřila. Poznal Noru Papenbergovou – ne hned, ale na druhý pohled. Bylo zajímavé, že to popíral.

Beatrice si od něj s přátelským úsměvem vzala snímky, strčila je do tašky a pak mu podala vizitku. „V případě, že by vás napadlo ještě něco, co by pro nás mohlo mít význam, zavolejte mi, prosím!“

Zastrčil vizitku do portmonky a přikývl. „Samozřejmě, ale jak jsem řekl…“ Pokrčil rameny. „Tu ženu neznám.“

Beatrice si byla jistá, přestože Florin ani Stefan si Beilovy reakce na druhou fotografii nevšimli. Jestli lhal, musel pro to mít důvod.

„Jsou dvě možnosti,“ přemýšlela Beatrice nahlas. „Ta první – já se pletu a Beil Papenbergovou nikdy nepotkal. Možná je to dokonce falešnej sborista a jeho rok narození nás jenom splete. Navíc už mateřský znamínko nemá.“

„A druhá možnost?“ zeptal se Florin.

„Mám pravdu a on ji znal. Pak musí existovat důvod, proč lže. Pokud něco najdeme na té stage 2, promluvíme si s ním znovu.“

V kanceláři se všichni tři usadili na Florinově straně psacího stolu. Florin vzal do ruky výjezd ofotografované zprávy z keše. „Obě poslední číslice roku jeho narození jsou A,“ četl nahlas.

„Takže šedesát čtyři. To na druhou…“ Beatrice ťukala do kalkulačky a zapsala výsledek. „Čtyři tisíce devadesát šest.“

„Správně. Přičti k tomu třicet sedm.“

„4133. To bychom měli sever, ne?“

„Správně. Pro východní souřadnice potřebujeme součet cifer čísla A – čtyři plus šest je deset. To vynásobit deseti a máme stovku. Vynásobit A, a máme 6400.“ Beatrice napsala číslo a zvedla oči. „Proč neřekl hned, že máme vynásobit A stem?“

„Aby to vypadalo záhadně?“ hádal Florin. „Nebo abychom měli víc šancí udělat chybu? Tak dál. Odečti dvě stě dvacet devět a výsledné číslo odečti od svých východních souřadnic.“

Beatrice počítala, zapsala průběžné výsledky a nakonec zakroužkovala výsledek. „Je to. Pojedeme tam ještě dneska?“

„Jasně!“ Stefan vyskočil, ale Florin ho zbrzdil.

„Chci, aby u toho byl Drasche. Pojedeme zítra ráno. Ale rád bych věděl, kam to bude.“ Zadal nové souřadnice do Google Maps. Mapa se na monitoru objevila ve zlomku vteřiny a Florin se krátce a – jak se jí zdálo – zklamaně zasmál. „To jsme si teda naběhli.“

Přiblížili si výřez mapy. „Údaje nikdy nejsou naprosto přesný,“ prohlásil Stefan. „Bude to pár metrů napravo nebo nalevo.“

Nezbývalo jim než doufat, že má pravdu. Protože šipka, která ukazovala právě vypočtené souřadnice, mířila přímo na dálnici.

Beatrice se vrátila domů právě včas, aby vyvětrala a připravila všechno na omelety se sýrem a šunkou. Achim přivezl děti na vteřinu přesně. Byly přímo nabité novinkami. Kočka nakonec dostala jméno Cinderella. Byla šedá a bílá a trochu černá. Odpoledne měli zmrzlinu, každý dvě porce. Táta byl veselý a dvanáctkrát s Jakobem prohrál v páce.

Beatrice se usmívala, smála se, přikyvovala a potlačovala cosi, co při podrobnějším rozboru identifikovala jako stesk. Skutečně by při tom všem chtěla být?

Sama nad sebou zavrtěla hlavou. Sklidila nádobí ze stolu a děti jedno po druhém poslala do koupelny. Dneska s nimi bude pokračovat ve čtení Hobita a užije si volný večer. Svůj malý rodinný život.

„Ohně uprostřed síně posílila čerstvá polena, pochodně byly uhašeny a oni ještě pořád seděli ve světle tančících plamenů,“ četla Beatrice. Jakob, který byl podle jejího názoru na knihu ještě trochu malý a pro něhož některá násilná místa nenápadně zmírňovala, upíral lesknoucí se oči na plakát s Buzzem Rakeťákem z Příběhu hraček, který visel na stěně. Mina naopak visela očima na ní, usmívala se a zdálo se, že poprvé za několik týdnů je spokojená se světem i sama se sebou.

„Sloupy síně se za nimi zvedaly do výšky, jejich horní část byla zahalena tmou jako stromy v lese…“

I’ll send an SMS to the world

I‘ll send an SMS to the world

I hope that someone gets my

I hope that someone gets my

I hope that someone gets my

Message in a bottle.

Až ve chvíli, kdy s ní Jakob zatřásl, si Beatrice uvědomila, že přestala číst a nechala knihu klesnout. „Mami! Čti dál!“

Hledala místo, kde předtím skončila, začala znovu, ale zadrhávala se.

Jenom klid. Ta zpráva jí neuteče, a třeba je… od Florina. Nebo od Achima, který jí chce uštědřit ještě pár urážek. V každém případě se všechno dozví včas. Teď měly přednost děti.

„Ať to bylo kouzlo nebo skutečnost, Bilbovi se zdálo, že slyší šum větru ve větvích, který lomcuje trámy, a křik sov. Brzy mu klesla hlava ospalostí a hlasy se ztrácely v dálce…“

„Mami! Ty už vůbec nečteš hezky!“

„Promiň, prosím.“ Vzpamatovala se a soustředila se na příběh. Nakonec se jím nechala sama tak unést, že zvedla hlavu až ve chvíli, kdy děti už tvrdě spaly.

To be disabled.

Jenom tahle tři slova a samozřejmě stejné číslo. Beatrice zírala na mobil, dokud displej neztmavl.

Disabled znamenalo zablokovaný, deaktivovaný. To be disabled – Brzy vyřazený? Vypnutý? Pokud se nemýlila, používalo se slovo také ve smyslu „invalidní“.

Týkala se ta zpráva první zohavené oběti? Nebo owner ohlašoval, že chce zase někomu uříznout končetinu?

Posadila se na gauč a cítila, jak jí tep buší na krku a až nahoru ke spánkům. Dneska nedokáže tak brzy usnout. Potřetí se ujistila, že má dveře zamčené na dva západy, přinesla si z kuchyně sklenici vody a zapnula počítač. Podklady nechala v kanceláři, včetně toho, co pro ni vypátral Stefan, ale seznam, který měla na mysli, určitě najde online. Zadala do Googlu Geocachen disabled a objevila se řada odkazů. Přečetla si první dva a posléze došla k závěru, že keš může být „temporarily disabled“, tedy přechodně deaktivovaná.

Jak zjistila po dvou dalších kliknutích, pojem znamenal, že owner odstranil schránku, aby ji znovu obnovil nebo v ní vyměnil logbook.

Ne, pomyslela si Beatrice, prosím ne.

V nejhorším případě to znamenalo, že souřadnice, které s takovým úsilím dali dohromady, budou bezcenné. Nesděloval jim owner, že má v úmyslu odstranit to, co schoval na zmíněném místě? Nebo to dokonce už udělal? Bez dlouhého rozmýšlení vytočila Florinovo číslo. Při třetím zazvonění zvedl telefon.

„Poslyš, dostala jsem novou zprávu…,“ zarazila se. V pozadí slyšela klavír. Erik Satie. Nebo něco podobného.

„Je tam tvůj bratr?“

„Ne, to je cédéčko. Právě jsem se pokoušel trochu… to je jedno. Co se stalo?“

Vyrušila ho při malování, to je jasné. „Zase mi poslal esemesku. Myslím, že to není výhrůžka, ale upozornění, že to, co pro nás schoval, chce odstranit.“

„Proč si to myslíš?“

„Ta zpráva zní: disabled. To je pojem z hantýrky a znamená, že keš je přechodně odstraněna, odklizena. Nebo obnovena. Nebo do ní možná dal něco novýho.“ Něco krvavého, hrozného.

Florin několik vteřin mlčel a klavírní hudba zněla silněji. „Myslíš, že jsme udělali chybu?“ zeptal se konečně. „Že jsme měli k těm novým souřadnicím jet hned?“

„No, napadlo mě to.“

„Pošlu tam pár lidí, aby sledovali okolí, i když je dost nepravděpodobný, že by se owner opravdu objevil. Ale…“

Ale nevěřil tomu. Stejně jako Beatrice.

Slyšela, jak vzdychl. „Jestli zítra na souřadnicích nic nenajdeme, nesu za to odpovědnost.“

„Nesmysl,“ zavrtěla hlavou. „Když nic nenajdeme, může to taky znamenat, že máme nesprávnýho Christopha. Vzpomeň si na to divný místo na dálnici.“ Tahle alternativa se jí ale taky nelíbila. Znamenala by, že ostatní měli pravdu a ona si poznání v Beilových očích jenom namlouvala.

====

N47°50.738 E013°15.547

Sluneční hodiny na fasádě farního statku v Thalgau ukazovaly přesně osm hodin, když zastavili auto ve vzdálenosti několika metrů od okraje prašné silnice, přímo vedle vozu kolegů, kteří tady drželi noční hlídku. Kromě dvou chodců, kteří venčili psy, se nikdo neukázal.

Vytrvalý hukot dálnice téměř připomínal mořský příboj, kdyby ho nepřehlušovaly hlasité dieselové motory náklaďáků. Stefan měl skoro pravdu. Podle mapy se zdálo, že pozice udaná souřadnicemi je přímo v jízdní dráze, ale právě na tomhle místě se přes malé údolí klenul most. Pod ním nebo těsně u něj budou muset hledat. Beatrice zvedla hlavu. Dálniční most přetínal krajinu několik metrů za farním dvorem, odděloval ho od mírně stoupajícího lesa, v němž se ptáci statečně snažili přehlušit svým cvrlikáním hluk dopravy.

„Nechte nás jít napřed až k mostnímu oblouku!“ štěkl Drasche. On a Ebner se právě soukali do svých ochranných oděvů.

Navigační přístroj, který si Beatrice ráno vypůjčila od Stefana, ukazoval ještě 143 metrů k cíli. Snad ho moc nezklamalo, že musel zůstat v kanceláři jako služba, místo aby se s nimi vydal na lov.

„Zvláštní místo.“ Florin si posunul sluneční brýle do vlasů a stoupl si těsně za Beatrici, aby taky viděl na navigaci. Jeho blízkost v ní vyvolala nezvyklé rozpaky. Měla v živé paměti sobotní setkání, nebo lépe řečeno skoro-setkání. Ještě se nezbavila nepříjemného pocitu, že bez pozvání vnikla do jeho soukromé sféry.

Přiblížil se Drasche s botama zabalenýma do modré folie. „Kterým směrem?“

„Rovně, projdete pod obloukem mostu. Držte se možná trošku vpravo.“ Vtiskla Draschemu do ruky navigaci a ukázala na černobíle kostkovanou cílovou vlaječku. „Přímo k ní. Ta věc zapíská, až tam budeš.“

Ona a Florin si udržovali odstup od obou mužů ze zajišťování stop, kteří se pomalu pohybovali směrem k uvedenému místu. Pod dálničním mostem byl hrozný hluk, ale sotva znovu vyšli na denní světlo, zbylo z dopravního rámusu šumění moře, k němuž se družilo šplouchání potoka, který tekl vpravo od nich a kus dál nahoře se hromadil v jakémsi jezírku před zídkou z hrubých kamenů. Malý vodopád prýštil z otvoru ve středu zídky.

Pěkné, ale není to žádný úkryt. Beatrice pozorovala Drascheho, jak postupoval dopředu a zase se vracel, točil se kolem vlastní osy a nakonec strčil navigaci do ruky Ebnerovi.

„Ta šílenost mě každý tři vteřiny posílá jiným směrem.“

„To znamená, že jsi prakticky na místě!“ zavolala na něj. „Prohledej okruh pěti metrů.“

Drascheho kletby zanikaly ve dvojím šumění. „Mám snad vykopat díru do země?“

„Ne, musíš hledat skrýše.“ Popošla pár kroků kupředu a ukázala na zídku. „Keše jsou často uložený ve škvírách a různých prohlubních. Nesmíš si jich všimnout na první pohled.“

„Třeba leží ve vodě,“ pronesl posměšně Drasche a zvedl velký kámen na kraji koryta potoka, než společně s Ebnerem vystoupali k nízké zídce. „Bahno, bláto, větve,“ komentoval. „Navigace teď tvrdí, že jsme třináct metrů mimo.“

Beatrice si vyměnila pohled s Florinem. Zkazili to? Byla už schránka pryč?

V duchu se vrátila k hledání z minulého dne, ke štole, do níž se Stefanem museli vlézt.

„Neuvedl žádný hodnocení terénu,“ zamumlala.

Florin k ní přistoupil blíž. „Co jsi povídala?“

„Hodnocení terénu. Normálně máš u každý keše hvězdičky, který ti říkají, jak snadno je k nalezení. To ti napoví, jestli budeš muset případně někam šplhat nebo naopak hrabat…“ Její pohled se zastavil na houští, které bujelo všude na březích potoka. Pryskyřníky, až k bokům vysoké rostliny se špičatými listy, které neznala a…

„Gerde!“

Drasche se otočil. „Co je?“

„Sejdi ještě jednou dolů a pojď mým směrem. Ano, ještě pár kroků – stůj! Je vlevo vedle tebe kořen stromu?“

Sklonil se a Beatrice přistoupila blíž, aby líp viděla.

„Jo, úplně zarostlej.“

„Sáhni pod něj – tam, kde konce kořenů visí do vody. Odtud to vypadá, jako by tam byla prohlubeň.“

Drascheho prsty v rukavicích šmátraly dole. Dostal by se tam snáz, kdyby si stoupl do bahnitého koryta, ale tomu se zjevně snažil zabránit. Vlastní stopy ničí stopy pachatele. Jeho oblíbená věta.

Vkleče tam Drasche nedosáhl, tak si lehl na břicho a strčil paži až po rameno do otvoru mezi kořenem a korytem potoka.

Kdybych byla owner, pomyslela si Beatrice, vybrala bych tohle místo. Tam by nikdo nešmátral jen tak z legrace.

Trhla sebou při Drascheho vítězoslavném výkřiku. Vytáhl na světlo schránku zalepenou od bláta a listí. Jedna z žížal se na ní neudržela a spadla do trávy.

Měli pravdu. Beatriciným tělem proudila úleva jako blahodárný kyslík po dlouhém zadržování dechu. Florin ji objal paží kolem ramen.

„Dobrá práce, Beo.“

Přistoupili blíž, Ebner právě fotografoval schránku, potok, kořen a okolí, a pak Drasche vložil keš do svého vlastního transportního obalu. „Je mi líto, ale tady se nic otvírat nebude,“ prohlásil otočený k Beatrici a Florinovi. „Jednak bych měl rád laboratorní podmínky, a kromě toho nemám chuť čekat tady na pohřebáky, kdyby tam náhodou zase byla část těla.“

Jen s nevolí tlumili svou netrpělivost. Beatrice nebyla tak zvědavá na hrůzný nález, který v krabici tušila, ale spíš na zprávu, kterou snad bude obsahovat. Vodítko k další stage, možná poukaz na samotného ownera, konečně nějakou chybu.

A trvalo to dlouho. Drasche a Ebner začali odebírat vzorky bahna a hledali v okolí případné další nosiče stop. Když se konečně vydali na cestu do laboratoře, připadala jí mnohem delší než jindy a samotné oblékání ochranných oděvů v předsíni laboratoře bylo přímo trýznivou zkouškou trpělivosti. Pomalu, pomyslela si hněvivě.

Pod oslnivě zářícími reflektory Drasche konečně otevřel schránku. Vyndal první list a rozložil ho.

„Upřímně blahopřeju – našel jsi!“ předčítal nahlas. „Tato nádoba je součástí hry, kterou už znáš. Nenašel jsi ji náhodou, hledal jsi uvědoměle. Obsah pro tebe nebude tak překvapivý jako minule, ale věř mi, že překvapení se přeceňují. Umím si představit, že v tomto ohledu budeš už brzy téhož mínění.

TFTH.“

Drasche zvedl pohled. „To je parchant.“

Žádná překvapení. Tím naznačil, co je zabalený předmět, který vyplňoval skoro celý vnitřek dózy. Beatrice pociťovala nejasnou vděčnost za to, že se ho nemusí dotýkat, a cítila, jak se jí napínají svaly, když Drasche opatrně odstraňoval obal.

Tři dny navíc při jarních teplotách obsahu folie neprospěly. Tahle ruka vyloučila výrazně víc tekutiny než její pravý protějšek. Navzdory vakuovému balení vykazovala zelenomodré zbarvení.

„Otevření je naštěstí záležitostí soudního lékaře,“ vysvětlil Drasche. Beatrice tušila pod jeho náústkem sarkastický úsměv. Pozorovala ho, když zkoumal, jestli na folii nenajde otisky prstů, a nespokojeně zavrtěl hlavou. Pak položil výjezd z počítače na pracovní desku, pokropil ho ninhydrinem a zahřál horkovzdušnou pistolí, ale ani tady se nedočkal pozitivního výsledku.

Se slovy „do třetice všeho dobrýho“ vytáhl z krabice další složený list papíru. Opatrně ho rozložil a umístil pod lampu, aby ho vyfotografoval na světle.

„Odhaduju, že je to tentýž rukopis jako minule,“ konstatoval. Beatrice nečekala, až začne nahlas číst, přistoupila blíž a sklonila se nad papírem. Ano. Rozmáchlá, kulatá písmena, která považovala za rukopis Nory Papenbergové. Tu a tam se tužka zatřásla, řádky se mírně nakláněly jako stonky uschlé rostliny.

Stage 3

Hledáš outsidera a budeš – kromě mne – za dlouhou dobu první člověk, který se o něj zajímá. Dívej se po jizvách, vnitřních i vnějších, a starém, tmavomodrém VW Golfu. Poslední tři místa espézetky jsou 39B. Ulice, kde bydlí, obsahuje jméno, které je tvým řešením. Proměň písmena v čísla (A=1, B=2,…). Výsledek, který získáš ze slova, vynásob 26, přičti 64 a odečti od severních souřadnic ze stage 2.

K číslu domu přičti 1000 a výsledek vynásob čtyřmi, pak přičti 585. Číslo, které dostaneš, odečti od východních souřadnic ze stage 2. Tam se zase setkáme.

„Outsider,“ zamyslela se Beatrice. „To může znamenat leccos. Budeme se muset držet popisu auta.“

Zatímco Drasche prověřoval za pomoci ninhyrinu, jestli ani na druhém papíru nezbyly nějaké otisky prstů, vyšel Florin z místnosti, aby zavolal na registr motorových vozidel.

Dívej se po jizvách, vnitřních i vnějších. Beatrici hned napadla jizva na Beilově hřbetu ruky – absolutně vnější. Její pohled putoval téměř automaticky k vakuově zabalené ruce. Protějšek prvního nálezu – ale pořád žádná mrtvola. Na další stage budou nejspíš následovat vnitřní orgány, kusy, které by se vešly do středně velkého potravinového boxu, části rozřezaného těla…

„Ale!“ Drasche se sklonil hlouběji nad papír, který zpracovával horkovzdušnou pistolí. „Tady máme spoustu kořisti.“ Na dopise, především na okrajích listu, se začaly rýsovat fialové skvrny. Oválné, částečně rozmazané, ale na některých místech zřetelné, skoro ostré. Otisky prstů.

„Je tam vpravo dole skvrna od krve?“ zeptala se Beatrice.

„Je to možný. Dostanete obšírnou zprávu, až budeme hotovi, ano?“ Na Drascheho to byl mimořádně zdvořilý vyhazov.

„Ty fotky bych ale chtěla hned,“ nedala se Beatrice a Ebner jí slíbil, že je pošle emailem během deseti minut.

Když vyšla z laboratoře, Florin právě dokončil hovor. „Dostaneme seznam aut ze Salcburku a okolních okresů, u nichž souhlasí poslední tři místa espézetky.“

Seznamy. Dopisy. Posudky. Beatrice se zbavila laboratorního pláště, hodila rukavice do odpadu, stáhla si z hlavy ochrannou čepici a oběma rukama si prohrábla vlasy. Když se propracovávala tou spoustou papírů, neměla pocit, že by se ownerovi přiblížila o jediný krok. Cítila jeho blízkost jenom ve zprávách, které nechával v plastových dózách.

Do porady s Hoffmannem zbývaly asi tři hodiny. Pospíchali zpátky do kanceláře. Beatrice okamžitě otevřela emailovou poštu v naději, že tam najde fotografie. Zatím nic. Místo toho přišel předběžný posudek srovnání písma od znalkyně.

„Oba vzorky písma souhlasí ve všech podstatných rysech, jako je velikost, spojování, šikmost, úhly, levotočivost a odstup řádek,“ četla Beatrice polohlasem. „Předpokládám, že oba pocházejí od téhož pisatele, ačkoliv druhý vzorek vykazuje značné nepravidelnosti, z nichž lze snad usuzovat na psychicky extrémně náročnou situaci.“

Florin přerušil svou práci a poslouchal ji. Zamyšleně ťukal prsty do stolu. „Takže tu hádanku skutečně napsala Nora Papenbergová. A dál je tu fakt, že měla na šatech krev rozřezaného mrtvého. Beo, musíme vzít v úvahu možnost, že v tomhle případě není pouze obětí.“

Samozřejmě měl pravdu, tuhle možnost nemohli ignorovat. Jen kdyby nepůsobila tak nesmyslně.

„Dva komplici,“ pokračoval Florin s tužkou v každé ruce, „kteří pracují společně, až dojde k hádce, při níž jeden druhého zabije.“ Jedna z tužek přistála na psacím stole a kutálela se směrem ke klávesnici. „Owner se zbaví své pomocnice.“

„Ano, i když nic z toho, co o Noře víme, se nehodí do obrázku ženy, která rozřezává lidi na kusy.“ Viděla, jak Florin svraštil čelo, a tušila, co si myslí. Nikomu se nedá přečíst ve tváři, čeho je schopen. Bohužel. Naštěstí. Tak často se o to pokoušela, tehdy, tak často, že kvůli tomu skoro přišla o rozum.

„Podívej se na ty fotky z firemní oslavy. Na všech snímcích je bezstarostná, naprosto uvolněná. Až do toho telefonátu. Úplně cítíš tu tíhu, která na ni najednou dolehla.“

Myslela na Christopha Beila. On Noru znal. Ne její jméno, ale tvář. Promluví si s ním, v případě nutnosti ho přitlačí ke zdi, dokud jí neřekne pravdu.

Několik minut předtím, než se vydali na poradu k Hoffmannovi, přišlo hlášení, že se pohřešuje muž, který – jak se vyjádřil úředník – „by se věkem mohl hodit k těm vašim rukám“. Už týden se neobjevil v práci.

Florin přelétl papír, který mu kolega položil na stůl. „Herbert Liebscher, 48 let, učitel. Rozvedený, bezdětný.“ Zvedl hlavu. „Kdo ho ohlásil jako pohřešovaného?“

Ředitel školy. Popsal Liebschera jako velmi spolehlivého a nedokázal si vysvětlit, kde vězí. Mnohokrát se ho zkoušeli zastihnout na mobilu, ale tam vždycky naskočila schránka.“

„Co jeho bývalá žena? Neozval se jí?“

„Ne, údajně už spolu nejsou ve styku.“

Beatrice vstala a dívala se Florinovi přes rameno do papíru. Fotografie Herberta Liebschera byla typický portrét od fotografa: mírně skloněná hlava, vynucený úsměv, modré rozmazané pozadí. Podlouhlá tvář se světlemodrýma očima, úzkým nosem a tenkými rty. Výrazné váčky pod očima.

Ruce pochopitelně vidět nebylo.

„Pošli hlídku do školy a pokuste se získat jeho kartáč na vlasy nebo prostě osobní předmět, na němž by se dala najít jeho DNA,“ vyzvala Beatrice kolegu. „Taky by nebylo špatný sehnat snímek jeho postavy včetně rukou. A pošlete někoho do jeho bytu. Jestli tam není, ať se vyptají sousedů, kdy ho naposledy viděli. Přesný údaj by nám hodně pomohl.“

Kolega – jak se jen jmenoval? Becker? – protáhl obličej. „Nepovídej. My nejsme idioti, víš?“ Otočil se na podpatku a rychle odcházel.

Beatrice se za ním užasle dívala. „Co se mu stalo? Byla jsem – přece jsem nebyla nepříjemná! Nebo jo?“ Když viděla, jak Florin s viditelným úsilím potlačuje smích, sama vyprskla. „Tak řekni, co je tady k smíchu?“

„Jednala jsi s Bechnerem jako s žákem policejní školy.“ Vstal a vzal ze stolu podklady na poradu. „On to přežije, bude to všude vykládat, a upevní tak tvou pověst fanatika kontroly.“

„Fanatika kontroly?“

„Ale jdi. Přece víme, že nerada pouštíš věci z ruky.“

„U kolegů, se kterýma běžně nepracuju, nemůžu vědět, jak jsou kompetentní.“ Ale přinejmenším znala teď jméno toho muže. Bechner. Opakovala si ho několikrát a zadívala se při tom na hodiny. Dvě minuty po třetí, no nazdar.“

Chvatně popadla svoje záznamy a připojila se k Florinovi, který na ni čekal u dveří. „Trochu víc základní důvěry by ti možná prospělo,“ řekl tiše. Beatrice se podívala na snímek ruky zavařené do folie, který ležel úplně navrch na štosu papírů, a ptala se sama sebe, jestli to opravdu myslel vážně.

Porada s Hoffmannem byla stejná jako všechny předchozí. Svou nespokojenost s dosaženými výsledky demonstroval pohyby koutků úst a hlasitým vzdycháním. Florin byl jediný, kdo v jeho očích našel milost, proto se ujal líčení svého a Beatricina dosavadního postupu. A pak že nedokáže pustit věci z ruky! Když se dostal ke zprávám, které jí owner posílal, Hoffmannova pozornost výrazně stoupla a šéf upřel na Beatrici své bledé oči.

„Pokoušela jste se ho také kontaktovat?“

„Samozřejmě. Ale vždycky mobil okamžitě vypnul. Zřejmě ví, že ho lze jeho prostřednictvím lokalizovat. Základnová stanice, kde se podruhé připojil, ležela asi patnáct kilometrů od té, kterou podle operátora použil poprvé. Není tak hloupý, aby se nechal zachytit dvakrát na stejném místě.“

Hoffmann ze sebe vypravil mírný úsměv. „Chápu. Přesto, zjevně jste to vy, k němuž si pachatel chce vytvořit přímý kontakt. Očekávám, že vyčerpáte všechny možnosti, které se tady nabízejí. Nalákejte ho do pasti, provokujte ho, přimějte ho k tomu, aby se odhalil.“ Otočil se k Florinovi. „Vás určitě něco napadne, že? Prozatím máte k dispozici forenzního psychologa, tak by to měla být hračka. Pachatel nám podává udičku a my musíme jen použít správnou návnadu.“

Jako další prezentoval své poznatky Drasche. Otisky prstů na druhém ručně psaném dokumentu byly opět Nory Papenbergové. Když vysvětloval podrobnosti, Beatrice poslouchala jen na půl ucha. Hoffmannova poslední věta jí vrtala hlavou. Pochybovala o tom, že pár dobře zvolených slov by mohlo pachatele vyvést z míry. Museli by mu nabídnout něco, co skutečně chce.

Registr motorových vozidel pracoval rychle. Když se vrátili z porady do kanceláře, našel Florin v doručených emailech seznam vozidel včetně majitelů, u nichž poslední tři místa v čísle a typ vozu souhlasily s údaji z keše. Nebyl dlouhý – dvě VW Golf, jeden z toho modrý, rok výroby 2005, přihlášený na dr. Bernda Sigarta.

„Jestli je to on, bylo to tentokrát snadný,“ konstatovala Beatrice. Zadala jméno do Googlu, pročetla první záznamy a cítila, jak se jí zrychluje puls. Další link, a měla před sebou to, co hledala. Nebylo sporu, byla to trefa. Outsider každým coulem, s jizvami na povrchu i uvnitř.

„Stage 3 je naše,“ oznámila.

„Proč to zní tak poraženecky?“ Florin právě vstal, aby zapnul kávovar, který se začal s bubláním probouzet k životu.

„Protože ještě dneska ráno jsem si pod outsiderem představovala něco úplně jinýho.“ Odkašlala si a začala předčítat článek z novin, na který narazila při průzkumu internetu.

„Při požáru poblíž Schartenu v Pongau zahynuly minulou noc tři děti a jedna žena. Oheň, jehož příčinou byly pravděpodobně práce v okolních lesích, vypukl kolem 22. hodiny. Rodina se nacházela v dřevěné chatě, kterou si pronajala jako prázdninový domek, a požár ji překvapil ve spánku. Manžel a otec, zvěrolékař dr. Bernd S., byl odvolaný k akutnímu případu a vrátil se teprve ve chvíli, kdy les a chata stály v plamenech. Při pokusu proniknout k hořící budově utrpěl otravu kouřem a spáleniny neurčeného stupně. Nachází se v úrazové nemocnici v Salcburku a podle lékařů je mimo ohrožení života. Hasičské práce trvaly až do časných ranních hodin.“

Vzpomněla si na ten případ. Vyšetřovatele zaměstnal na řadu měsíců, protože nebylo možné jednoznačně určit příčinu požáru. Jisté bylo pouze to, že nešlo o případ žhářství.

„To je tedy tragédie,“ slyšela za sebou Florinův tichý hlas. „Jak je to dlouho?“

„Bude to pět let.“

Vrátil se ke svému počítači. „A tady máme další chybějící kousek puzzle,“ ohlásil. „Adresa, kde je Sigart hlášený, je Theodebertstraße 13. V názvu ulice je jméno, přesně jak to napsala Nora Papenbergová.“

Vyjeli o půl hodiny později. Příběh požáru byl v Beatrici pevně usazený, umínila si, že s tím mužem bude jednat pokud možno citlivě. K vyzvednutí keše stačilo jméno ulice, kvůli tomu nemuseli k Sigartovi na návštěvu. Ale kdyby znal Noru Papenbergovou, naléhavě by potřebovali jeho informace.

Číslo 13 byl několikapatrový dům s malými balkony, jemuž chyběl už jen krůček ke zchátralosti. Velmi skromné bydlení pro zvěrolékaře. Beatrice našla Sigartův zvonek, krátce nato se v domácím telefonu ozval hluboký, tichý hlas.

„Ano?“

„Policie. Jsme ze zemského kriminálního úřadu Salcburk a potřebujeme si s vámi promluvit.“

Žádná odpověď, jenom bzučení otvírání dveří.

„Haló!“ zavolala znovu.

„Co ode mě chcete?“

„Jde o jeden aktuální případ, máme pár otázek. Nebude to trvat dlouho.“

„První patro.“

Na schodech páchla spálená guma a dušená cibule, za dveřmi v přízemí brečelo mimino. Sigart je čekal ve dveřích bytu. Byl to vyzáblý muž v příliš volných joggingových kalhotách. Podle spisu mu bylo kolem pětačtyřiceti, ale hluboké vrásky v obličeji mu přidávaly dobrých deset let. Ruce měl založené na hrudi, a teprve když jim podával ruku na pozdrav, uviděla Beatrice jizvy po spáleninách. Vystupující zarudlá tkáň, která pokrývala jeho levé předloktí od lokte až k prstům, stejně jako krk až pod bradu. Přijala Sigartovu ruku a opětovala jeho pevný stisk. „Beatrice Kasparyová, zemský kriminální úřad. Tohle je můj kolega Florin Wenninger. Vyšetřujeme případ vraždy a chtěli bychom vám položit pár otázek.“

Byt byl miniaturní. Pokoj s kuchyňským koutem a malá koupelna. Ani jediný obraz na stěně, žádné zrcadlo. V rohu na stoličce starý přenosný televizor, vedle něj vratce působící stolek s jednou židlí, na kterou Sigart ukázal. „Posaďte se, prosím,“ vybídl Beatrici.

„Děkuju, ale…“ Nechtěla jako jediná sedět a vyhověla jeho přání až poté, co přinesl z balkonu dvě skládací židle a přisunul je ke stolu.

„Možná jste slyšel o mrtvé, která se našla na pastvině poblíž Abtenau,“ ozval se Florin. „O tenhle případ jde. Objevil se v něm detail, který nás dovedl k vám.“

Sigertův pohled putoval po místnosti. „Detail?“

„Ano. Bohužel nemůžu být přesnější. Vy nejste podezřelý, jenom bychom rádi věděli, jestli vám něco říká jméno Nora Papenbergová.“

Na rozdíl od Beila se Sigart před odpovědí zamyslel. „Obávám se, že ne. Ale seriózně vám tu otázku nemůžu zodpovědět.“ Mluvil pomalu, jako by prověřoval správnost každého slova, které vypustí do prostoru. „V ordinaci jsem se setkal se spoustou lidí, je možné, že tam byla i paní Papenbergová.“ Zase chvíli přemýšlel. „Kdybyste chtěli, můžete se podívat do mé kartotéky. Doktorka Amelie Schusterová převzala mou praxi se všemi pacienty a jsem si jistý, že vám vyjde vstříc.“

To nebyl špatný nápad. Beatrice si zapsala jméno veterinářky a pak vytáhla z tašky fotografie. „Tohle je Nora Papenbergová. Možná byste ji poznal podle tváře.“

Pozorovala ho při studování obrázků. Ale to drobné cuknutí, které včera uniklo Beilovi, se u Sigarta neopakovalo. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

Beatrice se snažila skrýt zklamání. „Je velmi pravděpodobné, že mezi vámi a tou ženou existuje nějaké spojení. Možná vás přece jenom něco napadne.“

Znovu zavrtěl hlavou. „Skoro nechodím mezi lidi. Jsem si jistý, že jste si prostudovali můj příběh, než jste za mnou přišli – takže víte…“ Náhle zmlkl. Pak se zhluboka nadechl a pokračoval: „Už nepracuju, všechno jsem prodal a žiju z výnosu.“ Levou rukou si přejel jizvy, jako by chtěl pocítit všechny jejich vrcholy a propadliny. „Z domu vycházím jenom na nákup nebo na terapii.“

Na setinu vteřiny jako by Beatrici zasáhl horor, který změnil Sigartovu existenci, včetně nereálného strachu, že by na ni jeho osud mohl přeskočit. Pak zmizel.

„Není možné,“ zkoumala opatrně nový nápad, „že by Noru Papenbergovou znala vaše žena? Nepracovala náhodou v reklamní branži?“

Zavrtění hlavou. „Moje žena pracovala společně se mnou, měla na starosti papírování. To se dalo… docela dobře zvládnout při dětech.“ Sigart otočil hlavu stranou. „Promiňte, prosím, já o tom nemůžu mluvit.“

„Samozřejmě. To nemusíte.“ Rychle se podívala na Florina, který pokrčil rameny.

„Necháme vám tady naše telefonní čísla, pane Sigarte,“ pronesl. „Moc vám děkujeme za návrh s kartotékou pacientů a za váš čas.“ Vstal a Beatrice se k němu připojila. Při odchodu se ještě jednou otočila.

„Neříká vám náhodou něco jméno Christoph Beil?“

Sigart, který se viditelně snažil udržet výraz tváře pod kontrolou, zavrtěl hlavou. „Ne. Kdo je to?“

„Taky někdo, o kom jsme doufali, že by mohl znát Noru Papenbergovou.“

Nebyla si jistá, jestli ji Sigart slyšel, protože už nereagoval. To poslední, co z něj Beatrice viděla před odchodem z bytu, byla jeho svěšená a chvějící se ramena.

Už cestou zpátky do kanceláře vytáhla Beatrice mobil a zavolala na oddělení vyšetřování požárů. „Prosím tě, pošli mi všechny podklady k požáru u Schartenu. Ano, toho, co tam zahynula rodina. Cože? Ne, to nebyla vražda, já vím, ale přesto bych potřebovala pár podrobností kvůli našemu aktuálnímu případu.

Kolega jí slíbil, že materiály přinese co nejdřív. Schovala mobil do tašky a opřela se na sedadle spolujezdce. „Proč nás owner poslal k Sigartovi? Co z toho může mít?“

„Možná hraje o čas.“ Florinovy prsty ťukaly do volantu, zatímco čekal na zelenou na semaforu. „Myslím, že existujou dvě možnosti. Buď mezi Papenbergovou, Beilem a Sigartem existuje souvislost, kterou nevidíme, nebo nás udržuje v napětí tím, že nás posílá k lidem, kteří nemají s tou vraždou vůbec nic společnýho. Ale protože pro nás schovává kusy mrtvol, jsme nuceni sledovat tu jeho zatracenou krvavou stopu.“ Zatroubil, když někdo před ním prudce zabrzdil, přejel si rukou po čele a vzdychl. „Nemůžu se zbavit pocitu, že si z nás ten owner dělá blázny, Beo. Vraždí a rozřezává lidi a nechává stopy, který nikdo neumí rozluštit.“

Na příštím semaforu naskočila červená a Florin se otočil k Beatrici. Takovou tvrdost v jeho tváři ještě neviděla. „Já vím, že je to špatně, ale začínám si ten případ brát osobně. Jestli chce dokázat, jak je policie neschopná, ať laskavě nepoužívá jako demonstrační objekt zrovna mě.“

Beatrice byla v pokušení položit mu ruku na rameno, ale pak pomyslela na Anneke a neudělala to. „Je to jen otázka času. Brzy zachytíme konec případu a pak rozmotáme i ten zbytek.“ Určitě nebude na škodu, když pro změnu posílí morálku v týmu ona. „Tak je to přece skoro vždycky.“

Na semaforu naskočila zelená a motor zavyl, když Florin šlápl na plyn. „To je fakt,“ přikývl. „Ale přesto mi v tomhle případu něco nesedí. To vlákno, o kterým mluvíš, je zapletený v úplně neznámým vzoru.“

Beatrice měla pocit, že si s materiály k vražednému ohni přinesla domů závan žáru a dýmu. Jako by se jí dýchalo hůř než jindy, přestože měla otevřená obě okna v obýváku.

Děti už půl hodiny spaly. V bytě bylo úplné ticho, když si člověk odmyslel vodovodní kohoutek v kuchyni, který už skoro tři týdny kapal. Otevřela spisy a začetla se do nich. Požár byl nahlášený krátce před 22 hodinou a oznámil ho sedlák, jehož statek ležel o několik stovek metrů výš na svahu. Všiml si ohně, cítit nic nebylo, protože vítr foukal opačným směrem.

Beatrice listovala dál, zastavila se u fotografií. Spálený les. Pahýly stromů čněly ze země jako vykotlané černé zuby, mezi nimi zuhelnatělé dříví, na pozadí člověk tušil část lesa, která zůstala ušetřená.

Příčinu požáru znalec nedokázal zjistit. Bylo to v červenci a předtím celé tři neděle nepršelo. Nejpravděpodobnější bylo, že odrazem skleněného střepu nebo zrcátka začalo doutnat podloží a večerní vítr je proměnil v otevřený oheň. Nebylo možné vyloučit ani odhozený nedopalek cigarety.

Když se Beatrice dostala ke snímkům chaty, bezděčně zadržela dech. Stěny zmizely, žhavé peklo přestály jenom nejsilnější dřevěné trámy a samozřejmě dvě kamenné zdi.

Setrvávala u obrázků zničeného domu déle, než bylo nutné, protože věděla, co přijde pak.

Nádech. Otočit stránku. Detailní snímek zbytků vstupních dveří. Otočit list. Tady byly.

Čtyři beztvaré předměty, černé jako jejich okolí. Scvrknuté na zlomek své tělesné velikosti a nic už na nich nepřipomínalo lidi. Beatrice se podívala stranou a znovu se k fotografiím vrátila. Nacházela detaily, které nechtěla vidět. Záblesk světlých zubů za spečenými rty. Prasklá lebeční kost. Zavřela spis a přinesla si z kuchyně sklenici vody.

Jestlipak Sigart tehdy svou rodinu identifikoval? Hledala protokol jeho výslechu. Vrátil se, když už les stál v plamenech, pokusil se proběhnout ohněm a tři policisté ho museli násilím zadržet. Byl dopraven do nemocnice s těžkými popáleninami, rozhovor s policejními úředníky se konal až devět dní po požáru, byl zaznamenán na magnetofonový pásek a později přepsán.

Z každého zlomku Siegartových vět čišelo čiré zoufalství. Výslech musel být stále znovu přerušován, protože muž opakovaně začínal křičet a bylo třeba volat lékaře.

Z dokumentu zřetelně vyplývalo, že se obviňoval ze smrti své rodiny. Když ho zavolali k naléhavému případu porodu v jedné stáji ve vzdálenosti třiceti kilometrů, okamžitě sedl do auta. Než odjel, myslel jenom na rodící zvíře, které měl v péči už čtyři roky. Považoval za možné, že za sebou prostě ze zvyku zamkl dveře chaty, a tím ji proměnil ve smrtelnou past pro svou rodinu. Jak se zjistilo při vyšetřování, dveře byly skutečně zamčené.

Sigart podal sám na sebe žalobu, v níž tvrdil, že pouze on sám nese odpovědnost za smrt své rodiny, advokáta odmítl. Ale při vší tragice okolností pochopitelně nebylo možné připisovat mu vinu za nešťastnou událost. V psychologickém posudku, jehož zkrácená verze byla přiložena ke spisu, se mluvilo o těžké posttraumatické zátěžové poruše a vysokém nebezpečí sebevražedných sklonů. Byla mu poskytnuta terapeutická pomoc, která zjevně pokračuje dodnes.

Beatrice uložila spis do tašky a vyšla na balkon. Zhluboka dýchat. Nebe bylo jasné a plné hvězd, vzduch chladný, studil ji na holých pažích.

Proč je owner zavedl k Sigartovi? Co tím chtěl naznačit? Že by…

Posadila se a podepřela si tvář dlaněmi, aby se jí lépe přemýšlelo. Že by jim chtěl namočit nos v jednom z vlastních činů? Podívejte, co jsem udělal a vy jste mě nedostali!

Ale požár nevznikl úmyslně. Bylo to neštěstí, jaké se v horkém létě jednou za čas stane. Chtěl si je přesto přivlastnit? Nebo – jak se domníval Florin – jenom mást policii?

Možná se zítra dozví víc. Jméno ulice, v níž bydlel Sigart, jim poskytlo nové souřadnice. Beatrice vypnula telefon, ale mobil si vzala s sebou do ložnice a položila ho na noční stolek.

Noc však proběhla klidně. Jenom ve snech běžela Beatrice hořícím lesem za zvuků Stabat Mater.

====

N47°48.022 E013°10.910

Vodopád se řítil do téměř dvacetimetrové hloubky, narážel na mělké štěrkové dno a pokračoval v cestě jako klidný mělký potok. Na jeho nejvyšším místě, vedle jednoho z mnoha starých mlýnů, se Florin, Beatrice a Stefan skláněli nad navigačním přístrojem.

Převést jméno Theodebert do nových souřadnic bylo záležitostí několika minut, zatímco vyzvednutí keše vypadalo obtížněji, protože navigace je vedla ke skalám kolem vodopádu.

„Třeba je schovaná v tom mlýně, ale pak by údaje byly mimořádně nepřesný,“ dumal Stefan. Shodli se na tom, že sešplhají dolů k potoku. Drasche se svým pracovním kufříkem se držel těsně za nimi a nijak neskrýval špatnou náladu.

Skutečnost, že nemohl zajet autem přímo k místu nálezu, zjevně vnímal jako osobní urážku.

Byli v lese úplně sami. O víkendech se mlýny a vodopád stávaly oblíbeným cílem výletníků, ale dneska sdíleli tu krásnou scenérii jen s ptáky a hmyzem.

Zdola vypadaly řítící se vodní masy ještě působivěji. Beatrice z celého srdce litovala, že tenhle dojem nejspíš brzy přehluší něco úplně jiného.

„Kousek víc vpravo,“ Stefan ukazoval na skalní stěnu. K ní se choulil asi čtyřmetrový pahorek, jen řídce porostlý stromy. „Někdo z nás by se měl vyšplhat nahoru, protože tam budou ty souřadnice souhlasit.“

Drasche zamžoural do výšky. „Nahoře je místo jen pro jednoho, a to budu já. Dejte mi tu navigaci.“ Ebner ho jistil zezadu, pak mu podal navigaci a fotoaparát a čekal na další pokyny.

Jejich hledání opět doprovázelo šumění, a přestože tentokrát nemělo nic společného s dálnicí, nebylo o nic méně hlučné. Beatrice se ptala sama sebe, jestli je v tom nějaký záměr.

„Mám ji!“ slyšela volat Drascheho. „Je ale menší než ty dvě předchozí.“ Keška byla ukrytá ve skalním výklenku, překrytá rostlinami s tvrdými stonky a uzlovitými květy. Drasche vyfotografoval celé okolí a pak se s plastovou krabičkou v ruce s rukavicí pustil do klouzavého sestupu.

Schránka tentokrát nebyla větší než krabička cigaret a obsah se do ní vešel jen taktak. Byl přitisknutý na průhledné víčko a jasně rozeznatelný.

Bylo jasné, o co jde: ucho, možná dokonce dvě, pokud ležela na sobě. Beatrice se přistihla při bezděčném pokusu rozeznat detaily a hned se odvrátila.

„Fuck!“ zaklel Drasche. „Zase kusy mrtvoly. Doufejme, že to není nějaká nová. Kdyby aspoň netrvalo tak dlouho, než genetika…“ Drascheho větu přerušilo zazvonění Beatricina mobilu. Vytáhla přístroj z kapsy, vlastně překvapená, že je tady vůbec příjem. Číslo neznala. Bohudíky to tedy není škola. Ani Achim.

„Kasparyová.“

„Já… našla jsem vaši vizitku.“ Ženský hlas. Mluvila přerývaně, zadýchaně.

„Kdo je tam, prosím?“

„Beilová. Vera Beilová. V neděli jste byli u nás na zahradě.“

„To je pravda. Co pro vás můžu udělat, paní Beilová?“

Rozechvělý nádech. „Christoph zmizel. Od včerejšího večera. Řekl, že jde jenom na chvíli pryč, ale celou noc se nevrátil a… nemůžu ho zastihnout ani na mobilu.“

„Rozumím.“

„Hrozně se bojím, že se mu něco stalo.“ Téměř jí přeskočil hlas. „Je tak spolehlivý, vždycky se hlásí, když se opozdí.“

Spojení se zhoršovalo. „Přijedu k vám, paní Beilová, ano?“ pospíšila si Beatrice s odpovědí. „Bude to trvat hodinu, možná i víc, ale okamžitě vyjíždím. Jste doma?“

„Ano. Děkuju.“

Beatrice ukončila hovor. „Beil je pryč. To byla jeho žena, jedu tam.“

„Jedu s tebou,“ ozval se Florin okamžitě. „Gerde, prosím tě, pospěš si s prohlídkou keše. Potřebujeme co nejdřív snímky vzkazů, který stoprocentně budou uvnitř.

Během strmého výstupu ke mlýnu toho moc nenamluvili. Beatrice musela neustále myslet na chvíli, kdy ukázala Christophu Beilovi fotografii. Cuknutí, které projelo jeho tělem, jí nešlo z hlavy.

Kdybych byla vytrvalejší. Kdybych ho okamžitě zadržela. Kdyby…

V duchu se klepla přes prsty. Stará hra na „kdyby“ jí přece nepomůže, jenom ji připraví o rozum. Čas nejde vrátit. Minulost nelze opravit.

Jinak bych tu dneska nebyla, pomyslela si.

„Choval se zvláštně už celý nedělní večer.“ Ubrus na stole, na nějž Vera Beilová položila sepjaté ruce, byl z umělé hmoty. Hnědé a žluté květiny bojovaly o barevné prvenství a dusily matnou bělobu podkladu.

„Kdy to začalo? Když jsme odjeli?“

„Ano. Ptala jsem se ho, co se stalo a o čem s vámi mluvil, ale on odpověděl, že to nebylo nic důležitého. Že jste si ho spletli s nějakým svědkem.“ Pohled Very Beilové se zatemnil. „Cítila jsem, že mi neříká pravdu. Přitom mi jinak nikdy nelže.“

„Rozumím,“ přikývl Florin. Ujal se role konejšivého, chápavého policisty a kladení otázek přenechal Beatrici. „Takže naše návštěva ho zneklidnila.“

„Ano, tak by se to dalo vyjádřit.“

„Co přesně váš muž v neděli ještě dělal? Setkal se s někým? Nebo telefonoval?“

Žena se zamyslela a přejížděla při tom pravým ukazovákem po hnědém úponku květiny. „Ne, většinu času strávil v ložnici, přestože měl vlastně v úmyslu dívat se na detektivku. Možná telefonoval, to já nevím. Ale v každém případě špatně spal. V noci nejmíň čtyřikrát vstal z postele.“

„A jak to bylo v pondělí? Kdy přesně zmizel?“

„No, nejdřív šel normálně do práce, ale už v jednu se vrátil domů a bylo mu opravdu špatně. Lehnul si a trochu spal, ale pak, asi kolem sedmé večer, mu někdo zavolal, a on vyrazil ven. Ano, myslím, že se to tak dá říct. Přímo se rozběhl k autu. Nebude to trvat dlouho! křikl na mě. Nic víc.“

Telefonát. Vyměnili si krátký pohled a Beatrice vytáhla z tašky fotografie Nory Papenbergové.

„Uděláme všechno pro to, abychom vašeho muže co nejdřív našli,“ ujistila paní Beilovou. „Mohla byste se podívat na tyhle fotografie a říct nám, jestli poznáváte tu ženu?“

Vera Beilová si vzala papírový kapesník, který jí podával Florin, a než se zadívala na snímky, utřela si s ním oči. „Ne. Tu neznám.“ Pronesla to téměř provinile, jako by měla špatné svědomí, že nemůže nijak přispět.

„Jste si jistá?“

„Ano. Prosím, najděte Christopha.“

Možná by to bylo snazší, kdyby nám v neděli nelhal, pomyslela si Beatrice nespokojeně, ale mlčela a byla ráda, že se slova ujal Florin.

„Nasadíme všechny své síly,“ ujistil ji. „A samozřejmě vás budeme průběžně informovat.“

Beatrice měla v plánu okamžitě nechat prověřit Beilovy telefonáty a zjistit, odkud přišel ten, který ho předchozí večer tak rozrušil. Nebylo nepravděpodobné, že přišel z telefonní budky v Maxglanu. Nebo z jistého mobilu s přeplacenou kartou.

Než se to objasní, hodlala se věnovat Drascheho materiálu, za předpokladu, že už poslal snímky vzkazu z poslední keše. Další hádanky, stage 4.

Ale nedostala se ani k tomu, aby to zjistila, protože před jejich kanceláří čekal vysoký štíhlý muž s kudrnatými vlasy a brýlemi o něco módnějšími, než aby byly vkusné. Když viděl přicházet ji a Florina, vyskočil ze židle a napřahoval k nim ruku.

„Doktor Peter Kossar, těší mě, že vás poznávám. Vy jste určitě Florin Wenninger, ahoj. A vy musíte být Beatrice Kasparyová, o vás jsem slyšel, že jste skoro kolegyně.“

Podrážděně opětovala stisk jeho ruky. Nespouštěl z ní oči a jméno Peter vyslovil anglicky. „Proč skoro?“ zeptala se.

„No, slyšel jsem, že jste studovala psychologii.“

Tak odtud vítr vane. „Vy jste ten forenzní psycholog, o kterého jsme žádali?“

Ten muž zřejmě považoval mrkání za slabost, kterou lze potlačit. Intenzita, s níž Beatrici pozoroval, jí byla fyzicky nepříjemná. „Přesně. Váš představený už mě seznámil s klíčovými fakty případu, i s tím, že pachatel s vámi navázal kontakt. To je nanejvýš důležitý detail. Už jsem si texty SMS důkladně prostudoval a brzy vám budu schopen říct, jak je třeba na ně reagovat.“

Vešel do kanceláře před Beatricí. Konečně z ní spustil oči a vzápětí je upřel na fotografie, které si přišpendlila nad psací stůl.

„Samozřejmě vám poskytneme kopie všech relevantních podkladů,“ ujistil ho Florin. Nebylo možné přeslechnout, že se toho muže hodlá co nejrychleji zbavit.

„V to jsem doufal.“

„Co je vlastně s doktorem Reichenauem?“ zajímala se Beatrice. „Dosud jsme při podobných příležitostech spolupracovali právě s ním a – doufám, že si to nebudete brát osobně – vždy to skvěle fungovalo.“

Jestli jí Kossar tu otázku zazlíval, nedal to na sobě znát. „Kolega usiluje o vedení ústavu a je really busy. Určitě ho ale potěší, až mu sdělím, s jakým uznáním jste se o něm vyjádřila.“ Přitáhl si židli a usadil se vedle Beatrice. „Já pracuju jinak než doktor Reichenau. On získává své poznatky hlavně z předložených písemných podkladů, zatímco já dokážu pachatele vystihnout tím lépe, čím blíž jsem vyšetřování.“

To jim ještě chybělo. Beatrice se bránila pohledu přímo na Florina, ale doufala, že něco řekne dřív, než z ní vypadne to, co měla na jazyku. Rušíte.

„To zní velmi zajímavě.“ Znala Florina dostatečně dobře, aby za jeho zdvořilostí slyšela chlad. „Ale určitě se chcete nejdřív ponořit do všech podrobností případu.“ Sáhl po telefonu a stisknul tlačítko. „Stefane? Shromáždíš prosím všechno podstatné o našem ownerovi pro doktora Kossara? Ano, kopii spisu. Ne, je to forenzní psycholog, hned ho za tebou posílám. Ano. Děkuju!“

„Well,“ pronesl Kossar a ignoroval skrytou výzvu k odchodu. „Možná bych vám měl říct něco o sobě, abyste získali dojem o mé kvalifikaci.“ Narovnal si brýle.

Jinými slovy, abych na vás udělal dojem, pomyslela si Beatrice. Studovala dost dlouho, aby v Kossarovi na první pohled odhalila rysy narcistní osobnosti. Zatímco psycholog se šířil o své dodatečné kvalifikaci a faktu, že ji získal v USA, její myšlenky se zatoulaly k Christophu Beilovi.

„Působivé,“ zamumlala a začala vyťukávat číslo operátora, jehož síť používal owner. „Promiňte, ale já teď musím pokračovat v práci,“ vysvětlila viditelně zmatenému Kossarovi a koutkem oka viděla, jak se konečně zvedá a nechává se od Florina doprovodit ke dveřím.

Telefon zvedl pracovník, s nímž mluvila včera.

„Byla to trefa,“ potvrdil. „Tatáž karta, přihlášená u základnové stanice v Parschi. Volalo se přesně to číslo, které jste uvedla, a rozhovor trval asi tři a půl minuty. Od osmnácti hodin čtyřiadvaceti do osmnácti hodin osmadvaceti. Pak byl mobil okamžitě odhlášený ze sítě.“

„Děkuju.“

Florin, který se mezitím marně pokoušel zastihnout Drascheho, se na ni díval přimhouřenýma očima. „Volal k Beilovi, co?“

„Ano. To je poprvé, co volal z mobilu Nory Papenbergové. Potřebujeme povolení k odposlechu.“

Zamyšleně si zakroužkovala poznámku, kterou si udělala do bloku. Tři a půl minuty. Kdyby tak věděla, co bylo tématem hovoru. Ještě důležitější ale bylo…

„Nemám dobrej pocit ohledně Christopha Beila,“ pronesla pomalu.

Florin se zamračil. „Vidím to podobně. Vyhlásíme po něm pátrání, snad budeme mít štěstí.“

Podepřela si bradu oběma rukama. „V nejhorším případě ho owner umlčel.“ A sice poté, co nám ho přímo strčil pod nos jako návnadu, jako slib vyřešení celé záhady.

Poslal Beilův popis všem služebnám s pokynem, aby hledali i jeho auto. Florin provedl všechny potřebné telefonáty se zachmuřenou tváří. Nevyslovil to nahlas, ale Beatrice byla přesvědčená, že má stejné obavy jako ona. Že totiž uvidí Beila dřív, než jim bude milé. V malých, vakuově balených porcích.

Odpoledne obdrželi zprávu ze soudní medicíny. Obě ruce byly geneticky identické, pocházely tedy z téhož těla. Teprve za dva dny však bude jasné, jestli jejich DNA souhlasí s DNA pohřešovaného učitele Liebschera, ale uražený kolega – Bechner, připomněla si jeho jméno – přece jen sehnal ve škole hřeben, který Herbert Liebscher nechal ve své skříňce vedle balíčku bonbonů proti kašli a několika sáčků s antacidy.

„Proti pálení žáhy,“ vysvětlil Florin a přelétl Bechnerovu zprávu. „Jak to vypadá, byl… nebo je Liebscher kolegy považován za přátelského a svědomitého člověka. Není moc hovorný, ale zato spolehlivý. Spíš bez humoru. Vyučuje matematiku a fyziku.“

„Nic o tom, že by se v poslední době choval nějak nezvykle?“

„Ne, nic takovýho. Plánoval se svou třídou dvoudenní výlet. Měl se uskutečnit příští týden. Ředitel říká, že když ho naposledy viděl, Liebscher se trochu zlobil, že všichni účastníci pořád ještě nezaplatili a on nemůže rezervovat autobus.“ Florin s pokrčením ramen zprávu odložil.

„Třeba to vůbec není náš člověk.“ Beatrice natáhla ruku přes psací stůl a Florin jí podal materiály, které obsahovaly i fotografie. Jedna z nich byla typická fotka třídy. Šestadvacet dětí kolem čtrnácti let, vedle nich Liebscher s poněkud křečovitým úsměvem. Hubený muž s řídkými vlasy. Další snímek byl jeho portrét, třetí někdo vyfotil během vyučování. Tvář měl obrácenou ke třídě, v pravé ruce držel kus křídy, levou ukazoval na goniometrickou rovnici na tabuli.

Beatrice vyndala ze zásuvky psacího stolu lupu a prohlížela si Liebscherovy ruce. Bylo možné zjistit, jestli jsou to tytéž, které našli modravě zabarvené v plastových dózách?

Naskenovala snímek v nejvyšší možné kvalitě, zvětšila výřez s rukama a porovnala ho s fotografiemi zatavených mrtvých rukou. Možná to byly tytéž, ale přísahat by na to nemohla. Ruce byly stejně bezvýrazné jako celý ten muž. Potlačila povzdech a znovu se pokusila dostihnout Drascheho. Tentokrát zvedl telefon.

„Dostanete hned všechno písemně,“ zavrčel bez pozdravu. „Trvalo to, protože jsem se do toho krámu pustil všema zatracenýma metodama, který kdo vymyslel, a přesto jsme zase našli jenom otisky prstů Papenbergový.“

„Na zprávě?“

„Jo. Naprostá divočina, jako na těch minulých. Ale chceš něco slyšet o těch uších? To by tě mohlo zajímat.“ Blíž k laskavému tónu se Drasche v životě nedostal.

„Pocházejí ze stejný oběti?“

„Patří k sobě, pokud myslíš tohle. Ale jestli je někdo uříznul stejnýmu chlapíkovi jako ty ruce, prokáže až genová analýza.“ Udělal jednu ze svých typických přestávek, jimiž dával na vědomí, že očekává otázky o dalších detailech.

„Ok.“ To potěšení mu ráda poskytla. „Je na nich ještě něco zvláštního?“

„Ano.“ Drasche si odkašlal. „Nebyly uříznutý pilkou, ale jiným nástrojem, s dvěma čepelemi, které se pohybují proti sobě.“ Zarazil se, aby informace mohla proniknout dostatečně hluboko do Beatriciny fantazie a vytvořit tam obraz. „Tipuju nůžky na živej plot,“ dodal.

Najednou byl obrázek jasný. Beatrice polkla. „Rozumím.“

„To je jenom půlka historky. Uši nebyly zatavený do folie najednou, ale každý zvlášť. Samozřejmě to musí potvrdit soudní medicína, ale jsem si poměrně jistý, že nebyly uříznutý současně. Levý vypadá mnohem rozloženější než pravý.“

Beatrice vtáhla vzduch mezi zuby.

„Tušíš to, co? Myslím, že pravý ucho bylo uříznutý, když oběť ještě žila. V každým případě o jeden nebo dva dny dřív než levý.“

„No výborně. Pošli mi, prosím tě, všechno. Fotky, hlavně těch dopisů. Ale i ostatní.“

„Dostaneš to.“ Zavěsil.

Nůžky na živý plot. Beatrice viděla v duchu tu monstrózní věc s dlouhými rukojeťmi a kovovými čepelemi, kterou Achim používal k úpravě zimostrázových keřů.

„Je ti špatně?“ Starost ve Florinově hlase ji přiměla k bezděčnému úsměvu.

„Ne, v pořádku. Jenom se zdá, že owner začal svou oběť mrzačit už zaživa. Jedno z uší bylo pravděpodobně amputováno předtím, než ten člověk zemřel.“

„Sakra!“ zašeptal Florin chraptivě.

„Ano. Drasche nám všechno posílá. Včetně pokynů na cestu k další stage.“ Všimla si, že začala urovnávat tužky na psacím stole jednu vedle druhé, a netrpělivě do nich strčila. Pak vstala a vydala se ke kávovaru. Kofein byl lepší než nutkavé jednání. „Přála bych si mít v týmu Reichenaua, a ne toho samolibýho panáka.“ Beatrice energicky vysypala zbylá zrnka kávy z balíčku do mlýnku, přičemž jich asi čtvrtina napadala vedle a rozkutálela se po zemi. „Páni, dneska jsem fakt ve formě.“

„Buď k sobě trochu milosrdnější,“ usmál se na ni Florin. „A k tomu Kossarovi taky. Sotva ho známe, třeba bude svýmu řemeslu rozumět.“

„Třeba.“ Sebrala zakutálená zrnka kávy a hodila je do mlýnku. „Budu se snažit o objektivitu, slibuju. Ale zatím nás jenom zdržoval od práce.“

Káva jí nakonec pomohla najít ztracenou koncentraci. Vypila ji rychle, s vědomím, že až přijdou fotografie od Drascheho, už si ji nevychutná.

Znovu začala pročítat materiály. Ruce. A teď uši. Šlo o náhodný výběr nebo v tom byla nějaká symbolika? Dotkla se oběť něčeho zakázaného? Nebo zaslechla něco, co se v žádném případě neměla dozvědět? Beatrice zarazila tok svých myšlenek. Tohle by měl přece zjistit Kossar, ne ona.

Za několik minut přišly obrázky od Drascheho. První soubory ukazovaly uši, zakrvavené lalůčky, jeden v pokročilejším stadiu rozkladu než druhý. Pak dopisy.

První byl opět výjezd z počítače a začínal stejnými slovy.

Srdečně blahopřeju – našel jsi! Hra je stále tatáž, pomalu bys ji měl ovládat. Jak se ti líbí tahle schránka? Rád bych věděl, jestli z jejího obsahu vyvodíš správné závěry. Možná to dokážeš, ale pravděpodobně ti dál nepomůže.

Jak je to s tvými nadřízenými? A co veřejnost? Už jsou netrpěliví, protože nemáš co nabídnout?

Tak do toho, policajte. Snaž se.

TFTH.

Dovnitř se i zavřeným oknem draly zvuky ulice, někdo rychle kráčel na vysokých podpatcích. Klakklakklak. Beatrice čekala, jestli Florin něco řekne, a když mlčel, odkašlala si. „Chce nás prostě provokovat.“

„Co se mě týče, docela se mu to daří.“ Postavil šálek na stůl energičtěji, než měl ve zvyku, takže jeho obsah vycákl a vytvořil hnědé jezírko vedle telefonu. „Tak do toho, policajte,“ zašeptal.

Beatrici se podařilo právě včas zachránit hromádku protokolů před smrtí rozmočením. „Vyřizuje si s námi něco osobního. Měli bychom se ponořit do starých případů a hledat někoho, kdo může cítit policejní bezpráví, kdo nám dává vinu za vlastní zpackanej život.“

Florin protáhl obličej. „Takhle to vnímá většina delikventů.“

„Ale někdy to může překročit běžnou míru.“

Do kanceláře vtrhl bez zaklepání Bechner, Beatrici ignoroval a kývl na Florina. „Máš teď čas promluvit si o výpovědích příbuzných Papenbergový?“

„Ne. Později.“

Počkal, až za sebou Bechner uraženě zavře dveře. „Myslíš, že to dělá kvůli nám? Že mučí a zabíjí lidi jen proto, aby měl téma pro svý hádanky a komplikoval nám život?“

„Ne, za motiv to nepovažuju. Ale je pro něj důležitý nás ponižovat a sám sebe povyšovat. Proč by nám jinak psal tyhle dopisy?“

Beatrice klikla na symbol tiskány. Zabzučela a vyjely z ní dvě kopie snímku s cachenote. Pak otevřela další soubor z příloh Drascheho emailu.

Hádanka byla opět napsaná rukopisem Nory Papenbergové. Začátek byl naškrábaný, téměř nečitelný, ale přibližně uprostřed textu jako by se pisatelka vzpamatovala.

Už po prvním pročtení bylo Beatrici jasné, že tentokrát to bude mimořádně obtížné.

Stage 4

Hledáš klíčovou postavu. Jeho kvóta přesahuje 2000, nikdy se nevzdává, jak tvrdí, jeho hlas je silný, neakceptuje odpor. Jestli má oči zelené nebo modré, to musíš zjistit sám. Na živobytí si vydělává tím, že prodává věci, které, jak říká, nikdo nepotřebuje. V tom je dobrý. Má dva syny, jeden se jmenuje Felix. Najdi místo narození toho muže a proměň je v čísla, jako jsi to dělal už minule. Vynásob hodnoty prvního a posledního písmene, výsledek vynásob 22. Přičti 193 a přidej takto získané číslo k severním souřadnicím stage 3. Vynásob desateronásobnou hodnotu předposledního písmene jeho sedminásobkem a od výsledku odečti devateronásobek téhož písmene. Odečti výsledek od východních souřadnic stage 3. Tam se znovu sejdeme.

„Proboha!“ Beatrice hodila znechuceně propisovačku na stůl. „Prodává věci, který nikdo nepotřebuje. No, to je fantastický. A nejspíš zjistíme, že Felix je v kraji nejfrekventovanější jméno.“ Znovu klikla na „tisknout“ a právě chtěla sáhnout pro výjezdy, když zazvonil telefon.

„Wenninger,“ ohlásil se Florin. „Opravdu? Kde?“ Auto, naznačily jeho rty směrem k Beatrici. „Rozumím. Dobře, děkuju.“

„Našli Beilovo auto, na nějaký lesní cestě poblíž Hallwangu. Je v něm spousta krvavých stop, ale po Beilovi široko daleko ani památky. Drasche a Ebner už jsou na cestě.“ Florinova tvář byla nevzrušená, ale Beatrice tušila, že myslí na totéž co ona. Owner dal najevo, že u dvou obětí nezůstane.

„Víš, co si myslím?“ zeptala se tiše.

„Hm?“

„Že kdyby Beil v neděli přiznal, že znal Noru Papenbergovou, a vysvětlil nám, jak to s tou známostí bylo, asi by ho teď nikdo nemusel hledat.“

„Na můj vkus trochu moc by a kdyby.“

Ano, pomyslela si Beatrice, bohužel. Ale kdyby ignorovala své domněnky a vzdala se intuice, zíval by před ní případ jako černá díra. Skrýš, pro kterou neexistují žádné souřadnice.

„Když si důkladně pročtu poslední vzkaz,“ řekl Florin, „zní mi to, jako by stage 4 byla už blízko cíle. Poprvé hledáme někoho, jemuž owner přiznává nějakou důležitost – není to zpěvák, outsider, ale klíčová postava.“

„To je pravda.“ Za předpokladu, že hádanky mají právě takovou koncepci.

Bylo zřejmé, že bez Kossarovy podpory se neobejdou.

„Udělám to ráda, ale zeptala ses dětí, jestli s tím souhlasí?“

„Samozřejmě, mami. Vždycky se k tobě těší, to přece víš.“

Budou pobíhat po hostinci jako štěňata a babička jim tu a tam dovolí, aby naservírovaly salát nebo zmrzlinu, stejně jako to v dětství dělala Beatrice. Nebyl důvod ke špatnému svědomí.

Jakob se okamžitě rozzářil, našel svou dětskou zástěrku a ze zásuvky vyhrabal vařečku, kterou si chtěl bezpodmínečně vzít s sebou. V Minině tváři četla Beatrice kromě radosti ještě něco jiného. Sedla si k ní na postel. „Všechno v pořádku, miláčku?“

„Ano. Mně nevadí, že nás odsunuješ.“

„Že vás – co?“

„Odsunuješ. Já jezdím k babičce ráda, je tam vždycky spousta lidí a všichni jsou na nás hodný.“

Nebylo těžké uhodnout, kde se vzalo to nové slovo. Polkla a snažila se dál usmívat. Žádné nepřátelské projevy v přítomnosti dětí. Ona se toho bude držet. „Odsunování vypadá úplně jinak,“ snažila se vysvětlit. „Já vás vezu k babičce, protože v příštích dnech budu muset pracovat dlouho do noci a chci, abyste se měly dobře.“

Mina pokrčila rameny. „Vždyť jsem řekla, že je to v pohodě.“

Beatrice naskládala do dvou tašek všechno potřebné a pokusila se zaplašit myšlenku na to, že neustále balí dětem zavazadla. Zazvonil mobil a ona už se polekala, že matka změnila názor. Pak uviděla na displeji Florinovo jméno.

„Jsme o krok dál, jsou tady výsledky analýzy DNA. Části těla patří skutečně Herbertu Liebscherovi. Ještě teď večer zajedu k jeho bývalý ženě, vezmu s sebou Stefana…“

„Kdybys hodinku počkal, pojedu s tebou. Musím jen odvézt děti k mámě.“

„Dobře.“ Znělo to trochu unaveně. „Dám si pauzu a obejdu blok. Nebo se najím. Tak zatím!“

Rychlý pohled na hodiny, mají všechno?

„Mino, Jakobe, obujte se, jdeme!“

Bylo dobré odvézt děti z bytu. Jistější. Na Mooserhofu byl vzduch prosycený jenom vůněmi jídel, ne myšlenkami na rozřezané mrtvoly.

Setkali se na parkovišti. „Mluvil jsem telefonicky s Liebscherovou bývalou ženou, jedeme nejdřív k ní, pak do jeho bytu, povolení státního zastupitelství mám,“ informoval Florin, když přidržoval Beatrici dveře od auta. „Stefanovi se podařilo získat náhradní klíč, Liebscher ho přechovával ve škole.“

„Stefan s námi nejede?“

„V posledních dnech z nás spal nejmíň. Brzy by se mohl zhroutit, protože na sebe vůbec nedbá. Poslal jsem ho domů.“

Žena, která jim otevřela dveře řadového domku, byla bledá, a přestože byl jeden z nejteplejších večerů toho roku, zimomřivě se choulila v pleteném svetru.

„Romana Liebscherová,“ představila se. „Pojďte prosím dál.“ Beatrice a Florin ji následovali do malého obýváku se světle žlutými stěnami, mírně omšelého, ale uklizeného. Usadili se na rohové sedací soupravě s konferenčním stolkem z IKEA.

„Já vůbec nevím, co mám říct… ani se mi nedoneslo, že Herbert zmizel. A teď je…,“ tiše vydechla. „Jak se to stalo?“

„To ještě přesně nevíme, ale jsme na cestě k řešení.“ Nikdo neumí dát vyhýbavou odpověď s takovou elegancí jako Florin, pomyslela si Beatrice.

„Jak často jste v poslední době byli ve styku?“ zeptala se, aby zabránila dalším otázkám, které by nutně vedly k vakuově baleným částem mrtvoly.

Ženiny ruce uchopily stojan na čajovou svíčku v podobě dřevěné lodičky a začaly jím otáčet. Doprava, doleva, doprava. „Skoro vůbec. Už několik let mám nový vztah. Herbert a Dietmar se moc nesnášejí…,“ zvedla hlavu, zjevně v náhlém leknutí, že právě zařadila svého životního partnera do skupiny podezřelých. „Ale nikdy se doopravdy nepohádali,“ dodala chvatně.

„Chápu, co máte na mysli.“ Florinův úsměv měl žádoucí konejšivý efekt a Beatrice mu ochotně přenechala zpracování seznamu běžných otázek. Kdy ho naposledy viděla, měl nepřátele, dluhy, podivné styky…

Odpovědi, které poskytla Liebscherova rozvedená žena, načrtly obraz nenápadného života bez vrcholů a propastí. Učitel, který měl rád své povolání, kvůli vylepšení platu ještě doučoval a ve volném čase se věnoval turistice, někdy jezdil na horském kole, neměl dluhy a u žáků nebyl oblíbený ani nenáviděný.

„Proč jste se vlastně rozvedli?“ zeptala se Beatrice. Odpověď nebyla překvapivá: přesycení, jednotvárnost. Každý šel svou cestou a pak Romana Liebscherová poznala jiného muže.

„Jsme rozvedení už dlouho a za tu dobu jsme se viděli možná pětkrát, naposledy před osmi nebo devíti měsíci,“ dodala ještě. „Je to hrozné, ale já vám o něm nedokážu vůbec nic říct. Ani nevím, jestli měl přítelkyni.“ Teprve teď, a zdálo se, že k vlastní úlevě, se rozplakala.

Poskytli jí čas na uklidnění.

„Budu ho muset identifikovat?“ zašeptala.

„Ne, to není nutné.“ Florinova odpověď přišla trochu moc rychle a určitě. Žena na něj upřela pohled.

Není hloupá, pomyslela si Beatrice. Právě pochopila, že otázky o detailech by si raději měla odpustit.

„Je to složitější případ, jehož podrobnosti by se zatím neměly dostat na veřejnost,“ vysvětloval Florin. „Slibuju, že vás budeme informovat, až zajistíme pachatele a objasníme veškeré souvislosti.“

„Nemohli byste mi aspoň říct, jestli byl zastřelený nebo ho někdo ubil? Jestli to šlo rychle.“

Beatrice pomyslela na ucho a nůžky na živý plot.

„Je mi líto.“ Vložila do věty upřímný soucit. „Momentálně to ještě nevíme. Ale velmi byste pomohla našemu vyšetřování, kdybyste se podívala na tyhle fotografie.“

Přestože si od toho moc neslibovala, vyndala Beatrice z tašky snímky Nory Papenbergové. Její tvář ale Romaně Liebscherové vůbec nic neříkala.

Cestou k bytu Herberta Liebschera vládla v autě stísněná nálada, přestože Florin se snažil najít v rádiu stanici s optimistickým hudebním programem. Venku už se setmělo. Beatrice se podívala na hodinky, osm pryč. Udělají si v bytě první průzkum a porozhlédnou se po informacích o přátelích a známých. Odvezou počítač, jestli bude k dispozici. Promluví si se sousedy.

Byt byl ve druhém patře bez výtahu. Když otevřeli dveře, vyrazil jim vstříc zápach starého nábytku a kuchyňského odpadu, který volal po odstranění.

„Půjdu první, jestli nemáš nic proti,“ navrhl Florin. Rychle prošel několika místnostmi, aby zjistil, že jsou tu sami.

Liebscher nepotřeboval moc místa. Dva pokoje, kuchyně s jídelním koutem, koupelna s toaletou. Na kuchyňském stole stál plný popelník a nádobí od Liebscherovy poslední snídaně. Nedojedený krajíc chleba s marmeládou už začínal plesnivět, zbytek kávy v šálku vyschl a vytvořil na dně tvrdou černou vrstvu. V Beatrici to vyvolalo stejný smutek jako pohled na nedojedenou čokoládu Nory Papenbergové. Otočila se, udělala oblouk kolem páchnoucího koše na odpadky, a vešla do ložnice.

Neustlaná postel. Komfortně široká pro jednoho, úzká pro dva. Uklizený pracovní stůl s počítačem, na němž vedle klávesnice a myši ležely tři hromádky sešitů. Polička s knihami, hlavně biografiemi, ale také cestopisy a romány. Dan Brown a Ken Follett. Mezi nimi našla Beatrice malou dřevěnou krabičku, pokladničku miniaturního formátu. Prsty v rukavicích ji sundala z police a otevřela víčko.

Mince. Byly v průhledných igelitových sáčcích, ozdobené různými motivy – loď, vlčí hlava, nápis…

„Florine!“ Beatrice přidržela minci na světle, aby se ujistila, ale nebylo pochyb. Bylo tady to logo, i na obalech. „On byl kešer. Liebscher pěstoval geocaching!“

Geocoinclub: TFTC, stálo na měděně zbarvené minci, pod nápisem byl v bílém smaltu vyvedený mužíček turista. Na úzké straně našla Beatrice vyrytou kombinaci písmen a čísel, jakýsi kód. Na zadní straně opět mužíček a další nápis: Track at Geocaching.com.

„Fantastický.“ Florin si s přimhouřenýma očima prohlížel minci a pak ji vrátil do krabičky. „To by nás snad mohlo posunout o kus dál.“

Snad. Stefanovy internetové průzkumy zatím nic nepřinesly. Denně pročítal fóra, navazoval kontakt s různými členy, ale zatím bez úspěchu. Nikde se neobjevil poukaz na člověka, který by zanechával v keších nevhodné předměty – například mrtvá zvířata nebo exkrementy. Nikdo o ničem podobném neslyšel. „Scéna geocacherů je extrémně čistá a ekologicky uvědomělá,“ konstatoval Stefan s patrnou hrdostí.

Beatrice pročesala psací stůl a pak se vydala do obýváku. Kromě sedací soupravy s nevkusným hnědozeleným potahem a skleněným stolkem, z něhož nikdo nesetřel kolečka po sklenicích a šálcích, tady stála další knihovna. Naproti ní zaprášený starý televizor v modu standby.

Neviděla to na první pohled, ale její oči se bezděčně vrátily zpátky na jedno místo a tam se zarazily.

TFTH

Někdo energicky načmáral ta čtyři písmena do prachu na obrazovce televize

„Florine? Podívej se na tohle!“ Beatrice vyndala z tašky fotoaparát a nafotila pět obrázků zblízka, dalších šest z různých vzdáleností a úhlů, pak vytáhla mobil a zavolala Drascheho.

Slyšela v pozadí běžet televizor, pak se ozval.

„Jsme v Liebscherově bytě a zajistili jsme počítač, ale měli byste sem taky přijet. Zdá se, že tady byl owner.“

Po krátkém rozhovoru s Draschem („Už se tam ničeho nedotýkejte a co nejrychleji zmizte!“) se Beatrice s mobilem uchýlila do klidného kouta v bytě a pohodlně se opřela o stěnu mezi kuchyní a koupelnou.

Možná se právě chystala udělat ohromnou chybu. Nebo to byl naopak správný šachový tah. To se zjistí až časem. Hoffmann jí přece řekl, že by měla vyčerpat své možnosti, ale od Kossara zatím nepřišel žádný návrh. Už měla dost čekání. Owner adresoval zprávy jí osobně a bylo načase, aby na ně osobně zareagovala.

Otevřela poslední esemesku, kterou jí poslal – voda, samá voda – a stiskla Odpovědět. Chvíli přemýšlela, jaká zpráva by byla přiměřená, ale v aktuální situaci přicházela v úvahu jenom jediná.

Herbert Liebscher

Vypadalo to jako začátek věty, zprávy, která mohla znít: „Herbert Liebscher byl zavražděn v prvních květnových dnech a celý týden ho nikdo nehledal. Uřízl jsi mu ruce a uši. Blížíme se k tobě, i kdyžpomalu.“

Nic z toho ale nenapsala, nechala pouze jméno a příjmení, neudělala za ním ani tečku a stiskla Odeslat.

Sousedé o ničem nevěděli. Z největší části to byli starší lidé, kteří se s Liebscherem nestýkali a mohli o něm říct jenom to, že žil velmi klidně. Což znamenalo, že byl příjemný. Ženy, které ho navštěvovaly? Ne. Přátelé, kolegové? Velmi zřídka.

Když zase seděli v autě, bylo půl jedenácté. Beatrice se pokud možno nenápadně podívala na displej svého telefonu. Owner ještě neodpověděl. Počítat s něčím takovým bylo určitě směšné, když si navíc mobil zapínal jenom na pár minut. Její zprávu si přečte teprve ve chvíli, kdy se sám rozhodne nějakou napsat.

„Zprávy od dětí?“

Tak Florin si přece všiml. Rychle strčila mobil zpátky do tašky. „Ne. Tím líp. Když nikdo nepíše a nevolá, je všechno v pořádku.“

Zkoumavě se na ni podíval. „Proč jsi tak nervózní?“

„Jsem?“

„Vypadá to tak.“ Na dalším semaforu byla červená, vyšlápl spojku a úplně se obrátil k Beatrici. „Už jsi vůbec večeřela?“

Proboha, jídlo. Teď, když se o tom Florin zmínil, ucítila prázdný tah v žaludeční krajině, ale nedostavil se ani náznak chuti. „Ne, ještě ne. Ale to je jedno, mám doma chleba a šunku. To úplně stačí.“

„To si nemyslím.“ Na semaforu naskočila zelená. „Občas pro sebe člověk musí udělat něco dobrýho.“ Jel pomalu dál, oči opět upřené na silnici, s výrazem kolísajícím mezi zamyšlením a starostí. „Už jsem si toho všiml mockrát. Když jsme uprostřed těžkýho případu, zredukuješ svoje potřeby na minimum. Jídlo, pití, spánek – všechno ztratí důležitost.“

„To je dobrý pro figuru,“ zamumlala. Stiskl blinkr a zabočil do Alpenstraße. „Byl bych rád, kdybychom teď odnesli počítač do Stefanovy kanceláře a pak se šli najíst. V klidu, bez řečí o případu. Nebo ještě líp, pojedeme ke mně. Mám doma roastbeef, spoustu kuřecího salátu, a kdybys chtěla něco teplýho, taky opravdu vynikající chilli con carne.“

Ten návrh vzbudil kromě pocitu hladu ještě další, který Beatrice vůbec nechtěla podrobně zkoumat.

„Díky, ale jsem dost unavená, a zítra musíme oba brzy vstávat a… kdoví, jestli by to nevadilo Anneke.“

Poslední věta jí vynesla udivený pohled. „Proč by jí to mělo vadit?“

To je fakt, já přece nejsem ženská, měla Beatrice na jazyku. Ale neřekla nic, jenom se zasmála a doufala, že to zní lehce a ne tak křečovitě, jak to cítila.

Florin mlčky zaparkoval její auto vedle ostatních v garáži, vytáhl klíč a shrnul si z čela neposedný pramen tmavých vlasů. „Kdybych nevěděl, že je to jinak, asi bych si teď myslel, že u mě tušíš jiné úmysly než ty vnutit ti rozumnou večeři.“ Usmál se a jeho zuby byly jediným světlým místem v neosvětleném autě.

„Omyl, na to jsem ani na vteřinu nepomyslela. To jenom…“

„Pár minut života denně je důležitých. Jinak se zhroutíme. Jídlo, sklenice vína, dobrá hudba a půl hodinky hovoru o něčem jiným než o vraždách.“

Zavřela oči. „Dobře.“

Florin měl byt blízko starého města a vůbec nevypadal jako byt policisty. Beatrice tady jednou byla už přibližně před rokem a vyslovila podezření, jestli ho někdo podplatil, aby si mohl dovolit takové bydlení. Samozřejmě to popřel, ale pravda pro něj byla skoro stejně nepříjemná. Bohatá rodina a zemřelá babička, která mu odkázala nejen hotové peníze, nýbrž i tenhle luxusní střešní byt.

Při vstupu ji uvítala vůně akrylových barev. Florin ze všeho nejdřív otevřel okna a dveře na terasu a Beatrice si mezitím našla místo na ohromné sedací soupravě.

Bílé potahy, všude. Představila si Jakoba s čokoládovými prsty, Minu s jejími fixy a musela se bezděčně zasmát. Ne, Florin ohledně její osoby neměl žádný záměr, to bylo jisté.

Ohledávala očima stěny, výklenek nad otevřeným krbem, starožitné nebo alespoň starožitně se tvářící knihovny – nikde žádná podobizna Anneke. Ta byla pravděpodobně v ložnici, kam taky patřila. Beatrice se protáhla.

„Doušek sektu?“ volal Florin. Stál v otevřené kuchyni a zvedal do výšky láhev. „Jsme mimo službu. Smíme.“

„Ale já musím ještě řídit. Nejvýš půl skleničky.“

„Jak chceš.“

Přišel za ní se dvěma filigránskými šampuskami v ruce a podal jí tu naplněnou jen do poloviny. „Nalačno bude stejně působit rychle. Už víš, co chceš k jídlu?“

„Ano. Roastbeef. Prosím.“

„S avokádovo-limetkovou omáčkou?“

Dalo se očekávat, že Florin nebude k roastbeefu podávat remuládu jako obyčejní lidé. „To zní skvěle.“

Zatímco se otáčel v kuchyni, Beatrice znovu prověřila svůj mobil. Nic, pořád ještě nic. Momentálně jí to bylo vhod.

„Máš teď rozdělanej nějakej obraz?“ volala na něj.

„Jo. Dva. Ale ani s jedním nějak nemůžu hnout. Není v nich ani jiskřička života.“ Zvonění talířů. „Chceš je vidět? Klidně jdi nahoru.“

Jeho ateliér byl chaotický kout o patro výš se světlem shora, dvěma stojany, barvami umazaným stolem a sbírkou prázdných pláten různých velikostí. Vonělo to tu barvami a ředidly.“

„Co bys řekla hudbě?“ ozval se zdola Florinův hlas.

„Moc ráda.“

„Zvláštní přání?“

Chvíli přemýšlela. „To, co máš zrovna v přehrávači.“

Co si pouštíš, když jsi tady sám, maluješ, čteš, myslíš na Anneke.

„Dobře.“

Už to nebyl Erik Satie, kterého naposledy slyšela v telefonu, ale Schubertův klavírní kvintet C dur, druhá věta. Hudba, která se drala do nejhlubšího podvědomí, při níž stačila Beatrici jediná nepozorná myšlenka, aby se rozbrečela.

Jedním douškem dopila sklenici a postavila se k prvnímu stojanu.

Červená, světlá uprostřed, tmavá na okrajích. Stříbrné šmouhy se táhly do levého rohu jako něco, co se roztříštilo. Pohled v ní vyvolával pocity, jimž se momentálně nechtěla poddávat. Otočila se a zadívala se na druhý stojan.

Čtvercový obraz, první dojem zprostředkoval nekonečnou modř. Ke středu se barva temnila až do černé a touhle tmou prolétávaly kovové skvrny, jako by někdo dupl do kaluže rozpuštěné mědi. Obraz byl jako tenhle večer. Jiskřička ve tmě.

„Moc dobrý to není, viď?“ slyšela Florinovu otázku.

„Ale je. Je mi líto, ale já…,“ to miluju, chtěla říct, ale v poslední chvíli se kousla do rtu. „Mně to připadá pěkný. Silný – a bezedný, se špetkou naděje.“

Florin vyšel po schodech nahoru a postavil se vedle Beatrice s hlavou skloněnou na stranu. „Opravdu? Hm. Myslím, že se na to musím podívat nějak nově. Ale ne dneska.“ Otočil plátno o devadesát stupňů. „Takhle z toho třeba něco bude. A už pojď.“ Beatrice ucítila jeho paži kolem ramen a lehký tlak, jímž ji vedl ke schodům. „Umírám hlady.“

Ani si nevzpomínala, kdy naposledy jedla s opravdovým požitkem, aniž by při tom koukala do počítače nebo krotila děti. Roastbeef byl jemný, nakrájený na správně tenké plátky, a Florin k němu rozpekl bílý chléb. Protože neměla nejmenší chuť ochudit se o sebemenší část toho požitku, vypila další sklenku prosecca a cítila, jak má lehkou hlavu.

„Proč to děláš?“ Ta otázka z ní vyklouzla dřív, než ji dokázala zastavit.

„Co přesně dělám?“

„Zveš mě ještě ve volným čase. Měl bys mít radost, že mě máš konečně z krku.“

Zvedl obočí. „Mám tě rád na krku, jak to výstižně vyjadřuješ. A…,“ přerušil se, zavrtěl hlavou a oběma jim nalil.

„Mluv dál.“

„Ne. Mohlo by se stát, že bys tomu správně neporozuměla. Přímo jako pozvání k dlouhotrvajícímu nepochopení.“

Pokoušela se v duchu zformulovat otázku, která by ho přiměla k zřetelnějšímu vyjádření, ale on se smíchem zavrtěl hlavou, než mohla vůbec něco namítnout. „Nesprávnej den, nesprávná chvíle, nesprávná nálada.“

Beatrice postavila sklenici na stůl a najednou pocítila, jak je unavená. „Který jsou dveře do koupelny?“

„Druhý vpravo.“

Byla velká, vykachlíkovaná v elegantní šedé a až příliš osvětlená. Zrcadlo ukázalo Beatrici její bledou tvář, unavené oči, tmavé kruhy pod nimi. Napadlo ji, jestli si nemá zvýraznit rty, ale okamžitě tu myšlenku zavrhla jako směšnou.

Místo toho si nacákala trochu vody do obličeje a podívala se na hodinky. Skoro dvanáct.

„Musím jet,“ prohlásila cestou zpátky do obýváku.

„Nebo můžeš spát tady.“ Konejšivě zvedl ruce, než mohla začít protestovat. „Mám pokoj pro hosty se spoustou soukromí, tak nedělej drahoty.“ Ukázal na dveře za sebou. „Bylo by mi to opravdu milejší. Vypili jsme víc než jednu sklenku.“

Nebylo to ani tak pomyšlení na těch deset minut jízdy, jako spíš představa vlastního prázdného bytu s telefony vyzvánějícími i v noci, co Beatrici nakonec přimělo k souhlasu.

? ? ? ? ? ? ?

Když se Christoph Beil probral, svět kolem něj sestával z nejhlubší tmy. Na několik sekund jím projela bezbřehá vděčnost.

Jenom se mu to zdálo.

V příští chvíli se bolest vrátila. Zraněná zápěstí za jeho zády pálila a tepala, při každém polknutí cítil, jako by se mu do hrdla zařezávaly hřeby. Všechno bylo reálné. Nic neskončilo.

Ale přinejmenším se zdálo, že je momentálně sám. Zadržel dech a naslouchal, jestli ještě někdo v prostoru dýchá. A zaslechl něco, co mohl být i vítr. Tichý, jemný závan mezi listy.

Postupně pochopil, že tma nemusí nutně znamenat totéž co noc. Měl něco ovázaného kolem hlavy a pevně utaženého přes oči.

Smyčka kolem krku byla pryč a seděl zřejmě na židli, ale přesto byla bolest v hrdle téměř nesnesitelná. Pokoušel se nepolykat, ale tím všechno ještě zhoršoval. Jeho slinné žlázy pracovaly, jako by je samotné vědomí o jejich existenci pohánělo k nejvyššímu výkonu.

Hrozně to bolelo.

Bezděčně zasténal. Myslel na policistku s medovými vlasy, která mu dala šanci. Veškerou zbývající silou toužil, aby se všechno vrátilo.

Teď. Nějaký zvuk. Zvedl hlavu a jen s velkým úsilím potlačil vzlyk. Pokoušel se promluvit, ale jeho hlas zněl jako chrapot a třásl se tak, že nebylo rozumět jedinému slovu. Při třetím pokusu se mu podařilo pronést celou větu.

„Necháte… mě odejít?“

Nedostal odpověď. Možná se přece jenom mýlil a je tu sám, jenom si s ním zahrává jeho omámené vědomí. To by bylo dobré. Lepší než druhá alternativa.

Teprve když zaslechl odkašlání, bylo mu jasné, že jeho smysly pracují dokonale. Navzdory svým poutům se narovnal.

„Prosím, nechte mě jít, všechno jsem vám řekl!“

Ruka na jeho hlavě, téměř láskyplný dotek. A pak hlas.

„To nemění nic na tom, že pořád ještě nevím dost.“

? ? ? ? ? ? ?

Ráno bylo slunečné a světlé, pronikalo do místnosti v pruzích mezi širokými lamelami napůl stažených žaluzií. Na rozdíl od jindy procitala Beatrice pomalu, nechávala se líně unášet na povrchu vědomí.

Tričko, které měla na sobě, vonělo cizím pracím práškem. Protože… nebyla doma, ale ve Florinově hostinském pokoji. Posadila se s pocitem, že spala příliš dlouho, ale podle hodinek bylo teprve půl sedmé. Druhý pohled patřil mobilu, a přestože si byla jistá, že ji vzbudila příchozí SMS, na příjmu nic nebylo.

Bosa se vydala do koupelny. Florin stál s mokrými vlasy u sporáku a smažil vejce. „Ručníky jsem ti položil na stoličku u sprchy, všechno ostatní najdeš na umyvadle,“ volal na ni.

Zatímco si čistila zuby, ptala se Beatrice sama sebe, čím to je, že se cítí mnohem víc svěží než jindy v tuhle denní dobu. A mladší. Připomínalo jí to studentské časy, nocování v cizích bytech po dlouhých mejdanech nebo…

Potlačila tu myšlenku, vyplivla pěnu do umyvadla, stoupla si pod sprchu a začala plánovat den. Bylo třeba teď najít klíčovou postavu.

„Celou noc jsme makali.“ Drasche se na Beatrici podíval, jako by za to nesla osobní odpovědnost. „Byt nebyl místem činu. Minimálně to je jasný.“

„Našli jste otisky prstů? Písmena na televizi jsou nejspíš od pachatele.“

„Kterej měl rukavice, samozřejmě.“ Zvedl šálek kávy k ústům, usrkl a zašklebil se. „Otisky, který jsme zatím vyhodnotili, patří oběti. Z ní máme naštěstí k dispozici všechny prsty.“ Zasmál se. „V autě jsme taky nenašli nic novýho. Vlasy, pravděpodobně Beilovy ženy. Pokud ovšem pachatel nemá blond vlasy až na ramena – zatraceně!“ Při pantomimickém naznačení délky vlasů si Drasche polil košili kávou. „A co vy? Měli jste pěknej večer?“

Beatrice cítila, jak se červená. Drasche samozřejmě nevěděl nic o jejím přenocování – naprosto nevinném přenocování – u Florina. Každý přijel do práce svým vozem. Přesto se cítila nějak přistižená.

„Nemusíš se tvářit uraženě. Já vím, že jste taky tvrdě pracovali.“

Uraženě, aha. S úsměvem zavrtěla hlavou. Při zajišťování stop je Drasche nedostižný, pomyslela si. Jako psycholog by ovšem neobstál.

Jakmile vyšla z místnosti, zahlédla před dveřmi jejich kanceláře čekajícího Kossara – velmi příhodně ke své poslední myšlence. V duchu si povzdechla a pozvala ho dál.

„Měl jsem ohromně zajímavou noc,“ začal. „Kde je Wenninger? Myslím, že jeho by to taky zajímalo. In fact, I’m sure.“

„Florin je u Hoffmanna, určitě přijde brzy. Ale můžeme se do toho dát. Chcete kávu?“

Chtěl. Zatímco se Beatrice věnovala kávovaru, procházel se po místnosti a prohlížel si všechny věci, jako by přemýšlel, co si tady koupí.

Teprve když si sedla, přitáhl si ke stolu židli i Kossar. „Pochopitelně jsem ještě nesestavil definitivní profil pachatele,“ prohlásil. „Budu muset nastudovat co možná nejvíc podobně založených případů, abych mohl poskytnout fundovanou výpověď. První dojem jsem ale získal, a ten by měl podle mého názoru obstát i po prověření.“ Podíval se na Beatrici s výrazem očekávání.

„Ano?“ zeptala se trochu netrpělivě. „Jen pokračujte.“

„Dobrá. Můžeme tedy vyjít z toho, že máme co dělat s plánujícím pachatelem, ne s člověkem jednajícím nekontrolovaně. On své oběti jenom nezabíjí. Kromě toho tím uspokojuje další potřeby, přičemž mi padla do oka především jedna – že chce své činy sdílet. Posílá nám prostřednictvím zavražděných poselství, tetované souřadnice u Nory Papenbergové, zprávy v keších a v neposlední řadě části mrtvol. Nutí nás, abychom mu naslouchali a vstupovali do konfrontace s tím, co nám sděluje.“

To nebylo nic nového. „Myslíte tedy, že jeho hlavním motivem je touha získat pozornost?“

„V každém případě. Navíc se s námi chce poměřovat, prosadit se. To zcela jasně vyplývá ze zpráv, které posílá.“

„Já myslím, že ze zpráv především vyplývá, že nás nebere vážně. A proč by se chtěl poměřovat s někým, koho považuje vlastně za neschopného?“

Kossar si narovnal brýle. „Well, byla jste už někdy na boxerském zápase? Než to vypukne, protivníci si často nadávají, vzájemně se provokují. Sami se tím motivují a pokoušejí se jeden druhého rozzuřit, přimět se k chybám.“ Napil se kávy. „Domnívám se, že tenhle pachatel vykazuje silně narcistní rysy. Užívá si své představy o tom, jak se policie pokouší sestavit dílky, které jí předhazuje. Nejraději by byl při tom, když spřádáme teorie a rveme si vlasy, protože nic nedává smysl.“

Během poslední Kossarovy věty vešel Florin. „Je to tak?“ zeptal se. „Podklady vám nedávají žádný smysl?“

„Nějaký ano. Ale momentálně vrhají intenzivní světlo pouze na jednotlivé aspekty pachatelovy psychiky.“

„Které například?“

Kossar si zamyšleně prohlížel ruce. „Běžně bych u člověka s tímhle jednáním vycházel z toho, že si své oběti volí svévolně, nějaký čas je pozoruje a pak je vyřadí ze života. Jako bůh, chápete? Dívá se, jak jím vyvolení zvládají svůj všední život, jezdí autem, starají se o rodiny, a on ví, že tomu udělá konec. V jím určené chvíli a způsobem, který se mu líbí. Jako sadistické dítě, které pozoruje mraveniště a pak do něj strčí hořící větev.“

Teď Kossar zvedl prst. Najednou vypadal jako moderní vydání učitele Lämpela z dětské knihy Max a Moritz. „Ale na rozdíl od většiny pachatelů, kteří takhle postupují, ten náš vytváří mezi oběťmi spojení. Vede nás od jedné ke druhé. Nora Papenbergová byla směrovkou k částem těla Herberta Liebschera. Ty nás dovedly ke Christophu Beilovi a dál k Berndu Sigartovi. Teď zmizel Beil a vy,“ podíval se na Beatrici, „máte pocit, že paní Papenbergovou znal, ale záměrně to zamlčel.“

„Ano. Čím déle o tom přemýšlím, tím jsem si jistější.“

„To je nanejvýš zajímavé.“ Opřel si bradu o ruku a svraštil čelo s pohledem stranou.

Proboha, co to tu pořádá za show, pomyslela si Beatrice. „A co z toho vyvozujete?“ zeptala se tónem, který nenechal nikoho na pochybách o mizivém očekávání. Ale Kossara to nevyvedlo z míry.

„Před několika lety se stal v USA takový případ. Devětadvacetiletý muž tam zabíjel lidi, kteří chovali určitou rasu psů. Vzájemně se neznali, ale měli tenhle společný rys. Možná najdeme něco podobného i u Herberta Liebschera a Nory Papenbergové.“

Myšlenka, kterou by možná neměli jen tak smést ze stolu. „Nejmarkantnějším záchytným bodem je tedy přání vyvolat pozornost. To owner vyjádřil dost jasně,“ shrnula Beatrice. „Co by se stalo, kdybychom mu tuhle radost odepřeli?“

Kossarův pokřivený úsměv vyvolal v Beatrici téměř sympatie. „Pravděpodobně by se pokusil znovu si ji vynutit.“

„Pak myslím, že je načase, abychom my změnili pravidla,“ prohlásila. „Jestli je pravda, co o něm říkáte a on by nejraději prožíval všechny naše kroky s námi, určitě sleduje zprávy, kupuje si všechny noviny, aby se dozvěděl co nejvíc o stavu vyšetřování. Kdyby se najednou nic nedozvěděl – určitě by se mu to nelíbilo.“

„Naprosto správně.“ Úsměv na Kossarově tváři se prohloubil. „Škoda že jste své studium nedokončila.“

„Velká škoda.“ Beatrici bylo jedno, že její hlas zněl podrážděně. „Ať je to jak chce, měli bychom tuhle možnost využít.“

O dvě hodiny později uvalilo státní zastupitelství po Hoffmannově intervenci embargo na zprávy o případu.

Autobus se kymácel na nerovné silnici. Čelo Bernda Sigarta lehce bouchlo do skla, o něž se opíral a které se při každém jeho výdechu zamlžilo. Pozorovat svůj dech ho uklidňovalo. Každý výdech a každý nádech znamenal, že musí zvládnout o jeden míň. Jejich počet byl konečný.

Zavřel oči. Až přijde jeho zastávka, možná tentokrát prostě zůstane sedět. Bude jezdit pořád stejnou trasou, dokud ho někdo nevyhodí.

Ne! napomenul se. Únava nemůže být záminkou k vlastnímu úpadku, stejně jako přesycenost životem a zoufalství. Sezení se bude konat, jako každý týden. A k ničemu nebude, jako každý týden.

Když vystoupil z autobusu, šla mu vstříc žena s kulhajícím ovčáckým psem, ale teprve když stiskl kliku ordinace, uvědomil si, že bleskově neurčil diagnózu, jak to obvykle dělával, jen tak ze cviku.

Další loučení. Už nebyl otec ani manžel – a pomalu přestával být i veterinářem.

Terapeutická ordinace doktorky Anjy Malyové byla zařízená v příjemných krémových tónech, jedinou výrazně barevnou skvrnu tvořil sytě modrý meditační obraz nad psacím stolem. Všechno tady směřovalo k uklidnění, v neposlední řadě sama doktorka Malyová, která mu majestátně a pomalu kráčela vstříc od okna, stiskla mu pravici a ukázala na křeslo.

Sigart do něj usedl.

„Chcete sklenici vody?“ ptala se ho pokaždé, přestože nikdy nechtěl. Také tentokrát zavrtěl hlavou.

„Jak se vám dařilo v minulém týdnu?“

Podíval se jí do očí bez úsměvu. „Nezabil jsem se.“ Stejná odpověď jako vždycky.“

„To jsem ráda.“ Lékařka přikývla a zalistovala ve svých materiálech. „Vyprávějte mi, co se vám v uplynulých dnech přihodilo. Dohodli jsme se, že půjdete každý den na půl hodiny na procházku. Jak se vám to dařilo?“

Zaváhal. „Každý den to neklaplo. Ale byl jsem třikrát.“

Usmála se, jako by jí skutečně udělal radost. „To je pěkný pokrok. Jak jste se potom cítil?“

Zamyšleně se podíval stranou. „Já nevím. Zvláštně. Jednou jsem měl pocit, že mě někdo sleduje, ale zřejmě to bylo totéž co jindy. Moje svědomí.“

Malyová si něco poznamenala. „Otočil jste se a uviděl pak pronásledovatele?“

„Ne. Tedy ne doopravdy, chci říct. Bylo to jen takové zakmitnutí, jako by se někdo schovával ve vchodu domu nebo zmizel za nákladním autem. Rozumíte?“ Dlouhá věta ho vyčerpala. Pohled na hodiny mu prozradil, že je tady teprve pět minut, a přál si, aby opravdu zůstal sedět v autobuse.

„Děkuju, teď si to umím přestavit.“ Lékařčina tužka létala nad papírem. „Pojďme si ještě jednou promluvit na téma svědomí.“

Mávl rukou. „K čemu? Já vím, že jsem ten les nezapálil. Ale faktem je a zůstává, že jsem ignoroval znamení. Miriam mě prosila, abych nejezdil. Byla naštvaná, protože jsem to přesto chtěl udělat. Byla…“ Položil si ruku na oči.

Tak jeď třeba k čertu, Bernde, když na nás nemáš čas ani na dovolený.

Přesně to udělal. Vybral si tu nejkratší a nejpříšernější cestu do pekel, jakou si kdo uměl představit.

Když vzhlédl, spočíval na něm trpělivý a soucitný pohled Anji Malyové. Vzpamatoval se. „Nebyl jsem tam, z toho vyplývá všechno. Tohle vědomí mi nemůže odpárat žádná terapie. Kdybych nejel do toho hřebčína, ale poslal tam kolegu, byla by moje rodina ještě naživu. To vím tak jistě, jako že noc je černá. Postaral bych se o to, aby se všichni dostali z domu.“ Zhluboka se nadechl, ale jako by se mu vzduch nedostal dál než do hrdla. „Kdybyste věděla, jak často se mi o tom zdá. Cítím kouř a vidím plameny v lese, ale nepropadám panice. Naopak otevírám dveře, přivádím Miriam a rychle budím děti – Lukas a Hanna běží sami, Oscara vynesu. Máme dokonce ještě čas vzít si nejdůležitější věci. Ve chvíli, kdy sedáme do auta, je už oheň blízko, ale cesta dolů do údolí je ještě volná, a netrvá ani deset minut a jsme tam. Miriam zavolala hasiče mobilem a míjíme se s nimi na silnici. Jsou to dva velké vozy s houkajícími sirénami. Parkuju u kostela a vím, že všechno dopadlo dobře. Otočím se a vidím děti na zadním sedadle a téměř mě zavaluje pocit štěstí, protože jsem všechno zvládl, všechno napravil. Miriam mi pokládá ruku na rameno a Lukas říká: Myslíš, že přijede ještě nějaký hasičský auto, tati?

A pak se probudím.“

Cítil, jak mu po tváří stékají slzy, ale nesetřel je. Neměl sílu zvednout ruku. „Pokaždé si myslím, že tentokrát mě to zabije, ta chvíle, kdy si uvědomím, že jsou přece jenom všichni pryč, navždy. Víte, co dělám?“

Anja Malyová zavrtí hlavou, vypadá dojatě. „Řekněte mi to.“

„Ještě to zhorším. Vracím se v duchu k momentu, kdy jsem viděl, co udělal oheň z mých dětí. Zuhelnatělé, zkroucené… věci. Miniaturní. Věděla jste, že žárem se končetiny můžou odlomit?“

Jeho líčení ji viditelně zasáhlo. Sama měla děti, to mu řekla její zdravotní sestra, a on jí viděl na očích, že se pokouší zahnat obraz, který svými slovy vykreslil.

„Pokaždé si myslím, že mě ta bolest konečně zabije. Skutečně to tak vnímám. Dostaví se fyzické křeče, nával dušení. Ale nic se nestane.“ Sklopil pohled k naleštěné parketové podlaze. „Jiní lidé umírají tak snadno. Mají srdeční infarkty nebo rakovinu. Moje tělo žije prostě dál, dokud ho vlastnoručně nezničím.“

Doktorka Malyová si odkašlala. „Trestáte sám sebe za něco, co se vymyká vaší odpovědnosti. Chápu, že vytváříte spojení mezi vlastní nepřítomností a smrtí rodiny, ale nebylo ve vaší moci předvídat cokoli tak osudového.“

Energickým pohybem ruky ji umlčel. „Nechme toho. V posledním týdnu přece jenom došlo k nezvyklé události. To by vás mohlo zajímat.“

„Ano?“

„U mě v bytě byla policie.“

„Opravdu? Kvůli čemu?“

„Šlo o nějakou zavražděnou ženu. Zvláštní situace. Policisti chtěli vědět, jestli jsem ji znal. Ale neznal.“

„A proč je pro vás ta událost významná?“

Dobrá otázka. „Nevím. Možná proto, že jsem poprvé po tak dlouhé době zase mluvil s policií. Byla to žena a muž, oba velice ohleduplní.“ Zarazil se. Pokoušel se zformulovat myšlenku a ptal se sám sebe, jak ji lékařka asi bude interpretovat. „Byl to téměř dobrý pocit mluvit o něčí násilné smrti, která se mě netýká.“

Jeho kvóta přesahuje 2000, nikdy se nevzdává, jak tvrdí, jeho hlas je silný, neakceptuje odpor.

Jistě už podesáté četla Beatrice popis klíčové postavy. Slovo v téhle první větě, u něhož se vždycky zastavila, bylo kvóta. Jaký druh kvóty mohl přesahovat 2000. Kvóta zásahů? Má ten muž něco společného se zbraněmi? 2000 procent byla matematická pitomost. Myslitelných ale bylo třeba 2000 nalezených keší. V tom případě by se jednalo o mimořádně aktivního kešera, skutečného profesionála. Najít někoho takového na internetových stránkách jistě nemohl být problém.

Jestli má oči zelené nebo modré, to musíš zjistit sám. Na živobytí si vydělává tím, že prodává věci, které, jak říká, nikdo nepotřebuje.

Zabýval se tedy nějakým druhem obchodu. Možná se kvóta vztahovala právě k němu. Neexistovalo v mnoha druzích podnikání něco jako vnitropodnikové prodejní statistiky?

Bylo to k zoufání. Nic, vůbec nic z toho odkazu se nedalo pořádně využít. Ani poslední věta.

Má dva syny, jeden se jmenuje Felix.

Felixovi ale mohly být jak tři roky, tak třiadvacet, a počet Felixů v okolí šel pravděpodobně do tisíců. Beatrice rozčileně hodila tužku na stůl. „Ty dvě první hádanky byly primitivní proti…“

I’ll send an SMS to the world

I’ll send an SMS to the world

I hope that someone gets my

I hope that someone gets…

Beatrice vyskočila a vrhla se na mobil. Cítila prudké bušení srdce v celém těle.

Nebyla to zpráva od ownera, ale od Achima, který se bůhvíjak dozvěděl o tom, že děti jsou v Mooserhofu.

Měli by ti odebrat právo na péči. Pořád je někam odstrkuješ, už léta. Nejsi vůbec žádná matka.

S bolavým pocitem v nitru vymazala zprávu. Její pohled se setkal s Florinovým, který viditelně čekal, že něco řekne.

„Lekla jsem se,“ zamumlala. „Ale je to překvapivě jenom esemeska od mýho ex.“

Odložila mobil a cítila, že ji pozoruje. „Čekala jsi něco jinýho, viď?“ zeptal se.

Na víc než pokrčení ramen se nezmohla. „Mohl to být taky ten owner.“ Několik okamžiků byla v pokušení povědět Florinovi o svém sólovém činu. Dalo se to tak označit, ale pravděpodobně se zachovala správně. Hoffmann by zuřil, kdyby se dozvěděl, že navázala kontakt s pravděpodobným vrahem na vlastní pěst, bez předchozí domluvy.

Aspoň by jednou zuřil právem.

Změnila téma. „Když už se nemůžeme pohnout z místa ohledně další stage, co třeba v případu Herberta Liebschera? Vyslechl už někdo jeho kolegy ve škole?“

„Stefan tam byl se dvěma policisty. Ale nic zajímavýho se neobjevilo. Fakt, že Liebscher byl kešer, věděli tři z nich, s těmi Stefan mluvil dost dlouho, bohužel bez nových poznatků.“

Beatrice zamyšleně malovala kroužky do svého bloku. „Liebscher pěstoval geocaching. To můžeme považovat za prokázaný. Papenbergová ale ne, pokud nám její muž nelhal. Ale proč by to dělal? Beila jsme se neptali.“ Beatrice nevyslovila nahlas pochybnost, že budou mít příležitost to napravit.

Už nejméně popáté toho dne volala Beilova žena, která neměla klid od chvíle, kdy se našlo auto jejího muže. Naštěstí se telefonu ujal Florin a s nekonečnou trpělivostí opakoval, co jí řekl už minule. Že totiž dělají pro nalezení Christopha Beila, co je v jejich silách. Že se určitě ohlásí, jakmile se dozví něco nového. Ale pak se zarazil. „Možná byste nám mohla pomoct. Nevíte, jestli se váš manžel někdy věnoval geocachingu?“ Nastavil telefon nahlas, aby Beatrice mohla poslouchat s ním.

„To je… to hledání s navigací, že?“ slyšela uplakaný ženský hlas. „Upřímně, já nevím. Má tolik koníčků. Jestli ano, neřekl mi o tom.“

„Vy netrávíte volný čas společně?“

Vzlyk. „Přijde na to. On je mnohem sportovnější než já a mně nevadí, když něco podniká s přáteli. Beze mne. Vždycky tvrdí, že odstup udržuje vztah svěží.“

„To znamená, že přesně nevíte, co dělá, když není doma?“

„No ano, ale většinou mi to vypráví. Opačně je to stejné, já mám taky své koníčky.“

Beatrici, která si v počítači otevřela stránku geocaching.com, něco napadlo. „Zeptej se, jestli Beil nemá nějakou přezdívku,“ zašeptala. „Kterou mu dali třeba kamarádi ve škole a on ji pořád používá. Něco v tom smyslu.“

Florin přikývl, ale jeho otázka narazila hned v první chvíli na nepochopení.

„Proč to chcete vědět?“ zeptala se žena. „Co to má společného s krví v autě a jeho zmizením?“

Beatrice ukázala na monitor a Florin pochopil. „Je možné, že váš muž se přihlašoval na internetových fórech pod nějakou přezdívkou. Kdybyste nám trochu pomohla, mohli bychom hledat cíleněji a případně najít nějaké výchozí body. Má váš muž doma počítač?“

Bylo slyšet, jak Vera Beilová dýchá do sluchátka. „Notebook. A já mu vždycky říkám Ježku.“

Na geocaching.com existoval jeden Ježek, kromě toho jedna Ježčice a jeden Ježour, ale ani jeden z nich nebyl Christoph Beil. Ježek ohlásil pouze jednu nalezenou keš, to bylo v roce 2009 v Berlíně. Ježčice byla samozřejmě žena, která se sice přihlásila, ale nikdy neprojevila aktivitu. Nic nenašla, nic neukryla. Ježour se zaregistroval teprve před pěti měsíci a od té doby už měl víc než 250 nálezů. „Bohužel všechny v Badensku-Württembersku,“ konstatovala Beatrice.

O dvě hodiny později měli Beilův laptop, jeho žena jim ho vydala bez zaváhání. Stefan se pustil do hledání důkazů, otevřel Firefox a ze všeho nejdřív prohledal záložky. Geocaching.com se tu neobjevil, ani v historii, která zahrnovala poslední tři měsíce.

„Ještě to zkusím s emaily,“ vysvětlil jim. „Má doručený maily skoro za čtyři roky. Jestli mu za tu dobu přišly nějaký přes jeho geocaching-konto, tak je snad najdeme. A zároveň zjistíme jeho uživatelské jméno.“

Ale ani prohlídka eM Clienta nic neodhalila. Stefan byl viditelně zklamaný, přestože se statečně pokoušel své pokusy zlehčovat. „Jak to vypadá, Beil nebyl kešer. Jestli souhlasíte, rád bych se podíval na jeho maily z posledních týdnů, třeba najdu nějakou jinou informaci, která by nám pomohla. Pak pošlu notebook do laboratoře, tam dokážou z harddisku vyčarovat i vymazaný data.“

Slepé uličky, kam se člověk podíval. Ani vyhodnocení kartotéky Sigartových pacientů nebylo k ničemu. Nora Papenbergová ani Christoph Beil neměli domácí zvířata ve své péči. Zase jedna myšlenka zanikla v samém zárodku, ale nebyl čas nad ní truchlit. Jeden Liebscherův kolega poslal emailem fotografie, které vznikly během společného bowlingového večera. Některé ukazovaly Liebschera zblízka. Smál se, měl křivé zuby. Beatricinu pozornost bezděčně přitahovaly jeho uši. Stejně bezděčně si dlaní přikrývala své vlastní levé ucho.

„Nepůjdete se mnou na kávu?“ Vynořil se tu Kossar. Jeho otázka byla jednoznačně určená pouze Beatrici.

„Je mi líto, mám moc práce.“ Způsob, jak se na ni díval, ji znepokojoval. Kdykoliv se k ní kolegové přibližovali mimopracovními cestičkami, pocítila nutkavé přání někam utéct. Znovu se soustředila na Liebscherovy snímky. Světlemodré oči. Ty by se vešly do velmi malé schránky. Mikrokeš.

Kossar si zřejmě všiml její nevole. „Nechtěl jsem vás obtěžovat.“ Jeho tón byl mnohem věcnější než před chvílí. „Ale rozhovor při společné kávě by mohl do případu vnést nové podněty. Mohl bych přijít později, kdybyste…“

I’ll send an SMS to the world

I’ll send an SMS to the world

I hope that someone…

Rychlým hmatem vytáhla mobil z tašky. Nová zpráva. Beatrice stiskla Číst.

Jenom jedno slovo. Zírala na ně a pomalu začínala tušit souvislost. Ale třeba se mýlí. Doufejme.

„Špatné zprávy?“

Musí Kossara konečně poslat k čertu. Kdyby mu teď tu zprávu ukázala, jeho horlivost by ji zničila. Bude ho informovat později. Až si na to udělá vlastní názor.

„Rodinné záležitosti. Chtěla bych vás teď požádat, abyste mě nechal dál pracovat.“

Ještě pár vteřin ji pozoroval. „Rodinné záležitosti, rozumím. Ano, Hoffmann říkal, že máte za sebou nepěkný rozvod. Kdybyste chtěla…“

„Promiňte, prosím, jestli jsem se nevyjádřila dost jasně. Opravdu musím pokračovat v práci.“

„A co my dva?“ Florin vstal, přistoupil ke Kossarovi a družně mu poklepal na rameno. „Já bych si dal přestávku. Tak jdeme na to kafe.“ Beatrice zaslechla ostrý tón v jeho hlase jen proto, že ho znala už tak dlouho.

Kossarův smích zněl nuceně, ale Beatrice už si ho nevšímala. Celou její pozornost zaujalo slovo na displeji mobilu: Archivováno.

Jedním klikem našla mezi oblíbenými položkami v prohlížeči Cache-Wiki, otevřela stránku a zjistila, že její domněnka byla správná. Archivování keše znamenalo, že byla zrušena. Byla pryč bez náhrady.

Nejdřív deaktivována, teď definitivně zrušena.

Owner určitě nemyslel schránky, které ukryl pro policii. Zobecňoval. Nepochybně měl na mysli něco, co hledali, a oni momentálně hledali především Christopha Beila.

Zrušena. V nezvyklém tichu své opuštěné kanceláře se Beatrice ptala sama sebe, zda jí owner chtěl svým zvláštním způsobem sdělit, že Beil už není naživu.

Večer jela na Mooserhof a našla své děti v plné práci. Jakob v džínách a kabátku od pyžama pobíhal se zpěvem na rtech hostincem a rozděloval na stoly balíčky cukru, zatímco Mina právě servírovala na tácu láhev vody a dvě sklenice. Její pohled byl naprosto soustředěný na zátěž v rukou, jako by doufala, že lze hypnózou zabránit předmětům v pádu.

Beatricina matka stála za pultem a točila pivo. „S tebou jsem tedy nepočítala.“ Počkala, až koruna pěny dosáhne patřičné výšky, pak odstavila džbán a objala dceru. „Vypadáš unaveně. Máš hlad? Počkej, řeknu Andrému, aby ti přinesl porci zelných závitků, jsou vynikající!“

Beatrice chtěla nejdřív protestovat, ale nenašla sílu a kromě toho se hlásil ke slovu žaludek. Přímo volal po stravě. „Tak jo. Vlastně jsem se přijela jenom podívat na děti.“

„Ale neodvezeš je dneska, že ne?“

„Ne. Bude to pravděpodobně trvat ještě pár dní. Ten poslední případ je… dost zvláštní.“

Matka si ji přeměřila laskavým pohledem. „V pořádku. Mám je tady ráda, to přece víš.“

„Díky.“

„Sedni si ke stolu dvanáct, hned ti přinesu něco k pití.“

Jakob k ní přiběhl se smíchem, položil jí otevřený balíček cukru na kolena a objal ji. „Zůstaneš tady dneska v noci?“

„Ne, miláčku. Chtěla jsem vás vidět, ale musím ráno brzy vstávat a budu mít dlouhej den.“

Přikývl s vytaženým obočím, zosobněná chápavost. „Vydělal jsem si peníze. Tři eura a čtyřicet pět centů. Protože jsem sklízel talíře a nosil cukry. Babička mi povídala, že jsem opravdovej pomocník.“

„To jsi v každým případě.“ Přitiskla ho k sobě a koutkem oka viděla, že se blíží Mina, která jí nese vodu a jablečnou šťávu.

„Neodvezeš nás, že ne?“ vypadalo to, že má skutečné obavy.

„Ne. I když bych to ráda udělala. Chybíte mi.“

„Ano. Ty nám taky, ale ještě chvíli to vydržíš, že jo?“

„Chvíli.“

„To je dobře,“ konstatovala Mina spokojeně a vrátila se zpátky za pult. Jakob neklidně sklouzl z Beatriciných kolen.

„Strýček Richard řekl, že budeš mít brzy… béraut. Co je to?“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, co má Jakob na mysli. „Ne, já nebudu mít žádnej burnout. A kdepak je strýček Richard?“

„Sedí u stolu štamgastů a kasíruje.“

Beatrice se ohlédla přes rameno. Ano, byl tam její bratr. Ukládal bankovky do své velké černé portmonky a smál se něčemu, co vykládal mohutný muž vedle něj.

„Musíte do postele, už je po osmý hodině,“ zašeptala Beatrice Jakobovi do ucha. „Uložím vás, ano?“

„Jooo.“

Podkroví bylo stejně útulné jako tenkrát, když tady spávala sama. Strčila Jakoba a Minu do postelí, poslechla si, jak vypadal celý jejich den a všechno, co souviselo s případem, zatlačila do nejzazšího koutku vědomí. Ne, nehrozil jí burnout. Tři dny dovolené, až bude owner za mřížemi. To bude stačit na dobití vnitřních baterií. Pokaždé to tak bylo.

Když se vrátila do restaurace, čekaly na ni závitky a bratrův vyčítavý pohled. „Poslyš, tolik ti asi neplatí, aby ses kvůli tomu na všechny vykašlala, co?“ Světlé vlasy měl přilepené potem na čelo a od jejich minulého setkání určitě přibral.

„To přece není otázka peněz, Richarde.“ Pustila se do jídla a chutnalo jí, přestože večeře mezitím vystydla.

„Samozřejmě že ne. Ty holt zachraňuješ svět, viď?“ Mrkl na ni, ale přesto by mu s chutí zaryla vidličku do hřbetu ruky. Jako dřív, když jí kradl jídlo z talíře.

„Dneska v poledne tu byl Achim, dlouho jsme si povídali.“

Teď jí zmíněná vidlička skoro vypadla z ruky. „Cože?“

„Jo. Je na tom docela mizerně, Beo. Vždycky se zastaví, když má jistotu, že tě tu nepotká. Zřejmě doufá, že mu někdo z nás dokáže vysvětlit, proč ses vlastně rozvedla.“ Richard obracel v prstech lístek s nabídkou zmrzlin a zamyšleně ji pozoroval. „Snad to někdy vysvětlíš aspoň nám. Měla ses s ním přece dobře, Beo. Byl do tebe blázen, a kdyby ses mě zeptala, řeknu ti, že je do tebe blázen ještě pořád.“

Skoro vyprskla. „Jo, to určitě. Vždyť on se mnou ani nepromluví, když si přijede pro děti. Dívá se na mě, jako bych byla hromada páchnoucích odpadků, kterou někdo zapomněl uklidit.“

Richard si utřel čelo ubrouskem. „Já ti věřím. Ale to jen proto, žes mu vzala všechno, co pro něj mělo v životě smysl. Kdybys mu to vrátila…“

„To snad nemůžeš myslet vážně.“ Odložila příbor. „My se k sobě s Achimem nehodíme. Nikdy jsme se k sobě nehodili. On chce někoho, kdo si bude užívat stejný věci jako on, kdo se bude smát stejným vtipům. Kdo rád vaří a pracuje jenom proto, aby měl na kontě peníze.“ Zasupěla. „Ty by sis s ním rozuměl o hodně líp, než jsem kdy dokázala já.“

„Ale tvůj život by byl mnohem jednodušší.“

„Jenom by to nebyl můj život.“

Richard otáčel v rukou látkový ubrousek, jako by jím chtěl někoho uškrtit. „Je to ta stará záležitost, že jo? Od tý doby jsi mnohem tvrdší, Beo. Ale jednou se přes to musíš dostat, nikoho neprobudíš k životu, když…“

„To stačí, ano?“ Odstrčila talíř. Snědla skoro polovinu porce. „Jsem opravdu hrozně ráda, že máma zaskočí, když jsem v tísni a ty se staráš o děti. Ale nevrtej do mýho vztahu s Achimem, ani do tý starý záležitosti, jak tomu říkáš.“ Než mohl odpovědět něco hrubého, vstala, prohrábla mu vlasy a přitiskla ho k sobě. „Všechno je v pořádku. Nejsem ohrožena burnoutem, ale díky že jsi Jakoba naučil nový slovo.“

„Rádo se stalo.“ Oddálil ji od sebe na délku paže. „Existuje vůbec někdo, kdo by pochopil, co se děje v tý tvý hlavě, Beo?“

Usmála se a pokrčila rameny.

O tom nemám ponětí.

Pomalu jela domů, autorádio hrálo o dva stupně hlasitěji než obvykle. Dá si sprchu a pak se pokusí najít nový pohled na stage 4. To udělá.

Auto za ní mělo nejspíš špatně seřízená světla, protože jí svítilo do zpětného zrcátka tak nepříjemně, že ji to oslňovalo. Rozzlobeně dupla na plyn, aby zvětšila odstup mezi sebou a tím vzadu. Ale na dalším semaforu stálo bohužel znovu za ní. I na příštím a přespříštím.

Najednou ji ovládl pocit nevolnosti a ona se otočila. Nesledoval ji ten vůz? Neviděla řidiči do obličeje, ale snad by mohla zjistit aspoň model auta. Ne.

Na příští křižovatce zahnula doleva, pak doprava. Auto bylo pořád ještě za ní. Udržovalo přibližně stejnou rychlost jako ona a nesnažilo se ji předjet, ani když mu dala šanci a jela výrazně pomaleji.

Ještě dvakrát odbočí a bude doma. Zaparkuje a důkladněji se podívá na svého pronásledovatele. Ale když na další křižovatce odbočila doprava, auto jelo rovně dál. Pokoušela se vrhnout rychlý pohled na profil řidiče, ale nepodařilo se jí to. Poznávací značka byla slabě osvícená, nedokázala ji přečíst. Zavrtěla nad sebou hlavou. Takhle hystericky obvykle nereaguje. Že by se přece jen blížila tomu burnoutu?

To je nesmysl! Má všech pět pohromadě a začne se nad tím zamýšlet, teprve jestli se to auto objeví v následujících dnech. Bylo červené, čtyřdveřové. Zřejmě honda, pokud se nemýlí.

V té chvíli jí něco blesklo hlavou.

Červená Honda Civic. Auto Nory Papenbergové. Seděla u stolku v obývacím pokoji a listovala svými záznamy. Určitě to nebylo nic víc než náhoda. Během vyšetřování se vždycky dostavila chvíle, kdy člověk začal spojovat všechno se vším. Tenhle fenomén už Beatrice dobře znala.

Byla to opravdu Honda Civic? Viděla ji jenom krátce ze strany. Červená, ano, to byla, třída taky souhlasila, ale jinak?

Zahnala tu myšlenku a vyndala z tašky vytištěné snímky poslední keše. Následující dvě hodiny strávila studiem snímků a dopisů, obtahovala pohledem písmo Nory Papenbergové a marně se pokoušela na geocaching.com najít člověka, u jehož profilu by ji něco napadlo.

Jeho kvóta přesahuje 2000, nikdy se nevzdává, opakovala si v duchu. Bylo možné vyhledat cíleně uživatele s více než 2000 nálezy? Zjevně ne. Navzdory veškerému úsilí nevydala stage 4 svá tajemství ani té noci.

Zpráva dostihla Beatrici o tři dny později, v chladném ránu, z něhož mrholení pomalu, ale vytrvale smývalo veškeré barvy. Telefon v kanceláři zazvonil právě ve chvíli, kdy do ní vcházela. Poblíž jezera Salzach byla nalezena mrtvola muže. Tři rybáři uviděli pod křovím na břehu vyčnívat nahou nohu a vytáhli mrtvého z jeho úkrytu.

Cestou na místo nálezu myslela Beatrice na ženu Christopha Beila. Na to, že mu dala přezdívku Ježek a teď ho bude muset identifikovat. Popis, který telefonicky uvedli kolegové z místní stanice, se na něj hodil poměrně přesně.

Třetí oběť. Podívala se na Florina za volantem. „Měli jsme nechat hlídat Bernda Sigarta.“

Beil ležel na břehu jezera a vypadal příšerně. Kromě slipů byl nahý. Jeho tělo bylo na nejrůznějších místech pokryté ranami, některé z nich byly tenké, hluboké a jako vykousnuté. Jako by se nějaké malé zvíře pokoušelo vyrvat cosi uloženého pod jeho kůží. Pod krkem se táhly modré známky škrcení, tvář nad nimi už byla odulá, ale o jeho totožnosti nebylo pochyb.

„Od čeho jsou ty odřeniny?“ zeptala se Beatrice, ale Drasche ji neuznal za hodnou odpovědi, protože právě Beilovi snímal otisky prstů. No dobře. Objevila lékaře, který stál kousek dál mimo vymezenou oblast, skláněl se nad krytem motoru svého auta a něco psal.

„Dobré ráno, doktore. Vím, že jsem netrpělivá, ale potřebuju všechny informace, které máte.“

Nepřerušil psaní a přikývl. „Ten muž je podle hrubého odhadu tři dny mrtvý, ale sem na břeh byl dopraven mnohem později. Vykazuje odřeniny a hluboké škrábance po celém těle, kromě toho bodné zranění v levé části hrudního koše. To mohla být příčina smrti, ale oběť někdo nepochybně také škrtil. Byla nalezena ležící na břiše, posmrtné skvrny jsou ale na zádech, což znamená, že mrtvola se musela nejméně dva dny nacházet v jiné pozici.“ Pokrčil rameny. „Víc vám v tuhle chvíli říct nemůžu.“

„Ty škrábance a řezné rány – čím byly podle vašeho názoru způsobeny?“

Lékař zhluboka vzdychl. „To nevím. Pravděpodobně to byl nějaký zoubkatý nástroj, něco jako tupá pila, kterou pachatel použil ke škrábání a řezání.“

„Před smrtí?“

„Ano, to je zřejmé.“

Beatrice se podívala přes rameno na mrtvé tělo. Beila někdo mučil a ona by se vsadila o pořádnou sumu, že z něj chtěl něco vymáčknout. Pravděpodobně to, co neprozradil ani jí.“

Florin mluvil s uniformovanými policisty, kteří přijeli na místo činu jako první, a Beatrice začala zpovídat rybáře, kteří stáli bledí a mlčenliví u jednoho z hlídkových vozů. Objevili nohu. Jeden z nich zavolal policii, druzí dva vytáhli mrtvého z jeho úkrytu.

„Támhleten chlápek už nás kvůli tomu seřval,“ stěžoval si jeden z nich. „Ale my jsme přece museli zjistit, jestli ten muž třeba ještě nežije, jestli pro něj nemůžeme něco udělat.“

„Z toho si nic nedělejte,“ odpověděla Beatrice. „Kolega je trochu vznětlivý, to není nic proti vám osobně. Všimli jste si něčeho zvláštního? Nepotkali jste cestou k jezeru někoho?“

Ti tři se na sebe podívali a pak svorně zavrtěli hlavami. „Bylo teprve půl šestý a to tady většinou nikdo není,“ odpověděl nejstarší z nich, muž s prošedivělými vlasy, které mu dosahovaly téměř k ramenům. „Ale něco nápadnýho tu přece jenom bylo – tedy nic srovnatelnýho s tím mrtvým, ale přesto…“

„Ano?“

„Větvičky.“ Podíval se na Beatrici skoro omluvně. „Několik kroků od křoví, kde jsme našli toho muže, ležely na zemi krátké větvičky a tvořily slovo.“

„Slovo ne,“ přerušil ho jeden z obou mladších. „Jenom nějaký písmena. TFTL, myslím.“

„Ne, TFTH,“ vmísil se do jejich hovoru třetí.

„Je z toho ještě něco vidět?“

„To určitě ne, protože tudy jsme vlekli mrtvýho, když jsme ho táhli z křoví.“

„Chápu.“ Jak mimořádná pomoc. „Ale přesto mi ukažte místo, kde ty větvičky ležely.“

Místo se nacházelo uvnitř ohraničeného prostoru, přímo na břehu, kde už byla půda měkká. Beatrice gestem přivolala Ebnera, který větvičky opatrně posbíral a pečlivě uložil.

„Owner nám zanechal obvyklou zprávu,“ řekla Florinovi, když ho odtáhla několik kroků dál od uniformovaných kolegů. „Děkuje za lov. Musíme…,“ zavřela oči, aby si mohla uspořádat myšlenky. „Musíme si ještě jednou promluvit s Konradem Papenbergem. Oprav mě, jestli se pletu, ale podle mýho názoru přišel Beil o život, protože něco věděl. Owner ho mučil, aby zjistil, kolik toho ví, a pak ho zabil. A to, co věděl, nějak souviselo s Norou Papenbergovou.“

„Se spolupachatelkou, kterou owner odstranil.“ Florinův pohled byl upřený do dálky nad jezerem. „To mi taky připadá nejpravděpodobnější. Možná Beil dokonce věděl, proč zavraždili Herberta Liebschera.“

O dvacet minut později vjel na pozemek Hoffmannův služební vůz. Beatrice právě znovu zpovídala rybáře. Koutkem oka viděla, jak si Hoffmann prohlédl mrtvolu, obešel místo nálezu a krátce promluvil s Draschem, než se vydal k ní. „Vy toho muže znáte, že?“

„Ano. Je to Christoph Beil, vyslýchali jsme ho minulou neděli a za dva dny ho manželka oznámila jako nezvěstného.“

Hoffmann zasmušile přikývl. „Třetí vražda v tak těsném časovém sledu, to nám zničí bezpečnostní statistiku za celý rok. Očekávám, že to tentokrát půjde rychleji, Kasparyová. K čertu, vždyť ten pachatel vám dává vodítka, komunikuje s vámi – s tím se přece musí pracovat! Proč neakceptujete Kossarovy nápady?“

Beatrice mlčela. Nemělo smysl pouštět se s ním do sporu, ani poukázat na Kossarův ležérní pohled na věc. A obrana Hoffmanna podněcovala k ještě samolibějším kázáním, která většinou začínala slovy Já na vašem místě bych už dávno…

„Budete dneska při pitvě a okamžitě mi podáte zprávu.“ Nechal ji stát, a než mohla cokoli odpovědět, už rázoval k Florinovi, který klečel na okraji ohraničeného místa a s pohledem upřeným na mrtvého se bavil s Draschem. Dívala se za Hoffmannem a na kratičkou chvíli ji ovládlo přání, aby to byla jeho pitva, při níž dnes bude asistovat.

„Mrtvola 184 centimetrů vysokého a 93 kilogramů vážícího muže, dobře živeného a silné tělesné konstrukce.“ Hubená postava doktora Vogta se klidnými kroky pohybovala kolem pitevního stolu, zatímco mluvil do diktafonu. „Na zádech se s výjimkou přiléhajících ploch nacházejí fixované, načervenale fialové posmrtné skvrny, které už po tlaku špiček prstů neblednou.“

Vogt pokračoval v prohlídce vnějšku Beilova těla a Beatrice nahmatala mobil, který si strčila do kapsy vypůjčeného bílého pláště. Poslední ownerova zpráva zněla Archivováno. Na její sdělení nereagoval, tedy zatím. Bylo mu jedno, že věděli, koho rozřezal a ukrýval do schránek? Těšilo ho to? Nebo naopak zneklidňovalo?

„Mrtvolná strnulost už povolila, oční víčka jsou zavřená. V oblasti horních a spodních víček se nalézají tečkovité hematomy. Nyní přejdeme ke zraněním na kůži.“ Vogt se zastavil u Beilových ramen. „V oblasti levé vnitřní strany nadloktí se nacházejí odřeniny čtyřcentimetrové šířky a šesticentimetrové délky, které pronikly vrchními vrstvami kůže. Rána je nestejnoměrně hluboká, což nabízí domněnku, že byla způsobena nepravidelně zubatým předmětem. Poranění téhož druhu se nacházejí vpravo od pupku, v obou podpažních jamkách a na vnitřní straně levého stehna, pět centimetrů nad kolenem.“

Vogt vypočítával zranění jedno po druhém, Beatrice zavírala oči a pokoušela si představit nástroj, který mohl takové rány způsobit. Například list tupé pily? Bylo to možné, ale neodpovídala tomu velikost odřenin.

„Na zápěstích a kotnících stopy po poutech s ostrými okraji. Na levém hřbetu ruky fialově pigmentující jizva staršího data o průměru dvou centimetrů.“

Jizva, díky níž ho našli. Owner je svou hádankou dovedl k Beilovi, počkal, až si s ním promluví, a pak jim ho prakticky před nosem zabil.

Proč ne dřív? Chtěl provokovat policii? Bylo tohle skutečně součástí jeho motivu? Beatrice se vybavila bajka o zajíci a ježkovi. Oni byli zajíci, kteří běželi s jazykem u kolem, běželi tam, kde je chtěl mít, a byl tam samozřejmě vždycky před nimi.

Myšlenka, která ji napadla už při příjezdu na místo činu, se s novou silou drala na povrch: Jestli tohle byl pachatelův záměr, je nutné začít hlídat Sigarta.

Pitva trvala dvě a půl hodiny. Beil zřejmě zemřel na následky bodnutí do srdce. Ostrý předmět, pravděpodobně čepel nože, prorazila přední stěnu hrudního koše, perikard a přední i zadní stěnu srdce. Beil zemřel na vnitřní vykrvácení.

„Co je s těmi příznaky škrcení?“ Beatrice ukázala na modře zbarvené jizvy kolem Beilova krku.

„Máme tu dvě škrtící rýhy, které hovoří pro pověšení toho muže, ale nebyly smrtelné,“ vysvětloval Vogt.

„Aha. A co z toho vyvozujete?“

„Buď se pokusil sám tímto způsobem zabít a nepodařilo se mu to, nebo se vrah nemohl rozhodnout pro způsob usmrcení. Znáte Mozartův Únos ze serailu? Nejprve sťat, pak oběšen, pak naražen na žhavý kůl…,“ zazpíval překvapivě plným, hlubokým hlasem.

Beatrice znala několik soudních lékařů a jejich svérázný druh humoru, ale pohled na zpívajícího Vogta nad otevřenou mrtvolou, jejíž játra právě vážil asistent, ji téměř nutil odejít z místnosti.

„Dvě škrtící rýhy, říkáte?“

Vogt přerušil svůj výstup. „Ano. Buď lano sklouzlo, nebo tu byly dva pokusy o oběšení.“

Pokrčil rameny a zadíval se na Beatrici.

„Závěr si musíte udělat sami.“

Bylo krátce před pátou hodinou odpoledne, když zazvonili u dveří Bernda Sigarta a trvalo dlouho, než otevřel.

„Omluvte mě, spal jsem.“ Byl hrozivě bledý, přes pravou polovinu tváře měl červenou rýhu, zřetelný otisk polštáře. „Pojďte dál.“

Posadil se na kraj rozkládacího gauče a zdlouhavě si natahoval ponožky.

„Je nám líto, že jsme vás vzbudili,“ omlouval se Florin.

„To nevadí. Aspoň budu moct spát pár hodin v noci.“ Zvedl hlavu. „To ty prášky, víte? Moje doktorka mi předepsala nové, které mě hrozně unavují, bohužel jenom přes den.“ Ukázal na skládací židle, které stály u stolu zřejmě už od jejich poslední návštěvy.

„Pane Sigarte, rádi bychom věděli, jestli se vám v minulých dnech nestalo něco nezvyklého,“ zeptal se Florin. „Něco, co by vás zneklidnilo.“

Sigart svraštil čelo. „Co tím myslíte?“

„Například nějaké výhrůžky. Neměl jste nějaké zvláštní telefonáty? Nebo anonymní zprávy ve schránce? Nebo v mobilu?“

Sigartův pohled prozrazoval, že za zvláštní považuje nanejvýš Florinovy dotazy. „Ne.“

„Dobrá. Chceme vás požádat, abyste nám okamžitě oznámil, kdyby se něco takového stalo. Otvírejte dveře jenom lidem, které znáte a jimž důvěřujete. Informujte nás, kdybyste zažil cokoli jen trochu podezřelého.“

To Sigarta úplně probudilo. „Co se děje?“

Bylo jasné, že taková otázka přijde. Cestou se domluvili, že se pokusí příliš ho nezneklidnit. Beatrice se zhluboka nadechla.

„Je možné, že pachatel, který zavraždil Noru Papenbergovou, si prostě libuje v zabíjení, a proto nám připadá důležité, aby všichni lidé, kteří mají s případem něco společného, zachovávali maximální opatrnost.“

Pomalu přikývl. „Co se stalo?“

„Jak už jsem řekla, existují náznaky, že ten člověk by mohl být i nadále nebezpečný.“

Sigart vypadal zaujatě, ale ne přehnaně. „Jaké náznaky?“

„To není to hlavní, důležité je, aby…“

„Předtím, ve zprávách…,“ přerušil ji a ukázal zjizveným ukazovákem levé ruky na staré kufříkové rádio, „říkali, že u salzašských jezer byla nalezena mrtvola. Tohle myslíte tím náznakem?“

Nová vražda samozřejmě prošla tiskem bez souvislosti s případem Papenbergové, ale Sigart nebyl hloupý. Četl odpověď v jejich tvářích a přikývl. „To je poměrně zřetelný náznak. A vy teď máte obavu, že si jako další oběť vybere mě?“

„Mohlo by to odpovídat jeho pokřivené logice,“ odpověděl Florin. „Nevíme ještě dost o něm a jeho motivech, ale on nás – jak to nejlíp vyjádřit – přímo nasměroval k vám, stejně jako u toho muže, jehož jsme dnes našli. Proto bychom vám chtěli poskytnout policejní ochranu.“

„Mně?“ Z jeho hlasu zněl upřímný úžas. „Nenapadá mě jediný důvod, proč by mě měl někdo zabíjet,“ dodal po chvíli. „Já už tady přece skoro nejsem. Jestli sedím v téhle díře zvané byt nebo ležím v rakvi pod zemí, v tom není pro nikoho velký rozdíl. Ani pro mě.“

„Věřím, že to tak cítíte,“ pravila Beatrice. „Jenomže to vás neochrání, pokud pachatel funguje tak, jak se domníváme. Zamyslete se, prosím vás – existuje někdo, kdo by měl prospěch z vaší smrti?“

„Jenom pohřební ústavy. Všechny peníze, které zbydou po mé smrti, jsem odkázal Sdružení psychologické krizové intervence.“ V jeho rysech se objevilo cosi podobného úsměvu.

„Nemusí to být materiální motiv. Není možné, že byste věděl něco, co by mohlo komukoliv uškodit?“ Upřeně mu hleděla do očí. „Zdá se, že právě tohle hrálo roli při poslední vraždě. Nenapadá vás někdo, koho by ohrozilo, kdybyste nám o něm něco prozradil?“

Jeho oči odpovídaly ne ještě dřív, než zavrtěl hlavou. „Kdybyste chtěli, vyjmenuju vám lidi, kteří krmí své psy čokoládou, protože si je pletou s dětmi. Nebo jiné, kteří drží papoušky v zakázaných malých klecích. Víc zatěžujících informací nabídnout nemůžu. Co ode mě chcete? Abych vám vyprávěl pohádky?“

Florin položil na stůl podobizny Christopha Beila z hlášení o nezvěstných. „Už jste někde viděl tuhle tvář?“

Rezignovaný povzdech. Sigart se podíval na Beatrici, jako by od ní čekal pomoc, ale nakonec pokrčil rameny a sklonil se nad snímky. Díval se na ně dlouho, tak dlouho, že už začala mít naději.

„Ne,“ prohlásil nakonec. „Ta tvář mi nic neříká. Snažil jsem se ji zařadit, věřte mi.“

„A jak to vypadá s tímhle mužem?“ Florin vytáhl další fotografii. „Neznáte ho náhodou?“

„Proč? Patří taky k okruhu ohrožených? Nebo už to má za sebou?“ Odstrčil od sebe obrázek. „Musím upřímně říct, že nevím, co ode mě chcete. Nemám s vaším případem nic společného, neznám lidi, kteří byli zavražděni, a necítím se ohrožený. A i kdyby, můj život skončil smrtí mé rodiny. Nechte mě na pokoji.“

V Beatricině nitru se svářil soucit a nevole. Přece nebylo možné, aby každý jejich výpad skončil ve slepé uličce. Mezi oběťmi musela existovat souvislost.

Zarazila se. Musela? Nebylo možné, že si pachatel úplně náhodně vybíral jména z telefonního seznamu a teprve pak se o zmíněných osobách informoval, aby mohl s uspokojením sledovat, jak se policie zoufale snaží najít mezi nimi pojítko? Tohle pomyšlení ji ochromovalo. Kdyby to tak bylo, mohl lov trvat ještě dlouho.

Dívala se na Sigarta, který seděl shrbený na židli a hleděl ven z okna, na protější šedou, betonovou zeď. Většina těžce traumatizovaných lidí našla během let cestu jak se vyrovnat se svým osudem, nebo spáchali sebevraždu.

„Víte,“ pokračoval s oním nepatrným náznakem úsměvu ve tváři, „mně by to ušetřilo práci. Vrah. Na to jsem nikdy nepomyslel. Na autobus, skalpel nebo nitrožilní předávkování, to ano.“ Zvedl oči. „Uspal jsem spoustu zvířat. Tak bych rád zemřel. Klidně. Mírumilovně.“

Jeho touha po smrti byla jedna věc, ale takhle se dál nedostanou. „Můj kolega už to nakousl. Rádi bychom vám poskytli policejní ochranu, ale k tomu potřebujeme váš souhlas.“

„Oceňuju vaši péči.“ Znělo to upřímně. „Ale nemám zájem. Chci mít svůj klid, a ne policajta za dveřmi.“

Takové odpovědi se obávala. „Máte mobilní telefon?“

Podíval se na ni nechápavě. „Jistě.“

„Dám vám číslo svého i kolegova mobilu. Kdybyste pocítil ohrožení nebo měl jen pocit, že vás někdo sleduje, zavolejte. Raději nás než policejní centrálu, protože my budeme hned vědět, o co jde.“

Sigart zamžoural, jako by měl něco v oku. „Děkuju. Ale nemůžu vám slíbit, že vaši nabídku doopravdy využiju.“

Přesto si uložil čísla a Beatrice se pokusila nenápadně přečíst nějaké jeho kontakty – bez úspěchu.

„Čas od času sem pošleme hlídku, aby vás zkontrolovala,“ řekl Florin a vstal. „A vy nám přece jenom udělejte něco kvůli a dejte na sebe pozor.“

Sigart pokrčil rameny. Nemělo to smysl, bude dělat, co uzná za vhodné. Už byli na cestě ke dveřím, když Beatrici něco napadlo. Bylo to trochu nezvyklé a zajímalo ji, jak zareaguje. „Kdybyste nic nenamítal, ráda bych si promluvila s vaší terapeutkou. K tomu ale musíte dát svolení,“ dodala.

Zaváhal. Přece jenom mu nebylo všechno jedno.

„Co si od toho slibujete?“

„Chytám se každého stébla, víte? Nějakým způsobem jste do případu zapojený a já chci pochopit jakým.“

Zjizvenou levou rukou si mačkal zdravé prsty pravé. „Vy jste ctižádostivá, že?“

Otázka Beatrici na chvíli vyvedla z míry. „Jsem spíš… vytrvalá, myslím.“

Zase ta pokřivená verze úsměvu. „To je pro vás dobře. Vzpomínám si, jak to chutná.“ Bledým jazykem si pomalu přejel rty. „Můžete si klidně promluvit s mou terapeutkou, její jméno je Anja Malyová, ordinaci má v Auerspergstraße. Upozorním ji, že přijdete.“

„Ke konci jsi toho moc nenamluvil,“ konstatovala Beatrice, když se vraceli k autu.

„Ano. Soustředil jsem se na Sigarta. Choval se jinak než při naší první návštěvě. Dumal jsem, v čem je ten rozdíl.“

„No a?“

Florin zaváhal. „Nikdy jsem nestudoval psychologii, ale dneska mi Sigart připomněl jednoho strýčka. Už je dávno po smrti.“

Beatrice otevřela dveře u spolujezdce, ale nenastoupila. Zvedla oči k malému balkonu, který patřil k Sigartovu bytu. „A tvůj strýček určitě spáchal sebevraždu, že jo?“

„Ano. Ke konci byl úplně klidný a rozdával věci. Nic ho nerozházelo. Myslím, že Sigart bude brzy v téhle fázi. Neměli bychom ho nechat hospitalizovat?“

Na psychiatrii, kvůli akutnímu nebezpečí sebevražedných úmyslů. Měl by odbornou péči a zároveň by byl nedostupný pro ownera. Ta myšlenka byla svůdná.

Seděli v kanceláři dlouho do noci. Před Beatricí ležely snímky tří hádanek, které jim owner zatím poslal. Zpěvák. Outsider. Klíčová postava. Hledala paralely, rozdíly, skrytá poselství. V půl jedenácté už jí slzely oči. „Jedu domů. Jsem…“

… k smrti unavená, chtěla říct, ale Sting ji předběhl, poslal do světa SOS ve formě písně. Mobil byl v tašce, která při Beatricině chvatném pokusu o otevření spadla ze stolu a polovina jejího obsahu se rozsypala po zemi. Ale mobil ještě zvonil.

Snad bylo s dětmi všechno v pořádku a snad owner ne…

Přečetla si zprávu a strnula. Ale musela vydat nějaký zvuk, protože i přes tlustý špinavý závoj, který zahalil její vědomí, cítila náhlou Florinovu pozornost, jeho starost.

„Beo?“

Nereagovala. Nejdřív si musela uspořádat myšlenky. Číslo poznala na první pohled, bylo to číslo předplacené karty v mobilu Nory Papenbergové. Pak pochopila: Tohle je odpověď na její včerejší SMS. Míč se vrátil zpátky. Ty něco víš? Tak se podívej – já taky!

Duše lidská, podobáš se vodě.

Osude lidský, podobáš se větru.

Hledejme oběť.

Evelyn R.

R.I.P.

Odolala nutkání zprávu smazat. Hledejme oběť, proboha.

„Beo? Co se děje?“

Beze slovy mu podala mobil, viděla na něm, že okamžitě poznal číslo odesílatele, a nespustila z něj oči, když zamračeně četl zprávu.

„Goethe.“

„Ano. Zpěv duchů nad vodami.“ Opřela si čelo o ruce. Jak tohle mohl owner vědět?

„Kdo je Evelyn R.?“

Konec bezstarostnosti. Předěl. Bod obratu.

„Je mrtvá.“ Nebyla to odpověď na jeho otázku, ale víc ze sebe v tu chvíli nedostala. Jak mohl owner vědět o Evelyn?

Myslela na auto s příliš vysoko zaměřenými reflektory ze včerejšího večera. Vidina noci, kterou musí strávit sama doma, se najednou změnila v další ohrožující stín v jejím životě.

Zakázala si vzpomínku na Florinův hostinský pokoj a popadla svou tašku. „Vrátíš mi ten mobil?“

„Beo!“ Celou dobu ji nespustil z očí. „Prosím tě, vysvětli mi, co to znamená. Tohle není slang kešerů, to se týká tebe osobně, nemám pravdu?“

„Vypadá to tak.“

„Vypadá to tak?“ Shrnul si vlasy z čela, viditelně rozčilený. „Samozřejmě mi o sobě nemusíš všechno vykládat, ale tady jde o případ, kterej řešíme společně. Bylo by dobrý, kdybych dokázal interpretovat poselství od pravděpodobného pachatele.“

Urovnat. Bylo třeba znovu urovnat všechno, co se v ní najednou zřítilo. Hned, jakmile bude sama. „Poslala jsem ownerovi zprávu a tohle je zřejmě jeho odpověď.“

Florin přimhouřil oči. „Cože jsi udělala?“

„Ano. Já vím, sama, bez domluvy. Bylo to spontánní rozhodnutí, když jsme byli v Liebscherově bytě a tam jsem našla písmena v prachu. Sdělila jsem mu, že známe identitu muže, jehož části těla schovává v keších.Herbert Liebscher, tak zněla celá moje zpráva. Měl se dozvědět, že se k němu blížíme a že je možný dialog. Čím častěji se ohlásí, tím větší bude pravděpodobnost, že udělá chybu.“

Hledala pochopení ve Florinově tváři, ale ta zůstala bezvýrazná a navzdory únavě v očích tvrdší než jindy. „Je ti jasný,“ pronesl pomalu, „že jsi tím přistoupila na jeho hru? Ne on na tvoji. Nechme teď stranou skutečnost, že jsi nikoho z týmu neinformovala – ale touhle SMS jsi přijala jeho pozvání, Beo. Teď jsi jeho oficiální protihráčkou. A to se mi vůbec nelíbí.“ Podával jí mobil. „Přece vidíš, jak osobně se začal vyjadřovat. Sehnal si informace a zjevně o tobě ví víc než lidi, se kterýma jsi denně ve styku.“

Ano, mohlo to tak vypadat. Jeho oficiální protihráčka. Oči ji pálily, zavřela víčka a přitiskla si na ně prsty. „Evelyn byla moje kolegyně ze studií,“ řekla a pozorovala tečky a šmouhy, které se zjevovaly ve tmě její dobrovolné slepoty. „Bydlely jsme spolu. Pak zemřela.“ Beatrice otevřela oči a podívala se zpříma na Florina. „Její obor byla germanistika, můj psychologie. Ani jedna jsme studium nedokončily.“

Ve tváři měl jasně napsanou otázku, ale nevyslovil ji. „Za daných okolností by bylo lepší, kdybys nezůstávala sama, dokud ownera nechytíme,“ prohlásil místo toho. „Můj byt je dost velkej, nechceš…“

„Ne.“

Jenom zamrkal a pak se odvrátil. „Dobře. Ale udělej pro mě něco. Zavolej mi, až přijedeš domů a všechno za sebou zamkneš. Nech si mobil u postele. Máš policii v rychlých volbách?“

„Ano. Samozřejmě.“ Vstala a přehodila si řemínek tašky přes rameno. „A ty bys toho měl už taky nechat, byl to dlouhej den.“

Cestou na parkoviště se Beatrice několikrát ohlédla, ale nikdo za ní nebyl, ani během cesty domů, kdy se dívala víc do zpětného zrcátka než na silnici před sebou.

Udělala to, co po ní chtěl Florin. Zamkla dveře bytu na dva západy a použila i starou zástrčku, poprvé od nastěhování. Při vážném ohrožení by asi nepomohla, ale přesto se cítila dobře, když vyčerpala všechny možnosti. Ujistila se, že jsou zavřená okna, a zatáhla závěsy. Pak skopla boty z nohou, klesla na gauč a zírala do stropu.

Evelyn. Když si člověk dal námahu, mohl se o tom dočíst v každém novinovém archivu, ale vytvořit spojení k ní bylo mnohem obtížnější. Tenkrát se ještě jmenovala jinak a nemluvila s žádným novinářem. Owner přesto dokázal vyvodit správné závěry.

Cítila, jak se jí klíží oči, ale okamžitě je zase otevřela. Nešramotilo tu něco?

Ne. Nesmysl. I tak jí pomohlo, když prošla všechny pokoje a nenašla nic jiného než obvyklou směs pořádku a chaosu. Teprve pak zavolala Florinovi.

„Dojela jsi dobře?“ Pořád ještě byl v kanceláři, slyšela v pozadí zvuk klávesnice.

„Ano. Nikdo mě nesledoval, v bytě na mě taky nikdo nečíhal. Všechno je v pořádku.“

„Dobrá. Víš, že kdyby se dělo cokoliv zvláštního…“

„Já jsem policajtka, Florine. Dám na sebe pozor.“ Znělo to přesvědčivě. I jejím vlastním uším. A poprvé od vstupu do bytu se opravdu uvolnila.

Noc uběhla nezvykle rychle. Sotva položila hlavu na polštář, už zazvonil budík. Spala jako v narkóze. Mobil mlčel.

„Postarej se o to, aby se hlídka zastavila u Sigarta. Ať se jenom přesvědčí, že je v pořádku.“ Beatrice se opírala o Stefanův psací stůl a ukazovala na lístek s adresou, který tam položila. „A pak by ses mohl pokusit vymyslet něco s tou stage 4. Já nevím, čeho se chytit, bylo by dobrý, kdyby se na to podívaly čerstvý oči.“

Stefan si projel rezavé vlasy a díval se na ni trochu uraženě. „Ty si vážně myslíš, že jsem se nad tím ještě nezamyslel? Požádal jsem na přihlašovacím úřadu o seznam všech obyvatel jménem Felix do čtyřiceti let.“

Přesně tohle udělala Beatrice před několika lety. A ověřila si, že takové seznamy jsou k něčemu až ve chvíli, kdy člověk aspoň přibližně ví, co v nich má hledat. Ale určitě nezaškodí.

Všimla si, že se blíží Kossar, a vzdychla. „Tak zatím, Stefane.“

Kossar čekal ve dveřích její kanceláře a upíral žádostivý pohled na kávovar, ale ona mu nehodlala nabízet nic, co by zbytečně prodloužilo jeho přítomnost. Bylo už dost hrozné, že ji nejspíš čeká rozhovor o vlastní minulosti.

„Včera přišla další zpráva od ownera, přímo pro mě. Tady je.“ Naťukala text do počítače a vytiskla.

Kossar ho přelétl, přikývl, posadil se a přečetl si ho ještě jednou. „Řeknete mi, kdo byla Evelyn?“

„Přítelkyně. Bydlely jsme spolu.“ Z nevysvětlitelného důvodu jí připadalo snazší vykládat to Kossarovi než Florinovi. Působilo to mnohem méně osobně, přinejmenším pokud šlo o povrchní fakta.

„Domnívám se, že nezemřela přirozenou smrtí. Je to tak?“

V přímém rozhovoru své řemeslo viditelně ovládal. Stačilo přikývnout, nemusela nic vysvětlovat.

„Chápu. Že o tom owner ví, je jedna věc, ale že vám tuhle vědomost strká pod nos, je věc druhá. Podporuje to naši tezi, že chce demonstrovat svou převahu. A – opravte mě, jestli se mýlím…,“ podíval se na Beatrici, jako by něco hledal v její tváři, „u vás se tím dotkl bolavého místa. Mám pravdu?“

Zaváhala a pak přikývla.

„Chce naznačit, že vám může ublížit. Pravděpodobně by rád viděl, jak reagujete, nelze tedy vyloučit, že se příležitostně bude zdržovat ve vaší blízkosti.“

Beatrice byla ráda, že Florin pobíhá někde po domě a neslyší Kossarova slova. Byl schopný vnutit jí osobní ochranu, kterou odmítl Sigart. „Možná. A nezávazná prognóza? Co udělá dál?“

„Well.“ Energicky si sundal brýle. „Bude dál sledovat svůj plán, ale my bohužel momentálně nedokážeme říct, v čem spočívá. Podle mě to vypadá na opus, inscenaci, určitý druh psychopatického uměleckého díla. V USA existovalo několik případů, které vykazovaly tenhle model. Už dva dny se snažím zjistit případné paralely.“ Kossar se samolibě opřel v židli a znovu si nasadil brýle. „To by ostatně znamenalo, že nejste ohrožena. Vy jste publikum a zabít vás by bylo naprosto kontraproduktivní.“

To ráda slyším. Beatrice se přiměla k úsměvu. „Děkuji za vaše objasnění. Co myslíte, že bych mu měla odpovědět?“

Na své poměry přemýšlel nad radou nezvykle dlouho. „Odpovězte jenom v případě, že mu můžete nabídnout něco chytrého, něco, co by ho zajímalo. Něco, čím byste ho překvapila tak jako on včera vás.“

Přestože neměla hlad, došla si Beatrice v době oběda do místní kavárny pro sendviče. Na zpáteční cestě ji zdržel Stefan.

„Kolegové byli u Sigarta a je tam všechno v pořádku. Říkali, že nevypadá moc dobře a působil jako duchem nepřítomný, ale jinak klidně.

Znělo to, jako by se zase o něco přiblížil svému záměru. Jeho umístění do nějakého zdravotnického zařízení by se mělo urychlit.

„Kromě toho jsem dumal nad odkazem k povolání klíčový postavy. Prodává to, co nikdo nepotřebuje – nemohl by to být pojišťovák?“

Nevzpomínala si, kdy se naposledy tak spontánně zasmála. „Stefane! Právě jsi znectil naprosto seriozní povolání.“

„Aha, jasně. Ale myslel jsem prostě něco v tomhle smyslu – klepání u domovních dveří nebo telefonický akvizice, rozumíš? Možná prodává něco úplně jinýho – odstraňovače skvrn, předplatný novin nebo prostě řeči…“

Tedy pěkná, ale prázdná slova. Ano, možná pracoval v reklamě. V tom případě by tu byla spojitost s Norou Papenbergovou.

„To není špatná úvaha. Jen tak dál, Stefane.“

Rozzářil se, přikývl a zmizel ve své kanceláři. Beatrice vešla do své vlastní a našla tam Florina se zavřenýma očima a telefonem na uchu. Stačilo necelých deset vteřin a věděla, že mluví s Verou Beilovou. Včera identifikovala svého muže a zhroutila se při tom. Šok a kolaps. Odvezli ji do nemocnice. Zřejmě volala odtud, dneska už potřetí, a pokaždé chtěla mluvit jenom s Florinem.

„Cokoliv,“ povídal právě. „Zkuste si vzpomenout, paní Beilová. Co říkal váš muž, když odcházel z domu? Nebo předtím, v neděli večer?“

Beatrice se posadila k počítači. Mobilní operátor v emailu sděloval, že poslední spojení prostřednictvím předplacené karty bylo uskutečněno včera večer ve 22.34 a mobil se v tu chvíli nacházel v centru Salcburku.

Zpětně se jí ulevilo, že se nemýlila. Nikdo ji nepronásledoval. Pořád se ještě mohla spolehnout na svůj cit. Bohužel stejně jako na opatrnost ownera – nepřihlásil se ještě dvakrát u jedné základnové stanice.

Odpoledne se vleklo těžce a pomalu, vyústilo do kalného večera a krátce po osmé do stejně pochmurné večerní porady. Nikdo v týmu neměl nové poznatky, nikdo nebyl schopný předložit nový nápad.

„Jsme v pasti,“ zhodnotil situaci Florin. „Stage 4 je tvrdý oříšek – ani Beilova žena, ani manžel Papenbergové neznají člověka, na něhož by se hodila kriteria klíčové postavy. Musíme se tedy pustit do mravenčí práce a ty dva údaje, které lze použít, nějak…“

Přerušilo ho zvonění Beatricina mobilu. Nebyla to melodie, která signalizovala příchod textové zprávy, ale volání.

„Sorry,“ zamumlala, vyndala mobil z kapsy a šla ke dveřím. Číslo na displeji neznala, tak to snad dokáže vyřídit rychle.

„Kasparyová.“

Nářek, sténání. V pozadí rámus. Uchopila mobil pevněji. „Kdo je tam?“

„Pomozte mi!“ Mužský hlas promluvil chraptivě a přerývaně, dral se mezi vzlyky, ale Beatrici se přesto zdálo, že poznává Bernda Sigarta.

„Pane Sigarte, jste to vy?“ Všechny hlavy se k ní otočily. Florin dělal hekticky znamení palcem, jako by něco tiskl. Pochopila a zapnula hlasitý odposlech.

„… pomozte mi!“ Plakal. „On chce…“ Slovo vyústilo do výkřiku, následovaného duněním, jako by se zřítila skříň. Další rána, teď znělo sténání tlumeně, někdo zřejmě položil ruku na mikrofon. Praskalo to, bouchalo, pak byl tón opět jasný a Sigartův křik pronikavě prořízl vzduch v poradní místnosti. „Přestaňte! Prosím! Ne!“

„Kde jste?“ vykřikla Beatrice.

Odpověď nepřišla, jenom něco jako tupý úder, další bolestné výkřiky a pak bylo spojení náhle přerušeno.

„Zatraceně! Florine, Stefane, jedeme.“ Popadla za rameno taky přítomného Bechnera. „Ať tam jedou všechny hlídkový vozy, co jsou nablízku. Theodebertstraße 13. Rychle!“

V hlavě jí vířily možnosti dojezdu. Budou potřebovat nejmíň patnáct minut, spíš dvacet, i kdyby ignorovali všechny červené na semaforech. Florin vklouzl za volant a jakmile se dveře zavřely, šlápl na plyn. Měl pevně stisknuté rty, byl cele soustředěný na ulici před sebou. Stefan na zadním sedadle se naopak pustil do hlasitého přemítání.

„Sigart řekl On chce… to znamená, že šlo o muže. Víme tedy, že owner je muž a…“

„Nevíme ani, jestli to byl owner,“ přerušila ho Beatrice. Vyschlo jí v krku nervozitou. Přece jenom visí na životě, pomyslela si. Jako my všichni, když nám ho někdo chce vzít, když to začne být vážné.

Doufejme, znělo v ní jako mantra dalších deset minut. Doufejme, že nepřijedeme pozdě. Doufejme.

Stěny domů v Theodebertstraße odrážely modré světlo dvou hlídkových vozů, které přijely před nimi. Ulice byla úzká, k jejímu uzavření pro dopravu stačil jediný vůz nahoře na křižovatce.

U domovních dveří stáli čtyři muži a žena v uniformách, jeden z nich mluvil do vysílačky. Když policistka uviděla vystupovat z auta Florina a Beatrici, rozběhla se k nim.

„Už jsme byli uvnitř!“ volala bez dechu. „Nevypadá to moc dobře.“

Florin vyslovil Beatricinu myšlenku dřív než ona. „Je Sigart mrtvý?“

Policistka pokrčila rameny. „Pravděpodobně. Těžko říct.“

„Co to znamená?“ Vchod do domu byl před nimi, a přestože soumrak už přecházel do tmy a pouliční lampy svítily jen úsporně, nebylo možné přehlédnout tmavé pruhy a skvrny v chodbě. Krvavé stopy, které se táhly po schodech a vedly dál do sklepa.

„Pachatel si ten dům nejspíš předem prohlédl a našel nejlepší cestu k útěku,“ vysvětloval kolega s vysílačkou. „Přes sklep se dá dostat k zadnímu východu, kde měl zřejmě zaparkovaný auto, protože tam stopy najednou končí.“

„Ale co je se Sigartem?“ vyptávala se Beatrice netrpělivě.

„Toho jsme nenašli.“

Běželi po schodech nahoru a snažili se neporušit stopy. Beatrice objevila v jedné šmouze velký otisk boty a to v ní vzbudilo naději, že owner konečně udělal chybu. Stopy mluvily jasně. Přišli pozdě.

„Byly dveře do bytu vylomené?“

„Ne.“

Už to viděla sama. Dveře byly dokořán otevřené a neporušené. Pustil tedy pachatele dovnitř.

Uvnitř to vypadalo jako na jatkách. Většina krve byla na zemi, na stěně u gauče a u převráceného stolu. Skříň ležela napříč pokojem a pohřbila pod sebou jednu skládací židli. Její nohy čněly zpod těžkého kusu nábytku jako končetiny rozdrceného hmyzu.

Sigarta podle očekávání nebylo nikde vidět, ale přesto ho volali. Prozkoumali koupelnu a nenašli nic než krev a zase krev. Vzor na stěně signalizoval silně krvácející ránu. Sigart byl zřejmě těžce zraněný, v bezvědomí nebo mrtvý, když ho pachatel vlekl domem k autu.

„Zatraceně, ten teda reagoval rychle.“ Florinův pohled utkvěl na kaluži krve u stolu. „Kolegové z hlídky říkají, že přijeli sedm minut po zavolání, a tady nikdo.“

Přinejmenším to zvyšovalo pravděpodobnost, že se owner ve spěchu dopustil nějaké chyby. Například ten krvavý otisk boty na schodech. Beatrice opatrně prošla pokojem a nahlédla do kuchyně. Ta byla poměrně čistá. „Vždyť jsme ho varovali. Proč otevřel dveře?“

„Owner není pitomec. Možná se převlékl za policistu, řemeslníka nebo listonoše. Nebo…“

Beatrice přikývla a snažila se rozdýchat tíživý pocit v útrobách. „Nebo se znali.“

Byl příjemný večer, který většina sousedů trávila mimo dům. Zatímco Drasche a Ebner prohledávali byt a schodiště, Florin s Beatricí se pokoušeli najít někoho, kdo mohl ownera zahlédnout.

Jedna stará žena z přízemí vypověděla, že slyšela tupou ránu, jako by někomu vypadlo z ruky něco těžkého.

„To je všechno? Žádné výkřiky?“ podivil se Florin.

„Ano, ale myslela jsem, že je to z televize.“

Sousedi, kteří bydleli vedle Sigarta, se právě vrátili domů a byli viditelně zděšeni. Ti zdola se neukázali ani před desátou hodinou.

„Muselo to být hodně hlučné, prostě zápas, slyšeli jsme jeho část po telefonu,“ vysvětlovala Beatrice nájemníkovi, který měl byt nad Sigartem. „Vy jste si ničeho nevšiml?“

Muž sklopil hlavu. „Ano. Křičel a tloukl do stěn, ale víte – nebylo to poprvé. V posledních letech jsem na něj opakovaně zvonil, když měl tyhle záchvaty, ale on nikdy neotevřel a já jsem věděl… no o té věci s jeho rodinou.“ Zvedl hlavu. „Nechtěl jsem ho obtěžovat. Pokaždé dal najevo, že nestojí o kontakt ani o pomoc.“

Byli jsme moc pomalí, pomyslela si Beatrice a pocítila, jak v ní stoupá vlna nenávisti vůči ownerovi, pocit, který v její práci neměl co dělat. Sevřela ruce v pěsti a zaryla nehty do dlaní, což běžně pomáhalo.

„Wenningere? Kasparyová?“ prodral se k nim tlumeně Drascheho hlas z bytu. „Pojďte sem, ale opatrně!“

Klečel vedle převrženého stolu u kaluže krve. Prstem v rukavici ukazoval na něco světlého, podlouhlého uprostřed červeně. „Pachatel nám tu zase zanechal části těla.“

„Cože?“ Sklonili se k Draschemu.

„Ano, ale tentokrát je nezabalil. Vidíte?“ Špachtlí opatrně otočil podlouhlé útvary.

Prsty. Beatrice polkla, když si vzpomněla na Sigartův výkřik. Přestaňte! řval hlasem plným bolesti a strachu.

„Malík a prsteník levé ruky,“ konstatoval Drasche. „Musely být odříznuté současně, možná useknuté, ale v žádném případě utržené, na to má rána příliš ostré okraje. A kromě toho byly odděleny kosti, myslím.“ Strčil prsty do jednoho ze svých plastových sáčků a podával ho Beatrici.

Vzala si ho, snažila se o analytický pohled a pak se zarazila na detailu, který její domněnku proměnil v jistotu. „Jsou to Sigartovy prsty.“

Drascheho obočí se zvedlo skoro až k nasazení vlasů. „A jak to víš tak přesně?“

„Vidím jizvy od popálení.“

Uzavřeli ulici, zvonili na obyvatele okolních domů a vyptávali se na neznámého, který mezi osmou a půl devátou vešel do domu číslo 13. Nebo i dřív. Nikdo nic neviděl.

Ani poslíčka, policistu, rozvážku pizzy?

Ne.

Pracovali ještě po půlnoci a mezitím neustále přibývalo Drascheho poznatků. Otisk nohy na schodišti odpovídal velikosti bot 45, zatímco Sigart měl velikost 43. Krev v bytě nemohla být pouze z uříznutých prstů, vějířovité stopy krve na zdi napovídaly poranění větší tepny. „Asi ve výšce 160 centimetrů od země. Pravděpodobně Sigartovy krční tepny. Nebo toho druhého, ale ten by pak nejspíš nemohl utéct.“ Na Drascheho tváři bylo patrné, že tuhle možnost nepovažuje za reálnou, jenom se o ní zmínil. „Jestli jde o krev jedné nebo více osob, budeme vědět relativně brzy.“

V jednom tmavém výklenku poblíž východu ze sklepa našel Ebner konečně Sigartův mobil, zamazaný od krve. Muž, jemuž patřil, se upínal ke spojení právě s ní. Tahle myšlenka pronásledovala Beatrici až do usnutí.

Stalo se to příští ráno, krátce po vyčištění zubů a naprosto bez varování. Beatrice se najednou choulila na zemi a snažila se neomdlít. Otvírala a svírala pěsti, aby se jí vrátil cit do prstů, a potlačovala přitom obraz Sigartových prstů. To by všechno ještě zhoršilo.

Už roky nezažila nával paniky v takové síle, a přestože věděla, co se s ní děje, děsilo ji pomyšlení, že tentokrát by to mohlo být vážné.

Srdeční infarkt, zástava srdce, náhlá srdeční smrt. Lapala po dechu, pokoušela se pouhou silou vůle znovu dostat pod kontrolu svůj pulz. Sledovala nepravidelné skoky svého srdce se směsí pobavení a zoufalství.

Dýchat. Dýchat. Myslet na něco jiného.

Psycholožka jí tenkrát doporučila, aby přijala strach, pozdravila ho a zase nechala odejít.

Ahoj, strachu.

Zase tu byl, bušil jí v hrudi, ve spáncích, v krku, v žaludku, ale na její pozdrav nereagoval. Neprozradil, odkud se tak náhle vzal.

Ale Beatrice stejně věděla, co ji vzbudilo. Položila se na záda, zavřela oči a pokoušela se ležet klidně. Připadalo jí, jako by se její plíce scvrkly do tvrdých útvarů velikosti vlašských ořechů.

Představila si Evelyninu tvář, zelené oči, tmavorudé vlnité vlasy. Hrdelní hlas. Když se smála, všichni se po ní otáčeli.

Je mi to tak líto. Tak strašně líto.

Chladné dlaždice na podlaze koupelny ji tlačily do lopatek. Obraz živé Evelyn blednul a na jeho místo se s děsivou silou tlačily znetvořené rysy mrtvé. Prudce otevřela oči a soustředila pohled na strop koupelny, na zaprášenou lampu z mléčného skla přímo nad sebou.

Musí vstát, má přece tolik práce. Především najít Sigarta.

Myslíš jeho mrtvolu.

Umlčela svůj vnitřní hlas tím, že si začala bzučet. I’m Walking on Sunshine, píseň, která ubírala prostor panice. Deset až patnáct minut, pomyslela si. Víc to nikdy netrvalo. To vydržíš. Určitě.

„Řekněte mi, co se to s vámi vlastně děje?“ Hoffmannův hlas bylo nepochybně slyšet až o poschodí níž. Každé slovo. „Byla jste na nákupech, nebo u kosmetičky? Už se k vám doneslo, že máme případ, který je důležitější než vaše nehty?“

Beatrice počkala, dokud si nebyla jistá, že ovládne svůj hlas. „Je mi líto, že jsem se opozdila, ale…“

„Žádné ale!“ křičel Hoffmann. „Čtyři mrtví během jediného týdne! To musí všechny soukromé věci stranou!“

Čtyři? Našla se snad Sigartova mrtvola?

„Kromě toho ignorujete moje pokyny. Těšte se, Kasparyová, vyvodím z toho důsledky!“

Nebylo pochyb o tom, na co naráží. Podívala se Hoffmannovi do očí, do těch kalných očí barvy bláta, a počkala, jestli přijde ještě něco. Když jenom beze slova zavrtěl hlavou, nechala ho stát a prošla kolem něj směrem ke své kanceláři, v jejíchž dveřích se právě vynořil Florin se zamračenou tváří.

„Jsou to tři mrtví, ne čtyři.“ Krátce ji pohladil po rameni. „Jsi v pořádku?“

„Jasně,“ odpověděla. „Vůbec to nekomentuj.“

„Ale ano. Sorry.“ Florin se protáhl kolem ní. Pověsila tašku přes opěradlo židle a zapnula počítač. Z chodby slyšela jeho hlas, důrazně klidný, ale ostrý jako rozbité sklo.

„Moc nám nepomůže, když nás budete kvůli dvacetiminutovému zpoždění demotivovat na celý pracovní den. Každý z nás pracuje ve svém osobním limitu a já bych vám byl velmi vděčný, kdybyste to uznal a nevyvíjel žádný další nátlak.“

„A jaký je asi tlak na mě, když nemůžeme poskytnout žádné výsledky, to je vám snad jasné, Floriane.“ Hoffmannův hlas zněl teď kamarádsky, s téměř spikleneckým podtónem, při němž se Beatrici pravidelně dělalo nevolno. Naštěstí nehrozilo, že by ho někdy použil v rozhovoru s ní.

„Já vím, že si kolegyně Kasparyové ceníte,“ pokračoval Hoffmann, teď výrazně tišším hlasem. „Ale připadá mi v poslední době velmi nesoustředěná a roztěkaná, a to je při vyšetřování tak náročného případu neúnosné. Kossar si myslí, že už navázala kontakt s pachatelem, bez předběžné konzultace.“ Hoffmann zvýšil hlas. „Neakceptuje moje pokyny, ale když si myslí, že jí to projde…“

„Navázání kontaktu s ownerem bylo po dohodě se mnou. Musíme jednat a Kossar si dává na čas. Jestli jsme překročili své kompetence, musíte nás volat k odpovědnosti oba dva.“

Beatrice zavřela oči a spolkla protest, který se užuž dral ven.

„Je to pravda?“ Z Hoffmannova hlasu zmizela zlost. „Pak jste mě ale měl informovat, Floriane.“

„To máte pravdu. Ale můžu vás ujistit, že to byl od paní Kasparyové chytrý tah. Owner už zareagoval. Nenašel byste nikoho lepšího než je ona, to vám můžu zaručit.“

„No jistě. Ona má své kvality, o tom není pochyb, a dosáhla jistých úspěchů. Ale momentálně… Přemýšlím, jestli bych vám neměl dát k ruce někoho jiného, někoho bez akutních osobních problémů. Které pochopitelně ubírají kapacitu.“

Beatrice upírala oči na přihlašovací stránku ve svém počítači. Teprve když pocítila bolest v čelisti, uvědomila si, že má zaťaté zuby. Jestli si Hofmann myslí, že ji může odstavit, tak se spletl, ale bylo jí jasné, že to zkusí.

„V žádném případě,“ slyšela Florina promluvit s rozhodností, v níž už nezbylo místo pro zdvořilost. „To by bylo naprosto chybné rozhodnutí. Já nemám čas ani chuť zasvěcovat do celého materiálu dalšího kolegu, a kromě toho…“

„Ale jděte. Nezačínejte zase s tou historkou o skvělém úsudku.“

„Vy dobře víte, že mám pravdu.“ Florin znovu ztlumil hlas. „Vzpomeňte si na tu vraždu v pivovaru. Nebo ty dvě mrtvé ženy na kolejích. Byla to přece vždycky ona, kdo jako první pochopil souvislosti.“

Pohrdavé mlasknutí jazykem, nepochybně od Hoffmanna. „Vy přeháníte, Floriane.“

„Absolutně ne.“

„No dobrá. Pak chci ale co nejdřív vidět i jiné výsledky než jen nové oběti vražd. Myslím to vážně, Wenningere.“

„Dobře víte, že člověk si nic nemůže vynutit. Ani vy, ani já, ani Beatrice Kasparyová.“

Hoffmann se nasupeně zasmál. „Ví ta mladá dáma vůbec, jak vehementně se jí tu zastáváte? Člověka by pomalu mohlo leccos napadnout.“

„Já bych teď šel zase pracovat, jestli dovolíte.“

„Tak hodně úspěchů.“ Nezazněla v jeho hlase ironie?

Kroky na chodbě prozrazovaly, že se Florin vrací. Beatrice chvatně naťukala svůj PIN do políčka registrace a nespustila pohled z monitoru, když vtrhl do místnosti a složil se na židli.

Cítila, že se na ni dívá.

„Nedělej, jako bys to neslyšela,“ řekl.

Zvedla hlavu, pokusila se o úsměv, který ale ztroskotal na jeho vážné tváři. „Děkuju. Ty víš, že mi není dobře při tom, když za mě nasazuješ krk, že jo?“

Zvedl obočí. „Mně je podobně, když si za mými zády koresponduješ s pachatelem. Ale měla jsi pravdu ohledně načasování. Čekání nás dál neposune.“

Opřela si bradu o dlaně. „Jenom se bojím, že Hoffmann ti nezbaští to tvrzení o mým kombinačním nadání, tomu nevěřím ani já sama.“

„To ale klidně můžeš. Já jsem přece na nic nepřišel, Beo, pokaždý jsi to byla ty, komu se nakonec rozbřesklo.“

„Byla to týmová práce. Mně se jenom rozbřesklo jako první. Za dvě hodiny bys přišel na totéž.“

„Nebo za čtrnáct dní. Víš, Beo, každej jinej šéf by byl rád, že tě má.“ Zavrtěl hlavou. „Udělej mi tu laskavost a nenech se vyprovokovat. Nebo zastrašit. Pokusím se držet ti ho od těla.“

Mlčky přikývla a ptala se sama sebe, jestli opravdu dokáže odsunout nejen Hoffmanna, ale také Achima, vzpomínku na Evelyn, atak paniky z dnešního rána a špatné svědomí vůči dětem tak daleko, aby se mohla soustředit na práci.

Má pravdu, ten pitomec Hoffmann, celé tuny osobních problémů mi visí na krku jako mlýnský kámen.

Přisunula si hromádku materiálů. Nahoře ležela poznámka od Stefana, který pracoval do čtyř hodin v noci. V deset budu zase na místě, dobrou noc, napsal.

První písemný záznam od Drascheho popisoval ztrátu krve na základě stop jako ohrožující život a se značnou pravděpodobností předpokládal, že Sigart je už mrtvý.

To byla špatná zpráva. Přesto Beatrice cítila, že má poprvé toho dne zase pevnou půdu pod nohama. Fakta, přestože nepříliš potěšitelná, jí svědčila.

Skupina psů už včera v noci prohledala okolí domu v Theodebertstraße, ale mimo místo, kde končily krvavé stopy, už nic dalšího nevyčenichali.

Časové úseky mezi zmizením obětí a jejich smrtí byly různé. Proč?

U Nory Papenbergové to bylo o něco víc než čtyři dny. U Herberta Liebschera celý týden, pokud lze vyjít z toho, že únosce už ho měl ve své moci, když se poprvé nedostavil na vyučování. Christoph Beil žil ještě necelé tři dny.

Pokud už Sigart nevykrvácel nebo mu owner neprořízl hrdlo, kolik času jim zbývalo k jeho nalezení?

Všimla si, že okusuje tužku, a rychle ji vyndala z pusy. Tentokrát to probíhalo jinak. Žádný telefonát budoucí oběti, nýbrž osobní návštěva. Proč? Sigart nezvedal telefon?

A pak – proč to surové násilí hned na místě? Beatrice se opřela v židli a zavřela oči. Pokusila si tu situaci představit.

Owner zvoní u dveří, převlečený například za poslíčka. Nebo ho Sigart zná a otevře mu. Mluví spolu? Možná se pachatel hned pokusí svou oběť odvléct, ale Sigart ještě stihne zatelefonovat. Proto ho owner napadne, těžce zraní, odvleče z domu.

„Florine?“

„Ano?“

„Musíme si promluvit se Sigartovou terapeutkou.“

Doktorka Anja Malyová jim obětovala polední přestávku. Z jejího hlasu bylo slyšet upřímné zděšení, když jí Beatrice sdělila, že Bernd Sigart zmizel.

„Jsem velmi znepokojená,“ pravila a zavřela za sebou dveře ordinace. „Nepovažuju za vyloučené, že pan Sigart může být nebezpečný sám sobě.“

„Tohle nám momentálně dělá nejmenší starost,“ zavrtěl hlavou Florin.

„Jak to vypadá, stal se obětí zločinu, a proto vás musíme požádat, abyste nám řekla všechno, co můžete, o jeho kontaktech.“

„Když jsme ho naposledy navštívili, chtěl zrušit vaši povinnost mlčení,“ připomněla Beatrice. „Existuje šance, že ještě žije, a my se ho ze všech sil pokoušíme najít. Potřebujeme ale nějaké záchytné body. Mohla byste nám je poskytnout?“

Ve tváři Anji Malyové to pracovalo. „Říkal mi o vaší návštěvě i o tom, že jde o vyšetřování vraždy.“ Pokynem ruky jim nabídla místo na pískově zbarvené sedací soupravě a počkala, až se usadili. Pak se k nim připojila. „Můj bože, ten ubohý muž. Předpokládám, že znáte jeho příběh. Chodí ke mně jednou až dvakrát týdně a pokoušíme se zpracovat to, co prožil, integrovat ty události do jeho života. A musím přiznat, že děláme jen velmi nepatrné pokroky.“ Zkřížila prsty na koleně a zavrtěla hlavou. „A teď se stane obětí on sám. To je nepochopitelně tragické.“

Hledejme oběť, zaznělo v Beatricině hlavě. Byla přesvědčená, že owner tím narážel na Evelyn, ale mohla se mýlit. Možná myslel Sigarta, a oznamoval tak svůj čin. Outsider a oběť k sobě měli blízko.

„Domníváme se, že pachatele znal a sám mu otevřel dveře,“ řekl Florin. „Nám Sigart tvrdil, že skoro nevychází z domu a neudržuje žádné styky. Neexistovaly nějaké výjimky?“ Usmál se na ženu. Beatrice viděla, že jeho úsměv se neminul účinkem, přestože Malyová téměř nepohnula svaly ve tváři.

„Počkejte. Přinesu si záznamy.“

Vytáhla ze zamčené skříně tlustou modrou složku a otevřela ji v poslední třetině. „Naposledy jsme mluvili hlavně o jeho poruchách spánku a o tom, že se pokouší častěji vycházet z domu.“ Listovala dál. „Měl často noční můry a opakovaně sebevražedné myšlenky. Ale nikdy nemluvil o známých. Myslím, že neznal jménem ani své sousedy.“ Otočila na další stránku, četla, vrtěla hlavou. „Bohužel žil naprosto izolovaně.“ Zarazila se a strnule položila ukazovák na stránku, kterou měla právě před sebou. „Počkejte, tohle by vás mohlo zajímat. Při poslední návštěvě líčil, že má pocit, jako by ho někdo během procházky sledoval. Když jsem chtěla vědět víc, mávl rukou a vysvětlil mi, že to nejspíš bylo zase jen jeho svědomí.“ Zvedla oči. „Jeho pocity viny byly vždycky velkým tématem. Je přesvědčený, že nese odpovědnost za smrt své rodiny, a na veškeré pokusy o relativizaci téhle teorie reagoval negativně.“

Beatrice se předklonila. „Měl pocit, že ho někdo sleduje?“

„Ano. Ale zjevně necítil ohrožení. Za víc než krátkou zmínku mu to nestálo. A taky povídal, že vlastně nikoho neviděl, natož aby ho poznal. Myslím, že to sám považoval za iluzi.“

Jako já nedávno, pomyslela si Beatrice. Oslepující reflektory ve zpětném zrcátku.

„Neříkal něco o telefonátech? Nebyl tu někdo, kdo s ním překvapivě navázal kontakt, nějaká nová nebo stará známost?“

Doktorka vrtěla hlavou za každým jejím slovem. „Ne. Tu a tam mu zavolala kolegyně, která převzala jeho praxi, když něco potřebovala. Rodiče už Sigart nemá a styky s bývalými přáteli úplně přerušil, nechtěl už…“

I’ll send an SMS to the world

I’ll send…

Beatrice chvatně stiskla červené tlačítko, aby zarazila melodii. „Omluvte mě, prosím.“ Otočila se, uviděla číslo ownera a cítila, jak ji polévá horko.

Tentokrát to byla MMS. Zpráva zněla NM. Jenom ta dvě písmena, jinak nic. Přiložený obrázek se vynořil asi za tři vteřiny, a když se objevil, Beatrice hned nepochopila, na co se dívá. Trochu mobil natočila a náhle bylo všechno jasné. Potlačila zvuk mezi kletbou a zasténáním.

„Něco důležitého?“ zeptal se Florin.

„Ano. Obávám se, že se budeme muset rozloučit, paní Malyová. Moc děkujeme za vaši pomoc.“

Terapeutka je doprovodila ke dveřím. „Budete mě prosím informovat, až se dozvíte, co je s panem Sigartem?“

„Samozřejmě. Ještě jednou díky.“ Beatrice přímo vlekla Florina z ordinace, po schodech dolů a až k autu, kde se opřela o dveře spolujezdce.

Stoupl si vedle ní. „Owner, předpokládám.“

„Ovšem.“ Otevřela galerii obrázků a podala mu svůj mobil. „Řekni mi, jestli je tohle dobrá nebo špatná zpráva.“

„Ach bože.“ Důkladně si obrázek prohlédl a pak jí mobil vrátil. „Vypadá to příšerně.“

Fotografie byla ostrá a navzdory malému displeji si Beatrice při každém dalším pohledu uvědomovala nové detaily. Bledá paže s flekatým, až k lokti vykasaným rukávem. Krvavé obvazy zmuchlané na hnědé desce stolu. A ruka. Tři prsty a děsivá rána tam, kde původně bývaly malík a prsteník. Tmavá červená, na některých místech skoro černá.

„Jedeme zpátky do kanceláře a zvětšíme tu fotku, jak to půjde,“ navrhla Beatrice. „Něco málo z okolí je vidět, možná z toho něco vyčteme.“

„NM.“ Se zachmuřeným výrazem ukázal Florin na zprávu připojenou k fotografii. „Nejsou to tentokrát iniciály? Nenabízí nám poukaz na své jméno nebo jméno další oběti?“

„Nemyslím. Jestli si dobře vzpomínám, je to zase zkratka z geocachingu a znamená ‚needs maintenance‘.“

„Vyžaduje péči,“ zamumlal Florin. „Je to prostě jenom cynický.“ Prudce otevřel dveře auta a posadil se za volant. „Jedeme. Potřebujeme další lidi, aby se dál vyptávali sousedů, zkoumali sociální prostředí ostatních obětí a hledali na stránkách kešerů. Musíme najít Sigarta, než ho owner zabije.“

Fotografii bylo možné nečekaně dobře zvětšit a vydala další děsivé podrobnosti. Přizvali soudního lékaře Vogta, který teď seděl u Beatricina počítače s lokty opřenými o stůl.

„Nedal bych za to ruku do ohně, ale myslím, že prsty byly oddělené jednou ranou. Jako nástroj zločinu hledejte sekyru nebo ostrý kuchyňský nůž.“

Florin ukázal na bledou paži. „Ten muž má kromě toho pravděpodobně ránu na krku a ztratil hodně krve. Já vím, na obrázku je vidět jenom paže, ale myslíte si, že ještě žije?“

Vogt trochu zvětšil výřez s rukou a přiblížil tvář tak blízko k monitoru, že se ho téměř dotkl nosem. „Po odříznutí prstů zřejmě ještě nějaký čas žil, protože okraje rány vypadají lehce zanícené a vykazují první známky hojivého procesu.“ Posunul si brýle co nejvýš ke kořenu nosu. „A vypadá to, že ruka je pod svalovým napětím. Lze se tedy domnívat, že v době vzniku fotografie žil. Zaručit vám to ale nemůžu.“

To ani nebylo nutné. Pro Beatrici byl Sigart naživu, dokud se neprokáže opak. „Promluvíme si ještě jednou s Konradem Papenbergem,“ rozhodla, když Vogt odešel. „Jeho ženou tahle série začala, její písmo je na poznámkách v keších, Liebscherova krev na jejích šatech. Nějakým způsobem musí být klíčem k tomuhle případu.“

„Ale ona není klíčová postava, přinejmenším owner ji tak nevidí,“ namítl Florin. Jeho prsty bubnovaly v rychlém rytmu na desku psacího stolu. „Ještě nám ve svých zprávách nedal jedinou falešnou informaci. Všimla sis toho? On nám nelže, takže jestli někoho označí za klíčovou postavu, měli bychom ho co nejrychleji identifikovat.“

„Jo. Akorát že nám to bude trvat celou věčnost,“ odpověděla Beatrice. „Mně se zdá, že Sigart má přednost, a cesta k němu vede přes ostatní oběti.“

Tvář Konrada Papenberga byla rudá a vzdálená možná pouhých deset centimetrů od Beatricina obličeje. „Okamžitě opusťte můj dům! Já nedovolím, abyste moji mrtvou ženu urážela tady pod mou střechou!“ Kapička slin zasáhla Beatrici vedle pravého oka. Nesetřela ji. Místo aby před Papenbergem ucouvla, ještě k němu postoupila o drobný krůček blíž. Dosáhla zamýšleného efektu – on ustoupil, a zvětšil tak odstup mezi nimi.

„Já chápu, že se zlobíte,“ pronesla naprosto klidně. „A samozřejmě nic není prokázané. Ale na oblečení a rukou vaší ženy byla cizí krev, kterou dnes můžeme identifikovat jako patřící další oběti. Snad dokážete pochopit, že to musíme prověřit.“

„Třeba mu chtěla pomoct!“ vykřikl Papenberg. „To vás nenapadlo? Ne, vy radši věříte, že Nora je vražednice, moje Nora, moje…“ Vypověděl mu hlas a posadil se na gauč s tváří v dlaních.

Beatrice kývla na Florina. Byla to tichá žádost, aby převzal výslech. S tak prudkou reakcí nepočítala, a přestože jí bylo Papenberga líto, když Florin správně zareaguje, mohl být nedostatek mužova sebeovládání při dalším hovoru výhodou.

Florin se posadil vedle něj na gauč a tiše ho oslovil. Beatrice se odsunula co možná nejdál z jeho zorného pole, postavila se k oknu a snažila se, aby zapomněl, že je nablízku.

V bytě se od jejich poslední návštěvy patrně neuklízelo. Na nábytku ležela vrstva prachu, na podlaze jednotlivé kusy oděvů, noviny, plný popelník – stopy, které svědčily o tom, nakolik se život Konrada Papenberga proměnil.

„Vaše žena je samozřejmě oběť,“ slyšela Beatrice Florinův hlas. „Pokoušíme se jenom pochopit, co se stalo. Rád bych vám ukázal snímky dvou mužů, třeba některého z nich znáte. Šlo by to?“

Papenberg neodpověděl. Za chvíli zašustil papír, takže zřejmě přikývl.

„Ne. Nikdy jsem je neviděl. Kterého z nich měla Nora podle vaší kolegyně zavraždit?“

„Tady toho muže, Herberta Liebschera.“

„Neznám ho. Přísahám, kdyby to bylo jinak, řekl bych vám to.“

Beatrice viděla, jak se fotografie v jeho rukou třesou. Měl uslzený obličej. „Nikdo si nepřeje víc než já, abyste toho vraha už našli. Chci vám pomoct, ale když Noru pomlouváte…“ Vytáhl z kapsy kalhot zmačkaný kapesník a vysmrkal se. „Byla nejmírnější člověk, jakého jsem poznal. Nezabila by ani mouchu, měla špatné svědomí kvůli úplně směšným věcem. Někdy… se prostě rozbrečela, když v televizi hlásili špatné zprávy, a nebyla k utišení. Například kvůli dopravním nehodám, i když ty lidi neznala. Tolik v ní bylo soucitu, chápete?“ Mačkal v ruce kapesník. „Nikdy by nepřipustila, aby se z ní stal komplic nějakýho vraha.“

„Byla taková vždycky?“ Beatrice vložila do své otázky upřímný zájem.

„V každém případě od doby, co jsem ji znal. Taky se angažovala pro několik dobročinných organizací, například pro dětské vesničky, lékaře bez hranic a organizace zdravotně postižených. Neposílala jenom dary, zapojovala se i osobně. Vždycky říkala, že až jednou… umře, chce vykázat pozitivní bilanci.“

Žena se sociálním cítěním, nasazením a empatií. Na tom určitě něco bylo, i když Papenberg z ní momentálně dělal naprostou světici.

Beatrice se pokoušela potlačit frustraci, která se jí zmocňovala. Znala tuhle fázi z dřívějších případů, tohle ochromující lovení v kalných vodách. Na špatném místě, se špatnou návnadou. Vyžadovalo to hodně trpělivosti a s tím měla potíže i za normálních okolností. Téměř neúnosné pro ni bylo vědomí, že na její práci teď závisí lidský život.

„Vypadáš unaveně,“ konstatoval Florin, když zase seděli v autě. „Koupíme si něco k jídlu, sedneme si na lavičku v parku a dáme si pauzu.“

„Já nemám hlad.“

„Beo, ty se blížíš ke svýmu limitu, to se nedá přehlídnout.“

Měla na jazyku ostrou odpověď, ale ovládla se. Za normálních okolností měla Florinovu péči ráda, ale ne, když byla v takovém napětí jako dneska. „Mně by se udělalo zle, copak to nechápeš? Kafe, pár sušenek, nic víc do sebe nedostanu. A to máme v kanceláři.“

Florin beze slova nastartoval. Podívala se na něj ze strany a v duchu se mu omluvila za nevlídný tón, ale pak upřela pohled na ulici. Musela připustit, že tenhle případ bere víc osobně než jiné. Když owner zmínil Evelynino jméno, jako by začal vymáhat starý dluh.

Věděla, že to udělá, jediná otázka byla kdy. Celý večer vytahovala Beatrice mobil z kapsy, dotýkala se klávesnice, zkoušela zformulovat text. Něco chytrého, co by ownera zajímalo, tak to řekl Kossar.

Krátce před osmou se vydala do Mooserhofu, aby uviděla děti. Prožila nečekaný moment úlevy nad tím, že jsou v nejlepší náladě a příliš ji nepostrádají. Mina ji objímala déle než jindy. Dostala pěknou známku z diktátu a o každém dítěti ve třídě věděla, kolik udělalo chyb.

Jakob obnovil své „dávné“ přátelství se synem sousedů a trávil dny hlavně na jejich louce a mezi slepicemi. Věnoval Beatrici vejce, které sám našel v kurníku.

„Předevčírem jsem taky dostal dárek,“ pochlubil se hrdě. „Takovej malej svět. A svítí, když se zmáčkne knoflík.“

„Myslíš globus?“

„Globus, přesně. A Mina dostala nádherný zrcátko, s lesklýma kytkama na okraji.“

Určitě od Achima. „Byl tady táta dlouho?“

„Ne, ten vůbec nepřijel.“

„A kdo vám tedy dává takový úžasný věci? Babička?“

„Ne, babička ne!“ vykřikl téměř rozhořčeně. „To hosti jsou na nás hrozně hodný. Některý nám dávají eura, když jim něco přineseme. Někdy dostáváme i věci. Ten pán s globusem s sebou měl spoustu hraček, celej pytel. Chtěl to všechno prodat na bleším trhu.“

„A to ti jen tak něco z toho dal?“

Jakob ucítil skrytou výčitku a zareagoval bleskurychle. „Zeptal jsem se babičky, jestli si to smím vzít, a ona řekla, že jo. Dneska mi jedna paní dala propisku, s tučňákem. Podívej!“

Beatrice obdivovala Jakobův nový úlovek. Zaťukal ukazovákem na špičku vejce, které leželo na stole. „Uděláš si z něj volský oko, jo?“ zeptal se a třel si nos o její tvář.

Když tentokrát odjížděla z matčina hostince zpátky do kanceláře, téměř očekávala, že ji zase bude někdo sledovat, ale ulice za ní byla skoro prázdná. Vejce leželo na místě spolujezdce a Beatrice se snažila před každou křižovatkou brzdit velmi opatrně. Připadala si zvláštně ochráněná prostou přítomností Jakobova křehkého dárku.

„Chci, aby mi dal Sigarta,“ požadovala Beatrice. Měla telefonní sluchátko přilepené mezi uchem a ramenem, zula si boty a seděla na točící židli s nohama pod sebou. V noci byl v kancelářích oddělení vražd klid, jenom Florin ještě seděl před svým počítačem, na obrazovce zvětšeninu snímku Sigartovy zmrzačené ruky z mobilu.

Na druhé straně vedení slyšela Beatrice jenom těžký dech. Že by Kossara vzbudila? „Co mám ownerovi napsat, jak ho navnadit? Co mu můžu nabídnout?“

Odkašlání. Úplně jasně před sebou viděla, jak si Kossar narovnal brýle. „To je riskantní, my dear,“ pronesl. „Ještě nevíme dost o něm ani o jeho motivech a nechceme ho provokovat.“

My dear? Beatrice mlčky formovala rty jeho slova. „Poslyšte, já tady mám šanci a nemůžu ji prostě ignorovat. Celý dny čekáme, že nám k tomu něco řeknete, a čas utíká. Tak co byste udělal?“

Zvedla oči, setkala se s Florinovým překvapeným pohledem a pokrčila rameny. Potřebovala odbornou radu. Když byl dosažitelný jenom Kossar, musela se obrátit na něj.

„Nooo,“ protáhl psycholog, „owner promluvil osobně k vám, když se zmínil o vaší mrtvé přítelkyni. Pokuste se mu odpovědět stejně osobně. Mohlo by to být nebezpečné, ale pravděpodobně je to jediná možnost jak si s ním vytvořit společnou bázi. A to by byl nedocenitelný zisk. Projevte svou zvědavost ohledně toho, co dělá. Buďte dobré publikum.“ Slyšela, jak se tiše zasmál. „Jenom mu netleskejte moc nadšeně.“

? ? ? ? ? ? ?

Pokoušel se otevřít oči, ale obvaz měl kolem hlavy utažený tak pevně, že mu navzdory jeho snaze držel víčka zavřená.

Třásl se zimou a strachem, při každém křečovitém zachvění se mu pouta zarývala do zápěstí. „Haló!“ zašeptal. „Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Snažil se potlačit rodící se paniku a zorientovat se. Marně. Mohl tu sedět hodinu nebo dvanáct hodin, bezvědomí ho obralo o jakékoli vnímání času.

Bolest ovšem vnímal velmi intenzivně. V hlavě mu rychlý pulz bušil do lebečních stěn s nemilosrdnou silou krumpáče. Zápěstí ho pálila, ale ruce necítil. Jako by odumřely. Pokoušel se pohnout prsty, ale nedokázal zjistit, jestli se mu to podařilo.

„Haló?“

Čekal, snažil se nedýchat, pocítit přítomnost druhého člověka, ale kolem bylo ticho, prázdno.

Je to jeho vlastní vina. Varovali ho, on nebral vážně jediné slovo a teď…

Strach narůstal, prolamoval tenkou clonu ovládání, jež ho obklopovala. Vykřikl, přestože hrozilo, že mu pukne hlava, vykřikl z paniky.

Ale nikdo nepřišel, tak po nějaké chvíli ztichl a jenom tiše čekal. Pokoušel se myslet na svou rodinu, ale to všechno ještě zhoršovalo. Za těsnou páskou na očích se hromadily slzy. Sliznice v nose mu otékaly.

„Tak tedy jdeme na věc,“ zaslechl najednou hlas někde za sebou. Reflex ho přinutil otočit se, ale jenom si zaryl pouta hlouběji do masa.

„Co ode mě chcete?“ zachraptěl.

„Odpovědi.“

Polkl, nevyslovil nabízející se otázku – Odpovědi na co? „Když vám povím, co chcete vědět, necháte mě žít?“

Ticho bylo stejně dokonalé jako předtím, jako by muž za ním nepotřeboval dýchat. Pak ucítil na hlavě jeho ruku.

„Prozradím vám, jak to bude. Nejdřív budete lhát. Pak řeknete pravdu. A nakonec zemřete.“

? ? ? ? ? ? ?

Hodiny na jejím počítači ukazovaly 01:26. Svět kolem Beatrice pomalu ztrácel ostré obrysy. Vlastně se chtěla po návštěvě u dětí jenom na chvíli zastavit v kanceláři, vzít si pár papírů, ale pak našla dvě nové zprávy, začala pátrat, zkoumat a najednou zjistila, že uběhly čtyři hodiny. Tak ještě tu SMS, a domů! Nechte si pomoct, naťukala do mobilu jenom proto, aby zprávu okamžitě zase smazala. Byl to asi dvacátý pokus o zformulování poselství, které by mělo ownera přimět k tomu, aby s ní zahájil dialog. Pořád se jí nedařilo najít správný tón. Její texty zněly buď moc panovačně, nebo naopak poníženě. Ten poslední byl úplně nanic, protože naznačoval, že je blázen.

„A to taky je,“ zamumlala Beatrice.

„Co prosím?“

„Promiň, Florine. Už si mluvím sama pro sebe.“ Usmála se, ale cítila se mizerně. „Mám nám udělat kafe?“

Podíval se na hodinky a zvedl obočí. „Sebevražda kofeinem? Ale ještě jedno bych snesl. Seď, postarám se o to.“ Kávovar začal vrčet. „Pořád ještě zápasíš s tou esemeskou?“

„Pořád.“

„Měli jsme se nad tím textem zamyslet společně.“

„Tím si nejsem jistá.“ Podívala se oknem ven do tmy, ale její vlastní bledý odraz ve skle jí bránil ve výhledu do noci. „Měla bych být autentická a upřímná, jak mi doporučil Kossar. Navíc osobní. Ale já nestojím o slovní přestřelku, chci Sigartovi zachránit život.“ Hodila mobil na stůl. „Možná existuje nějaký magický zaříkávadlo, šifra, která by tím člověkem natolik otřásla, že by se zalekl další vraždy.“

Přístroj začal vydávat syčivé a prskavé zvuky a měnil mléko v obláčky pěny.

„Myslím, že owner tvůj záměr stejně odhalí. Můžeš to napsat rovnou, černý na bílým.“ Postavil před ní šálek. „Ale kašli na Kossara a nepouštěj se do ničeho osobního, Beo. Nedávej mu naději, že tě pozná blíž.“

Nechala si jeho slova projít hlavou a znovu sáhla po mobilu. To je to, co chci, pomyslela si.

Chtěla bych s vámi mluvit a pochopit, proč děláte to, co děláte.

Plus něco osobního.

Don’t look so frightened, this is just a passing phase, one of my bad days.

Třemi dlouhými doušky dopila kávu a odeslala obě věty, aby neměla šanci znovu konstatovat, že jsou nedostatečné. S tím citátem, i kdyby ho znal, si nedokáže poradit. Pro změnu malá hádanka pro ownera. Bad days. Se zívnutím skryla tvář v dlaních. „Jedu domů, Florine. A ano, až dorazím, ohlásím se.“

Píseň ji provázela, ještě když nastupovala do auta, a vyvolávala dávné a potlačované obrazy. Run to the bedroom, in the suitcase on the left you’ll find my favorite axe…

Beatrice zapnula autorádio a dovolila zpěvačce Beth Ditto, aby jí 80 decibely vyhnala přízraky z hlavy.

Odpověď přišla v 5 hodin 43 minut, jak Beatrici prozradil červeně zářící údaj na radiobudíku, sotva otevřela oči. Zvuk esemesky ji pronásledoval až do snů, a proto až za chvíli pochopila, že její mobil zazvonil doopravdy.

Zašmátrala po něm rukou, našla ho a skoro shodila z nočního stolku. V poslední chvíli ho zachytila a zvedla k očím.

Jestli se mnou chcete mluvit, přijďte ke mně, zněla zpráva od ownera. Dokážete to, když vyvodíte správné závěry. I feel cold as a razor blade, tight as a tourniquet, dry as a funerál drum.

Beatrice se okamžitě úplně probudila. Četla text znovu a znovu. Jak vstřícně zněl v první chvíli, tak nicneříkající se jevil vzápětí. Správné závěry, jistě. Kdyby je už vyvodili, komunikovali by spolu výhradně ve vyšetřovací vazbě. Owner ale zareagoval na její zprávu, a sice odpovědí, která se vztahovala k tomu, co napsala ona. Komunikovali spolu.

Když vstala z postele a tápavě se vydala do kuchyně, bylo jí trochu mdlo. Naplnila sklenici studenou vodou a naráz ji vypila.

Rád bral věci doslovně. A znal The Wall od Pink Floydů tak dobře, aby dokázal citovat i z méně populárních částí. Ale o významu, který mělo album pro Beatrici, nevěděl nic, jinak by jeho zpráva vypadala jinak. Tím si byla jistá.

V naději, že se jí ještě podaří usnout, se vrátila do postele a zavřela oči. Nařídila budík na sedmou hodinu, ale spánek už se příliš vzdálil a bohužel s sebou neodnesl únavu.

Beatrice přesto zůstala ležet a v duchu pitvala každé jednotlivé slovo jeho zprávy.

Co by odpověděl, kdyby se zeptala, jestli ještě žije Sigart? Nebo chtěla další tip ke stage 4.

Jistě by zůstal dál záhadný. Přijďte ke mně, jak originální.

S hlubokým povzdechem se otočila na druhý bok. Instinkt jí naléhavě radil, aby se prozatím vzdala hledání stage 4 a do fólií zatavené části Liebscherova těla nechala svému osudu. Protože jestli bylo možné vůbec rozeznat nějaký vzorec, pak spočíval v tom, že owner počká, až policie něco najde, a pak udeří. Jím vybrané lidi bylo pravděpodobně možné ochránit nejlíp tak, že policie bude předstírat nevědomost a naivitu.

„Mám jednoho prodejce ojetých aut, jednoho trenéra prodeje a jednoho prodejce kalendářů, kteří mají po dvou synech, z nichž jeden se jmenuje Felix.“ Stefan jí s rozzářenou tváří ukazoval své záznamy. „No, je to dobrá práce?“

„To je…,“ Beatrice zběžně přelétla výjezdy z počítače. „Ohromný, Stefane.“

„Hledal jsem ještě z domova, až jsem je našel. Co myslíš, se kterým by se mělo začít? Podívej, tady jsou adresy. Kdybychom nejdřív navštívili toho kalendářovýho…“

Přerušila ho pohybem ruky. „Dneska ne. Promluvíme si o tom ještě ve skupině, ale já myslím, že bychom měli se stage 4 počkat.“

„Cože? Proč?“

Zklamání měl ve tváři vepsané tak zřetelně, že náhle vypadal ještě mladší. Lehce mu poklepala na záda. „Pro jistotu. Beilovi a Sigartovi vůbec nesvědčilo, že jsme se za nimi vydali.“

„Ty myslíš…“

„Já nevím. Ale připadá mi, jako by nás owner pokaždé postrčil k někomu, koho v zápětí zabije. Tuhle hru bychom s ním hrát neměli.“

Stefan něco zamumlal a znělo to zároveň zklamaně i souhlasně.

„Pojď se mnou do naší kanceláře.“ Táhla ho chodbou. „Dnešní první kávová runda jde za mnou.“

Kossar naprosto souhlasil s novou taktikou. Nedat ownerovi to, co si přeje, a místo toho ho znejistit. Psycholog měl dnes jiné brýle s modrými, červeně zdobenými rámečky, které podivně neladily s jeho zelenýma očima.

„Tak osobně vás ještě nikdy neoslovil, Beatrice. Povzbuzuje vás, reaguje na váš citát a zve vás k sobě. To všechno dalece přesahuje ryze informační sdělení.“

„Já stejně nevěřím, že bych mu mohla nějak vyrvat Sigarta, bez ohledu na to, co napíšu. A to je vlastně…,“ viděla, že si Stefan a Kossar vyměnili rychlý pohled. „Rozumím. Vy si myslíte, že už je stejně pozdě.“ V jejím nitru si proklestila cestu vzpomínka na noc v dubnu před dvanácti lety. Objevila se v ní Evelynina tvář, nejdřív živá, pak mrtvá. Zahnala ten obraz a přinutila se myslet na Sigarta, na jeho bledou tvář bez špetky naděje. Odkašlala si. „Zopakuju to tolikrát, kolikrát to bude nutný. Než najdeme jeho mrtvolu, já Sigarta nevzdám.“

„Já se připojuju,“ zaslechla Florina, který právě vešel do místnosti. „Jestli žil včera, jeho šance, že žije i dneska, nejsou tak špatný.“

Jenomže neměli sebemenší tušení, kde by ho měli hledat. Další vyptávání u sousedů nikam nevedlo, a to byla záhada. Copak ten hluk opravdu nikoho nevyděsil? Nikdo se ani nepodíval kukátkem ve dveřích?

„My jsme slyšeli zápas a víme o minimálně jednom svědkovi z domu, že ho taky slyšel, i když si ho špatně vysvětlil.“ Florin si podepřel hlavu jednou rukou, druhou kreslil do čtverečkovaného bloku hadovité linie, které končily jako zkroucené prsty. „Sigart bydlí v prvním patře, cesta do sklepa není dlouhá, ale owner si přesto musel pořádně pospíšit.“

Beatrice sledovala pohledem jeho spletité linie a rozvíjela myšlenku. „Popadne ho za ramena a vleče ho po schodech dolů. Krvavý otisk boty,“ vytáhla příslušný snímek, „ukazuje nahoru. Takže owner buď šel po schodech pozadu, nebo musel ještě jednou nahoru.“

„Šel pozadu a vlekl ležícího Sigarta za sebou,“ hádal Florin.

Zazvonil telefon. Beatricin kontakt v technickém oddělení mobilního operátora informoval, že SMS z dnešního rána byla odeslána z blízkosti Gollingu.

„Nebylo ještě ani šest hodin.“ Beatrice hekticky ťukala propisovačkou na svůj zápisník. „Někdy přece musí spát. Zvládá spoustu věcí. Kdyby se vyčerpal, dělal by chyby, a to určitě nechce riskovat. Je tedy pravděpodobný, že bydlí někde v okolí Gollingu. Nebo si tam přinejmenším zřídil útočiště.“

„Třeba není sám,“ namítl Stefan. „Přece si všichni myslíme, že Nora Papenbergová byla jeho komplic. Možná má ještě další spolupachatele.“

O tomhle nápadu už několikrát diskutovali, s různým výsledkem. Kossar teorii společníka pokaždé odmítl, dnes také. „Člověk, který není ješitný, nemá zapotřebí vymýšlet hry s hádankami. Owner chce ukázat, že je lepší než my, ale vítězství ho může plně uspokojit jen v případě, že za ně bude vděčit sám sobě. Jsem naprosto přesvědčený o tom, že hledáme jednoho pachatele.“

„A jak nám vysvětlíte roli Nory Papenbergové?“

Kossar měl odpověď za pár vteřin. „Možná potřeboval pomoc na začátku. A jakmile se jeho plán rozběhl, tak…“ Jeho výklad přerušilo zaklepání na dveře. Vešla jedna z písařek – Jutta, Jette, Jasmin? Beatrice proklínala svou špatnou paměť na jména – a nesla květiny. Kytici zabalenou do papíru, jejíž vůně se okamžitě smísila s aromatem kávy.

„Byla doručena pro vás, paní Kasparyová,“ mrkla na ni, položila květiny na psací stůl a odešla.

„Moment!“ zavolala Beatrice za sekretářkou, ale ta už za sebou zavřela dveře. Kossar se usmíval, jako by kytice byla od něj.

„Tak ukažte!“

Beatrice pomalu sundala z papíru lepicí pásky. Na vteřinu ji napadlo, že odesílatelem by mohl být Florin. Ale proč by mi posílal kytky, zavrhla okamžitě scestnou myšlenku. Nasadil svůj typický kritický pohled a působil trochu zmateně.

Hodila první kus lepenky do koše na papír, přiznala si, že tím pomalým rozbalováním chtěla jenom získat čas, a roztrhla obal.

Bílá kala a fialové lilie. Tři smrkové větvičky. Šáter neboli nevěstin závoj. Všechno svázané žlutobílou stuhou.

Její tělo zareagovalo rychleji než hlava. Vyskočila, vyběhla z kanceláře a na toaletu to stihla v poslední chvíli. Vyzvracela snídani a právě vypitou kávu, dávila se, i když už v žaludku nic neměla. Ale ani pach zvratků nedokázal přebít vůni květin, která jí nemilosrdně utkvěla v nose.

Narovnala se, počkala, až z jejího zorného pole zmizí černé tečky, a spláchla. K leknutí a hnusu se připojil ještě stud. Takhle vyletět při pohledu na pár kytek, to právě nesvědčilo o profesionalitě. Jak svůj únik vysvětlí ostatním?

Několik loků vody zahnalo nepříjemnou pachuť v ústech. Otevřela dveře na chodbu, obrnila se proti otázkám kolegů – a vběhla přímo do rány Hoffmannovi.

„No, máte pauzu, Kasparyová?“

První reflex jí radil, aby kolem něj proběhla beze slova, aby utekla jako dítě. Ale dneska už se znemožnila dost.

„Proč se ptáte? Přece dobře vidíte, odkud jdu.“ Znělo to tiše a stísněně, pocit tlaku v žaludku přetrvával.

Hoffmann k ní přistoupil blíž a začichal do vzduchu. „Poslyšte, vy jste zvracela?“

Beatrice musela projevit vrcholné sebeovládání, aby zůstala stát a neuhnula pohledem. „Když to říkáte.“

„Jste snad těhotná? Proboha, to by ještě chybělo.“

V tu chvíli už nedokázala zadržet smích. „Ne, to určitě nejsem.“

Prohlížel si ji od hlavy k patě. „Ach tak. To celou věc sice nezlepšuje, ale…“

„Jistě,“ přerušila ho Beatrice. „A myslím, že to pro vás nemá žádný význam. V každém případě už je mi dobře.“ Nečekala na odpověď a nechala ho stát na místě.

Když se vrátila do kanceláře, Kossar a Stefan tam ještě byli, stejně jako Florin. „Jsi v pořádku?“ vstal a šel jí vstříc. „Jsi bledá. Jestli jsi nemocná, měla bys jít domů, Beo. Nikomu nepomůže, když se složíš.“

Kytice pořád ležela na jejím psacím stole. Někdo ji celou vyndal z papíru.

„Já nejsem nemocná. Promiňte, že jsem reagovala tak extrémně, to jen… ty kytky.“

„To jsem si myslel.“ Florin zvedl dopisní obálku, bílou s černým rámečkem, jako od smutečního oznámení. „Mám ji za tebe otevřít?“

Zavrtěla hlavou a polkla žaludeční kyseliny, které jí znovu stoupaly do krku. Zpráva o smrti, co jiného to mohlo být. Sigart byl mrtvý a owner našel další neotřelý způsob jak jí to sdělit. Posadila se, odsunula kytici daleko od sebe, vnitřně se obrnila proti pohledu na příšerné obrázky a otevřela obálku.

Bílá kartička, bez ozdob. Beatrice četla, pokoušela se porozumět, ale nedařilo se jí to.

Všechno, co je pouze pravděpodobné, je pravděpodobně chybné.

N47°26.195; E013°12.523

Víte všechno a nenacházíte nic.

Beze slova podala kartičku Florinovi.

„Už jsme volali do toho květinářství, když… jsi byla venku,“ vysvětloval Stefan. „Říkali, že kytici objednávala mladá žena, která mluvila velmi špatně německy.“

„Potřebujeme nejpřesnější popis.“ Vyhýbala se pohledu na květiny. „Stefane, mohl bys…“

„Tam dojet? Jasně.“ Cestou ke dveřím na ně mávl mobilem. „Jsme ve spojení, ano?“

Beatrice nespouštěla pohled z kartičky. Nové souřadnice. Byla to stage 4? Malá výpomoc od ownera, aby se hra nezadrhla?

Florin k ní přisunul sklenici vody. „Už je ti dobře?“ zeptal se.

„Bílá kala a fialový lilie,“ pronesla tiše, „byly kytky na smutečním věnci, kterej jsem před dvanácti lety koupila na hrob přítelkyně. Owner opakovaně míří k Evelyn.“ Odhrnula si zpocené vlasy z čela. „Souhlasí dokonce i barva stuhy.“

„Zajímalo by mě, proč si z nás všech vybral právě tebe.“ Tolik soucitu ve Florinově pohledu nemohla Beatrice momentálně snést.

„Nemám tušení. Zeptej se experta!“ ukázala na Kossara. „A při tý příležitosti ať ti taky řekne, odkud zná owner nápis na jejím pomníku.“

Duše lidská, podobáš se vodě.

Osude lidský, podobáš se větru.

Ten citát vybrala Evelynina matka, hezká a laskavá žena, která se na pohřbu zhroutila a musela ji odvézt sanitka. Beatrice ji pak viděla jen dvakrát a pokaždé jí připadala menší a šedivější. Nešlo jen o vlasy, zdálo se, že barvu ztrácí i její pleť a oči. Zůstala laskavá, ale v jejím přátelském vystupování byla patrná jakási zvláštní nepřítomnost. Přestože si to Beatrice uložila, nikdy jí nedokázala povědět, co se tehdy stalo. A jak snadno tomu ona sama mohla zabránit.

Nikdo z jejího dnešního života o tom nevěděl. Alespoň si to myslela.

„No,“ přerušil Kossar její myšlenky, „zdá se nepopiratelné, že owner by si rád vybudoval silný vztah k paní Kasparyové. SMS a květiny posílá výhradně jí, strká jí kartičky za stěrače – trochu jako to dělají zamilovaní, right?“

Beatrice se podívala stranou. Jestli Kossar hodlá pokračovat v tomhle duchu, bude muset utíkat na toaletu znovu.

„Dopadli toho člověka, který zabil vaši přítelkyni?“

Zavrtěla hlavou a náhle pochopila, na co se Kossar chtěl ve skutečnosti zeptat.

„V žádném případě nejde o téhož pachatele! Jejich modely jsou naprosto odlišné. Owner se nedopouští sexuálních zločinů.“ Ukázala na snímky uřezaných rukou a uší, které ležely před Florinem. „To mrzačení není srovnatelné, ani vražedné nástroje, pokud o nich víme. Kromě toho owner zabíjí především muže. Nejsou tu vůbec žádné paralely.“ Zvedla bradu a zadívala se na Kossara vyzývavě. Nos hlavu vzhůru, i když máš špinavej krk, to byl jeden z Evelyniných oblíbených výroků. Když po chvíli pokračovala, byl její hlas tišší a zároveň ostřejší než předtím. „Měl byste vědět, že sériový pachatel svůj model tak snadno nezmění.“

„Ne, to jistě ne,“ odpověděl Kossar mírně. „Ale taky si nevzpomínám, že bych něco takového tvrdil. Jenom jsem se zeptal, jestli byl dopaden vrah vaší přítelkyně, protože si myslím, že by vám to velmi usnadnilo zpracování toho traumatu.“

To znělo jako přímý zásah. Měl pravdu, ona mu prostě podsunula vlastní interpretaci. Měla se omluvit za to, že zpochybnila jeho kompetentnost.

Jenomže byla příliš rozčilená, než aby dokázala být spravedlivá. „Důležitější než moje takzvaný trauma jsou tyhle souřadnice,“ odsekla. „Nic si nemusíme zastírat, dobře víme, co tam najdeme.“ Zase si vzpomněla na Sigartův zakrvavený mobil. Myšlenka, že mohl všechno přežít, nebyla ani trochu útěšná.

„Tak jistej bych si nebyl.“ Florin ukázal propisovačkou na monitor před sebou. „Ten citát, co ti owner posílá, je od Reného Descartese, a to byl matematik.“

„Jako Liebscher!“

„Právě. Owner možná neposlal místo nálezu Sigartovy mrtvoly, ale souřadnice stage 4. K další části Liebscherova těla. Jako by věděl, že mu chceme jeho hru překazit.“

Místo leželo přímo na křižovatce dvou rušných silnic poblíž Bischofshofenu a byl tu most přes řeku Salzach. Owner měl zřejmě slabost pro vodní toky a výrazné body v krajině.

Dorazili tam s celým týmem. Tři psovodi a čtyři hlídky, které měly v případě nálezu okamžitě uzavřít silnici. Drasche a Ebner byli právě zaměstnaní v jednom vyloupeném klenotnictví, ale poslali za sebe náhradu.

Souřadnice poukazovaly přímo na most, jehož oblouky bylo možné přejít – schody vedly podél kamenné klenby pod jízdní dráhou od jednoho oblouku ke druhému.

Tři policisté se psy byli už tam dole, čtyři další prohledávali okolí v okruhu třiceti metrů, zatím bez úspěchu. Pod nimi spěchala šumící řeka na sever k hlavnímu městu. Beatrice stála na konci mostu, nakláněla se přes zídku a pokoušela se ignorovat pronikavý zápach moči, který stoupal zdola. Jestli owner nebyl opatrný, řeka už možná odnesla to, co hledali, směrem k hranicím. Pod oblouky mostů bylo vlhko, dóza z umělé hmoty mohla při prudším závanu větru snadno sklouznout a zmizet.

Její obavy jako by se potvrzovaly, protože po třech hodinách tu pořád ještě stáli s prázdnýma rukama. Psi našli uhynulou veverku, a to bylo všechno. Žádná mrtvola, žádná keš. Ve dvě hodiny odpoledne to vzdali.

„Dělá si z nás blázny,“ pronesla Beatrice hořce. „Hodí nám pár souřadnic, my se sem nahrneme a děláme přesně to, co on chce.“ Sedla si kousek od silnice do trávy a dívala se na psovody, jak se svými stopaři znovu procházejí oblouky mostu.

Co když to byla mikrokeš? Oko, zavařené a vložené do krabičky od filmu, ukryté v jedné z bezpočtu mezer ve zdi? Ucítili by to psi?

Snad. Ale owner přece zatím schovával své krabičky vždycky tak, že je bylo možné s určitou dávkou trpělivosti objevit.

„Moc by mě zajímalo, k čemu jsme tady.“ Zavál studený vítr a Florin si přitáhl sako k tělu.

„Ano. Proč nás sem přilákal? Možná nás nechtěl mít někde jinde. Když se veškerá pozornost soustředí do bodu A, může si klidně v bodě B dělat, co se mu zlíbí.“

Víte všechno a nenacházíte nic.

Myslel to owner tak, jak to napsal? Věděli všechno, znali souřadnice, a přesto nic nenacházeli? Nebo měli číst jeho slova v přeneseném smyslu?

Celou zpáteční cestu Beatrice v duchu probírala všechny zprávy, které od něj dostala. SMS a zpráva na vizitce v jednom dnu – dnes byl nějak mimořádně sdílný. Což nabízelo obávanou možnost, že se blíží k vrcholu své krvavé inscenace.

Na parkovišti poblíž vchodu do budovy čekal Achim. Podle jeho postoje se zdálo, že už tady tráví delší dobu. Potkají se, nebylo vyhnutí. Několik vteřin zase měla pocit, jako by její plíce nechtěly přijímat ani vydávat kyslík.

Všechno je v pohodě, uklidňovala sama sebe. Kdyby chtěl být hlučný a urážlivý, ona tentokrát nezaváhá a přivolá si pomoc. V domě bylo dost právníků.

Florin odhalil Achima taky a nespokojeně zasténal. „Ten si teda umí vybrat chvíli. Jestli chceš, zbavím se ho.“

„Ne, není třeba. Já to zvládnu.“ Při vystupování si dala načas a počkala až ostatní zmizí v budově. Achim se na ni díval, vítr mu zvedal tenký světlý pramen vlasů na hlavě.

„Ahoj, Beatrice.“

Zastavila se před ním beze slova, s rukama založenýma na hrudi. On se pokusil usmát, ale nevypadal přitom moc přesvědčivě. Zřejmě si to uvědomil a zadíval se k zemi.

Něco ode mě chce, pomyslela si Beatrice a cítila, jak se jí uvolnily šíjové svaly. Jinak by nebyl tak nejistý.

„Máš moc práce, co?“ Chápavý tón. Znělo to skoro upřímně.

„Ano. Jsme pod slušným tlakem.“

„Chápu. Je to tak… já vím, že děti jsou rády u tvojí matky a že ona je má u sebe taky ráda, ale…“ Zjevně pro něj bylo obtížné zachovat smířlivý tón. Beatrice ze zkušenosti věděla, co znamená lehká červeň na jeho krku.

„Ale vidím je tak málo. A já bych je chtěl mít u sebe, když ty nemáš čas. Třeba jen na nějakou dobu. To by přece pomohlo nám oběma.“

V tuhle chvíli, tady a teď to Achim myslel upřímně, o tom nebylo pochyb. Ale nemohla mu to takhle usnadnit. „Pro tebe by to byl takříkajíc dvojitý jackpot,“ odpověděla. „Měl bys víc času s dětma a pokaždý novou možnost uplést bič z mýho povolání.“

Zvedl ruce. „Nejde o nás a naše spory, ale o Minu a Jakoba. Chtěli by u mě být častěji, to vím.“

Drobné bodnutí, někde uvnitř. „To ti řekli?“

„Mina ano. Připadá ti to špatný? Že postrádají tátu?“

Ano. Ne. Samozřejmě že ne. „Samozřejmě že ne. Ale špatný mi připadá, že mě u nich očerňuješ. Nedávno padlo slovo ‚odsunout‘, když jsem je vezla na Mooserhof.“ Její tón byl ostřejší a ona se v duchu napomenula. „Ten výraz nemá Mina v žádným případě ode mě, a už vůbec ne v téhle souvislosti.“

Bylo vidět, že Achim má na rtech odpověď, kterou s jistým úsilím potlačil. Vytáhl z náprsní kapsy načatý balíček camelek, zadíval se na něj, ale rozhodl se jinak a zase ho schoval. „Možná mi někdy vyklouzlo, ale prostě jsem si ještě nezvykl na všechno to… nový. A já jsem to nechtěl. Pořád ještě to nechci.“

No jistě. Všechno je moje vina, pomyslela si Beatrice. „Je to pro nás všechny změna. Poslyš, já musím pracovat – ale máš pravdu. Příště, až budu potřebovat pomoc, zavolám nejdřív tobě.“

Usmál se, tentokrát s opravdovou radostí. Beatrice by se taky pokusila o úsměv, kdyby v jeho očích nezahlédla náznak triumfu.

„Tak se měj, Achime.“ Podala mu ruku, což ho viditelně překvapilo, ale přijal ji.

„Beatrice, opravdu bych chtěl, abychom si líp rozuměli,“ řekl.

„Ano.“ Stáhla ruku. „Já se ozvu.“

„Žena, která objednávala kytici, byla tmavovlasá a trochu silnější. Platila hotově.“ Stefan četl ze svého poznámkového bloku. „Její přízvuk nedokázala prodavačka přesně určit. Turecký nebo maďarský, říkala.“

„To je skoro totéž,“ poznamenal Florin ironicky a opřel se v židli. Poprvé od začátku vyšetřování působil rozčileně.

Beatrice poslouchala rozhovor jenom na půl ucha. Její dotaz u operátora byl naprosto zbytečný. Owner měl od ranní SMS telefon vypnutý.

S pocitem, že je znovu na řadě, otevřela Beatrice políčko zpráv ve svém mobilu.

Díky za květiny, naťukala. Blahopřeji k vašim podrobným vědomostem a prosím, odpovězte mi na jednoduchou otázku: Jak se vede Berndu Sigartovi?

Bude to ownerovi připadat směšné? Možná ano. Ale ona už měla dost opatrných náznaků.

Chvíli přemýšlela, jestli se má zmínit o souřadnicích a mostě, ale pak to zavrhla. Žádné odbíhání od hlavního zájmu.

Odeslala zprávu a rozhodla se, že si v bufetu koupí láhev ledového čaje. S nápojem v ruce si našla klidné místo v blízkém parku. Čaj byl nesnesitelně sladký a tak studený, že ji každý doušek bolel ve spáncích.

Chtěla si dopřát celých třicet minut, proto pila pomalu. Chtěla dopřát čas i jemu. Pokud se zatím nepřipojil, měl by to snad udělat co nejdřív a bezprostředně zareagovat, okamžitě napsat odpověď. Výměna zpráv se mu líbila, to bylo patrné. S potěšením jí servíroval náznaky i překvapení a určitě bude zvědavý na její reakci.

Ale teprve ve tři hodiny v noci ohlásila Message in a Bottle příchozí SMS. Beatrice byla v mžiku bdělá a s prudkým bušením srdce se posadila.

Chcete vědět, jestli Sigart žije? Ano. Ještě ano. Ale je ve špatném stavu. Jestli vám na něm tak záleží, uchovám ho pro vás až do konce. Doufám, že to dokážete ocenit.

Až do konce. Jestli měla některá informace dvě strany, byla to tahle. Zjevně tedy ještě trvala šance na Sigartovu záchranu, ale owner zároveň vysvětlil, že se zabíjením ještě není hotov. Samozřejmě, stage 4 byla otevřená, hádanka, při níž mu vypověděli spolupráci. Stefan sice pátral dál, ale i kdyby jednoznačně někoho našel, nehodlali „klíčovou postavu“ vyslýchat, nýbrž pouze čtyřiadvacet hodin denně střežit. V případě, že by se owner skutečně nacházel v blízkosti potenciální oběti a čekal na objevení policie, měli snad šanci ho chytit.

Bude nějaká stage 5?

Četla zprávu znovu a znovu.

Další, co si našlo cestu do Beatricina vědomí, bylo pípání budíku. Skutečně znovu usnula a mobil svírala v dlani jako talisman.

Kossar s její teorií nesouhlasil. „Uchovat ho až do konce může také znamenat – uchovat jeho mrtvolu. Nenechte se od něj ukolébat.“ Pohled za úzkými skly byl plný oné schopnosti psychologického vcítění, kterou Beatrice nesnášela už u pánů docentů na univerzitě. „Vzpomeňte si na stopy v bytě. Ztratil hrozně moc krve a určitě nepřestal krvácet, když ho někdo naložil do auta.“

Ten přechytralý tón si mohl odpustit. Beatrice s ním nechtěla diskutovat. Počkala, až vyjde z kanceláře, a zavolala Draschemu.

„Bez lékařský péče – jen těžko,“ prohlásil stroze. „Možná nezemřel hned, ale velké naděje bych si v tomhle případě nedělal.“

„Byla všechna ta krev jeho?“

„Ano.“ Odpověď přišla bez zaváhání. „AB negativní, vzácnější už neexistuje. Prsty a všechny stopy krve pocházely od jedné osoby. Nechal jsem údaje naší laboratoře porovnat s těmi ze Sigartovy karty pacienta a všechny parametry souhlasí. Jeho prsty, jeho krev. Žádné jiné stopy krve. Pachatel zůstal zjevně nezraněný.“

„Díky,“ odpověděla Beatrice tiše. Stopa optimismu, která ji provázela od časných ranních hodin, se po Drascheho slovech vypařila. Celý zbytek dne čekala na odpověď ownera, na další MMS, která by ukázala, že napsal pravdu a Sigart žije, ale mobil zůstal němý.

Na kuchyňských hodinách bylo krátce před půlnocí. Beatrice stála v koupacím plášti s mokrými vlasy u ledničky, když zazvonil telefon.

„Máme mrtvýho.“ Florinův hlas zněl hrozně unaveně. „A smíš třikrát hádat, kde se našel.“

„Sakra, Sigart.“ Takže owner nedodržel slovo, zabil ho nebo ho nechal zemřít na jeho zranění.

„Ne, podle popisu to zřejmě není Sigart. Ale pachatel je přesto náš.“

„Jak to víš?“

„Mrtvola leží na mostě. Na souřadnicích, kde jsme hledali dneska dopoledne. Už jsem na cestě tam. Bylo by dobrý, kdybys přijela taky.“

====

N47°26,210‘, E013°12.543‘

Červenobílé ohraničující pásky vlály v nočním větru, ostré reflektory osvětlovaly úpatí mostu. Voda, samá voda, pomyslela si Beatrice, když vystupovala z auta. Byla zmrzlá a přisuzovala to vlhkým vlasům. Spletla si je do copu a teď měla pocit, že má na šíji malé, utopené zvíře.

Od mostu jí šel naproti Stefan. „Florin je dole u těla. Je tam málo místa, už si tam šlapou na prsty a brzy vynesou toho muže nahoru, myslím. Je to šílený, Beo. Vypadá příšerně.“

Mlčky přikývla, došla s ním k mostní zídce a zůstala stát vedle reflektorů.

Bílá kůže na statném těle, které se v žádném případě nepodobalo Sigartově hubené postavě. Zkroucené nohy, nahá chodidla. Víc Beatrice nerozeznala, protože nad mrtvolou se skláněl Florin a doktor Vogt. Oba měli viditelné problémy udržet rovnováhu na strmém svahu k řece. Drasche tu byl také, spíš ležel, než seděl, na zemi, a právě se snažil otevřít zámek svého kufříku.

„Vypadá to, jako by owner mrtvýho prostě shodil přes zeď,“ dumala Beatrice nahlas. Na to, aby ho efektně umístil uvnitř mostních oblouků, neměl zřejmě čas. Silnice byla i v noci poměrně rušná. Proč nenašel nějaké lepší místo? Rozhodl se, že změní svůj dosavadní princip ústraní pro místa nálezů?

„Má už někdo tušení, kdo by to mohl být?“

„Ne. Neexistuje žádný nový hlášení o pohřešovaných, nic. Ale byl ženatý. Drasche zajistil jeho snubní prsten.“ Stefan pokrčil rameny. „Děsivá smrt. Vogt říká, že něco takovýho ještě v životě neviděl.“

Tři muži jeden po druhém šplhali po svahu nahoru, zatímco několik uniformovaných kolegů se chystalo vytáhnout nahoru mrtvé tělo. Drasche přelezl zídku jako první, přidržel Beatrici před očima igelitový sáček. Snubní prsten.

„Graciella, 19. 6. 2001,“ upřesnil. „Truchlící vdova.“

Zapsala si údaje, vzácně se vyskytující jméno bylo darem, který jim usnadní práci.

„Ahoj, Beo.“ Ve světle reflektorů vypadal Florin skoro stejně bledý jako mrtvola. Vzal si od Drascheho nabízenou cigaretu. To se ještě nestalo.

„Při týhle pitvě budu,“ prohlásil a zhluboka nasál kouř. „Chci vědět, jak to tělo vypadá zevnitř.“

Proč, chtěla se zeptat Beatrice, ale oba kolegové právě přenesli muže přes zídku. Položili ho na plachtu v trávě, a Beatrice jim dala znamení, aby s jeho přikrytím chvíli počkali.

V příštím okamžiku svého rozhodnutí litovala, ale přinutila se neuhnout pohledem.

Černočervený kráter, který vychrlil hnisavou lávu, zel na místě, kde zřejmě bývalo mužovo pravé oko. Láva vyryla na své cestě k bradě další hluboké rýhy a odhalila živé maso.

Mrtvý cenil zuby jako buldok a teprve druhý pohled Beatrici odhalil, že zkřivené rysy nesouvisí se zlostí nebo bolestí, ale s absencí dolního rtu. Jako by se roztavil. Mezi zuby vyčníval tlustý jazyk jako příšerně veliká, nacucaná pijavice. Vnitřek ústní dutiny byl jedna hnědočerná spečená pustina.

„Jak se tohle stalo?“ zeptala se Vogta, který si stoupl vedle ní.

„Můj tip zní kyselina. Octová nebo fluorovodíková. Podívejte se na ty tmavé krusty na sliznicích. To je typické.“

„Myslíte, že vypil kyselinu octovou?

„Musel vypít. Přesně to dokážu říct až po otevření těla, ale myslím, že najdu poleptaný jícen a kyselinou perforovaný žaludek, a kromě toho zánět mezihrudí. Uvidíme. Jinak tu máme podobné stopy pout na rukou a kotnících jako u Christopha Beila, jenom hlouběji zaříznutých. Podle mého názoru od spojovače kabelů.“

V Beatricině paměti se vynořil obraz Nory Papenbergové, jak ležela na břiše na louce, ruce zafixované za zády. Spojovač kabelů, bledý jako mrtvá kůže pod ním.

Vogt kývl na uniformované kolegy, aby přikryli tělo, a tentokrát Beatrice nic nenamítala. „Co je s tím okem?“

„Totéž. A velmi nepěkné, protože ante mortem. Víčko je poleptané. Zřejmě se ho pokoušel přitisknout, aby si ochránil oko. No…“ Nechal ji stát na místě, došel ke svému autu a z přihrádky si vzal tyčinku müsli.

Na opačné straně silnice se tyčila kamenná světice, ženská postava v dlouhém rouchu, která držela v rukou věž a hleděla k zemi. Florin seděl u jejích nohou, v prstech další cigaretu, a díval se na Beatrici.

„Nezvykej si na to!“ napomenula ho.

„Určitě ne. Anneke nenávidí kuřáky.“ Ještě dvakrát chvatně potáhl a pak zamáčkl cigaretu do trávy vedle sebe. „Chtěl bych si ještě jednou podat Konrada Papenberga. Uvidíme, jestli má na dnešní večer alibi. Kdo přichází dále v úvahu, Beilova žena? Dokázala by dovléct někam chlápka, jako je tenhle?“ Pozoroval Beatrici s hlavou nakloněnou na stranu. „Zvládla bys to?“

„Sama ne. Kromě toho…“ Pokoušela se vyjádřit své myšlenky srozumitelnými slovy. „Nevěřím, že je to Papenberg nebo Beilová. Ani Liebscherova exmaželka. To prostě nesedí.“

„Tenhle argument nelze akceptovat.“

„Jasně. Ale ani ho nemůžeme úplně vypustit. Když se podíváš na zprávy, který mi owner posílá, dokážeš si představit, že by je mohl psát Konrad Papenberg? Nebo Vera Beilová? To není jejich styl.“

Florin hned neodpověděl. Díval se na zamáčknutou cigaretu v trávě s viditelnou lítostí. „To nám nepomůže. Už jsme se až příliš vzdálili od našich obvyklých postupů, nechali jsme si od ownera vnutit jeho hry a naivně uvěřili, že se bude držet pravidel, který sám vymyslel. Zpočátku čekal, až najdeme jeho budoucí oběť a promluvíme s ní, a teprve pak udeřil. Ale teď mu došla trpělivost, nebo ho to tak hrozně baví, kdoví, zatraceně!“

Beatrice sebou trhla. Na zlomek vteřiny pochopila rozhodující detail, něco do sebe zapadlo, ale pak jí ta myšlenka zase unikla. Nejdřív owner čekal, teď je předbíhal… Za tím bylo ještě něco mnohem důležitějšího. Opakovala si v duchu každé z Florinových slov, ale to osvícení už se nevrátilo. Jako plachá zvěř, která se skryla v podrostu.

Florin vstal a vydal se naproti pohřebnímu vozu, který konečně přijel. Stál jako tmavá silueta ve světle reflektorů a přihlížel, jak ukládají neznámého mrtvého do kovové rakve.

Všichni skončíme ve schránkách, pomyslela si Beatrice.

„Mám snad na povel samý začátečníky?“ Kapičky Hoffmannových slin létaly přes celý stůl, kolem něhož seděli vyčerpaně vypadající lidé, přestože bylo teprve půl osmé ráno.

„Čtyři mrtví, pravděpodobně pět, a to během dvou týdnů! Přece musí existovat podezřelí, svědci, prostě něco!“

Při posledním slově zaznělo v jeho hlase jakési zapřísahání. Zdálo se, že to sám zaslechl, svraštil čelo a založil si ruce na hrudi.

„Kasparyová! Snad jednou trochu přispějete k obecnému vyjasnění. Co zatím víme o nové oběti?“

Napřímila ramena. „Muž mezi čtyřiceti a padesáti lety, silné postavy. Podle doktora Vogta je pravděpodobnou příčinou smrti pozření silně leptavé tekutiny.“

„A co jeho identita? Už jsou nějaké záchytné body?“

„Nebyly u něj nalezeny doklady a my nemáme žádné aktuální hlášení o pohřešovaném. Ale máme snubní prsten a díky tomu zřejmě i křestní jméno jeho manželky.“

„To máte štěstí. Tak se do toho laskavě dejte, ano? Co myslíte, že asi slyším od státního zastupitelství! A dokonce několikrát denně!“

„Od včerejší noci hledáme svědky, kteří v době činu jeli přes most,“ ozval se Florin. „Je téměř vyloučeno, aby tam pachatel zaparkoval a zbavil se mrtvoly, aniž by ho někdo viděl. Kromě toho jsme požádali o povolení k prohlídce domu Konrada Papenberga.“

„V pořádku.“ Hoffmann si utřel zpocené čelo. „Co je s tou poslední hádankou? S tou klíčovou osobou. Našli jste někoho, na koho se hodí popis?“

Stefan zvedl ruku. „Tři osoby, u nichž souhlasí nejdůležitější body, ale údaje jsou bohužel velmi vágní…“

„No a? Prověřte ty lidi, proboha, nebuďte jako malá holka, Gerlachu!“ S přehnaně útrpným výrazem klesl Hoffmann do židle. „Jakmile budete něco mít, okamžitě s tím ke mně. Lidi z médií už zvětřili novou vraždu, a to znamená, že zítra budu muset uspořádat tiskovou konferenci. A nepřejte si mě, jestli tam budu stát s prázdnýma rukama.“

On-line telefonní seznam přinesl rychlejší výsledky než registr přihlášených, Beatrice tedy začala s ním a našla v celé spolkové zemi Salcburk pouhé tři Gracielly. Vytiskla si telefonní čísla a pokusila se sestavit smysluplné pořadí. Jedna byla v telefonním seznamu i s manželem, jistým Carlosem Assantem.

Na někoho se jménem Carlos Assante nevypadal mrtvý ze včerejší noci dost jižně, proto Beatrice tohle číslo přesunula na konec seznamu. Obě další byly zapsané pouze s mobilními telefony.

„Pernerová?“

„Dobré jitro, paní Pernerová. Tady je Beatrice Kasparyová, kriminální policie Salcburk.“

Polekaný nádech. „Co se stalo?“

„Ráda bych věděla, kde se momentálně zdržuje váš muž.“

„Cože?“

„Váš manžel. Víte, kde je?“

„Ano. V koupelně, holí se. Chcete s ním mluvit?“

„Ne, děkuji, v tom případě je všechno v pořádku. Přeji vám pěkný den!“ Nečekala na ženinu odpověď a zavěsila. Ještě dvě čísla. Jestli žádné z nich nepřinese výsledek, bude přece jenom potřebovat registr přihlášených osob. Pravděpodobně by bylo moudřejší hledat Gracielly i v okolních spolkových zemích, případně dokonce v Bavorsku.

„Ano prosím, s kým mluvím?“ Hlas té ženy byl jasný a veselý, svá er vyslovovala velice zřetelně.

„Beatrice Kasparyová, kriminální policie.“

„Och.“

„Jste Graciella Estermannová?“

„Ano, ale…“

„Můžete mi prozradit, kde se právě zdržuje váš muž?“

V pozadí slyšela dětské hlasy, pak tupé zapraskání, jako by žena přikryla mikrofon svého mobilu. Za několik vteřin byl tón zase jasný a hluk zmizel.

„Co potřebujete od mého muže?“ Otázka nezněla nepřátelsky, ale opatrně.

„Nic zvláštního, jenom bych chtěla vědět, kde právě teď je.“

„To vám nemůžu přesně říct. Je už týden pryč, pracuje mimo domov.“

Beatrici polilo horko. „Kdy se vám naposledy ohlásil?“

Graciella Estermannová si dala s odpovědí na čas. „V sobotu – nebo v neděli. Ne, bylo to v sobotu. Povězte mi, prosím vás, o co jde?“

Beatrice poslední větu ignorovala. „A už čtyři dny se neozval? Není to nezvyklé?“

„Ne.“ Tentokrát přišla odpověď okamžitě. „Tak je to často, hlásí se, jenom když je důvod. Teď bych ale chtěla vědět, co se stalo!“

„Samozřejmě. Zastavila bych se u vás s kolegou. Hodí se vám to tak za hodinu?“

„Vy sem chcete přijet?“ V hlase paní Estermannové se poprvé ozvalo něco jako neklid. „Má zase nějaký potíže, že jo? Ale o tom já nic nevím, skoro ho nevidím.“

Ještě neexistoval důkaz, že Beatrice skutečně mluví se ženou oběti, ale pocit jistoty byl stále silnější. „Pravděpodobně vám to bude připadat zvláštní,“ odpověděla, „ale můžete mi říct, kdy jste se vy a váš muž brali?“

Němý úžas na druhé straně vedení netrval tak dlouho, jak očekávala. „To bylo… v červnu 2001. Devatenáctého června.“

„Děkuju. Za hodinu jsme u vás, prosím, počkejte na nás.“ Beatrice zavěsila. Estermann Salzburg, zadala do textového pole Googlu. Našla jednoho Waltera a jednoho Rudolfa.

Rudolf Estermann prodával rostlinné kapky na hubnutí a pleťová mléka formující postavu lékárnám v celé zemi. Obchodní cestující. Bingo.

Kromě toho zjevně provozoval malý internetový obchod. Pět kilo v deseti dnech!!! slibovalo červené písmo na hlavní stránce. Taková pitomost.

Odstrčila židli od stolu. Florin byl někde v domě, našla ho u Stefana, s nímž procházel údaje z Liebscherova počítače.

„Na první pohled jsou tu jenom banální věci,“ povzdechl si Florin. „Stefan už pročetl poštu za poslední tři měsíce, ale vůbec nic nenašel. Žádné spojení s Beilem, Pepenbergovou nebo Sigartem.“

„Zato já něco mám.“ Beatrice zvedla do výšky papír s telefonními čísly. „Na devětadevadesát procent se neznámá mrtvola jmenuje Rudolf Estermann, je obchodní zástupce prodávající podezřelý preparáty na hubnutí a…“

Zarazila se. Připisovala svému vyčerpání, že ji souvislost napadla teprve teď.

„Beo?“

Už byla ze dveří, běžela chodbou a horečně přemýšlela, jak by se co nejrychleji dostala k potřebným informacím.

„Věci, který nikdo nepotřebuje,“ šeptala si a naťukala do textového políčka vyhledávače Felix Estermann.

Felixovi bylo devět let a byl členem školy juda ve sportovním svazu. Při posledním klubovém turnaji vyhrál třetí místo ve své věkové skupině. Beatrice klikla na fotoalbum spolku a našla ho na čtvrté fotografii. Hubené dítě s tmavýma očima, opálenou pletí a zářivým úsměvem.

Zleva doprava: Felix Estermann (9), Robert Heiss (9), Samuel Hirzer (10), zněl text pod obrázkem.

„Má dva syny, jeden se jmenuje Felix.“

„Cože?“

Beatrice se lekla. Proboha, proč Florin chodí vždycky tak hrozně potichu!

„Je mi líto, že jsem tě vyděsil, myslel jsem, že mluvíš se mnou.“

Ne. Už nějakou dobu trpěla samomluvou, jako by své vlastní myšlenky líp chápala, když je vyslovila nahlas. Přejela si rukou čelo a v duchu si třídila poznatky.

„On je klíčová postava. Rudolf Estermann.“ Hekticky probírala fotografie z neuspořádané hromádky vedle monitoru. Část jich sklouzla na zem a ona spolkla zaklení. „Tady – poslouchej: Na živobytí si vydělává tím, že prodává věci, které, jak říká, nikdo nepotřebuje. V tom je dobrý. Má dva syny, jeden se jmenuje Felix.“ Podržela mu snímek a zaťukala prstem na místo, které přečetla. „Všechno to sedí.“

Okamžitě pochopil. „Tenhle Estermann je obchodní zástupce, říkáš?“

„Ano. Prodává dietní pilulky v lékárnách. Jeho žena už s ním nemluvila čtyři dny. Všechno to do sebe zapadá, Florine.“ Beatrice ukázala tužkou na monitor. „A tohle je jeho syn, jmenuje se Felix. Volala jsem jeho ženě a ohlásila jsem nás.“

„Dobře. Vogt chce s pitvou začít ve dvanáct, tak máme skoro dvě hodiny času.“ Vzal ze stolu klíče. „Jdeme.“

Ještě ani nevyšli ze dveří, kdy se ozval Beatricin mobil. Zvuk oznamující SMS způsobil, že jí naskočila husí kůže. Musí ho změnit. Jakmile bude mít tenhle případ z krku.

FTF. Ale nic si z toho nedělejte, hlavu vzhůru.

To bylo všechno. A zase kešerská zkratka. Vzpomněla si, že ji četla na seznamu. Cestou na parkoviště otevřela dveře Stefanovy kanceláře.

„Prosím tě, zavolej do telefonní společnosti a nech si zjistit, kde owner asi před dvěma minutami přihlásil svůj mobil.“

Zvedl hlavu. „Ok.“

„A co že znamená FTF?“

„First to find. Když najdeš kešku jako první, tak…“

„Jasný. Děkuju.“

First to find. Byl rychlejší než oni, bylo mu jasné, že každou další osobu, kterou díky jeho hádankám vypátrají, budou chránit všemi prostředky. Ale to on nechtěl, chtěl nalít Estermannovi do krku kyselinu…

A ta sarkasticky útěšná slova. Hlavu vzhůru, nic si z toho nedělejte, ten grázl. Opravdu ho to bavilo? Měl potěšení z toho, co dělá?

„Mám pocit, že začíná být krutější,“ pronesla zamyšleně, když Florin vyjížděl z parkoviště.

Krátce se na ni podíval. „Já ne. Nora Papenbergová zemřela rychle, ale Liebscherovi nejdřív uřízl ucho. Ještě nevíme, jak ho nakonec zabil. Sigart už přišel o dva prsty. Kdoví, co mu ještě udělá, než…“

Přestože to Florin nevyslovil, slyšela Beatrice v jeho slovech tušení. Už nevěřil, že Sigarta najdou naživu.

Pět mrtvých za patnáct dní, proboha!

Těsně před tím, než dojeli k bytu Gracielly Estermannové, zavolal Stefan. „Beo? Tomu neuvěříš! Poslední SMS našeho ownera byla zaregistrovaná v základnové radiové stanici na střeše policejního ředitelství.“

„Zatraceně!“ Tak rychle nemohl zmizet. Jeli snad přímo kolem něj? Beatrice potlačila touhu požádat Florina, aby se vrátil. Teď už by to nemělo smysl. „Díky, Stefane. Objel bys dům a pořádně si prohlídnul lidi, co se tam jen tak poflakujou? Jen pro pořádek, já nemyslím, že tam owner ještě je, ale…“

„… v případě že jo, nemůže to uškodit. Jistě.“

Podělila se s Florinem o nové informace. „Drží se tedy v naší blízkosti. Je docela možný, že k tomu přispěl zákaz referovat o případu v médiích. Nejspíš hladoví po informacích.“ Bezděčně se otočila a podívala se zadním sklem. Za nimi jela bílá astra se světlovlasou ženou za volantem. „Až zaparkujeme, musíme si dát pozor, jestli nezastavuje ještě někdo.“

„Nebo jestli už tam někdo nestojí,“ odpověděl Florin pomalu. „Určitě si spočítal, že teď už můžeme znát jméno oběti. A je jasný, že nejdřív navštívíme jeho vdovu.“

Posledních pět minut jízdy se Beatrice mlčky dívala z okna. Bude si muset znovu promluvit s Kossarem. Fakt, že owner se k nim přiblížil, byla šance, kterou by si neměli nechat proklouznout mezi prsty.

Když vystupovali z vozu před domem, nevšimli si nikoho a ničeho nápadného. Jim taky nikdo nevěnoval pozornost. Prošla kolem nich jen žena s nákupním košíkem a fňukajícím dítětem, které vedla za ruku, a to bylo všechno.

Graciella Estermannová byla hezká tmavovlasá žena kolem pětatřiceti let, jíž viditelně dělalo potíže aspoň minutu klidně posedět. „Po vašem telefonátu jsem odvezla děti do školy a pak jsem se asi pětkrát nebo šestkrát pokoušela dostihnout Ruda, ale pořád je tam schránka.“ Mluvila s patrným akcentem, ale gramatické chyby nedělala. Založila si ruce a zadívala se na Florina. „Co se děje?“

Na zdi ani na poličce nebyla žádná Estermannova fotografie, jenom obrázky dvou dětí – jako miminek, nemotorných batolat a školních dětí s mezerami mezi zuby.

„Než budeme pokračovat, chtěl bych vás požádat, abyste nám ukázala fotografii vašeho muže.“

„Proč?“ Nepůsobila ani v nejmenším ustaraně, spíš to pro ni bylo zajímavé. Cool, to byl ten pravý výraz.

„To vám rádi vysvětlíme, až ho uvidíme.“

Tohle pořadí se jí zjevně nelíbilo, ale nakonec pokrčila rameny a vytáhla z knihovny malé fotoalbum.

„Madre de Dios,“ zamumlala a položila ho před Florina a Beatrici na konferenční stolek.

Svatební fotografie. Už první snímek jasně rozhodl, že není třeba pátrat dál. Rudolf Estermann na snímku se mrtvému silně podobal, přestože v době fotografování byl mnohem mladší a štíhlejší, měl obě oči a spodní ret.

Beatricino a Florinovo mlčení trvalo zřejmě o něco déle, protože Graciella Estermannová konečně vyvodila správný závěr.

„Rudovi se něco stalo, že jo? Tak už mi konečně řekněte co!“

„Minulou noc jsme našli mrtvého bez dokladů. Bohužel by mohlo jít o…“

„Ruda?“ vykřikla hlasitě, jako by ji ta myšlenka rozzuřila. „Zase jel opilej a tentokrát narazil do stromu?“

„Ne. Existuje možnost, že byl zavražděn.“

To ženu umlčelo. Pomalu zvedla ruce k ústům, jako by se chtěla ujistit, že jí neunikne žádný zvuk.

„Zavražděný? Ale… ne zabitý v hádce nebo ve rvačce?“ zeptala se nakonec.

Zvláštní otázka.

„Dalo se něco takového očekávat?“

Ve tváři Gracielly Estermannové se objevila lítost, jako by chtěla vzít svou otázku zpátky. „Očekávat zrovna ne, ale taky by to nebylo žádný překvapení.“

Beatrice se naklonila kupředu. „Řekněte nám něco o svém muži.“

„Moc pije a obtěžuje cizí ženy.“ Vstala, došla k oknu, pak ke knihovně. Vyndala jednu knihu, zadívala se na ni, vrátila ji a vytáhla jinou. „Není to dobrý muž. Můžete se zeptat všech lidí, co ho znají.“ Uprostřed pohybu se zarazila. „Ale já jsem ho nezabila, pro případ, že byste si to mysleli!“

Nedostali příležitost odpovědět, protože Graciella Estermannová okamžitě pokračovala. Během deseti minut se seznámili s větší částí jejího životního příběhu, především ale jejího manželství. Poznali se v Mexiku, kde ona pracovala v hotelu. Všechno šlo hrozně rychle – láska, vystřízlivění, odstup, odpor. Dvě děti.

„Nevypadáte překvapeně,“ oslovila ji Beatrice po chvíli ticha. „V případu vraždy nás to trochu zaráží.“

„Taky byste se nedivili,“ pokrčila žena rameny. „Rudo měl v životě víc sporů než kdokoliv, koho znám. Stačilo, že se na něj někdo křivě podíval. Troubil jako blázen, když někdo zaparkoval na místě, které si vyhlídl. Jednou zfackoval číšníka, protože mu přinesl ke stejku jinou přílohu.“ Dívala se na knihu ve svých rukou.

Beatrice se pokoušela nenápadně odhalit na jejích pažích nebo v obličeji modřiny. Ne. Nic.

„Mně se už dlouho ani nedotkl,“ prohlásila žena s mírným úsměvem. Byla opravdu bystrá. Navzdory Beatricině snaze o zdvořilost zřejmě odhalila její myšlenkový pochod. „Ani takhle, ani jinak. Dětí taky ne. Byl moc málo doma.“ Její úsměv zmizel. „Upřímně řečeno, trochu překvapená jsem. Vlastně jsem si vždycky myslela, že jednoho dne někoho zabije Rudo. Ne naopak.“ Objala si pažemi tělo, poprvé se jí do očí vkradl náznak smutku.

Tenhle muž tedy musel mít nepřátele, možná dokonce záznam v trestním rejstříku. Beatrice by o něm určitě něco našla ve svých spisech, ale přesto se zeptala: „Můžete mi říct, kde se váš muž narodil?“

Jestli náhlý obrat v rozhovoru Graciellu Estermannovou překvapil, nedala to na sobě znát. „V Schaffhausenu. Jeho otec byl Švýcar.“

S mělo hodnotu devatenáct, C tři a H osm. S téměř dojemnou horlivostí vypočítával Stefan souřadnice stage 4, to uměl dokonale. Beatrice ho nechtěla rušit a telefonovala pokud možno tiše.

„Myslím, že vyhledává naši blízkost. Dneska mi poslal SMS a jeho mobil byl lokalizován přímo tady. Proč to dělá? Chce se mi dívat do oken, když mi píše?“

„Je to možné,“ odpověděl Kossar pro krátkém přemýšlení. „Na jedné straně se cítí dostatečně v bezpečí, aby se mohl něčeho takového odvážit, a na druhé straně prožívá vzrušení i z toho, že by to možná nemuselo vyjít. Velký neznámý, který vám ve tmě položí ruku na rameno a pak se zase klidně vypaří.“

Beatrici zamrazilo v zádech. „To se neposlouchá moc dobře.“

„Ne. Owner si vás vyhlédl jako kontaktní osobu, Beatrice. Myslím, že než jeho hra skončí, bude se s vámi chtít osobně setkat.“

„Ale proč?“ Bezděčně se otočila, aby mohla vyhlédnout z okna. Všechno bylo jako jindy. Nic nebudilo její pozornost. Ani Stefan si při své objížďce nevšiml ničeho zvláštního.

Ale owner nám chce přece ukázat, že jsme pomalí, pomyslela si Beatrice. Chce oznamovat svá vítězná poselství – FTF, a pak nám ironicky děkovat za naši snahu. TFTH.

„Možná se neobrací na mě osobně, ale na zástupkyni skupiny, tedy policie.“

„To nelze vyloučit. Stejně jako myšlenku, že vás vnímá jako atraktivní ženu, a právě proto si radši zahrává s vámi než s Florinem nebo dokonce Hoffmannem.“ Kossar si odkašlal. „V tomhle případě by byla na místě opatrnost, Beo. Nedávno jsem vám radil, abyste ho nalákala něčím osobním. Možná to nebyla nejlepší rada.“

Že by Kossar přiznával chybu?

„Nebojte se, předhodila jsem mu jenom verš z písničky. S tím si nejspíš nebude vědět rady.“

„Dobře.“ Znělo to jako upřímná úleva. „Nechte to tak, ano? Už mu nic osobního neposkytujte.“

Jako by to bylo nutné. Jako by už teď nevěděl víc, než je mi milé.

Florin se z pitevny vrátil bledý a zachmuřený. V očích měl stejně tvrdý výraz jako v noci, ale tentokrát nebyla v dosahu žádna cigareta na uklidnění.

„Estermannova trávicí trubice byla černá. Uvnitř. Tkáň úplně odumřelá, žaludek perforovaný. Zemřel na sepsi. Vogt si myslí, že to trvalo dva až tři dny a že musel nepopsatelně trpět. Celý prostor hrudi byl zanícený, na trávicí trubici se objevily vředy, které postupně strávily samy sebe.“

„A oko?“

„Vyleptané čtyřicetiprocentní kyselinou fluorovodíkovou. To, co Estermann vypil, byla taky kyselina fluorovodíková, jenom v nižší koncentraci. Jinak by se owner nemohl tak dlouho bavit.“ Florin položil ruce s roztaženými prsty na desku stolu a během své řeči z Beatrice nespustil oči. „Kyselina fluorovodíková je opravdu dobrá volba. Ve vysoké koncentraci rozpouští i sklo. Ale i v silném zředění pronikne vším, kůži i masem, dokonce poškodí i kosti. Ne moc rychle, ale postupně. Během několika dnů rozleptá celé tělo.“ S hlubokým nádechem sevřel ruce v pěsti. „Co máme novýho?“

Změna tématu Beatrici zarazila, ale hned se vzpamatovala. „Souřadnice. Stefan všechno propočítal. Tady máš stage 5.“ Podávala mu přes stůl vytištěnou stránku z Google-Maps.

„U Wallersee.“

„Ano. Slepá ulička, malý lesík, kolem pole. Nejbližší dům v půlkilometrové vzdálenosti.“

Za čtyřicet minut vyrazili. Styl Florinova řízení začal dělat Beatrici starosti už na druhé křižovatce. Jel příliš rychle. Příliš zuřivě.

„Neměla bych si raději sednout za volant?“ zeptala se jako mimochodem a pravou rukou pevně svírala držadlo nad dveřmi spolujezdce.

„Ne.“ Zatroubil na taxikáře, který vybočil doleva z jízdního pruhu pro autobusy.

Když byl Florin v téhle náladě, nemělo smysl apelovat na jeho rozum. Beatrice se otočila na Stefana, který seděl hluboko zabořený do zadního sedadla, paže za hlavou, oči zavřené. Jestli se dokáže i při téhle jízdě prospat, tím líp pro něj.

„Začíná mi to lézt na mozek, Beo.“ Skoro nerozuměla, co Florin říká, jeho hlas zanikal v hluku dopravy. „Kdy to naposledy trvalo takhle dlouho, než jsme měli aspoň podezřelýho?“ Teď jel běžným tempem a zrychlil teprve po vjezdu na dálnici.

„To nemůžeš srovnávat. Ještě nikdy jsme neměli co dělat s tak zvláštním pachatelem.“ Pokud nedokázala těmi slovy uklidnit jeho, tak aspoň sama sebe. „Owner je organizovaná a mimořádně dobře připravená osoba. Je… jako režisér, kterej uvádí na scénu svůj vlastní kus.“

Florin neodpověděl. Podívala se na něj ze strany, na jeho profil se svraštělým obočím, lehce pootevřenými ústy. Náhle pocítila chuť shrnout mu vlasy z čela. Napomenula se.

Úžasný načasování. Beo, to je ohromný, celá ty.

„Jestli se rozhodneme nehrát podle jeho pravidel, nesledovat jeho pokyny, budeme tu stát s prázdnýma rukama,“ promluvila znovu. „Řekni, že nemám pravdu.“

Florinovou odpovědí byl temný pohled.

„Nedělá žádný hrubý chyby, jediná, která mu unikla, je ten otisk nohy v Sigartově domě. A ani ten nás zatím nikam nedovedl.“

Odvážný předjížděcí manévr, při němž Florin nechal za sebou nového cherokee s vídeňskou poznávací značkou, ji umlčel.

„Jsou to náhodné oběti? Co myslíš, Beo? Dělá to jako odstřelovač z Washingtonu v říjnu 2002?“

Zpěvák. Outsider. Klíčová postava.

„Ne, to nedělá. On…“ Vracela se ke svým úvahám. „Vidí mezi svými oběťmi spojení. Možná ho chápe jenom on, možná je úplně bláznivý, ale pro něj existuje. Za to bych dala ruku do ohně.“

A vidí nějaké spojení ke mně, pomyslela si, i když jiného druhu. Kossar měl pravdu. Dřív nebo později se jí owner ukáže.

====

N47°54.067 E13°09.205

Lehký vítr ohýbal stébla na poli, kde se shromáždili členové zásahu. Drasche, který si přímo pro tenhle případ koupil navigační software pro svůj smartphone, právě rozčileně diskutoval se Stefanem, jehož navigace Garmin při zadání stejných souřadnic ukazovala místo přibližně o patnáct metrů dál, než byl Drascheho výsledek.

Zatím nikdo z nich nic nenašel a pátrací psi měli dorazit teprve za půl hodiny.

Keře a stromy, za nimi jezero. Nikde škvíra ve skále nebo rokle nabízející úkryty. Jestli owner ponořil schránku do vody, byly jejich vypočtené souřadnice nanic, bez ohledu na to, jestli měl pravdu Drasche nebo Stefan.

Beatrice opatrně procházela trasu mezi oběma značkami. Stromy tu stály hustě vedle sebe a půda byla měkká. Ale nikde nebylo vidět stopy, které by alespoň trochu naznačovaly, že tady někdo něco zakopal.

Udělala pár kroků k jezeru, slyšela pleskání vln, které vítr hnal ke břehu. Hlasy ostatních byly s každým metrem tišší, přestávala jim rozumět. U jednoho pařezu se zastavila a posadila se na něj.

Kdybych tady chtěla něco schovat, jak bych postupovala?

Zkoušela na sebe nechat působit okolí, vytěsnit rušivé myšlenky. Voda. Stromy. Půda. Ano, zakopaná keška vypadá zatím nejpravděpodobněji.

Ale moment – stromy. Beatrice ohmatávala drsnou kůru nejbližšího kmene. Na seznamu kešerských zkratek o tom něco bylo. Zavřela oči, soustředila se. JAFT.

Just another fucking tree.

Úkryty na stromech byly oblíbené a časté, při svém zkoumání narazila Beatrice na velmi kreativní nápady – preparované kořeny, vyhloubené větve, speciálně za tímto účelem pořízené ptačí budky. To byl přinejmenším začátek, který bylo možné dál rozvíjet.

Vnuknutí přišlo jako z čistého nebe, v momentě, kdy Beatrice vstala, aby se vrátila k ostatním. Víte všechno a nenacházíte nic.

Víme to, pomyslela si, ale jen proto, že on nám to řekne.

„Florine!“ Pod nohama jí praskaly větve a suché listí. „Musíme se podívat nahoru, do vrcholků! Možná budeme potřebovat žebříky.“ Stoupla si na Stefanovu značku a začala prohlížet větve nejbližšího stromu.

„Proč nahoru?“

„Owner nám to řekl, jenom jsme ho nepochopili.“ Obrátila se k Florinovi. „Hlavu vzhůru, napsal. Má tady někdo dalekohled?“

K velké Stefanově radosti objevili keš přímo u jím určených souřadnic, připevněnou v osmimetrové výšce na jednom buku. Schránka byla větší než všechny, které zatím našli. Asi jako obal přenosného televizoru.

Stefan se nabídl, že ji sundá. Vylezl nahoru za doprovodu Drascheho přesných pokynů.

„Je přilepená ke kmeni silnou lepicí páskou!“ křičel shora. „Odstřihnu ji a spustím dolů na laně.“

Se smíšenými pocity se Beatrice dívala na přibližující se schránku. Ještě než se dotkla země, měla pocit, že ví, co obsahuje. Velikost odpovídala a ownerovo sdělení…

Drasche, tentokrát sám viditelně netrpělivý, vyjádřil ochotu otevřít bednu na místě. „Samozřejmě se nesmí zničit důležité stopy,“ zavrčel, když Beatrice přistoupila blíž.

Krabice měla západkové uzávěry, které se pod jeho prsty jeden po druhém otvíraly, až se víko dalo zvednout a umožnilo pohled dovnitř.

Měla tedy pravdu. Hlavu vzhůru bylo možné vyložit dvěma způsoby.

To, co kdysi řídilo myšlení Herberta Liebschera, ukrývalo jeho vzpomínky a podněcovalo jeho smysly, se nyní nacházelo pod silnou plastovou folií, která obalovala i ostatní dříve nalezené tělesné části.

Beatrice si vyměnila s Florinem pohled beze slov. Vogt si tentokrát nebude muset lámat hlavu nad příčinou smrti. Liebscherovi někdo ustřelil půl hlavy, chyběla velká část pravého spánku a na folii byla přilepená šedá mozková hmota.

Méně nápadná, ale přesto nepřehlédnutelná, byla absence obou uší. Na jedné straně pokrývaly řez tmavočervené strupy, na druhé straně byla hladká a bledá. Vyceněné křivé zuby zabarvené žlutě, až dohněda.

Piják čaje, pomyslela si Beatrice, nebo silný kuřák.

Pod folií se nahromadil plyn, který napínal umělou hmotu a v nedaleké budoucnosti ji určitě protrhne.

„Brzy budeme mít toho muže celýho,“ poznamenal Drasche. Opatrně vytáhl zpod hlavy obvyklé dva listy papíru.

„Fotografie dostanete dneska odpoledne, informace okamžitě. Tak poslouchejte.“

„Ne, počkejte.“ Beatrice si stoupla za něj. „Já chci číst s vámi. Vidět písmo.“ Ignorovala Drascheho zasténání a naklonila se mu přes rameno.

Opět rukopis Nory Papenbergové, už téměř důvěrně známý.

Stage 5

Hledáš rozervanou. Onemocněla nerozhodností, která ji jednoho dne bude stát život. Je zároveň vinná i nevinná, jako většina z nás, ale nese těžší vinu než mnozí jiní.

Dívej se po tmavých vlasech a k nim se hodícím jménu, po znalostech v oborech hry na flétnu a kompozice.

Zase jednou je klíčem rok narození: k jeho posledním dvěma místům přičti číslo 15 a vynásob 250. Přičti 254 a výsledek odečti od severních souřadnic čtvrté stage. Vynásob první dvě čísla oběma druhými čísly roku narození, přidej k výsledku 163 a takto získanou sumu přičti k východním souřadnicím.

Tam se zase setkáme.

Žena, poprvé. Ne, ne tak úplně – Norou Papenbergovou případ začal, ale s ní nebylo spojené žádné hledání.

Že by owner dbal na symetrii? Žena na začátku, pak čtyři muži a na konci opět žena? Ne, nakonec si přece chtěl nechat Sigarta.

Drasche teď předčítal cachenote: Blahopřeju – našel jsi. Tentokrát se to vyplatilo, že? – ale ona ho poslouchala jen na půl ucha. Flétna a kompozice. To přímo volalo po žákyni nebo učitelce v Mozarteu. Tmavé vlasy a k nim se hodící jméno.

Florin už nastartoval motor auta. Tentokrát ownera předběhnou.

Rozervaná znělo dost znepokojivě, protože v poslední době jako by owner projevoval slabost pro doslovné znění. Už během jízdy autem si v Mozarteu telefonicky vyžádala seznam žákyň kompozičních a flétnových tříd, druhý se jmény učitelek a třetí pak s absolventkami.

„Pro začátek dobrý.“ První slova, která Florin pronesl od chvíle, kdy vyjeli. „Nezapomeň na soukromý akademie.“

„Ano. Ale nejdřív chci prověřit ještě něco.“ Ve svých poznámkách vyhledala telefonní číslo dirigenta sboru, v němž zpíval Christoph Beil.

„Tady Kasparyová, kriminální policie. Můžete mi říct, kde běžně míváte zkoušky?“

„V kostele. Máme určené časy, kdy tam smíme zkoušet.“

„Rozumím. Jinak nikde?“

„No, ano,“ odpověděl muž váhavě. „Příležitostně, před důležitými koncerty, využíváme taky jednu ze zkušeben v Mozarteu.“

„Děkuju.“ S pocitem, že konečně drží v ruce cípek něčeho důležitého, strčila Beatrice mobil do kapsy. „Uvidíš,“ kývla na Florina, „že v Mozarteu ji najdeme.“

Pak ale dorazily seznamy a Beatricina naděje se nepotvrdila. Tmavé vlasy a k nim se hodící jméno – doufala v jasný případ, nějaké jižní nebo výmluvné příjmení, například Schwarzová alias Černá. S čím nepočítala, byl velký počet Japonek a Číňanek, které studovaly v Salcburku hudbu. Hromadily se hlavně ve flétnových třídách, ať už šlo o příčné nebo zobcové flétny.

„Do háje!“ zasténala Beatrice, když listovala stránkami seznamů. „Je naprosto vyloučený všechny prověřit. Absolventky už jsou stejně dávno někde pryč a ostatní…“

Složila hlavu do dlaní, zavřela oči. Co kdyby zatím nechala Asiatky stranou? Návod mohl klidně vést k jedné z nich, ale zatím byly všechny oběti zdejší.

S touhle výhradou prošla seznamy znovu, ale nejtmavší jméno, na které narazila, bylo Kellerová Keller – sklep. Alexandra Kellerová.

Nechala si vyhledat údaje té ženy, ale cítila, že to nebude správná volba.

Znovu si přečetla ownerovu zprávu. Rozervaná. Nemocná nerozhodností, vinná a nevinná. Pachatel a oběť?

Dívej se po znalostech v oborech hry na flétnu a kompozice – po znalostech! Ne po profesi, tedy ukončeném studiu.

V Beatricině hlavě se začal formovat obraz. Někdo, koho pronásledoval nějaký zážitek, kdo cítil vinu a byl zoufalý. Rozervaný. Možná také z něčeho vyrvaný, například ze studia. Beatrice vzala do ruky sluchátko telefonu.

„Tady ještě jednou Kasparyová. Nemáte náhodou také záznamy o tom, kdo u vás studium přerušil? Potřebovala bych zase flétnové a kompoziční třídy.“

Žena na druhém konci vedení vzdychla. „To bude problém. Samozřejmě se dá zjistit, kdy se kdo odhlásil ze studia, ale je to náročné, když člověk neví, o koho přesně jde.“ Bylo zřetelně slyšet, že nemá v úmyslu tuhle námahu podstoupit. „Víte alespoň, kdy dotyčná skončila?“

„Ne.“ Jen teď neztrácet odvahu. „Pošlete mi podklady za posledních deset let. To by mělo stačit.“

Další povzdech. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Jeho přezdívka byla DescartesHL a login modrenebe.“ Ve Stefanově kanceláři bylo dusno. Bechner, který ji s ním sdílel, nesnášel otevřená okna kvůli své pylové alergii.

„Našel přes 900 keší, většinu tady a v Bavorsku, ale zřejmě využíval k hledání i dovolenou.“ Stefan roloval dolů na stránku až k diagramu, který uváděl, ve kterých zemích byl Liebscher aktivní jako hledač keší. Itálie, Francie, Velká Británie. Dokonce i USA.

„Většina kešerů miluje statistiky,“ vykládal Stefan. „Podívej, tady je v procentech vyčísleno i který dny v týdnu nejvíc využíval. Neděle je na prvním místě – no to je překvapení.“

„Skvělá práce, díky.“ Beatrice si poznamenala na papírek Liebscherovy přihlašovací údaje.

Descartes. Všechno, co je pouze pravděpodobné, je pravděpodobně chybné. Owner znal jeho přezdívku a zabudoval ji do své hry, věděl o Liebscherově koníčku. Roztrousil právě proto části jeho těla po celé zemi, jako by jeho mrtvola byla puzzle, které mají sestavit?

Ne. Příliš prosté. Příliš banální.

„DescartesHL,“ referovala Florinovi o něco později. „HL jako Herbert Liebscher, to je jasné. Matematika ho neopouštěla ani ve volným čase.“

Ten večer skončila dřív. Zajela se k matce podívat na děti a pak si doma postavila notebook na stůl v obýváku.

Geocaching.com. Jméno: DescartesHL. Login: modrenebe.

Jedno kliknutí myší a měla před sebou Liebscherovu profilovou stránku. Pod linkem Geocaches byly zaznamenány nálezy posledních třiceti dní, které dokazovaly, že Liebscher byl skutečně ještě krátce před smrtí na lovu. Poslední hlášení bylo dvaadvacet dní staré, multikeš poblíž jezera Traunsee.

Náročné, ale vyplatilo se! napsal do online-logu. TFTC!

Tři dny předtím absolvoval větší okruh a zalogoval osm nálezů. U žádného záznamu nebyly mimořádné poznámky. Chválil originální úkryty nebo pěkný výhled, k němuž ho dovedlo hledání, a pokaždé děkoval.

Beatrice se propracovávala chronologicky zpět a prohlížela si minulý měsíc. Jedna náročná mysterka, na jejíž nalezení byl Liebscher velmi hrdý a v níž zanechal jednu z těch pěkných mincí, které našli v jeho bytě. Kromě toho zalogoval tři multikeše a čtyřiadvacet tradičních, tedy běžných keší bez složitých hádanek.

Dospěla do poloviny března a skoro už se vzdala naděje. Nejnapínavější byly poznámky typu: Nejdřív hledal na špatné skále, ale po krátké obhlídce byl úkryt jasný. Souřadnice jsou trochu mimo!

Ale pak přišel zápis ze 12. března. Byla to jen jednoduchá tradiční keš, ale rozechvěla virguli v Beatricině nitru. Keš byla ukrytá přímo ve městě, v jednom parku v salcburském Leopoldskronu.

Originální nápad! napsal Liebscher. Vyzvedl společně se Šinigami. TFTC!

Zatím jediný zápis, který poukazoval na přítele kešera. Pro další dva nálezy, které Liebscher zalogoval 12. března, platilo totéž. On a Šinigami se zřejmě na ten den domluvili na společném hledání pokladů.

Rolovala dál. 10. března dvě keše, ale žádný poukaz na průvodce. Zato o čtyři dny dřív, 6. března, byl Šinigami znovu na scéně.

Pěkný úkryt, ale logbook je skoro plný!! Našli společně se Šinigami. TFTC!

Výborně. Každý nálezce zaznamenával svůj úspěch na stránku dotyčné keše, takže by tam měl být i Šinigami. Otevřela link, prohledala záznamy až do 6. 3. Byl tam DescatesHL a přímo pod ním Šinigami, který ale provedl zápis až o tři dny později. Četla a okamžitě pochopila, že je tady něco, čeho by se mohli chytit. Někdo.

Objeveno společně s DescartemHL. Někdy najdeme, jindy jsme nalezeni sami, není to tak? TFTC. A vám ostatním: TFTH

Ostatní, pomyslela si Beatrice. My.

Na otevření Šinigamiho profilu stačilo jedno kliknutí, a byl prázdný. Dalo se z něj vyčíst pouze datum registrace a jeho nálezy. Seznam byl krátký: sedm keší, všechny objevené v letošním březnu a dubnu. Šinigami se zaregistroval 26. února. Ani ne týden poté se vydal poprvé na lov s DescartemHL.

Beatrici stačily tři minuty k potvrzení její domněnky. Všech sedm keší vyzvedl Šinigami společně s Herbertem Liebscherem a ve všech případech neděkoval za keš, ale za lov.

Zastihla Florina ještě v kanceláři. Okamžitě zvedl sluchátko.

„Stalo se něco?“

„Cože? Ne, všechno v pořádku. Ale něco jsem objevila.“

Upila studené kávy, která stála na stole jako smutný zbytek od snídaně, a zašklebila se. „Jsem si na devadesát procent jistá, že owner chodil hledat keše s Liebscherem. Pošlu ti link, prohlídni si ho.“

Email odešel v mžiku a Beatrice v telefonu slyšela, jak Florin kliknul myší. A ještě jednou.

„Je to zápis nahoře na DescartesHL, 6. března.“

„Šinigami.“ Florinův hlas zněl tak jasně a blízko, jako by seděl vedle ní. Dokonce ještě blíž. „Ano. Zní to japonsky.“

Zase si vzpomněla na tu spoustu japonských studentek. Možná bych je přece jenom měla prověřit, pomyslela si rezignovaně. Nic, nic, nic nelze vyloučit.

„Za tím půjdeme. Hned se podívám, jestli je tu ještě Stefan nebo Bechner, musíme zjistit identitu za tím pseudonymem. Úžasnej pokrok – díky, Beo.“

To poděkování bylo nezvyklé a mělo zvláštní přídech. Chtěl jí vynahradit Hoffmannovo chování?

Vzdychla. „Rádo se stalo.“

„Jdi spát, já už budu taky končit.“

„Za chvíli.“ V pozadí slyšela zvonit jeho mobil, melodii, kterou měl vyhrazenou pro Anneke. Brzy by měl naspěch. „Tak zítra, Florine.“ Zavěsila dřív, než to mohl udělat on.

Liebscherovy první nálezy keší spadaly do doby před sedmi lety. Zřejmě si hru na hledání pokladů oblíbil dlouho předtím, než se stala trendem. Z jeho zápisů bylo jasně patrné nadšení pro věc. Většina tehdy vyzvednutých keší už mezitím neexistovala. Červené přeškrtnutí znamenalo, že jsou archivované. Víc než čtyři nebo pět let nepřežila skoro žádná.

Celý rok zabíralo hledání pokladů s navigací největší část Liebscherova volného času, a pak…

Beatrice se zarazila. Rolovala nahoru, dolů, prověřovala data. Ne, nebyl to omyl. Po jednom víkendu ve Vídni, který mu vynesl osmnáct nových nálezů, následovala přestávka jeden a půl roku. Ani jediná keš. Nic.

Byl nemocný? Nebo ho tak vyčerpal rozvod? Budou se muset zeptat ve škole.

První keše, které začal znovu ohlašovat, přicházely mnohem váhavěji než v první fázi. Jedna, nanejvýš dvě za měsíc, a záznamy byly výrazně kratší.

Rychle nalezená, TFTC. Víc napsal málokdy.

Proč? Beatrice se podívala na hodiny, bylo půl jedenácté, příliš pozdě na telefonát Romaně Liebscherové. Tak zítra.

Zaklapla notebook, došla k ledničce a nemohla se rozhodnout mezi vodou a poslední lahví piva, která stála ve dveřích už měsíce.

Voda. Pila rovnou z láhve a užívala si praskání bublinek kysličníku uhličitého v ústech, v krku, v žaludku. Potlačila říhnutí a vzápětí ji napadlo, ke komu tady vlastně chtěla být ohleduplná.

S pevným rozhodnutím, že si užije těch deset minut volna, které jí zbývaly před spaním, si stoupla s lahví vody k oknu a zadívala se do nebe nad městem. Měsíc bude brzy v úplňku, nanejvýš za tři dny.

„Šinigami,“ zašeptala, zhluboka se napila vody a zatáhla závěsy, pro jistotu. V příští chvíli se ale bouchla dlaní do čela a rozběhla se ke konferenčnímu stolku.

Proč to hned neprověřila! Teď musí ten starý, rozvrzaný krám znovu nastartovat.

Gogole projevil v počtu odpovědí velkorysost. Šinigami byl japonský duch mrtvých, personifikace smrti, špatné znamení. Beatrice poslepu sáhla za záda, stáhla z opěradla chlupatou deku a hodila si ji přes ramena.

Už při přihlášení na stránku geocaching.com owner zřetelně oznámil své úmysly. Přinášel smrt. Ale jeho poselství nikdo nepochopil – ani Herbert Liebscher.

Dagmar Zoubeková byla z žen, které na první pohled vzbuzují respekt. Byla vysoká, měla rovná záda a přísný uzel vlasů na šíji, a připomínala Beatrici učitelku baletu, která jí v šesti letech netrpělivýma kostnatýma rukama vytáčela chodidla. Ale Zoubeková vyučovala flétnu, ne tanec.

Beatrice už se rozhodla. Představa, že by se měla trápit nad nekonečnými seznamy jmen, jí ráno připadala tak nesnesitelná, že si vybrala přímou cestu. Bude hledat rozervanou, ne tmavovlásku s temným jménem.

Seděly v malé zkušebně, v níž zabíralo velkou část prostoru křídlo Steinway.

„Máme hodně žákyň, které prožijí krizi,“ vysvětlovala Zoubeková po delším zamyšlení. „Ten zdejší tlak je snad únosný, ale některým přesto dává zabrat. Potřebovala bych pár záchytných bodů.“

„Měla by studovat ještě kompozici. A s velkou pravděpodobností je tmavovlasá.“

Bylo třeba přičíst paní Zoubekové k dobru, že se nesnažila skrýt plamínek posměchu v očích. „Tmavovlasá? Víte, některé dívky mění barvu vlasů každý měsíc.“

Byla Zoubeková u studentek oblíbená? To bylo dost nepředstavitelné. Učitelství bylo v chování té ženy zakotvené tak pevně jako nos v obličeji.

„Problém je, že nemůžu ani přibližně vymezit časový úsek,“ vysvětlovala Beatrice. „Tahle žákyně mohla ústav opustit před šesti lety i před šesti měsíci. Existuje dokonce možnost, že pořád ještě studuje. Údaje, které mám k dispozici, jsou velmi vágní.“

„To je tedy opravdu problém.“ Beatricino přiznání jako by Zoubekovou naladilo o něco příznivěji. „Osobní krize. Dopřejte mi čas… Ano, jedna studentka loni přišla o rodiče při autonehodě a pak se vrátila do Mnichova. To bylo velmi tragické.“ Žena se na chvíli odmlčela a sklonila hlavu. „Nadaná dívka. Ale jejím druhým oborem byl zpěv, ne kompozice, a měla světlé vlasy.“

„Prozradila byste mi přesto její jméno?“

„Tamara Hassmannová.“

Temná jako nenávist Hass – nenávist. Kdyby ostatní klíčové body souhlasily, stálo by přinejmenším za pokus navázat s Tamarou kontakt, ale takhle ji mohla Beatrice s klidným srdcem vyřadit. Owner byl ve svých údajích přesný.

„Napadá vás ještě někdo? Nezaznamenali jste nějaký pokus o sebevraždu? Sebepoškození? Nebo agresivitu vůči okolí?

Způsob, jímž pohled paní Zoubekové zabloudil k oknu, prozradil Beatrici, že v ní rozezněla nějakou strunu. „Ano?“ naléhala. „Prosím, řekněte cokoli, co vás napadne. Může to být právě ta informace, kterou hledám.“

„Ta ostýchavá dívka… trochu při těle a pořád na dietě. Tmavé vlasy, ano. Učila jsem ji na příčnou flétnu, a jestli se nepletu, byla jejím druhým oborem kompozice. Snažila se – měla méně nadání než jiné, ale zato byla pilnější.“

Pokud se Beatrice nemýlila, byla píle ve světě paní Zoubekové nezbytnou ctností. „Co se s ní stalo?“

„Je to už pár let. Tenkrát nebyla v mojí třídě, přestoupila ke kolegovi Hornerovi, ale myslím, že prožila něco jako zhroucení. Přijela pro ni záchranka a krátce nato naši univerzitu opustila.“

„Nevzpomenete si, jak se to zhroucení projevilo? Co je nejspíš vyvolalo?“

Energicky zavrtěla hlavou. „Já jsem u toho nebyla, jenom jsem slyšela, že začala křičet a plakat a nikdo ji nedokázal utišit. Možná byste si měla promluvit s doktorem Hornerem, ten to bude vědět přesně.“

S radostí, pomyslela si Beatrice. „Řeknete mi, prosím, jméno té dívky?“

Dagmar Zoubeková v demonstrativním zamyšlení našpulila rty. „Bylo to dlouhé jméno, nesnadné k zapamatování – musela bych se podívat.“

„To by od vás bylo milé.“

S výrazem mrzuté důstojnosti ve tváři se učitelka zvedla ze židle, vyšla z místnosti a za deset minut se vrátila s modrým šanonem v ruce.

„Tady. Melanie Dalamassová. Flétna, kompozice. Je tady poznámka – exmatrikulována ze zdravotních důvodů, přibližně před pěti lety.“

„Děkuju.“ Beatrice potřásla ženě rukou a vyšla na čerstvý vzduch do zahrady Mirabellgarten, kterou ozařovalo trochu zamlžené slunce. Našla lavičku, posadila se a natáhla nohy před sebe.

Trefa. Další hledání bylo zbytečné, Dalamassová bylo italské jméno a dokonale se hodilo ke tmavým vlasům, o nichž se zmiňoval owner. A Beatrice věděla, že nebude potřeboval ani Google k vyluštění zbytku záhady. Jako dítě vlastnila slovník jmen, a jakmile se s někým seznámila, vášnivě ráda v něm listovala.

Její vlastní jméno bylo v téhle souvislosti často důvodem k veselosti, protože Beatrice znamenalo tvůrkyně blaženosti. Její nejlepší kamarádka ve škole slyšela na jméno Nadine – naděje. Ale v řadě před nimi seděla Melanie, zrzavá dívka s pihami v obličeji, na krku a na pažích. Připadalo jim to směšné, protože Melanie znamenalo tmavá.

Zdálo se, že Melanie Dalamassová neskončila jen se studiem, nýbrž s celým svým samostatným životem. Bydlela u rodičů, ale dobu od osmi hodin ráno do pěti odpoledne trávila na denní psychiatrické klinice.

„Bude celou dobu pod dohledem, ale nebudeme ji vyslýchat. Ještě ne.“ Florin se díval z jednoho na druhého, až jeho pohled utkvěl na Hoffmannovi. Ten nakonec přikývl.

„Každého, kdo se k ní přiblíží, si naši lidé pořádně proklepnou. Mluvil jsem s jejími rodiči a ošetřujícím lékařem, z obou stran máme plnou podporu. Jinak bohužel nic, co by nás posunulo dál – nikdo neví, co bylo spouštěčem Melaniiny krize.“ Vzal si od Stefana sklenici vody a napil se. „Byla údajně vždycky problematická, se sklonem k depresivním náladám.“

Beatrice si pročetla výpovědi rodičů před poradou. Nevěděli si s ní rady. Popisovali ji jako mlčenlivou, introvertní dívku, která odmalička pískala na flétnu. Poprvé byla u psychoterapeutky v osmi letech. Přestala jíst poté, co její dvě spolužačky přišly na originální nápad říkat jí „italskej hroch“.

To, nač jiné děti reagují ubrečeným žalováním učitelům a rodičům nebo kopanci do holení posměváčků, Melanii na celé týdny úplně rozložilo. Jako podmínku, že začne jíst, si vymohla změnu školy. Rodiče svolili a přihlásili ji do soukromé školy s těžištěm na múzická umění. Následovalo několik let, která naznačovala, že z problému „vyrostla“, jak to formulovala matka. Ale se začátkem puberty začala Melanie trpět extrémními výkyvy nálady, které šly ruku v ruce s opětovným hladověním a epizodami žravosti a zvracení. Kdyby neměla flétnu, asi by tuhle dobu vůbec nepřežila, tvrdili rodiče. Následovala další psychoterapeutická intervence a třítýdenní pobyt na klinice o letních prázdninách.

V osmnácti letech udělala Melanie přijímací zkoušky do Mozartea. Nastěhovala se do malé garsonky poblíž Salzachu, snila o kariéře sólistky a zamilovala se do kolegy, který její city sice neopětoval, ale odmítl ji laskavě a zůstal jejím přítelem. Zapojil ji do skupiny studentů, kteří spolu cestovali, večer chodili do kaváren, do kin a společně se učili na zkoušky z hudební teorie. Jistou dobu žila Melanie dokonce se dvěma dívkami ze skupiny v bytovém společenství.

„Nebyla v centru dění, ale byla při tom a dařilo se jí dobře,“ tvrdila matka ve zprávě. Co se stalo pak, nedokázal nikdo přesně popsat. Melanie se od skupiny odtrhla a šla vlastní cestou. Znovu se uzavřela do sebe a pustila se do dalšího z bezpočtu pokusů o zhubnutí. Nebylo nic platné se jí vyptávat, naléhat na ni. To nefungovalo nikdy. Jedna známá matku informovala, že viděla Melanii s nějakým mužem, který mohl být ve věku jejího otce. V pevném objetí a slepí ke zbytku světa se údajně toulali předvánočním trhem v Hellbrunnu.

Melaniina matka se zmítala mezi radostí a starostí. Dítě bylo zamilované, šťastné, ale zjevně nemělo v úmyslu představit toho muže rodičům, nebo se o něm jenom zmínit. Jakmile na něj zkusili převést řeč, okamžitě opouštěla společné nedělní obědy.

O půl roku později došlo k jejímu zhroucení – bez varování. Telefonát zastihl paní Dalamassovou v deset hodin dopoledne, těsně po začátku prázdnin. Během zkoušky orchestru na jeden letní koncert začala Melanie náhle křičet a nebyla k utišení. Když přijela matka, byla tu už sanitka a Melanie dostala od lékaře sedativa.

„Od té doby je jako duchem nepřítomná. Skoro nemluví, a když, jsou to jen nesouvislé zlomky vět. Lékaři se domnívají, že od narození trpěla jistým druhem autismu, který se teď naplno rozvinul,“ uzavřel otec.

Proč by chtěl owner zabít někoho jako Melanie Dalamassová?

„… přesto s tou ženou promluvit.“ Beatrice zaslechla už jen konec Hoffmannovy námitky. „Kossar by se toho mohl ujmout, je psychiatr, umí jednat s nemocnými.“

„Forenzní psychiatr,“ připomněl Florin. „Nemyslím si, že by z toho lékaři Melanie Dalamassové byli nadšeni. Já se přimlouvám, abychom to nechali být a místo toho se soustředili na její ochranu. Zatím nám rozhovory s cílovými osobami našeho ownera moc nepomohly.“ Florin do sebe zaklesl prsty a krátce kývl hlavou k fotografiím, které před nimi ležely rozprostřené na stole. „Rodičům jsem ukázal snímky ostatních obětí, od Papenbergové až po Estermanna. Ani náznak poznání. A kdybychom je chtěli předvést té dívce, museli by dát souhlas doktoři, ale i pak bych se bál, že naděláme víc škody než užitku. Melanie už léta nemluví, a to se nezmění jen proto, že jí ukážeme pár obrázků. Ale dokud nám nemůže sdělit, co ví nebo co si myslí…“ Pokrčil rameny.

Rozervaná. Když se Beatrice vrátila do kanceláře, sklonila se nad psacím stolem a položila před sebe fotografie obětí. Na konec přidala novou, Dalamassové. Její tmavé vlasy rámovaly kulatý obličej. Těžká víčka nad hnědýma očima, nos lehce ohnutý vzhůru. Pěkná ústa s neostrým obrysem, a proto působící trochu křivě.

Papenbergová, Liebscher, Beil, Sigart, Estermann, Dalamassová. Neřešitelný pasiáns. Několika rychlými pohyby Beatrice změnila pořadí snímků a nechala na sebe působit nové řazení, Papenbergová teď ležela uprostřed, Beil vedle Dalamassové, Estermann vpravo na konci, Liebscher mírně nad ním. Sigart trochu šikmo, pravý horní roh jeho snímku se dotýkal koutku úst Papenbergové.

Jako sedmou kartu přiložila Beatrice snímek posledního poselství. Temný žolík. Owner, který ji informuje rukopisem Papenbergové.

Něco vás spojuje. Hádanka za všemi hádankami.

Ale snímky nepromluvily. Stejně jako mrtví.

====

N47°28.813 E013°10.983

Rok narození Melanie Dalamassové byl 1985, o tom nebylo pochyb. Ale o správnosti souřadnic se pochybovat dalo. Tým se sešel těsně u spolkové silnice, jen několik kilometrů od mostu, na jehož úpatí byla nalezena mrtvola Rudolfa Estermanna. Úzká odbočka vedla kolem rodinných domů, nahoru do svahu a asi po kilometru se ztrácela v lese.

„Tady nemohl nic schovat.“ Drasche s navigací v ruce bloumal kolem. „Je to obydlená oblast. Možná položil kus mrtvoly někomu do předzahrádky.“

„Nebo se přesně nedržel souřadnic.“ Beatrice se s přimhouřenýma očima pomalu otáčela kolem vlastní osy. Okolí nabízelo řadu možností úkrytu, ve vzdálenosti patnácti, dvaceti, padesáti metrů stály stromy (fucking trees, pomyslela si), svodidla a kus zelené plochy. Ale tady, přímo na vypočteném místě, nebylo nic kromě silnice a dopravní značky, která omezovala povolenou rychlost na 30 kilometrů za hodinu.

Chybu museli udělat oni. Owner byl vždycky přesný, bez výjimky. „Kde je druhá navigace?“

Na Florinovo naléhání si Stefan vzal den. „Máš tak červený oči, že konkurujou tvým vlasům,“ prohlásil jeho šéf a naordinoval mu čtyřiadvacetihodinovou pauzu.

Se směsí nesouhlasu a úlevy se Stefan podvolil, vtiskl Florinovi do ruky svou navigaci a odjel domů. Autobusem, protože se bál, že by mohl usnout za volantem. Ale ani na řadě keší vyzkoušená navigace Garmin Etrex neukázala nic jiného než Draschův software v telefonu.

Minule našli správné místo, ale ve špatné chvíli. Byli tam dřív, než owner uložil na souřadnicích Estermannovu mrtvolu, vzpomněla si Beatrice. Udělá to tentokrát zase tak?

Soustředila pohled na mokrý asfalt, na němž stáli. Ještě před chvílí pršelo, slabě, jako by někdo nad krajinou spustil šedý závoj. Teď se mraky postupně protrhávaly. Dalamassová je řešením nové hádanky, pomyslela si. Ale bylo téměř vyloučené, že by ji owner dokázal unést, zabít a uložit na tomhle místě.

Dva ozbrojení policisté se nepřetržitě zdržovali v její blízkosti jak na klinice, tak doma. Když si toho Melanie poprvé všimla, rozplakala se a byl to němý pláč. Pak se policisté na přání matky vzdali uniforem a udržovali větší odstup. Teď se Melanie dívala skrz ně, jako by byli vzduch.

Na asfaltu se objevily stíny. Vyšlo slunce a silnice se zaleskla. Beatrice si rukou zastínila oči, nepočítala s tím, že bude potřeboval sluneční brýle. Něco ji oslňovalo. Kulatá reflexní nálepka na dopravní značce, umístěná přesně uprostřed nuly vedle trojky. Pod tím někdo černým fixem načmáral Nejezte zvířata.

„Třeba jsme mu udělali čáru přes rozpočet.“ Moc naděje ve Florinově hlasu nebylo, ale Beatrice přesto přikývla.

„Ano. Možná si myslel, že budeme potřebovat k nalezení Melanie delší dobu, nebo nepočítal s tím, že ji budeme chránit.“ Sama nevěřila ani slovu z toho, co říká. Owner musel vědět, že mladou ženu ani na vteřinu nespustí z očí. Nesmí. Už Sigarta měli přesvědčit o nutnosti přijetí policejní ochrany.

„Prohledáme všechno v okruhu sta metrů!“ nařídil Florin. „Díváme se po schránkách, popsaném papíru, po všem, co by mohla být zpráva. Je možné, že bude dobře maskovaná.“ Tři policisté se skupinou psů se poslušně vydali do okolí. Jestli jsou někde skryté části mrtvoly, najdou je.

Ale něco bylo tentokrát jinak. Ucítila, jak ztišený mobil vibruje v kapse bundy, a vynechalo jí srdce. Byl to on, další SMS, další tah ve hře? Pak se podívala na číslo, vzdychla a zamítla volání.

Samozřejmě bylo jen otázkou času, kdy se její exmanžel zase ozve. Ale teď prostě neměla čas na diskuse.

Zvedl se vítr a mraky, které přihnal, znovu zakryly slunce. Beatrice strčila mobil do kapsy se špatným svědomím, které se ozvalo pokaždé, když někoho takhle odbyla. Možná to bylo něco důležitého. Naléhavého.

Bezděčně si vzpomněla na Evelyn. Ale nesměla připustit, aby jí zatemnilo hlavu to, čemu Richard říkal ta stará historie. Musela se soustředit. Tohle je nový příběh a skončí jinak.

Psi ani tentokrát neuspěli. „Části Liebscherova těla jsou teď už starý a teploty dost vysoký, aby se folie nafoukly a snadno se natrhly,“ domníval se Drasche. „Ale psi by ucítili keš i bez toho. Dělali jsme testy.“

„Ale co by mohl owner ještě schovávat?“ přerušila Beatrice skleslé mlčení cestou zpátky do centrály.

Florin pomalu otočil hlavu jejím směrem, ale neodvrátil oči od silnice. „Jak to myslíš? Ještě zdaleka jsme nenašli Liebschera celýho. Nohy, trup – kdyby chtěl, má ještě náplň do dvaceti nebo třiceti keší.“

„Ale máme hlavu. To znamená, že už není možný tu záležitost nějak stupňovat. Ta je nejdůležitější a definitivně objasňuje otázku identity. Ty bys po hlavě hrál dál s nohama nebo nějakým vnitřním orgánem? To by působilo jako krok zpátky.“

„Hrál?“

„Ano.“ Zvolila to slovo záměrně a připadalo jí výstižné. On udělá tah, oni udělají tah. Zoufale hráli fér, přestože věděli, že prohrávají jeden krok za druhým.

Myslela na pasiáns na svém stole. Příští kartu vynese sama.

„Dceru vozí domů vaši kolegové. Mám dojem, že jí to není moc příjemné, ale pokusila jsem se jí vysvětlit, jak je to důležité.“ Carolin Dalamassová byla hezká žena kolem padesátky. Na Beatricinu prosbu, jestli se u ní smí zastavit, odpověděla velmi vstřícně a čas do jejího příjezdu zjevně využila k tomu, aby upekla koláč. Celým bytem se linula vůně sladkého těsta.

Beatrice se navzdory špatnému svědomí usmívala. Návštěva u Dalamassových popravdě řečeno nebyla nutná, Florin se vyptal na všechno podstatné a mohla si to přečíst v jeho zprávě. Jenom s Melanií nemluvil, ani ji neviděl. To Beatrici nestačilo. Chtěla, ne, musela si o té mladé ženě udělat nějakou představu. Rozervaná. Cítil to člověk, když jí stál tváří v tvář?

„Dáte si kávu? Silnou? Mám i bez kofeinu.“

Neměla chuť ani potřebu vypít pátou kávu toho dne, ale potřebovala čas. V případě nutnosti hodlala konverzovat až do chvíle, kdy se dcera vrátí domů. „Moc ráda. Hodně mléka a trochu cukru, pokud je to možné.“

Žena přikývla a usmála se. V očích měla bdělost a Beatrice tušila, že není ničím novým a je způsobena trvalým sledováním psychicky nemocné dcery.

Za chvíli bude tři čtvrtě na pět. Teoreticky měli Melanii přivézt domů každou chvíli, záleželo jenom na hustotě provozu v ulicích.

„Co bych vám ještě mohla říct, co už jsem nevyprávěla vašemu kolegovi s těma pěknýma tmavýma očima?“ Rychlými, energickými pohyby ukrojila tři kousky koláče a postavila na stůl šálky s kávou. Pak se posadila.

„Já bych ráda věděla, jak se Melanii dařilo před jejím zhroucením. Existovaly nějaké události, které by se dodatečně daly interpretovat jako varovné signály?“

Ženin úsměv získal bolestný rys. „Samozřejmě. Pak je člověk vždycky chytřejší. Já i Carlo jsme zpětně rekonstruovali tucty situací, v nichž z dnešního pohledu Melanie potřebovala lékařskou pomoc. Ale tenkrát jsme si mysleli, že je prostě tak vzrušivá, protože je poprvé zamilovaná. Měla přítele, víte? Bohužel jsme ho nepoznali, a moje teorie je…“ Vzdychla a vyhlédla z okna, kde se na zábradlí balkonu usadil kos, chvíli se trhavě rozhlížel a zase uletěl. „Tedy, myslím si, že Melanii opustil. Ona tenkrát ještě žila v tom bytovém společenství a jednou večer nám volala, ale nebyla schopná říct rozumné slovo. Jenom vzlykala, skoro křičela. Hned jsme za ní jeli, ale ona ležela ve svém pokoji a nechtěla o tom s námi mluvit. Její spolubydlící byly stejně bezradné jako my. Myslím, že když Melanii nakonec odvezli na kliniku, vlastně se jim ulevilo. To bylo o pět dní později.“

„A nikdy se neobjevilo nějaké vodítko k tomu, co její záchvat vyvolalo?

„Ne. Ale to už jsem vašemu kolegovi všechno líčila.“ Bdělost v modrých očích se zvyšovala úměrně tomu, jak se z nich vytrácel úsměv.

„Také jste mu dávala jména Melaniiných spolubydlících v bytovém společenství?“

„Samozřejmě.“ Napila se kávy.

Beatrice se rozhodla pro únik vpřed. „Případ, na kterém pracujeme, je mimořádně náročný, doufám, že to chápete. V takových případech se může stát, že komunikace mezi vyšetřovateli postrádá žádoucí intenzitu.“ Nezastavilo právě před domem auto? Doufejme. „Já ale vím, že vám Florin Wenninger ukazoval tyhle fotky.“ Vytáhla z tašky portréty ownerových obětí. „Taky vím, že jste přesvědčená, že nikoho z těch lidí neznáte. Ale často pomůže den odstupu, možná vás přece jenom něco napadne, třeba o jedné z těch tváří.“ Položila snímky před Carolin Dalamassovou na stůl. Neřešitelný pasiáns.

„Máme téměř jistotu, že tihle lidé mají nějaký vztah k vaší dceři, bohužel ale nevíme jaký. Zatím nám nikdo nedokázal v téhle záležitosti pomoct. Doufám, že mi to nemáte za zlé.“

Carolin Dalamassová se s bezradným pokrčením ramen sklonila nad fotografiemi. „Všichni tihle lidé byli zabiti?“

„Čtyři z nich určitě. Jeden by ještě mohl mít šanci.“

„Můj bože.“ Vzala do ruky portrét Nory Papenbergové a zamračeně ho studovala, zavrtěla hlavou a vrátila ho na stůl. „Jsem moc ráda, že Melanii chráníte,“ pronesla tiše. „Jenom nechápu, proč by jí někdo chtěl ublížit. Právě jí.“

„Zkoušíme všechno, abychom na to přišli. Opravdu všechno.“

Beilova fotka, Sigartova fotka. Pokaždé jen zavrtění hlavou.

„Hraje Melanie ještě na flétnu?“ zeptala se Beatrice.

„Ano. Ale ne tolik jako dřív. Tóny, které vytváří, mají daleko k hudbě, ona…“ Žena se zarazila, naslouchala. Beatrice to zaslechla taky, tlumené bzučení, pak kovový zvuk, zaklapnutí. Výtah.

„Myslím, že už je tady.“ Carolin Dalamassová vstala. „Nemůžete Melanii vyslýchat, to víte, že? Momentálně je poměrně stabilní a lékaři doufají, že se její stav bude zlepšovat. Bylo to totiž už horší, mnohem horší a…“

Ozvalo se zazvonění. Žena vyšla do předsíně a otevřela dveře. Beatrice posbírala fotografie. Bylo jí skoro zle z vlastního svědomí, ale musela udělat, k čemu se rozhodla.

Zvenku slyšela konejšivý hlas jednoho z policistů. „Všechno v nejlepším pořádku, nic se nestalo. Pěkný večer přeju!“

Věděla, že oba policisté teď zaujmou pozice před domem, zásobí se ve voze párky a Red Bullem a budou čekat na vystřídání noční směnou. Byli to ti hodní, a Beatrice jim záviděla.

Ve dveřích se objevila dívka s kulatým obličejem. Prudce se zastavila, když si jí všimla. Tmavé vlasy měla na šíji spletené do copu, v jejím pohledu byl zmatek, který ještě zvyšovaly nakřivo posazené brýle.

„Máme návštěvu, Melanie.“ Carolin Dalamassová objala dceru kolem ramen a přitáhla ji k sobě. „To je paní Kasparyová.“

Beatrice si hodila tašku přes rameno a vstala, fotografie držela v levé ruce. Dívčin pohled zatěkal k ní, pryč od ní, zase zpátky. Kdepak dívka, pomyslela si Beatrice. Té bude za pár let třicet. „Ráda vás poznávám, Melanie.“ Natáhla k ní pravici, ale Melanie ji neuchopila. Neřekla ani slovo.

„Myslím, že bude lepší, když půjdu, ale může se stát, že se u vás ještě jednou…“ Teď. Beatrice povolila prsty levé ruky. Cítila, jak jí fotografie vyklouzly, slyšela tiché plesknutí, když dopadly na zem.

„Ach, to je mi líto.“

Sklonila se. Obrázky Papenbergové, Estermanna a Beila ležely tvářemi nahoru. Ostatní se v pádu otočily. Beatrice dělala, jako by je sbírala, ale Carolin Dalamassová si nemohla nevšimnout, že si dává až moc načas…

Ozval se divný zvuk. Beatrice zvedla oči, zadívala se přímo do Melaniiny tváře zkřivené v grimase. Mladá žena zírala na snímky a z jejích úst se dralo úpění, táhlý, téměř zvířecí zvuk. Její brýle spadly na zem.

„A ven!“ zasyčela její matka.

„Nechtěla jsem…“

„Ven!“

Melaniino skučení znělo teď vyšším tónem, pronikavěji. Přikryla si oči oběma rukama a matka ji musela držet, aby se nebouchla hlavou o rám dveří.

„Budu si na vás stěžovat.“

Beatrice zavřela oči a unaveně přikývla. „Obraťte se na Waltera Hoffmanna. U toho určitě uspějete.“

Skoro prchla z toho bytu, domu, ulice, ale nevolnost se jí setřást nepodařilo.

Nebylo pochyb o tom, že Melanie někoho poznala, a nelíbilo se jí to.

Jenomže Beatrici tahle vědomost moc nepomohla. Seděla v autě stále ještě s fotkami v ruce a nepříjemnou pachutí kávy v ústech. Neměla ponětí, která z fotografií vyvolala Melaninu reakci. Jedna, víc, všechny? Jen jedno bylo najednou jasné: owner nezabíjel náhodné oběti. Souvislosti ale zůstávaly nadále nejasné a od Melanie Dalamassové nebylo možné čekat jakékoli objasnění.

„Možná bych to udělal taky.“ Florin ji chtěl utěšit, ale ona ho znala. Od začátku Melanii chránil a nikdy ji nehodlal podrobit výslechu. Výsledkem jeho práce zatím ještě nikdy nebyla hystericky křičící dívka. Nebo hrozící suspendování.

„Šinigami,“ řekla úplně bez souvislosti. „Kdy se objeví Stefan s informacemi?“

„Každou chvíli. Tvrdí, že uživatelská stránka je velmi kooperativní, pošlou nám emailovou adresu, kterou owner použil k registraci, včetně IP adresy, s níž se zalogoval. Kdyby to trvalo dýl, tak jen proto, že poslední přihlášení proběhlo před víc než třemi měsíci. Na geocaching.com je mimořádně čilej provoz.“

Stefanova rozzářená tvář se opravdu objevila ve dveřích za necelých pět minut. „Emailová adresa zní gerold.wiesner@gmx.net. Našel jsem v Salcburku jednoho přihlášeného Gerolda Wiesnera, je mu osmapadesát a pracuje na dráze. Vypadá to jako přímej zásah, lidi!“

Umírněně se radovali, ale jenom čtvrt hodiny. Beatrice dobře věděla, jak snadné je otevřít si účet na geocaching.com, a vytvořit adresu-pseudonym taky nebylo žádné umění. Prošli policejní databázi a brzy pochopili. Ať už se za přezdívkou Šinigami skrýval kdokoli, nebyl to zaměstnanec spolkových drah Gerold Wiesner. Letos 25. února, několik měsíců před odchodem do penze, zemřel při údržbě elektrického vedení poblíž hlavního nádraží. Zanechal po sobě ženu a dvě dospělé dcery.

To bylo 25. února. 26. února se Šinigami zaregistroval v geocaching.com. Zřejmě seděl u počítače a před sebou měl otevřené noviny, kde uviděl zprávu o úmrtí. Nebylo nutné vymýšlet si nějaké fantastické jméno. Bylo to jednoduché. Velmi prosté.

Jejich nadějí teď byla IP adresa, ale ani tady se owner neprozradil. Počítač, který použil, našli v jednom salcburském hotelu vyšší kategorie. Ve dne v noci byl hostům zadarmo k dispozici jako on-line terminál.

„Samozřejmě k němu teoreticky mají přístup i návštěvníci restaurace,“ potvrdil hotelový manažer. „Je to součást našich služeb, chápete?

„Kdybych se vás zeptal, kdo použil přístroj 26. února v 15.42, mohl byste mi to říct?“

„Obávám se, že ne.“ Pokud manažerova lítost nebyla upřímná, přinejmenším ji dobře předstíral.

„Chápu. Muž, kterého hledáme, použil počítač znovu devátého, čtrnáctého a dvacátého března, a naposledy třetího dubna. Někdo si ho snad mohl všimnout.“

„To máte pravdu. Hned se podívám, kdo v těch dnech servíroval ve foyeru, a pak se vám ozvu.

Byla to jenom stébla, jichž se chytali, nic než stébla.

A vám ostatním: TFTH. Už před třemi měsíci owner věděl, že zabije přinejmenším Liebschera. Poděkoval svým pronásledovatelům za lov dřív, než vůbec začal.

K Beatricině překvapení zavolal hotelový manažer za necelých dvacet minut. Když zazvonil telefon, právě mluvila s Bechnerem, který měl prověřit, jestli přece jenom neexistuje nějaký jiný Gerold Wiesner, který by připadal v úvahu. Všechny úkoly, které od začátku považovala za ryze formální, bezděčně ukládala Bechnerovi.

„Ve dvou vámi jmenovaných dnech měl ve foyeru službu Georg Lienhart,“ oznámil manažer. „Říká, že si opravdu všiml nápadného člověka. Údaje by mohly přibližně souhlasit.“

„Výborně!“ Beatrice rukou naznačila Bechnerovi, který chtěl využít příležitosti a uniknout do své kanceláře, že spolu ještě neskončili. Demonstrativně vzdychl a ona se na něj s předstíranou laskavostí usmála.

„Můžu s panem Lienhartem mluvit?“

„Stojí tu vedle mě.“

Číšníkův hlas zněl mladě, ale slyšela v něm zaujetí. „Byl tu jeden hodně vysoký vousatý muž, který si nikdy nesvlékl kabát, přestože se u nás dobře topí. Objednal si kávu a rychle ji vypil, pokaždé u stolu, který je nejblíž k počítači. Pak hned zaplatil a dal mnohem vyšší spropitné než ostatní hosti.“ Mladík se na chvíli odmlčel, zřejmě se zamyslel nad nečekaným finančním příspěvkem od neznámého. „Pak se usadil u počítače a snažil se zabrat tam co nejvíc místa. Hned mě napadlo, že si kabát nesundává proto, aby líp zakryl monitor.“

„Nepodařilo se vám přesto zahlédnout něco na obrazovce?“

„My musíme zachovávat co největší diskrétnost.“

Beatrice téměř viděla mladého číšníka před sebou, tedy lépe řečeno jeho úsměv. „Ale vy jste se při zachování vší diskrétnosti přesto podíval.“

Georg Lienhart zaváhal. „Ne. Přestože jsem byl samozřejmě zvědavý, proč ty tajnosti. Když ten muž přišel podruhé, po jeho odchodu jsem si otevřel prohlížeč a podíval se.“

Fantastické. „No a?“

„Bohužel to k ničemu nebylo. Všechno smazal.“

Beatrice si přejela rukou po čele a pokusila se potlačit nevoli. Bylo to v pořádku, dokonce to bylo jedno. Už samotný fakt, že ten muž všechno odstranil, jako by potvrzoval podezřelé počínání.

„Velmi jste nám pomohl. Teď bych vás ještě požádala o co možná nejpřesnější popis toho hosta. Každý detail, na který si vzpomenete, může mít význam.“

Mladík se soustředil. „Kabát, který nikdy nesundal, byl tmavě modrý, boty černé. Všiml jsem si toho, protože to moc neladilo, přestože ty věci samy o sobě působily velmi luxusně. Měl světlé kožené rukavice a světlou šálu.“

„Vzpomenete si na barvu vlasů?“

„Pleš. Úplně holá hlava, jako by byl nemocný. Ale vousy měl hnědé, s pár šedinami. Plnovous, poměrně hustý.“

Kéž by všichni naši svědkové měli tak dobrou paměť.

„Popisujete ho skvěle, opravdu. Ještě něco nápadného? Mateřská znamínka, bradavice, tetování?“

Znovu přemýšlel, než odpověděl. „Ne. Kromě hlavy a tváře jsem nic neviděl, takže kdyby měl tetování na předloktí…“

„Rozumím.“

„Ale řekl mi něco zvláštního. Možná proto si na něj tak dobře pamatuju…. A protože to nějak ladí s tím, co se teď děje. Tehdy jsem si myslel, že je blázen.“

Beatrice se opřela v židli. „Ano?“

„Řekl: Možná se tě na mě budou ptát. Tak jim vyřiď, že to mohli mít mnohem jednodušší. A řekni jim: Díky za lov.“

? ? ? ? ? ? ?

Nebe nad ním bylo jasné a vlaštovky létaly vysoko. Dobré počasí, možná ještě dva nebo tři dny.

Dny čekání. Jeho myšlenky putovaly k té ženě, jako poslední dobou vždy. Už to nemohlo dlouho trvat, pokud sledují jeho stopu, a jestli konečně pochopili.

Pohled na nebe mu působil závrať, málem by upadl. Klid, buď opatrnější, zacházej se sebou obezřetně! napomínal se. Ta myšlenka nepostrádala komický rozměr. Škoda že ji s nikým nemohl sdílet.

Snad kromě té ženy. Všechno bylo připravené. Jako návnadu předhodil bezkrevného, bezprstého muže. Jeho lovci po něm chňapnou, nemohou jinak.

Počkal, až ho smysly budou zase poslouchat, a znovu se zadíval vzhůru. Přesně nad ním kreslilo letadlo do dokonalé modři svou bílou čáru. Dlouhé, dlouhé mínusové znamínko, které se na konci třepilo, rozpouštělo, mizelo. Pět mínus dva jsou tři, mínus jedna…

Nelze tomu zabránit. S pokrčením ramen nechal nebe nebem a vrátil se k pozemským věcem. Ostří. Krev. Bolest.

Uplynulé týdny toho byly plné. Největším poznatkem ze zmíněných prožitků bylo zjištění, nakolik se realita může lišit od předpokládaných představ.

Ne ohledně plánu. Tahle kolečka do sebe zapadala dokonale. Ale praxe, skutečné činy měly nakonec úplně jinou chuť než jakákoli fantazie.

Ještě jednou se rozhlédl, než se bude muset vrátit do tmy, a usmál se do závanu větru. Bylo tak krásně.

Někdo vzdychl a jemu trvalo půl vteřiny, než pochopil, že to byl on sám. Muž, který se vracel do práce. Ještě jednou brutálně, ostře, krutě a bolestně. Ne rád, nikdy nebyl rád, to nebylo možné. Ale byla to nejjistější cesta. Všechno bylo připravené, neexistoval důvod déle čekat.

Než vykonal, co bylo nutné, uběhly skoro dvě hodiny. Bylo to lepší. Už se skoro nemusel přemáhat.

Uklízel a k odstranění krve potřeboval všechna tři vědra plná vody. Dobrá. Teď ještě zprávu. Obrázek byl dobrý, přestože pohled na něj mu pořád skoro bral dech. Počkal, až se bude cítit líp, pak vložil mobil do jedné kapsy a baterii do druhé, hledal a našel klíčky od auta. Žádný spěch. Může si dát na čas. Deset nebo patnáct kilometrů bude stačit. Pak zase zpátky. A trochu se prospat, konečně.

? ? ? ? ? ? ?

Jakob ji políbil a objal, a hned zase zmizel k sousedům, ale Mina byla ufňukaná. Připomínala Beatrici sebe. Před necelými třiceti lety. Před necelými třiceti minutami. Jsem to já v menším vydání, možná proto to spolu máme tak těžké, pomyslela si.

„Jestli na nás nemáš čas, můžeš nás přece dát k tátovi. Povídal, že se na to těší.“

„Myslela jsem, že jste u babičky rádi.“

„Ano. Jsme. Ale…“ Zápasila s dechem a slovy. „Vždycky řekneš na pár dní a vždycky je to mnohem dýl.“

Jestli tohle byl Minin způsob jak sdělit, že ji postrádá, pak se hodně snažila, aby to nikdo neodhalil. Byla přímo ztělesněním výčitky.

„Máš pravdu,“ přikývla Beatrice. „Trvá to moc dlouho. Ale teď už to co nevidět skončí. Určitě. Tenhle víkend si vás tatínek odveze, a když bude hezky, možná si vyjedete na plachetnici.“

Tahle představa se Mině zřejmě líbila, protože vyvolala přikývnutí a mírný úsměv. „To by mě bavilo. A kdy budeme dělat něco společně?“

„Až tenhle případ skončí, vezmu si volno a budete si smět vybrat, co podnikneme. Je to solidní nabídka?“

„Úplně jedno, co? Myslíš to takhle?“

„Když na to budu mít a nebude to protizákonný.“ Přitiskla Minu k sobě, pocítila nejdřív krátký odpor a pak její hubené paže kolem pasu.

„To by šlo,“ zamumlala dcera na jejím břiše.

Když byla Mina z dohledu, Richard, dnes v milostivé náladě, ji dokonce uklidňoval. „Celou dobu měla dobrou náladu, neměj strach. Kdyby ses večer častěji zastavila, místo telefonátu, nebyl by vůbec žádnej pro…“

I’ll send an SMS to the world

I’ll send an SMS to the world

I hope that…

„Zatraceně!“ Beatrice začala hrabat v tašce, našla mobil a zarazila písničku. Nová zpráva, oznamoval displej.

MMS. Teprve pak bylo vidět číslo, to číslo, pak se objevil obrázek. Beatrice sama sebe slyšela, jak hlasitě lapá po dechu.

„Co je to?“ Rychle, až příliš rychle byl Richard u ní a zahlédl obrázek na mobilu. „Proboha, Beo, co je to? Člověk? Nebo… Jo, to je ruka, páni! Jako na jatkách.“

Vykroutila se ze sevření ruky, kterou jí svíral zápěstí, aby si mohl snímek pořádně prohlédnout. Jatka.

„Musím jet.“ Popadla tašku, bez rozloučení se rozběhla k autu, nastartovala motor a přitom jí mobil vyklouzl z prstů. Zvedla ho a zavolala Florinovi. „Jsi ještě v kanceláři?“

„Ne, právě jsem přijel domů, proč, mám…“

„Za patnáct minut jsem u tebe.“

Uříznutý, v krvi utopený prostředník na světlé podložce vedle zmrzačené ruky. Čerstvá rána, krvavý pahýl. Amputační řezy na prsteníku a malíku se zdály spíš špatně než dobře zhojené. Palec a ukazovák, jediné zbylé prsty, byly zkroucené jako krabí nůžky. Nebo špičky croissantu. Beatrice zhluboka dýchala.

Zvětšený obrázek na Florinově notebooku odhalil detaily, které na malém displeji mobilu nebyly patrné. Noviny, částečně zakrvavené, a na zbytku bylo možné při zvětšení rozeznat dnešní datum.

„Sigart je ještě naživu.“ Bylo obtížné poznat, jestli to Florin považuje za dobrou nebo špatnou zprávu. Nespouštěl oči z fotografie, roloval od horního konce ke spodnímu, zprava doleva. „Dřevěný stůl, okolí spíš tmavší. Snímek s bleskem.“ Ukázal na světlý reflex v kaluži krve. „Pachatel něco položil dospod, vypadá to jako bílá plastová folie. Snaží se co nejlíp uplatnit svý efekty.“

Přestože to mohlo být mnohem děsivější, kdyby byl na obrázku Sigartův obličej. Ale stejně jako minule končil snímek u ramene.

Bylo to proto, že Sigart už dávno vykrvácel? „Můžeš ještě přiblížit tu ránu?“

Na druhý pohled Beatricina teorie neobstála. Na místě řezu bylo maso růžové, ne bílé. Ruka byla bledá, ale ne šedá. A byla to určitě Sigartova ruka, ledaže by další ownerova oběť měla podobné jizvy po popálení.

Florin sáhl po telefonu a požádal Stefana, aby nechal lokalizovat mobil. Poslal fotku jemu, Vogtovi a Draschemu. Udělal všechny běžné úkony, které je zatím nikam neposunuly.

„Proč nám neukáže jeho tvář?“ mumlala Beatrice.

„Mě by spíš zajímalo, proč nám tyhle obrázky vůbec posílá. Nebo ne, oprava. Proč je posílá tobě.“

V Beatricině hlavě duněla jasná odpověď. „Protože si možná myslí, že máme něco společnýho.“ Myšlenka jako led na šíji. „Protože mě považuje za pachatelku, v jistém smyslu.“

Zatím si nechala pro sebe text, který owner připojil k MMS, jako ostudu, kterou by Florin neměl vidět. Znovu vyndala mobil z kapsy a mlčky si zprávu ještě jednou přečetla, než ji vyslovila nahlas.

„V bezmoci neudělat vše potřebné znamená přenechat vládu nebezpečí.“

Teď byla její vlastní rána téměř odhalená. Ale Florin ještě nechápal.

„To k tomu připsal? Je to zase Goethe?“

„Ne. Shakespeare. Ale to vlastně nehraje roli. Důležitý je jenom to, koho tím owner myslí. A on myslí mě.“

Florin se k ní teď úplně otočil, vzal její ruku do svých a pevně ji stiskl. „Myslí tebe a Evelyn?“

„Nic jinýho mě nenapadá.“

? ? ? ? ? ? ?

Nevšimla si, že se venku setmělo. David ještě leží na ní, ústa zabořená do jamky jejího krku, něco si bzučí nebo mumlá, cítí vibraci na kůži a prožívá chvíli naprostého odevzdání. Děkuju, říká beze slov a cítí, že se začne smát. Nebo plakat.

„Beobeobeo,“ šeptá David, sklouzne z ní a přitom ji přitáhne k sobě, pevně tiskne její hlavu ke svému rameni. „Pojď tady zůstat navždycky. Jenom my dva. Zrušíme svět a uděláme si vlastní.“

Pokládá mu paži na hruď, dýchá jeho vůni, nikdy necítila nic lepšího. „Navždycky je málo.“

„To máš pravdu. Krásná, chytrá Beo.“

Davidovy polibky na jejích zavřených víčkách jsou jako dech, jsou jí málo. Hledá jeho rty svými, noří se do nich.

„Přinesl bych nám něco k pití, ale to bych tě musel pustit,“ řekne David, když se zase vynoří.

„Umřít žízní není dobrá alternativa,“ odpovídá Bea a láskyplně mu strčí do ramene. Nespouští z něj oči, když vstává a jde pokojem, nahý a krásný, pro ni až příliš krásný. Vždycky si to myslela, přátelsky ho líbala na obě tváře při každém uvítání a rozloučení, a jenom v denním snění se ptala, jaké by to bylo. Mohlo být. S ním.

Do včerejšího večera. Kdy jeho ruka náhle ležela na její. Napjala prsty a ty jeho se zaklesly do meziprostorů a poškrábaly přitom modrobíle kostkovaný papírový ubrus na stole v pizzerii.

„Ten po tobě pase už měsíce, zajíčku.“ Evelyn šla za ní na toaletu, samozřejmě, a křivila tvář při nanášení nové vrstvy řasenky. „Říkala jsem ti to, nebo ne?“

„No jo.“ Něco v Beatrici poskočilo nadšením, a jestli si nedá pozor, poskočí si sama jako dítě, které dostalo lízátko. „A myslíš, že opravdu? Teda že to není jenom nějakej jeho rozmar?“

„Mluvíme o Davidovi, ne o mně.“ Evelyn se zašklebila, prohrábla Beatrici vlasy a téměř současně vytáhla z kabelky kartáč. „Je trochu moc způsobný, než aby byl vzrušující, jinak bys ve mně měla ostrou konkurenci.“ Odstranila několik dlouhých, tmavorudých vlasů, které se zachytily v kartáči. „Tak. Udělej se pro něj krásná, princezno. A nebuď mu vděčná, ano? Když už, musí to být opačně. Ty jsi zlato, nezapomínej na to.“

You’re indestructible, always believe in, because you are gold, bzučí si Beatrice, zatím co se David vrací z kuchyně. Hodil si přes ruku utěrku jako vrchní, přináší láhev levného sektu a dvě sklenky na vodu.

„Není to úplně stylové, sorry,“ říká a vtiskne jí hezčí sklenici do ruky. „Doufám, že ti to bude připadat aspoň šarmantní.“

Připadá. Rájem je špatně vyvětraný mládenecký byt s neumytým nádobím v kuchyni a hromadou špinavého nádobí v ložnici. To je jedno, jedno, všechno je jedno.

Zátka dlouho odmítá opustit láhev, oba se vesele snaží, a když mají nakonec úspěch, vyletí s uzávěrem skoro třetina obsahu. I to je jedno, tisknou se k sobě, pijí sekt ze starých sklenic a úst druhého, slíbávají si ho vzájemně z těl.

Pak zazvoní mobil.

„Neberu to.“ Drží Davidovi svou prázdnou sklenici, on ji plní do poloviny, pijí. Ještě pořád zvoní telefon, spíš píská a vrtá hlučné díry do nálady.

„Tak dobře.“ Beatrice švihne nohama z postele. Kde má kabelku?

„Proč se nezapne schránka?“

„Protože jsem ji deaktivovala. Jinak bych volání nikdy nestihla. Než jsem našla telefon, vždycky už byla zapnutá.“

Evelyn. Ach bože, ten pitomej večírek. Úplně zapomněla.

„Ahoj, Eve.“

„Poslyš, zajíčku, kde vězíš?“

„Jsem zaměstnaná.“

„Be…, aha s Michelangelovým Davidem. Jak dlouho ještě?“

„Těžko říct.“ Je teď za ní, zvedá jí vlasy na šíji a líbá citlivé místo pod nimi. „Spíš ještě dlouho. Hodně.“

„Znamená to, že nejedeš k Nole? Já už jsem tady a můžu tě ujistit, že o hodně přicházíš.“

Potlačila blažený povzdech. „To si nedokážu představit.“

„Aha. Tak ho prostě vezmi s sebou, toho chlapa. Ať vám zbytek společnosti závidí vaše štěstí.“

„V zásadě dobrej nápad, ale…“ Musí to opravdu vyslovit?

Evelyn vzdychne. „No dobře, tak se vraťte do postele. Já jenom nevím, jak se pak tady z tý prdele světa dostanu domů. Počítala jsem s tebou.“

To děláš vždycky. Poprvé cítí, jak se v její blaženosti objevuje kaz. Já jsem ta s autem a řidičákem a ty si dáváš s jeho získáním načas. Protože takhle vůbec není třeba řešit otázku, kdo smí pít a kdo musí řídit.

„Je tam spousta lidí. Někdo tě určitě vezme s sebou.“

„Jo, asi jo.“ Evelyn se zachichotá. „Je tu opravdu sladkej blonďatej studentík s tmavohnědýma očima, tak doufejme, že bydlí někde v sousedství.“ Zavěsí.

„Evelyn?“ zeptá se David. „Tvoje spolubydlící s ohnivou hlavou?“

„Přesně. Nechala jsem ji ve štychu, na to není zvyklá.“ Se smíchem se vrací do postele, do Davidových paží, do prostoru mimo čas a pomíjivost, do chaotického ráje.

Za čtyři hodiny zvoní telefon znovu. „Poslyš, zajíčku, fakt nemám odvoz domů. Některý lidi už odjeli, ostatní tady zůstávají na noc.“

Už spala. Ne dlouho, snad patnáct minut. Její otupělá hlava sotva chápe význam Evelyniných slov. „Tak tam přespi taky.“

„Nejde to. Už tady není místo, jenom na zemi. Kromě toho bych ráda unikla dvěma opilým, velmi obtížným týpkům. Budeš anděl a přijedeš pro mě?“

To nemyslíš vážně. „Je mi líto, ale jsem unavená a pila jsem a…“

„A David na tobě právě pracuje.“ Vzdychne. „Já ti to přece přeju. Jenom je to hrozně pitomá situace a můžu si za to sama. Musím si konečně ten řidičák udělat. To je fuk. Už jsem dlouho nejela stopem.“ Evelyn se zachichotá. „Tak se uvidíme zejtra a poslechnu si všechny špinavý detaily.“

Na zlomek vteřiny je v pokušení jí vyhovět, obléknout se a jet třicet kilometrů nocí, aby přivezla přítelkyni z večírku domů. Pak zvítězí Davidovy ruce na jejích zádech, bocích, hýždích, mezi nimi.

„Ano. Tak zejtra.“

„Nedělej nic, co bych nedělala taky.“ Evelyn jí pošle pusu do éteru, než zavěsí.

Krátce po sedmé je noc u konce. David musí vstávat, aby v osm nastoupil do práce v call-centru, jíž financuje studium medicíny. Vyjde s ním z domu, nadýchne se vídeňského vzduchu a hledá v kapsách pár mincí na croissanty k snídani. Doma si uvaří kafe a bude doufat, že zbylo trochu malinové marmelády, kterou jí poslala máma.

„Uvidíme se dneska večer?“ zašeptá jí David do vlasů. Je ráda, že ta otázka přišla od něj, jinak by ji musela položit sama. Přikývne, políbí ho a jeho slova ji hřejí ještě cestou v metru.

Pět stanic. Davidův byt je v devátém obvodu, jejich bytové dvojspolečenství v šestém. Na rukou ještě cítí Davida, zavře oči a usmívá se, saje do sebe tu vůni. Skoro zapomene vystoupit. V malé pobočce velké pekárny koupí čtyři croissanty a zaraduje se, protože jsou v akci. You are gold, chce se jí zpívat, zatímco běží dolů po Turmgasse, ke svému domovu.

Evelyn je tady a zjevně nespí. The Wall duní už na schodišti a stará paní Heckelová z přízemí ji častuje zlým pohledem, když se setkají ve vchodu. „Jednou na vás pošlu policii za ten věčnej randál. Už to trvá hodiny, to přece nejde!“

„Je mi to líto, paní Heckelová, už se to nestane.“ Ráda by ji potěšila, chce, aby byla veselá. Její štěstí dneska nesnese nelad.

Bere schody po dvou až do třetího patra a běžela by klidně ještě dál. The Wall ji provází nahoru. Ona a Evelyn to staré CD v posledních týdnech poslouchaly skoro nepřetržitě a znají nazpaměť všechny písničky. One of my turns je favorit, přestože temný obsah hitu je dneska přímo směšně nevhodný.

Day after day, love turns grey

Like the skin of a dying man.

Night after night, we pretend it’s all right

But I have grown older and

You have grown colder and

Nothing is very much fun anymore.

„To určitě.“ Loví klíč z tašky a strká ho do zámku. Heckelová má pravdu, takhle by ta hudba opravdu nemusela řvát. Naštěstí jsou ostatní byty z větší části obsazené studenty a ty to moc nevzrušuje.

And I can feel of my turns coming on.

Beatrice zpívá s sebou. Drží si papírový sáček s croissanty před ústy jako mikrofon.

I feel cold as a razor blade,

Tight as a tourniquet,

Dry as a funeral drum.

Spíš to cítí, než vidí, a diví se, proč jí srdce najednou buší rychleji. Diví se, že něco v ní chce, aby se otočila a odešla.

Se zavrtěním hlavy zavírá dveře. Páchne to… páchne to po…

„Evelyn?“

Nic. Projde malou kuchyní a chce zaklepat na Evelyniny dveře, ale ty jsou pootevřené, tak na ně zatlačí.

Run to the bedroom,

In the suitcase on the left

You’ll find my favorite axe,

Don’t look so frightened

This is just a passing phase,

One of my bad days.

Evelyn tu není. Někdo zpustošil její pokoj, něco na její posteli zabíjel, pocákal přitom stěny krví a nechal ji stékat na podlahu, vůbec nedával pozor, protože je všude.

To zabité leží natažené mezi dekou a polštáři. Je to dobře zamaskované tou červení, někde se to leskne.

Něco uhodí Beatrici do hlavy, je to rám dveří. Jak to? Přidrží se, dech jí proudí tělem s pískavým zvukem, teď ji něco udeří do levého kolena, podlaha. Červený cákanec je od ní jen centimetry, nemůže od něj odtrhnout oči. Co když se k ní připlazí, přiteče, dotkne se jí?

Would you like to watch T.V.?

Or get between the sheets?

Or contemplate the silent freeway?

Would you like something to eat?

Se zapojením všech sil zvedne pohled až k posteli.

Would you like to learn to fly?

Would’ya?

Would You like to see me try?

Tady! To je stříbro. Leskne se a blýská, jako sluneční paprsek zrozený k životu.

Lak na nehty.

Evelynin lak na nehty.

Podlaha se přiblíží, všechno padá, pomalu padá do červeně, nejdřív croissanty, které přistanou v louži velikosti talíře, rudá barva se hladově vpíjí do papírového sáčku, na něm vytištěný pekař se šklebí dál, když zasáhne jeho ústa, oči…

Že křičí, pochopí teprve ve chvíli, když ji někdo zezadu popadne, otočí, přitáhne k sobě, a její křik udusí zpocené tělo v sepraném tričku. Bije kolem sebe, kouše a škrábe, dokud neuvidí tvář nad tričkem. Holger odvedle. Jeho ruce ji svírají, chtějí ji odvléct dokuchyně. Můjbožemůjbožemůjbože! kvílí.

Zavřít oči. Ale nejde to, nemůže, na něco zapomněla. Co to jen bylo?

Croissanty.

Jeden v letu vypadl, levá špička je od krve. Malinová marmeláda, pomyslí si Beatrice a zvrací na podlahu kuchyně.

Policistka, se kterou mluví, je snaživá a laskavá, ale Beatrice čte v jejích očích své vlastní zděšení. Za to ji nenávidí. A taky za to, že každým svým slovem potvrzuje něco, co se nesmělo stát.

„Vy jste tady bydlela s paní Riegerovou?“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Včera v poledne. Chtěly jsme…,“ nedořekne, když vidí, jak do Evelynina pokoje vstupují dva muži v bílých overalech, s rouškami na ústech a rukavicemi, anonymní, zahalené postavy.

„To jsou kolegové,“ vysvětluje policistka. „Právě jste říkala, že jste chtěly něco společně podniknout?“

Jet na večírek. Znovu je Beatricino tělo rychlejší než její vědomí, protože začne vylučovat slzy a zkroutí se ve vzlycích.

Policistka je trpělivá. „Klidně si dejte na čas,“ říká.

Beatrici se postupně daří vypravit ze sebe slova. Například adresu Noly, kde se konal večírek. Přibližný čas Evelynina prvního a posledního telefonátu.

Asi v tu chvíli zahájí Beatricin mozek hru na „kdyby“. Pro příští léta se stane její trvalou průvodkyní. Hra na kdyby může trvat hodiny a má spolehlivě skličující účinek.

Kdybych ji odvezla, kdybych tam jela s Davidem, kdybych ji nenechala samotnou, kdyby…

„Poskytneme vám psychologickou pomoc,“ říká policistka, když se Beatrice znovu zhroutí.

Na konci je injekce, která vymaže rudé obrazy v její hlavě a zastaví hru na kdyby. Na chvíli. Pak začne všechno znovu od začátku.

Policie rekonstruuje Evelynin poslední večer. Hosté večírku podrobně vypovídají, a brzy je jasné, k čemu zřejmě došlo. Telefonát o půl čtvrté, který zastihl ospalou a láskou znavenou Beatrici, byl poslední, který Evelyn uskutečnila. Nepokusila se zavolat taxi nebo někoho jiného z přátel.

„Autostop, chtěla jet stopem,“ vzlyká Nola do telefonu. „Měla radši zůstat tady, první autobus do města jel v pět hodin.“

Nová kdyby do Beatriciny hry. Kdyby Evelyn počkala, kdyby byla opatrnější…

Ale je to ona, jenom ona sama, koho Evelyn prosila o pomoc.

Už nesnese Davidovu přítomnost, je to spolupachatel. Sotva jí, málo spí, běhá po ulicích a dívá se lidem do tváře. Kdo mohl být něčeho takového schopný? Možná teď stojí v metru vedle ní nebo jí dává přednost u pokladny v supermarketu. Možná je to ten mladík na druhé straně ulice, který tlačí modře puntíkovaný kočárek, nebo ten plešoun v ošuntělých kalhotách, který čte noviny v chůzi. Samozřejmě. Hledá zprávy o svém činu.

Beatrice pronásleduje vyšetřovatele telefonáty. Policistka jí dala své číslo, kdyby si ještě na něco vzpomněla, a ona se hlásí třikrát denně. Poskytuje podrobnosti z Evelynina života, které jí náhle připadají plné významů. Ale především chce vědět, vědět, vědět.

Nikdo jí nic neřekne. Dozví se jenom to, co píšou v novinách. Že vražda Evelyn Riegerové se podobá jinému činu, který se stal před třemi lety a nikdy nebyl objasněn. I tenkrát byla oběť znásilněna, rozřezána a částečně vyvržena.

K tomu vždycky připojují fotografii, kterou udělala Beatrice před dvěma měsíci, tu krásnou fotku Evelyn. Anděl s tmavorudými vlasy a zářivě zelenýma, vědoucíma očima.

Tolik mi chybíš.

Je mi to líto.

Kdybych to tušila.

Kdybych tě poslechla.

Kdyby.

Na pohřbu se pokouší vtisknout si do paměti tváře všech přítomných mužů, ale dav lidí je moc velký. Jsou tu také dva policisté, ale drží se stranou a dívají se rozpačitě.

Přijela máma a Richard, přestože Evelyn sotva znali. Na dva dny v Mooserhofu zavřeli, což jim Bea přičítá k dobru. Jim o své vině pověděla. Mohla jsem tomu zabránit. Bylo to tak prosté.

„Nemohlas to vědět,“ odpoví máma. „Vinu má jenom ten s nožem. Zabil ji nůž a člověk, který bodal. Nikdo jiný.“

Tahle myšlenka utěší Beatrici na pět minut, pak začne být stejně zvětralá jako moc dlouho žvýkaná žvýkačka.

I David přijde na pohřeb, v černém roláku, navzdory čtyřiadvaceti stupňům tepla. Postaví se vedle Beatrice a chce jí být oporou. Odstrčí ho.

„Já za to přece nemůžu,“ říká jí smutně. „A ty taky ne.“

Nic netuší, ale chová k ní city, které se skutečně zdají pravé. Tím hůř. Nepodívá se na něj, místo toho se trestá pohledem na Evelyninu matku. Nasává do sebe Rheinbergerovo Stabat Mater a pokouší se spolknout kovovou chuť v ústech. Vina chutná jako olovo.

Během dalších týdnů čeká. Případ postupně mizí ze zpráv a policie nikoho nezatýká. David se vzdal snahy setkat se s Beatricí. Beatrice se vzdala snahy ukončit studium. A jednoho dne stojí za jejími dveřmi Richard, aby ji odvezl domů do Salcburku.

Nebrání se. Už jenom jednou týdně volá policistce do Vídně a nedozví se nic nového. Nenávidí policii. Jednou, asi čtyři nebo pět měsíců po Evelynině smrti, vyčte té ženě: „Jste banda neschopných, slepých budižkničemů.“

Slyší, jak policistka na druhé straně zalapá po dechu, a je připravená na prudkou obranu. Ale ona odpoví naprosto klidně: „Víte co? Tak to udělejte líp, vy mudrlantko.“

„Jasně, určitě.“ Beatrice zavěsí. Ale ta myšlenka ji neopouští. Pokaždé, když ji připustí, tíha na jejích ramenou se trochu nadlehčí. Když má za sebou šest měsíců terapie a konečně se rozhodne, berou ji všemi deseti.

Je v prvním roce policejní přípravky. Společně s pěti kolegy má službu na jednom plese v pevnosti Hohensalzburg. Jistý světlovlasý muž se pořád zdržuje v její blízkosti a usmívá se na ni. Vidí jeho váhání.

„V sále jsou stovky žen v drahých šatech, ale žádná není tak krásná jako vy v té vaší uniformě.“ Achim Kaspary je mladším společníkem na pile poblíž Salcburku. Snaží se, dává si na čas. Není zdaleka tak vzrušující jako David, kvůli němu by nikdy nenechala přítelkyni na holičkách.

Je to dobrý muž na vdávání.

? ? ? ? ? ? ?

Plamen čajové svíčky na konferenčním stolku už se skoro utopil v rozteklém vosku. Beatrice vytáhla ruku z Florinova sevření, aby si shrnula vlasy z čela. Ani jednou ji nepřerušil, ale na konci cítila, jak jeho prsty svírají její ruku pevněji. Hledala v jeho očích soucit nebo pohrdání, ale ke své úlevě nenašla jedno ani druhé.

„Nevěříš, že máme co dělat s Evelyniným vrahem?“

Energicky zavrtěla hlavou. „Ne. Evelyn byla obětí sexuálního zločinu.“ Proboha, to znělo jako novinový titulek. Jako by to mohlo celou věc udělat snesitelnější. „Byla znásilněná, vaginálně, análně a všemi možnými předměty. Pak ji rozřezal kuchyňským nožem, který jí darovala babička.“ Červená. Beatrice měla sucho v ústech. „Motiv nikdo nezpochybnil. Owner naopak nemá o oběti sexuální zájem. Ani o ženy, ani o muže. Jeho motiv je naprosto nejasný.“

Její poslední slova byla podmalována tóny houslí. Annečino zvonění.

„Zavolám jí později,“ řekl Florin. „To není pro…“

„Ne. Jen to vezmi, stejně musím…,“ ukázala směrem k toaletě.

I přes zavřené dveře slyšela jeho hlas, vážný a něžný. Slovům nerozuměla, a byla ráda. Dvakrát se zasmál. Na několik vteřin se Beatrice cítila zrazená.

Teprve když Florina nebylo slyšet, stiskla Beatrice knoflík splachování a vyšla ze světlezeleného útočiště.

„Je ti dobře?“ Uvařil čaj, vonící tmavé lístky plavaly v bronzově se lesknoucí vodě.

„Ne,“ odpověděla podle pravdy. „Ne, protože jsme nenašli Sigarta. Mám pořád před očima jeho zmrzačenou ruku.“ Nic víc neřekla, ale Florin tomu jistě rozuměl. On mi zavolal, protože potřeboval pomoc, nepřipadá nám to nějak povědomé?

„Jedu domů,“ rozhodla se s lítostivým pohledem na čajovou konvici. „Musím pátrat na internetu. Máme nový souřadnice a já prostě nevěřím, že tam není nic k nalezení,“ dodala.

„Ale nehodláš tam jet sama, že ne?“

Zasupěla. „Co bych tam dělala uprostřed noci? Nezdá se mi, že bych mohla zakopnout o něco, co jsme za dne přehlídli.“

Florin ji objal a propustil. Jen chvilku byla zklamaná, že se ji aspoň nepokusil přemluvit, aby zůstala.

V jejím bytě bylo dusno, protože ráno zavřela všechna okna. Beatrice zatoužila přesunout se s notebookem na balkon, ale kdykoli vyšla ven, měla pocit, že je pod dohledem. Samozřejmě si to namlouvala. Přesto jí bylo líp uvnitř v bytě, pochopitelně s vědomím, že jsou dveře zamčené. Postavila notebook na konferenční stolek a na geocaching.com zadala poslední souřadnice. Žádná keš v okruhu čtyř kilometrů. Nalogovala se do Liebscherova účtu a pročítala jeho zápisy, i když přesně nevěděla, co vlastně hledá.

O hodinu později vypnula počítač a místo do monitoru se zadívala do stropu. Reakce Melanie Dalamassové byla jednoznačná. Kdyby s ní tak mohla teď mluvit, ukázat jí jednotlivé fotografie…

Přání, které se určitě nesplní. Její šancí byl Beil, jeho cuknutí při pohledu na fotografii Nory Papenbergové. Ale tuhle šanci propásla a nemohla to mít za zlé nikomu jinému než sama sobě.

„To jste si tedy pěkně nadrobila.“ Hoffmann vypadal, jako by měl narozeniny. Zřejmě na ni číhal u dveří své kanceláře. Teď seděl na kožené šéfovské židli a ona před ním stála jako žačka, kterou zavolali k řediteli.

„Mám tady na vás stížnost od Carolin Dalamassové. Tvrdí, že jste Melanii konfrontovala s fotografiemi obětí, je to pravda?“

„Vypadly mi z ruky.“

„To je neobratnost, Kasparyová. Stav té dívky se od včerejška výrazně zhoršil, lékaři mají starost a matka zuří. Před chvílí jsem s ní telefonoval.“ Zmlkl a jenom vrtěl hlavou. „Proboha. Jak jste jen mohla? Trýznit postiženou dívku! Jste přece sama matka. To opravdu dokážete použít všechny prostředky, abyste se navzdory své neschopnosti dobrala nějakého výsledku?“

Neodpověděla. Každé slovo by to jen zhoršilo.

„Co vám vynesla ta vaše nešikovnost? Nové poznatky? Vyprávěla vám ta dívka nějaký příběh?“

„Ne.“

„Ne,“ Hoffmann otáčel tužkou mezi prsty. „Vy ani nevíte, jak jste tím poškodila naši pověst. Pověst kolegů, kteří se drží pravidel. Opravdu jste mě zklamala, Kasparyová. To bude mít následky, spolehněte se.“ Vyčkával, ale když na něj Beatrice jen mlčky hleděla, pohybem ruky ji vykázal z kanceláře.

U jejího vlastního psacího stolu seděl Kossar a usmíval se na ni. Ukazoval na dvě složky, jednu žlutou a jednu červenou.

„Spousta čtení, Beatrice. Všechno jsem připravil pro vás, ale hodně je toho anglicky, doufám, že to nevadí.“

„Teď ne.“

„V červené složce najdete všechno zásadní o případu Raymonda Willera, sériového vraha z Ohia. Nejzajímavější je pravděpodobně interview, který s ním natočil můj kolega z Quantika. Willer si vyhledával oběti na principu náhody, ale zanechával na místě zašifrované zprávy, aby policii svedl na špatnou stopu. Tvrdil, že to byl závod, on sám proti ohromnému mocenskému aparátu. Byl velmi inteligentní, měl IQ 147. Skutečně ho chytili až po dvanácté vraždě.“

Beatrice pokrčila rameny. „Owner ale nevraždí na principu náhody.“

„Žlutá složka,“ pokračoval Kossar, jako by ji neslyšel, „je případ Mika Gonzalese. Zabil devět lidí, s jediným cílem, totiž aby je vykoupil. Takových bylo několik. Náboženské šílenství – tady je náhoda jenom zdánlivá. V rozhovoru pak řekl, že viděl nad hlavami těch lidí světlo a věděl, že jsou připraveni pro boží království. Chtěl jim tam pomoct, nejrychlejší cestou. Před tím je nechal trochu trpět jen proto, aby jim ušetřil očis…“

„Ale tady nejde o náhodné oběti!“ Beatrice slyšela svůj zvýšený hlas a už v příštím momentu toho litovala. Ztratit nervy bylo špatné, hodně špatné. „Ti lidé se navzájem znali. Možná ne každý každého, ale Beil znal Papenbergovou. Dalamassová znala taky přinejmenším jednu z obětí. Je mi líto, že jste dělal zbytečnou práci.“

„Za předpokladu, že máte pravdu.“ Kossar se nenechal vyvést z rovnováhy. „That’s not so certain.“

„It is.“ Anglicky uměla taky. „You can bet your fucking glasses on it.“

Víte všechno a nenacházíte nic. Víte všechno a nenacházíte nic.

Já vím, že jsi Šinigami. Vím, že jsi znal Liebschera, že jste společně hledali schované plastové krabičky. Vím, že ses na mě informoval, ale kdy? Když bylo jasné, že patřím k lidem, kteří tě hledají. A proč?

„Možná to dělá kvůli tobě,“ dumal včera Florin. Beatrice tuhle myšlenku zkoumala, obracela sem a tam, aby ji nakonec zavrhla.

Ne, nebylo to kvůli ní. Ale udělal z ní součást své inscenace, jeho poselství směřovala především k ní. Teď bylo na ní, aby je rozluštila.

Něco jsem přehlédla, pomyslela si. Musím zpátky na start, ale jednak na to není čas a kromě toho jsou nejdůležitější postavy mrtvé.

Ale proč se nepodívat na start ownera, aspoň na to, o čem Beatrice věděla.

26. únor, nástup Šinigamiho. Registruje se na geocaching.com. Ale proč? Jak to vypadá, jen proto, aby navázal kontakt s Herbertem Liebscherem. Po sedmi společných nálezech jako by ho webová stránka přestala zajímat.

Keše jsou součástí řešení. Jinak by bylo hloupé vymýšlet všechny ty úkryty, zkratky a souřadnice.

Celá ta námaha jenom kvůli Liebscherovu koníčku? Beatricin instinkt silně protestoval. Tak to nebylo, tak to nemohlo být.

Probírala se svými poznámkami, kterých už byl plný blok, a hledala protokol prvního výslechu Konrada Papenberga.

Tady to bylo: Nora milovala přírodu. Byla sportovně založená a měla ráda turistiku. Ale geocaching k jejím aktivitám nepatřil. Pokud její muž mluvil pravdu – a to zřejmě dělal, protože ani po důkladném pátrání nebyl na jejím počítači jediný záznam o členství. Provozovatelé stránky to potvrdili: žádná Nora Papenbergová se u nich nezaregistrovala. A to byl klíč, protože bez počítače, bez registrace v komunitě prostě geocaching nebylo možné provozovat.

Něco při téhle myšlence Beatrici zarazilo, znemožňovalo to postup myšlenek. Co když…

Ještě jednou pročítala manželovy výpovědi.

Dva roky manželé, tři roky se znali. Tři roky starý byl také Nořin počítač, což z něj dnes dělalo skoro starožitnost, ale přesto.

Pohled na hodiny jí prozradil, že už je pozdě, aby volala Stefanovi, ale třeba bude rád, že to není jeho bývalá žena. Zavolala nejdřív na jeho mobil, pak na pevnou linku, ale narazila jenom na schránku, kde ji Stefan vybízel, aby mu zanechala zprávu.

Zatraceně! Napsala si poznámky, aby na žádnou ze svých nočních úvah nezapomněla. Nenašli jsme nic, ale to neznamená, že nic neexistuje, pomyslela si Beatrice, když odkládala tužku. Mnohem pravděpodobnější je, že jsme nehledali to pravé.

„Hesla, přezdívky, pseudonymy – udělej mi seznam, prosím tě.“

Stefanovy rudé vlasy mu na pravém spánku odstávaly v podivném úhlu, jako by právě vstal z postele. Jeho neoholená brada posilovala tuhle teorii, ale oči měl bdělé. „Papenbergové? Dostaneš.“

„Beila a Estermanna taky. Sigart a Dalamassová nemají počítač, přičemž u Dalamassové je nutné ještě to prověřit.“ Pokusila se mu uhladit vlasy, ale bránily se všem jejím snahám. „Nevzbudila jsem tě včera v noci, že ne?“

Zářivé zavrtění hlavou. „Ne, měl jsem mobil bez zvuku. Nebyl jsem doma.

Aha. „Prozradíš mi, jak se jmenuje?“

Jeho levý koutek se zvedl, za ním následoval pravý. „Obávám se, že prozatím se musíš spokojit s přezdívkou Nory Papenbergový.“

Měla kancelář sama pro sebe. Florin zahájil další maraton výslechů. Někdo před dvěma týdny viděl pozdě večer parkovat u Wallersee červenou Hondu Civic.

Nořino auto. Byla tam s ownerem, aby ukryli Liebscherovu hlavu v koruně stromu? Nora alias NoPap1. Norissima. ředkvičky_jsou_červené.

U poslední slovní kreace Beatrice zvedla obočí. Jak tohle někdo vymyslí?

FrankaC. Wishfulthinker28.

To všechno byly Nořiny přezdívky, které identifikoval Stefan. Jména, pod nimiž se objevovala na internetu. Další budou možná následovat. „Pět je poměrně dost, to už člověk může ztratit přehled,“ poznamenal. Beatrice po několika minutách zjistila, že má pravdu, protože sama zapomněla, pod jakým jménem se zaregistrovala na geocaching.com, dokud si nepřipomněla Jakobovu plyšovou sovu Elvíru Druhou.

Nalogovala se na stránku a přešla na Hledat uživatele. NoPap1 nenabídla žádný výsledek, Norissima taky ne. FrankaC. byla aktivní, ale těšila se nejlepšímu zdraví, svou poslední keš odkryla teprve před dvěma dny. Existoval plný profil včetně fotografií, které představovaly různá místa nálezů – hlavně v okolí Hannoveru, kde bydlela.

Wishfulthinker28. Naťukat, Enter. Beatrice sevřela pěst. Bingo.

Žádný profil s informacemi nebo fotografiemi, možná nebyl nikdy aktivní, nebo ho někdo vymazal. Uživatel ale existoval. 133 smajlíků. 133 úspěšně ulovených keší.

S pocitem, že konečně odhalila skryté dveře, za nimiž ji čeká správná cesta, otevřela Beatrice seznam. Poslední zaznamenaný nález byl jako vždy nahoře.

Wishfulthinker28 se pohyboval v blízkosti Mondsee. Zápis byl červený a přeškrtnutý, keš byla tedy archivována, jako většina ze 133 nálezů uživatele. Nebylo divu, poslední pocházel z doby před pěti lety. Pak si Wishfulthinker zjevně našel jinou zábavu.

Dobrá, rozhodla se Beatrice. Tak tu myšlenku prostě přijmeme. Budeme předpokládat, že tohle je účet Nory Papenbergové. Místo souhlasilo, většina nalezených keší byla ukrytá v Salcburku nebo jeho okolí. Před pěti lety ještě svého muže neznala – a jmenovala se jinak!

Během několika vteřin měla Stefana na interním aparátu. „Před svatbou se Nora Papenbergová jmenovala Winterová, pokud se nepletu. Provozovatelé stránek by nám měli říct, jestli se za Wishfulthinker28 skrývá Nora Winterová.“

Beatrice obkroužila šipkou myši poslední záznam. Skvělý výhled, sem se určitě vrátím. Dóza je originálně schovaná, přesto jsem ji našla brzy. Bavilo mě to! TFTC!

Neznělo to jako rozloučení nebo jako by ji přestal geocaching bavit. Jistě existovala řada možností, proč pověsila koníčka na hřebík – nový přítel, nová práce, těhotenství nebo nemoc. Ale tomu nevěřila, protože…

Náhlé vnuknutí přimělo Beatrici otevřít profil Herberta Liebschera a hledala zápisy, které v té době udělal DescartesHL. V hlavě jako by jí něco do sebe zapadlo.

Tady bylo to spojení. Stěží hmatatelné, ale existovalo, jako tenké červené vlákno ve tmě.

Poslední zápis Nory Papenbergové pocházel ze třetího července. Herbert Liebscher byl od šestého do osmého července téhož roku ve Vídni, našel šestnáct keší – a pak nastala přestávka. Jeden a půl roku. Papenbergová skončila definitivně.

To není náhoda, nemůže být. Tady nutně existuje společný podnět.

Beatrice vytiskla stránky, porovnala všechny zaregistrované keše. Ano, bylo tu křížení, ale to nic neznamenalo u lidí, kteří bydleli ve stejném městě. V žádném ze záznamů nenašla nějaký vzájemný vztah. U keší, které se objevily jak na seznamu DescartaHL, tak Wishfulthinkera28, byly mezi daty zápisů měsíce, někdy dokonce roky. Nic nenaznačovalo, že se ti dva znali.

„Zásah, potopeno!“ ohlásil se krátce před polednem Stefan. Pořád ještě měl dobrou náladu, a mezitím se mu dokonce podařilo přitisknout k hlavě vzpurný pramen vlasů. „Wishfulthinker28 je Nora Winterová s rakouskou emailovou adresou. Právě jsem dostal potvrzení.“ Položil Beatrici na stůl výjezd z tiskárny a mírně přitom zavrtěl hlavou, jako by chtěl zahnat nevítanou myšlenku. „Myslíš, že máme co dělat s někým, kdo cíleně zabíjí kešery?“

„Na takový tvrzení je brzy. Ale udělej pro mě ještě jednu laskavost. Zavolej Carolin Dalamassovou a zeptej se jí, jestli její dcera pěstovala geocaching předtím…“

Zarazila se. Samozřejmě. To dávalo smysl.

„Když ještě byla zdravá? Jasně, udělám to. Co se děje?“

Data. „Sorry, Stefane, musím něco prověřit.“

Zhroucení Melanie Dalamassové. Ano, to bylo ono. V tom létě. Dvanáct dní poté, co Nora Papenbergová našla svou poslední keš.

O čtyři šálky kávy později už Beatrice nevěděla, jestli byl její vnitřní neklid důsledkem množství zkonzumovaného kofeinu, nebo skutečně už stáli před tím, co s Florinem nazývali poslední otáčkou v kaleidoskopu. Ještě jeden detail nebo informace a chaos začal dávat smysl, obraz byl čitelný. Beatrice cítila, jak se ten moment blíží. Bylo to tak pokaždé. Přála si to poznání a zároveň z něj měla strach, protože většinou byl poslední obraz dost nehezký.

Když si v půl desáté večer balila tašku, očekávaná chvíle se ještě nedostavila. Pokud vůbec něco, znamenalo odpoledne krok zpátky – jak bylo snadné najít přezdívku Nory Papenbergové, tak marný byl tentýž pokus u Christopha Beila a Rudolfa Estermanna.

Beil se na internetových fórech skoro nepohyboval, a když se objevil, nijak svou identitu nešifroval. Žádná z různých kombinací jeho křestního jména a příjmení, pod nimiž pracoval na síti, se ale nevyskytovala na geocaching.com.

V Estermannově případě se zdálo, že používal počítač pouze k pracovním účelům. Průřez jeho prohlížeče byl divokou směsí domovských stránek lékáren, drogerií a salonů krásy.

Jméno Rudo, jak mu říkala jeho žena, se projevilo jako plácnutí do vody, v jakékoli kombinaci. Beatrice už byla unavená a obávala se, že kdyby lovila dál, mohla by při slábnoucím soustředění něco přehlédnout.

Právě si zapínala bezpečnostní pás a chtěla otočit klíčkem v zapalování, když zazvonil mobil.

„Zítra si odvezu děti k sobě!“ vyštěkl na ni Achim bez pozdravu. „Co si vlastně myslíš? Jak dlouho je můžeš takhle zanedbávat, kdykoliv se ti to hodí?“

Dobrá vůle, kterou projevil při jejich posledním setkání, vzala zřejmě za své.

„Já je nezanedbávám. Zápasím s jedním z nejobtížnějších případů, jaký jsem kdy měla. Tohle není běžná situace.“ Vzdychla. „Můj všední den existuje, ale momentálně je výjimečný stav. Myslela jsem, žes to pochopil.“

Když znovu promluvil, nebyl jeho hlas tak ledový, ale zněl bezvýrazně a tiše. „Všechno je zničený, Beo. Myslím, že já, Mina a Jakob bychom dokázali vytvořit zdravej celek. Bez výjimečných stavů. Jediný, co tomu brání, je tvůj egoismus.“

Když to bolí, znamená to, že je to pravda?

„To není fér.“ Zavřela oči. „Odvez si zítra děti. Já to řeknu mámě. Za dva dny za tebou přijedu a promluvíme si o všem. Možná bude do tý doby všechno zase fungovat normálně.“

Zasmál se a znělo to opravdu pobaveně. „Jako by to tak někdy bylo. Koho chceš obalamutit, Beo? Jestli jsem to já, tak se nesnaž. Tenhle vlak už ujel.“

Půl jedenácté. Dala si sprchu, horkou, studenou a zase horkou, ale bolavé napětí jí zůstalo v těle.

Dneska už žádné internetové rešerše. Lehla si nahá na postel, cítila na zádech chladivé plátno a přála si, aby děti spaly vedle v pokoji.

Na stropě se pohybovalo něco tmavého. Pavučina? Umínila si, že ji hned zítra ráno odstraní smetákem. Bude příjemné udělat něco rychlého a nekomplikovaného pro čistotu v bytě…

Zvonění mobilu ji katapultovalo z hlubokého spánku. Srdce jí tvrdě a hekticky zabušilo do žeber. Asi se něco stalo…

„Vzbudil jsem tě, paní komisařko?“ Neartikuloval příliš zřetelně.

„Achime, přísahám, že tě udám.“

„To je mi úplně jedno. Mluvil jsem s mámou a…“

Beatrice ukončila hovor a položila mobil vedle sebe na postel. Pozorovala své třesoucí se ruce ve světle lampičky na nočním stolku, kterou zapomněla zhasnout.

K čertu! Zítra ohlásí, že je nemocná, a sama vyzvedne děti ze školy. Konec výjimečného stavu. Takhle už to prostě nejde dál.

Její pulz byl příliš rychlý a silný. Zatracená káva. Podívala se na hodiny – teprve půl jedné, bohudíky – schoulila se na posteli, přetáhla si přikrývku přes ramena a zavřela oči. Stejnoměrné dýchání uklidní pulz, je třeba se jen soustředit na to, aby nepřipustila žádné jiné myšlenky, pak se její vědomí…

Ale ve tmě za zavřenými víčky se objevila Melanie Dalamassová, křičela a pokoušela se rozbít si hlavu o rám dveří…

Ne. Dost!

Ale Dalamassová jí nešla z hlavy. Byla to nepochybně ona, rozervaná – proč tedy nebylo na souřadnicích vůbec nic k nalezení? Nebyl to zase jen poukaz na budoucí události, jako už jednou? Měl owner v úmyslu umístit Dalamassovou na státní silnici?

Beatrice se otočila na druhou stranu. Buď zticha! poručila svému vnitřnímu hlasu.

Propukla nemoc Melanie Dalamassové, Liebscher se rok a půl nedotkl navigace, Papenbergová už nikdy. Odmlky, menší a větší, všechny během krátkého časového úseku.

Ale ne v jednom dni.

Beatrice to vzdala. Spánek se od ní vzdaloval jako moře od pobřeží při odlivu. Vklouzla do kalhotek a trička, přinesla si z kuchyně sklenici vody a zapnula notebook.

Do tmy obýváku zazářila matná zeleň banneru geocaching.com. Nevěděla, co hledá, ale otevřela profilovou stránku Nory Papenbergové. Někteří uživatelé uvedli do Location své domovské město, ale Wishfulthinker28 ani Herbert Liebscher to neudělali.

Projde těch 133 keší v obráceném pořadí, podrobně pročte každý zápis. Možná na něco narazí, třeba došlo k setkání se Šinigamim nebo tam bude poukaz na spřátelené kešery. Například na Christopha Beila.

Vtipně zamaskovaná dóza, blahopřeju! napsala Nora k předposlednímu nálezu. Skoro už jsem to vzdala, ale záblesk ducha v poslední vteřině mě přece jen vyslal na správnou cestu. TFTC!

Další zápis, 18. června. Jednoduché, ale přesto ne nenáročné – TFTC!

Ještě jeden z téhož dne. Složité, složité, ale nakonec jsme zvítězili. Juchů! TFTC, Wishfulthinker28.

Ani slovo o tom, koho myslí tím množným číslem. Klikla na stránku archivovaných keší a našla jistou BibiWalz, která nález zaznamenala také 18. června. Byla stále aktivní, v závorce vedle své přezdívky měla uvedený počet 1877 a galerii více než třiceti fotografií, které si všechny jednotlivě prohlédla. BibiWalz byla blond, pihovatá, baculatá a zcela neznámá žena. Přesto si Beatrice poznamenala její jméno.

Další keš, 15. června. Z Nořina záznamu čišelo ryzí nadšení. Moje první noční keš! Našla ji spolu s Krabem! Vydali jsme se do toho dobrodružství vyzbrojeni čokoládou, chipsy a baterkou a po víc než hodině jsme došli k cíli. Směrovky nám spolehlivě svítily a ani chvíli jsme se nebáli. Poklona majiteli listingu! TFTC krát tisíc!

Krab? Betrice hledala majitele toho zvláštního pseudonymu, ale jeho profil byl právě tak prázdný jako Nořin a Liebscherův. Nevadí, přesto zaznamenat.

Další keš, týden předtím. Opravdu vydařené, tenhle nádherný kostel jsem předtím neznala, TFTC!

Beatrici pomalu začínala zmáhat únava. Ignorovala ji a klikla na další link v seznamu, opřela se v židli a zamžourala do stropního svítidla.

Nějaká vzpomínka v ní zabušila silou kladiva. Světlo. Odraz. Kde to bylo? Hledala tu stránku. Ano, tady, Nořino nadšení nad dobrodružstvím… K téhle keši existovaly dokonce fotky, ne její, ale jiných hledačů. View the Image Gallery of 25 images.

Jediné kliknutí a všechno bylo jasné. Zaklapla notebook, vklouzla do džínů, přes tričko si natáhla bundu a už byla u dveří, když si uvědomila, že málem zapomněla nejdůležitější věc, totiž baterku.

Jakob jednu dostal k narozeninám od Achima, LEDku, jejíž baterie údajně vydrží navěky. Kde jenom byla? Snad si ji nevzal s se…

Ne, byla tady. Beatrice ji strčila do kapsy a cestou sáhla po mobilu.

Teprve když seděla v autě, ujasnila si, že v tuhle hodinu zastihne jenom záchrannou službu. Což bylo možná lepší – při důkladnějším zkoumání stálo její vnuknutí na velmi nejistých základech.

Nesmysl. Máš pravdu, a víš to. Víme všechno a nenacházíme nic, owner to shrnul správně.

Úplně bez pomoci se do toho ale pustit nechtěla. Při dalším svévolném činu by jí nikdo uznale na rameno nepoklepal, právě naopak.

Skoro tři čtvrtě na dvě. Zavolala Florinovi. Obrnila se vůči jeho očekávané ospalé dezorientaci, nechala telefon zazvonit dvakrát, třikrát, pětkrát. A zrušila volání dřív, než naskočila schránka.

V pořádku. Bude lepší, když se vyspí. Ona se do žádného nebezpečí nedostane, jenom tam dojede, aby prověřila, jestli má pravdu. Možná je to jen blud.

Neujela ani pět set metrů, když mobil zazvonil.

„Co se stalo?“

Nejradši by se zasmála úlevou. Florinův hlas zněl bděle a naprosto jasně.

„Vzbudila jsem tě?“

„Jo, ale to nevadí. Tak mluv.“

„Jedu k souřadnicím Dalamassové. Něco jsme tam našli, jenom jsme to nepoznali.“

„Ty jedeš…,“ slyšela, jak se nadechl a vydechl. „Ale proč teď? Uprostřed noci?“

„To je jediná chvíle, kdy to má smysl.“

Za patnáct minut ho vyzvedla. Trval na tom, že pojede s ní, a ona se moc nebránila.

„Dobrou noc,“ řekl, když otevřel dveře u spolujezdce. Na učesání mu zřejmě čas nestačil, nezdržoval se ani zapnutím košile, ale služební zbraň měl s sebou.

„Díky žes mi zavolal zpátky. Je příjemnější, když jsme ve dvou.“

„Neděkuj. Ještě lepší by bylo, kdyby nás bylo dvacet, proto budeme informovat centrálu, jestli se ukáže, žes měla pravdu.“

„Dobře.“ Zapnula rádio. Phil Collins zpíval In the air tonight, song s nejlepším úvodem bicích. Evelyn ho při každé vhodné příležitosti vyťukávala příborem do stolu.

Omezení rychlosti na 30 km/h. Svítící odrazka uprostřed nuly zářila ve světle Beatriciny baterky jako malá hvězda ve tmě.

„Noční keš.“ Beatrice sklonila kužel světla baterky k silnici. „Tudy to pokračuje. Jestli mám pravdu, musíme poblíž najít další svítící značku…“

„…a pak další a zase další.“ Florin se pomalu otáčel kolem své osy, baterku držel ve výši hlavy. „Tady!“ ukazoval na strom na okraji silnice, vzdálený dobrých padesát metrů. Za ním odbočovala úzká cesta.

„Nebudeme čekat do zítřka,“ prohlásila Beatrice s pohledem na Florinovu zamyšlenou tvář. „Tma bude ještě čtyři nebo pět hodin, možná najdeme stage 5 před východem slunce.“

Florin bez odpovědi vykročil směrem k označenému stromu. Přikývl. „Zavolej Stefanovi. Jestli je vzhůru, ať sem přijede. Já dám vědět pohotovostní centrále. Budeme se hlásit v hodinových intervalech.“

U Stefana naskočila schránka. „Něco zmeškáš,“ nahrála mu Beatrice vzkaz. „Stage 5 je noční keš. Vsadím se, že tohle jsi ještě nedělal.“

Zaparkovali auto na dobře viditelném místě poblíž odbočky a vykročili určeným směrem. Cesta byla úzká a vedla dlouhými serpentinami na kopec, podél pastvin a selských dvorů. Na stěně jedné dřevěné stodoly objevila Beatrice další odrazku. „Owner označuje odbočky,“ konstatovala. „Musíme jít doprava.“

Sledovali stopu zářících drobečků do samoty. Světelné kužely jejich baterek tančily nad cestou, vzájemně se dotýkaly na šedém, hnědém a zeleném pozadí. Z nevelké vzdálenosti znělo matné zvonění kravského zvonce. Beatrice měla náhle před očima Noru Papenbergovou, ležící na břiše na louce, kolem ní krávy. Byl plechový zvuk zvonce to poslední, co v životě slyšela?

Pak se stezka z noční tmy ponořila do ještě hlubší temnoty lesa. Záblesk z otvoru po větvi na kmeni stromu jim potvrdil, že jdou správně. Něco kolem nich prolétlo a zmizelo s praskotem ve křoví po levé straně. Nějaký pták si dutými zvuky stěžoval na vyrušení v nezvyklou hodinu.

Cesta se stáčela strmě vzhůru a Beatrice zalitovala, že si zapomněla vzít něco k pití. Mezi noční šumění stromů se mísil o tón světlejší zvuk potoka, ale kdyby ho chtěli najít, museli by se brodit podrostem.

Po necelé hodině si udělali přestávku a Florin ohlásil centrále, že je všechno v pořádku. „Jenom dva trámky,“ zamračil se, když skončil hovor. „Jaký máš ty spojení?“

„O nic lepší. Tady nejsou vysílače moc hustě.“

Totéž platilo pro usedlosti a dvory. Poslední minuli asi před dvaceti minutami a od té doby nenarazili na žádné další lidské obydlí. Cesta však byla v dobrém stavu, i když už ne asfaltovaná jako na začátku.

O něco později stáli znovu na rozcestí a hledali. Beatrice se na několik vteřin cítila jako ponořená do vody, příliš hluboko, jako by se už nikdy neměla dostat na hladinu. Svítili do lesa, ale světlo jejich baterek pronikalo jenom prvními řadami stromů a za nimi se svět ztrácel ve tmě. Nad sebou slyšeli šumění a tušili lehké kolébání vrcholků v nočním větru. Beatrici byla v bundě zima. Kde byla ta další zatracená značka? Doufala, že vpravo, tam pokračovala cesta skoro rovně dál. Ale samozřejmě byla vlevo, kde stoupala do strmého srázu. Sama objevila malý zářivý terč, připíchnutý na trnitém keři.

Říkali si už jen nejnutnější pokyny a prodírali se dál do pustiny. Něco kolem nich se během posledních minut změnilo. Les získal novou podobu tmy. Už nebyl tak hustý. Stromy byly holé, nižší. Beatrice na ně zamířila baterkou. Našla jenom čerň. Zmrzačené tmavé kmeny, mezi nimi mladé smrky a zářivě světlou zeleň. Pak zase bezútěšná čerň.

Něco jí to připomnělo. Bolestivý úkol z pilnosti. Ano, tak jí celá ta cesta připadala.

On se svým obětem vysmívá. Vysmívá se nám. Nechá nás najít Sigartovy uříznuté prsty a zábavnou zprávu o tom, jak podivuhodný může být život.

Ani si neuvědomila, že jde rychleji. Dýchala přerývaně a její srdce pracovalo naplno, ale nezastavila se. Florin se k ní připojil, cítila jeho tázavý pohled a zavrtěla hlavou. Až dojdeme. Nejdřív musí mít jistotu.

Další znamení téměř přehlédli. Právě vyšli z lesa a odrazka se nečekaně objevila vlevo na kraji cesty, připevněná na plochém kameni.

Beatrice byla přesvědčená, že pod ním bude keš. Ale mýlila se. To jediné, co našli, když ho zvedli, byl červ a dva brouci, kteří se dali na útěk před ostrým světlem. Hlasitý, chňapavý zvuk, jako by větev udeřila do dřeva, svědčil o tom, že vylekali zřejmě ještě víc zvířat.

„Já bych řekl, že teď máme jít tam dolů.“

„Tudy? Ale tady nic není.“ Terén před nimi se svažoval, byl hustě porostlý keři a houštím, které jim sahalo až k bokům. „Na tohle bychom potřebovali mačetu.“

„Musí to jít i bez ní.“ Florin se podíval na hodinky a vyndal z kapsy mobil. „Haló, Chrisi.“ Mluvil tlumeným hlasem. „Jsme v pořádku, teď scházíme z cesty a pouštíme se do divočiny. Za hodinu… haló? Slyšíš mě! Tak za hodinu se zase ozvu.“

Opatrným tápavým pohybem vkročil Florin do podrostu. „Pojď, Beo. Tudy to jde.“ Přišlápl několik stonků a vzal ji za ruku. „Asi tady kdysi byla cesta.“

Jeden krok. Druhý. Třetí. Propracovávali se pomalu, nekonečně pomalu zarostlým svahem dolů, až Beatrici uvízla noha v nějakém kořenu. Pustila baterku, hledala oporu, našla ji a zároveň cítila, jak jí do pravé dlaně a až k lokti vystřelilo ostré bodnutí.

Ostnatý drát, pomyslila si v prvním okamžiku, ale byly to jenom kopřivy. Florin jí pomáhal na nohy – a vtom ji uviděla.

Zářící pětku. Ukázala na ni, mlčky, pak zašmátrala na zemi po baterce. Číslo bylo připevněné na nějaké dřevěné boudě a jako by se pohybovalo.

„Drž se za mnou.“ Byl to závan vzduchu, který pohnul pětkou, nebo člověk, který tu na ně čeká? Florin vytáhl zbraň, oba natahovali uši do tmy. Vítr. Zurčení potoka. Volání ptáka v dálce, jako minule. A to lehké vrzání, které doprovázelo pohyby kývající se pětky.

Došli k ní blíž. Pomalu, pomyslela si Beatrice. Ale bohužel ne tiše. Suché větve a šustění rostlin je prozrazovalo na každém kroku.

„Je to jen vítr,“ ujistil ji Florin, když došli k dřevěné boudě. Pětka byla připevněná na zprohýbané plechové dóze, která se houpala na tenkém rezavém drátu. Beatrice vyndala z kapsy pár silikonových rukavic.

Prsty, pomyslela si jako už předtím. Oči. Prsty na nohou. Co jiného by se vešlo do plechovky od tabáku?

Opatrně začala odmotávat drátěnou smyčku z dřevěného výstupku. Ze samotné dózy nebylo možné drát sundat, byl ovinutý kolem celého obvodu a zafixovaný několika vrstvami lepicí pásky.

„Moc nově to nevypadá,“ poznamenal Florin.

„Ne.“ Beatrice zápasila se šroubovacím víčkem, musela vynaložit pořádnou sílu, než se skřípavě uvolnilo. Vnitřně se obrnila a sundala uzávěr. Nejdřív nechápala, co to vidí ve světle baterky.

Světlemodrá stuha do vlasů. Japonský jen. Klíč. Srdcovitý kámen. Pod tím tmavý sáček z umělé hmoty, jímž prosvítala oranžová barva. „Logbook.“ Beatrice vtiskla Florinovi svou baterku do ruky a vyndala sešit z obalu.

Byl trochu vlhký, navzdory izolaci, ale dalo se v něm listovat, aniž by se stránky lepily k sobě.

„Úplně normální keš,“ zavrtěla hlavou, když přečetla pár poděkování. „Proč je stage 5 takhle jiná?“ Listovala dál. Keš byla stará, první záznamy pocházely z doby asi před šesti lety.

Díky neznámé pohnutce obracela stránky bez čtení dál a dál, až se dívala na poslední záznam v logbooku.

A byla tu, souvislost, kterou tak dlouho hledali, černá na bílém. Rukopis Nory Papenbergové byl nezaměnitelný.

12.7.

Dvě hodiny pochodu v dusivém vedru a pak takový úkryt. Vyplatilo se to! TCTF, Wishfulthinker28, Siegertyp, GarfieldsLasagne, DescartesHL, AxtimWald

„Dvanáctého července před pěti lety byli všichni tady, všechny ownerovy oběti.“ Beatrice mluvila potichu, v duchu si urovnávala myšlenky. „Pak už nikdo tu keš nenašel. Kromě nás. A hned po tomhle zápisu Nora Papenbergová s oblíbeným koníčkem skončila, stejně jako Herbert Liebscher, který ovšem po čase znovu začal. A víš co? Ani jeden z nich nenahlásil tuhle keš jako nalezenou. Něco se muselo stát, ale ještě ne ve chvíli, kdy Nora zapisovala poznámku do logbooku.“ Zvedla ho do výšky. „AxtimWald je nepochybně Christoph Beil…“

Černé stromy. Zničený život. Beatrice si prohlížela podpisy. Pět stagí. Pět jmen.

Ale to je o jednoho méně.

Zavrtěla hlavou. Opravdu ví, co se stalo, nebo si jenom myslela, že to ví? Dvanáctý červenec! Bude muset to datum ještě prověřit, ale je možné, ne, pravděpodobné, že to byl den lesního požáru.

Pět obětí. Pět jmen. Žolík v pasiánsu.

Slova záznamu z logbooku jí duněla v hlavě, když svítila baterkou tam, kde svah začal být pozvolnější. Viděla cosi pravoúhlého, kamenného. „Tam vzadu.“

Krok za krokem postupovali. Beatrice věřila, že to místo pozná, jakmile před ním bude stát, ale skoro by do něj narazila, kdyby ji Florin nechytil za paži.

Kamenné základy, napůl v lese, napůl na mýtině. V jejich středu jakýsi poklop, čtvercový a kovový. Byl trochu odsunutý stranou, právě natolik, aby se pod něj dala strčit ruka. Z prostoru pod ním se linulo slabé světlo a vytvářelo z otvoru světle šedý zářez v noční černi.

Dorozuměli se rychlým pohledem. Byla chyba myslet jen na keš. Tady někdo byl a nejspíš je už dávno slyšel. Florin vytáhl pistoli.

„Nepůjdeme tam bez posily. Dva vozy, možná tři. Žádný riziko,“ zašeptal.

Vrátili se zpátky do lesa, do tmy mezi stromy. Mobilní signál byl slabý, ale existoval. Beatrice poslouchala vyzvánění a vlastní dech, obojí jí připadalo silnější než jindy. „Chrisi? Narazili jsme na něco, pošli nám sem pár lidí. Nějaký sklep, svítí se v něm, domníváme se, že tam dole někdo je, přestože jsme zatím nic nezaslechli, ani známku života.“

Když popisovala jejich pozici, zarazila ji vlastní slova. Ještě žádná známka života. Vzpomněla si na obrázky s uřezanými prsty. Jen na půl ucha slyšela, že jí Chris ohlásil tři vozy přibližně za dvacet minut.

„Ty víš, co je to za sklep, viď?“ zašeptala Florinovi, když ukončila hovor.

„Došlo mi to. V lese jsou pořád ještě vidět stopy požáru.“

Šikmo nad nimi svítil srpek měsíce, jasné nebe bylo poseté hvězdami. Slabé světlo, které se před nimi dralo ze země na povrch, působilo naopak matně a kalně. Beatrice z něj nespouštěla oči, čekala, až se rozšíří a pak ho ztlumí vystupující postava. Ale nikdo se neukázal.

Minuty se nekonečně vlekly. Beatrici všechno táhlo ke škvíře, chtěla ji otevřít a sestoupit dolů. Jestli je to ownerův úkryt, pak tam pravděpodobně najdeme i Sigarta, pomyslela si.

Tohle pomyšlení ještě zvyšovalo její netrpělivost. Florinova ruka ji uchopila za zápěstí dřív, než si uvědomila, že už se napůl vysoukala ze křoví. Beze slov ji stáhl zpátky a položil jí paži kolem ramen. „Žádný samostatný akce!“

„Ale co když je tam dole Sigart?“

„Tak to bude muset vydržet ještě dalších pět minut.“

Beatrice cítila v kapse kulatou plechovou keš v igelitovém sáčku. Její obsah vrhal na události nové světlo, ale ještě ne dost jasné, úplně jednoznačné. Zavřela oči a počítala minuty. Nesténal někdo? Vítr k ní zanesl tichý zvuk, ale možná to byl on sám, naříkavý, neklidný noční vítr.

Když tři policejní vozy zastavily nahoře na cestě, Beatrice už klečela před otvorem do sklepa. Zaslechla blížící se zvuky motoru a od té chvíle byla hluchá k Florinovým varováním.

Není zdola něco slyšet? Hlas nebo dýchání?

Položila ucho ke škvíře, a když k ní dolehl závan vzduchu ze sklepa, bezděčně sebou trhla.

Okamžitě tu byla Evelynina ložnice, zápach krve, ale tady byl smíchaný s pachem zkaženého masa. Beatrice se posadila, zhluboka se nadechla a vydechla a potlačila nevítané obrazy. Rudé obrazy.

Po svahu stoupaly stíny ozbrojené baterkami a bylo slyšet zvuky. Tiché povely, tlumené hlasy.

Pak stál Florin vedle ní. „Jdeme dovnitř.“

Sešli sotva do poloviny schodiště a Beatrice už se proklínala za to, že čekali tak dlouho.

Na podlaze ležel Sigart, celý se třásl. Poraněnou ruku si tiskl pravicí k hrudi, jeho ústa se beze slov pohybovala.

„Zavolejte sanitku!“ zavolal Florin na jednoho z kolegů.

Beatrice si klekla vedle Sigarta. Ze strany měl na krku řez, ale ten jim už nemusel dělat starosti. Vypadal zahojený. Ignorovala zápach, který vycházel ze zkrouceného muže. Také zbytek prostoru vnímala jenom okrajově, smyčku, která visela od stropu, dřevěný stůl, který znala z pachatelových fotografických zpráv, motorovou pilu na stěně. Soustředila se na Sigarta, opatrně se dotkla jeho čela. Trhl hlavou, jako by dostal elektrickou ránu. Pak ležel klidně, sípal a pokoušel se něco vyslovit.

Musím ho uklidnit. Říct mu, že spolu budeme mluvit až později. Ale její zvědavost byla silnější. Sklonila se až k němu a přiložila ucho na jeho ústa.

„Prosím,“ šeptal. „Ne… další už ne… Prosím…“

Beatrice se zahanbeně narovnala. Florin stál za ní. „Co říká?“

„Nic, co by nám pomohlo. Jenom prosí, abychom mu už neuřezávali další prst.“

Přijela záchranka, lékař diagnostikoval zanícené rány a silnou dehydrataci. „Pravděpodobně dva dny už nic nepil, ale když se nepřidá sepse, má šanci na přežití.“

Teprve když byl Sigart pryč, soustředili se na sklep. Hrubým odhadem dvacet čtverečních metrů. Dřevěný stůl a tři židle, na protější straně objevila Beatrice přístroj velikosti laserové tiskárny. Teprve když zahlédla vakuové sáčky, které ležely vedle, uvědomila si, že slouží k zavařování do smrštitelné folie. V koutě stál pár červených lodiček, napůl zakrytých zakrvavenými obvazy.

Za svítání dorazil Drasche. Pracoval mlčky a oni ho nerušili. On je taky ne, věděl, že si dělají celkový dojem o místě, kde zemřeli Liebscher, Beil a Estermann. Na malé lahvi z ušlechtilé oceli, kterou měl Drasche právě v práci kvůli hledání stop, byla nálepka s písmeny HF. Kyselina fluorovodíková.

Dřevěný stůl byl rozrytý a pokrytý hnědočervenými skvrnami. Když se Beatrice postavila šikmo před něj, ocitla se v perspektivě, kterou znala z MMS zpráv, jenom bez ruky s uřezanými prsty.

Smyčka u stropu vyvolala v její paměti stopy škrcení na krku Christopha Beila.

Takže tady.

Drasche zajistil keš v podobě krabičky od tabáku, ale podpisy z logbooku měla Beatrice přímo vryté do paměti: Wishfulthinker28, Siegertyp, GarfieldLasagne, DescartesHL, AxtimWald. Pět.

Pocit, že narazila na mezeru v řetězci událostí, který se jí při prvním čtení záznamu chladně vplížil do páteře, už nebyl tak intenzivní, ale nezmizel. Číhal připravený a nehlídaný v zadním pokojíku budovy paměti, která se vytvořila kolem případu.

Nemocniční lékaři byli optimističtí. Ošetřili Sigartovy rány a on dobře zareagoval na podaná antibiotika. Jeho psychický stav však popisovali jako povážlivý. Zčásti byl duchem nepřítomný, zčásti depresivní až k naprosté apatii. „Musíte být ještě chvíli trpěliví,“ vysvětlil jim primář.

Beatrice se tedy znovu ponořila do zkoumání internetu. Stefan jí před nějakou dobou vysvětlil, že profil vytvořený jednou na geocaching.com nelze vymazat. Jednou zaregistrovaný znamená navždy zaregistrovaný. Skutečně našla všechny pseudonymy z deníku v keši. Siegertyp – tohle sympatické krycí jméno si musel vymyslet Estermann – přestože zvukem připomínalo spíš Sigarta. Ne, ten přece nevítězí.

Tedy přece jenom Estermann se svou kvótou přes 2000. Přesně 2144, žádný neúspěch. Proti tomu působil Christoph Beil s 523 zásahy spíš skromně. GarfieldsLasagne – měla Dalamassová skutečně tolik humoru, aby se pojmenovala podle tlustého kocoura z komiksu a jeho oblíbeného pokrmu? Na jejím profilu se objevilo jenom dvacet čtyři keší, podle záznamů je všechny našla společně s AxtimWaldem.

Ti dva byli pár, pomyslela si Beatrice. Christoph a Melanie se nejspíš skutečně potkali v Mozarteu, možná po nějaké z jeho sborových zkoušek.

Muž, který mohl být jejím otcem, jak vypověděla Carolin Dalamassová. A ženatý. Není divu, že ho Melanie nechtěla nebo nemohla představit své rodině.

Ona byla poslední, kdo zůstal naživu a zdráv. Bylo téměř nepředstavitelné, že by to owner připustil, ale zatím se k ní nikdo nepokusil přiblížit. Její strážci nehlásili žádnou nezvyklou událost.

„Krev Liebschera, Beila, Sigarta a Estermanna. V nepatrném množství také Papenbergové. Pila byla použita k rozřezání Liebscherovy mrtvoly, na rukojeti se našly otisky prstů Nory Papenbergové. Byl zajištěn vakuovací přístroj. Sáčky jsou shodné s těmi, které jsme našli v keších.“ Drasche stál v poradní místnosti a opíral se o opěradlo židle, jako by sám neunesl váhu svého těla. „Tím je prokázáno, že ten sklep byl místem činu. Tečka. Všechno ostatní si musíte laskavě složit dohromady sami, máte to totiž jako na dlani.“

„A vy říkáte, že ten owner držel Sigarta v domě, v němž uhořela jeho rodina?“ Hoffmannova otázka směřovala na Florina.

„Ve sklepě toho domu. Ano, vypadá to tak.“

„Nějaká zvlášť vybraná forma sadismu?“ obrátil se pro změnu na Kossara.

„Ano, v tomto smyslu bych to interpretoval.“ Od chvíle, kdy se tak zásadně zmýlil se svou teorií o náhodných obětech, byl opatrnější. Beatrice to zaznamenala s jistým uspokojením.

„Hovoří pro to i fakt, že nechal Sigarta žít déle než ostatní. V jeho představě všichni zřejmě mají něco společného s katastrofickým požárem: pět geokešerů, kteří se toho dne pohybovali v okolí, a Sigart, který sobě a všem, kdo to chtěli slyšet, podsouval vinu na smrti své ženy a dětí.“

Hoffmann přikývl. „Pak máme co dělat s někým, kdo byl tím požárem taky poškozený. V jakékoli formě.“ Jeho pohled putoval od jednoho k druhému, vyhnul se Beatrici a zastavil se na Florinovi. „Spojíte se s kolegy z oddělení žhářství, ano, Floriane?“

Nepočkal na odpověď a udeřil oběma rukama do stolu, jako by chtěl rozpustit hospodskou společnost. „Dobrá. Takže tahle záležitost bude brzy vyřešená.“

První vyšetřovatel, s nímž Sigart vyměnil pár slov, byl Florin. Na jednu ze svých běžných návštěv přišel v příznivé chvíli a mohl s ním asi pět minut hovořit v přítomnosti dvou lékařů připravených okamžitě ho vyhodit, kdyby se Sigartův stav jen o něco zhoršil.

„Ptal jsem se ho na ownera a on řekl, že ho nezná. Ale popsal mi ho, jak to nejlíp šlo. Jeho údaje poměrně přesně souhlasí s těmi od hotelového poslíčka. Holohlavý, s plnovousem, středně vysoký. Barvou očí si nebyl jistý. Modré nebo zelené, myslí si. Mluví prý skoro bez místního dialektu, hlas nemá zvlášť vysoký ani hluboký. Celou dobu měl na rukou rukavice. To je kořist mých pěti minut.“

Na Florinovi bylo patrné zklamání. Kdyby Sigart toho muže znal a řekl jeho jméno, byl by případ v nejbližší době uzavřený. To byl scénář podle Hoffmanna.

„Kdybych byla muž,“ pronesla Beatrice pomalu, „a chtěla se zneviditelnit bez pomoci paruky nebo falešných zubů, nechala bych si narůst vousy a oholila si vlasy. Každý, kdo by mě viděl, by si mě zapamatoval jako holohlavýho vousáče, přestože ve skutečnosti jsem hladce oholený chlápek s hustými vlasy.“

Florinovou tváří se mihl úsměv. „Hoffmann by byl nadšenej, kdyby sis nechala narůst vousy. Nebuďte přece jako malá holka, Kasparyová.“

Zasmáli se a bylo to příjemné. „Ale máš naprostou pravdu,“ pokračoval Florin. „Ten popis nám pomůže jen minimálně. Takhle nám to owner pochopitelně neusnadní.“

Seděla u Sigartovy postele a čekala, až se probudí. V nemocnici už ležel tři dny. Lékaři tvrdili, že jeho stav je stabilizovaný. Dovolili Beatrici, aby ho navštívila, ale on teď spal, zatímco infuze mu každou vteřinu posílala do žil kapku elektrolytického roztoku. Ten pohled v Beatrici nějak rezonoval, jako předstupeň poznání. Vyčkávala, ale dál se nic nestalo. Kamínek z kaleidoskopu potřeboval čas, aby našel své místo v celkovém obrazu.

Sigart se pohnul. Jeho víčka se lehce zachvěla, než je otevřel. Otočil hlavu, uviděl ji a Beatrice věděla, že ji okamžitě poznal.

„Je pěkné vidět vás zase naživu, pane Sigarte,“ řekla.

Neusmál se, ale upíral na ni pohled.

„Můžete mluvit?“

Pokrčení ramen, následované bolestným stažením obličeje. Odkašlal si. Bylo to přikývnutí?

Beatrice se rozhodla, že to tak bude chápat. „To je dobře. Nehodlám vás dlouho unavovat, ale jde mi hlavou spousta věcí. Je mi hrozně líto, že jsme k vám nepřijeli dost brzy, abychom zabránili vašemu únosu. Spěchali jsme, ale pachatel byl neuvěřitelně rychlý.“

Sigartovy oči se zase zavřely. Jeho dech ztěžkl, ta vzpomínka mu zjevně dala zabrat.

„Jenom bych ráda věděla,“ pokračovala Beatrice, „proč jste bral naše varování na lehkou váhu. Nabídli jsme vám ochranu, a když jste odmítl, žádali jsme vás, abyste byl opatrný a hlavně nikomu neotvíral. Přesto se k vám pachatel dostal a nemusel vyrazit dveře.“

Dala mu čas, aby její otázku mohl zpracovat. Oči měl stále zavřené a po několika vteřinách otočil hlavu na stranu, pryč od Beatrice.

„Proto se domníváme, že jste musel pachatele znát,“ pokračovala. „Existuje řada dalších důvodů, kvůli nimž si myslím, že to tak je. Ale panu Wenningerovi jste řekl, že to byl neznámý člověk.“

Nepohnul se. Beatrice cítila, jak v ní stoupá netrpělivost, a v duchu počítala do pěti. Poskytovala čas jemu i sobě. Nadechnout se. Sigart už nepáchl krví, výkaly a močí, nýbrž pouze dezinfekčními prostředky.

„Jestli jste ho neznal, proč jste mu otevřel dveře? Tomu prostě nerozumím.“

Znovu usnul, nebo mu byly ty otázky nepříjemné? Beatrice na něj mluvila dál, tak šetrně, jak dokázala, ale Sigart už nereagoval.

Od MMS se Sigartovým uříznutým prostředníkem už se owner neozval. Prohledali se psy lesy kolem sklepa vyhořelého domu, ale nenašli jedinou stopu. Drasche byl ze stop ve sklepě úplně zmatený. „Máme otisky prstů všech obětí, ale ani jediný pachatele. Zřejmě ty rukavice vůbec nesundal.“ To souhlasilo se Sigartovou výpovědí.

Beatrice se zamyšleně znovu probírala ownerovými esemeskami, četla jednu po druhé. Pomalu. Voda, samá voda.

Měla jeho náhlá odmlka něco společného s Dalamassovou? Byl frustrovaný, protože k ní nemohl?

Ne, pomyslela si. Určitě by se Melanie zmocnil dřív, než jsme hádanku vyluštili. Jako u Estermanna.

Melanie. Telefonní číslo její matky měla Beatrice uložené v mobilu. Žádné další hloubání, nebo ztratí odvahu.

„Dalamassová.“

„Dobrý večer, tady je Beatrice Kasparyová ze Zemské kriminální policie.“

Hluboký nádech. „Ano?“ Stručná a odmítavá odpověď. Ale nezavěsila.

„Ráda bych se vám omluvila za své chování. Nebylo to správné. Jak se daří Melanii?“

„Je… je jí trochu líp. Ale ještě pořád si zkouší ublížit a bez barbiturátů skoro nespí.“

„To mě moc mrzí.“

Tentokrát žádná odpověď.

„Chcete ještě něco?“ zeptala se Carolin Dalamassová po chvíli. Stroze, ledově, se zřetelným očekáváním záporné odpovědi.

„Ano. Upřímně řečeno, ráda bych se vás na něco zeptala.“ Vyložila si mlčení na druhém konci vedení jako souhlas. „Už Melanie takhle zareagovala někdy dřív? Existovaly důvody nebo nějaké spouštěče, které by ji rozrušily tak jako moje fotky?“

Počítala s odmítavou nebo žádnou odpovědí, ale mýlila se.“

„Děti.“

„Prosím?“

„Několikrát takhle intenzivně reagovala na děti, hlavně hlučné. Ale jen první rok po tom zhroucení, pak to přestalo.“ Carolin Dalamassová vzdychla. „Když chodila do školy, měla několik spolužáků, kteří ji trápili. Dneska by se tomu říkalo mobbing. Lékaři si myslí, že tyhle zážitky se jí při pohledu na děti vracely.“

„Chápu.“ Ano, myslím, že to opravdu dělám, ale jinak, než se domníváte, říkala si. „Mockrát děkuju, paní Dalamassová. Přeju Melanii to nejlepší. Moji kolegové ji budou dál chránit.“

„Já vím. Je to všechno?“

„Ano. Ještě jednou díky. Nashle…,“ zbytek slova zanikl v obsazovacím tónu telefonu. Carolin Dalamassová zavěsila.

Podezření, které Beatrice v sobě nosila následující noc a celý další den, bylo příliš vágní, než aby je sdělila ostatním. Florinovi, který se podivil její nemluvnosti, nabídla krátkou a nic neříkající odpověď a on ji přenechal jejím myšlenkám.

Několikrát se přistihla při tom, že jen tak sedí a zírá na desku psacího stolu. Navenek jistě působila nečinně, ale uvnitř se nepřetržitě otáčel kaleidoskop doplněný několika novými kamínky.

Drascheho úžas nad tím sklepem. Ownerovo mlčení. Infuzní jehla.

Odlišné hodnoty obtížnosti hádanek.

Zavrtěla hlavou. Ale proč vůbec ty hádanky, k čemu?

A pak ty poukazy na Evelyn, které měla pochopit mnohem dřív.

„Kávu?“ Florin stál u kávovaru a držel v rukou dva šálky.

Nejradši by zaklela, protože ji vytrhl z úvah. „Prosím ano. Silnou.“

Stiskl příslušné tlačítko. „Kdy mi svěříš, co ti vrtá hlavou?“

„Až si budu jistá, že to není pitomost.“

„Dobře.“ Bylo na něm vidět, že ho to vůbec neuspokojilo. „Přesto bych považoval za lepší prodiskutovat nový podněty s týmem. Nebo aspoň ve dvou.“

„To přece děláme. Když to je k diskuzi.“ Vždyť by ji považoval za hysterku. Některá myšlenková vlákna byla tak tenká, že se zpřetrhala a odvanula, právě když se je pokoušela převést do slov. „Dej mi ještě pár hodin.“ Zase před sebou viděla jehlu zabodnutou do Sigartovy žíly. Bylo to tak obtížně představitelné. Jestli vám na něm tak záleží, uchovám ho pro vás až do konce.

Konec už nemůže být daleko, pomyslela si Beatrice.

Odešla z kanceláře dřív než jindy, protože Florinovy zkoumavé pohledy ji vyváděly z míry. Pocit, že už se motá v kruhu, zmizel, jakmile vyšla ven. Dnes večer byly děti zpátky v Mooserhofu, Achim musel jít na večeři se zákazníkem. A bylo samozřejmě v pořádku, že děti odsunul. U něj bylo vždycky všechno v pořádku. Ale odvezl je k její matce a tam jim bylo dobře.

Tentokrát se na ni Jakob zavěsil jako opička na větev. „Chci domů,“ zamumlal. „Vezmeš nás dneska s sebou?“

Brzy. Příští týden. Zítra. Přitiskla ho k sobě a zabořila tvář do jeho vlasů. „Už jsme skoro u konce. Poslechni, buď toho chlapa chytíme během tří dnů, nebo řeknu Florinovi, aby hledal dál sám. Pak budu dělat jenom vedlejší věci a vyzvedávat vás ze školy.“

„Opravdu?“

„Slibuju.“ Pomyšlení, že by jen tak odevzdala případ, do něhož se od začátku natolik ponořila, se bolestivě zarylo do její hrdosti. Ale děti už tím trpěly víc, než bylo únosné.

„Skvělýýýý!“ Jakob se rozběhl, aby sdělil radostnou novinu babičce. Beatrice objala Minu. „Já už se na vás tak těším,“ řekla a cítila, jak Mina na její hrudi přikyvuje.

Strávili večer v hostinci u jídla a hraní karet. Beatrice se poctivě snažila prohrát v prší, snědla velkou roštěnku s cibulkou a udiveně zjistila, že má hrozný hlad. Richard jí přinesl ještě moučník, ze kterého nezbyl ani drobeček.

„Tři dny?“ ujistil se Jakob, když ho vedla do postele.

„Tři, ani o den víc.“

Cestou domů sama sebe přesvědčovala, že dokáže udělat krok zpátky. Stefan převezme její úkoly a své vlastní předá Bechnerovi. A já budu dělat tu bechnerovštinu, pomyslela si. Všechno to, co od samého začátku považuju za formality.

Té myšlence se ani nestačila usmát, když zazvonil mobil.

„Sigart zmizel.“ Florin mluvil chraptivým hlasem. „Nemocnici už prohledávají, v podstatě je pořád ještě možný, že si vytáhl infuzi a vydal se na procházku, ale už dvě hodiny ho nikdo neviděl.“

Informace klesla do Beatricina žaludku jako kámen. Kaleidoskop se otočil. „OK. Jsem právě poblíž Theodebertstraße, pojedu kolem jeho bytu a podívám se, jestli se tam nesvítí.“

„Dobře. Dej mi vědět.“

Beatrice se podívala na hodiny. Za chvíli bude deset. Postaví auto na parkoviště u centrály poštovních autobusů a ten kousek do Theodebertstraße dojde pěšky.

Za okny v prvním patře čísla třináct byla tma. Zastavila se před vchodem a myslela na krvavé stopy, které tady minule našli. AB negativní, vzácná a drahocenná skupina. Myslela na jehly.

Kolem projelo auto, na vteřinu ji zasáhly reflektory a ona se cítila podivně nechráněná, ale pak světlo odhalilo ještě něco jiného.

Červenou Hondu Civic, která parkovala šikmo naproti u chodníku.

Samozřejmě to nebyl vzácný model. Ale přesto zajímavá náhoda. Beatrice rychle přecházela ulici a za chvíli ucítila, jak jí zklamání studeně zatížilo ramena. Omyl. Ten vůz měl maďarskou značku. Jenom proto, aby si nemusela vyčítat nedbalost, naklonila se k oknu spolujezdce. Matné pouliční osvětlení odhalilo dvě prázdné, zmačkané láhve od vody, noviny a… a tašku.

Přimhouřila oči, aby líp viděla. Takže přece. Samozřejmě to nebyl žádný důkaz, museli by nejdřív auto vypáčit a…

„To je pěkné. Právě jsem byl na cestě k vám.“

Nestačila se otočit za hlasem. Úder na krk, ostrá, žhavá bolest, a svět zmizel v divokém chaosu, který ji stáhl do nicoty.

Rány do celého těla. Do nohou, zad, hýždí. Jako přes vatu. Jenom ne do hlavy. Pak zase prázdnota.

Vynoření. Čas zmizel. Otevřít oči… nejde to. Tma. Odplývání.

Dýchala pomalu a těžce. To bylo to první, co si uvědomila a naplnilo ji mírnou vděčností, že je ještě naživu. Pokoušela se pochopit, co se stalo, chtěla si vzpomenout, ale myšlenky jí unikaly jako mokré mýdlo z dlaně.

Aspoň tělo ji poslouchalo. Skrčila prsty u nohou, zakašlala. Chtěla si sáhnout na čelo, ale ruka zůstala na svém místě. Beatrice otevřela oči.

Znala to místo. Odkud jen? Nelíbilo se jí, ale věděla, že už tady byla. S… tím mužem. Ne se svým mužem, s jiným – Florinem.

Jako by jeho jméno bylo heslem k vlastní paměti, začaly se jí vracet vzpomínky. Neuspořádaně, ale jako povodeň. Těžce polkla a vědomě ignorovala rýhované, skvrnité dřevo stolu před sebou. Znovu se pokusila vzdálit ruce od těla.

Působila si tupou bolest, ale nešlo to. Spoutaná, pomyslela si a viděla v duchu ženu na pastvině se spojovačem kabelů kolem zápěstí. Její jméno jí zatím unikalo. Všechno bylo rozmazané a nejasné, jako by se vznášela v kalné vodě – a přitom seděla, na židli. A ruce byly… za ní.

Nora Papenbergová, napadlo ji konečně. Přesně. To bylo její jméno.

Zavřela oči ve snaze urovnat si myšlenky v hlavě. Teď vyhřezly bolesti i z izolovaného prostoru, kde do té doby čekaly. Zakously se jí do zad. Do boků. Do zápěstí. Beatrice napjala ramenní svaly. Dalo se to vydržet. Mírná cena za jasnou hlavu. Zaposlouchala se.

Někdo tu byl. Tiché kroky v pozadí, šustění. Kdyby o kousek pootočila trup, možná by ho viděla. Ale na to bylo příliš brzy, nejdřív se musela soustředit. Pokud jí na to zbude dost času.

„Dobrý večer,“ promluvil za ní hlas. Tiše a zdvořile.

Takže měla pravdu.

„Dobrý večer, pane Sigarte.“ Čekala, že vyjde a posadí se proti ní u stolu, ale ani se nepohnul. Žádné kroky na kamenné podlaze.

Zkoušela si vzpomenout, co bylo za jejími zády. Smyčka, která visela od stropu. Boty Nory Papenbergové, červené jako obraz ve Florinově ateliéru, jako krev na podlaze Evelyniny ložnice. Hromádka do tvrdých vln zaschlého obvazového materiálu.

Ne, samozřejmě že ne. Kolegové ze zajišťování stop všechno odnesli.

Pila taky zmizela, ale stůl a židle tady Drasche nechal, tu a tam ještě byly pokryté daktyloskopickým práškem. Na podlaze u paty schodů leželo něco nového: lékařská taška, kterou Beatrice odhalila na sedadle spolujezdce v Hondě Civic.

„Jak se teď cítíte?“ Sigart se ptal jako chirurg, který ji právě operoval.

Beatrice se rozhodla, že mu vyhoví. Kdyby se zbavila pout, určitě by nad ním měla fyzickou převahu. Byl oslabený, levou ruku nemohl v žádném případě použít.

„Celkem to ujde,“ odpověděla. „Jen se mi trochu motá hlava. A mám naražené boky.“

„Ano, to bylo bohužel nevyhnutelné.“ Sigart konečně ukročil stranou, tak daleko, že ho mohla vidět. Byl pořád ještě bledý, ale stál vzpřímeněji než kdy předtím. Levou ruku měl zavázanou, obvaz sahal až k lokti. „Nedokázal jsem vás snést dolů, musel jsem vás vléct. Obávám se, že se to neobešlo bez modřin.“

„Ano.“ Byl nadopovaný prášky proti bolesti? Pravděpodobně. „Vám se zjevně daří mnohem líp než ještě nedávno. Když jsem vás viděla v nemocnici, myslela jsem…“ Myslela jsem si, co jsem si měla myslet.Beatrice nechala větu nedokončenou.

Sigart obešel stůl, posunul jednu židli a posadil se. Ve zdravé pravé ruce držel pistoli, kterou teď položil na rýhovanou desku stolu tak, aby mířila na Beatrici. „Jsem rád, že si konečně můžeme promluvit mezi čtyřma očima.“

Ten tupý, jakoby vatový pocit v její hlavě pořád ještě úplně nezmizel. Co od ní Sigart asi chce?

Jsem jeho publikum, tak to vyjádřil Kossar. Doufejme, že se aspoň v tomhle nemýlil.

„Pravděpodobně byste chtěl slyšet, že jsem překvapená,“ řekla. „To vás ale bohužel musím zklamat.“ Vydržela jeho pohled, přestože právě teď natáhl strach ledová chapadla po jejím hrdle. Ať už jí Sigart naordinoval jakékoli narkotikum, přestávalo účinkovat.

Naklonil hlavu na stranu. „Odkdy to víte?“

„Od té návštěvy v nemocnici. Pořád jsme si mysleli, že musíte být skoro mrtvý, při tom množství krve, které jste ztratil. U lékaře bych si to možná uvědomila dřív, ale vy jste zvěrolékař.“ Zahlédla, jak se mu ve tváři mihl úsměv. „Přesto samozřejmě víte, jak se bere krev, jak musí být uchovávány konzervy a jak velké může být množství krve, abychom si udělali správné závěry. Nebo spíš chybné. Co jste použil k výrobě těch stop po vlečení těla na schodišti? Pytel s pískem?“

„Něco takového.“

„Už při našem prvním setkání jste byl hrozně bledý. V nemocnici jste vypadal zdravější. Měl jste v žilách víc krve než v týdnech předtím. Ty cákance – zmáčkl jste sáček a propíchl ho?

„Správně. Bravo, Beatrice.“

Něco v jeho hlase se jí nelíbilo, ale přesto pokračovala: „Vy taky víte, jak se provádí lokální narkóza – možná líp než chirurg z nemocnice, který má k ruce anesteziologa. Ale je mi záhadou, jak jste si dokázal uřezat prsty.“

Trochu zvedl zavázanou ruku nad stůl a opatrně ji zase položil. „Prostě jsem si představoval tuhle chvíli. Povězte mi, co jste ještě pochopila, Beatrice.“

Krátce se zamyslela. „Že víte o Evelyn a myslíte si, že máme něco společného. Že neseme vinu špatného rozhodnutí. Odkud máte tyhle informace?“

„Vy máte dost řečného bratra. Určitě nevíte, že já a moje žena jsme dřív často chodili na jídlo do Mooserhofu. Sledovali jsme případ vraždy Evelyn Riegerové, oba, a od vašeho bratra jsme věděli, že jste byla její přítelkyně. Pokaždé, když jsem se na vás zeptal, ochotně vykládal. Dokonce mi ukazoval fotografie z pohřbu. Vy jste tenkrát ještě byla ve Vídni, pokoušela jste se najít pevnou půdu pod nohama, ale váš bratr byl přesvědčený, že to nezvládnete. Moje žena a já jsme v té době hodně diskutovali o pocitech viny.“ Zadíval se na dva zbylé prsty levé ruky. „Tenkrát jsme zastával běžnou pozici. Vinu má ten, kdo ublíží vědomě. Miriam byla jiného názoru. Tvrdila, že vinu nikdy nenese jediný člověk sám.“

Beatrice viděla, jak se zaposlouchává do svého hlasu, jak si představuje hlas své ženy.

„Po její smrti jsem věděl, že měla pravdu. Nesl jsem celé tuny viny. Své špatné rozhodnutí, své zkreslené priority. Vy to znáte, že, Beatrice? Proto jsem svůj případ vložil do vašich rukou.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Zajistil jsem, abyste měla službu, když se našla Nora Papenbergová. To pro ni znamenalo den života navíc.“

Jeden den strachu a zoufalé, nesmyslné naděje. Přála si, aby jí dal stejně času. Dej mi vědět, řekl Florin. Kdy asi začal čekat na její telefonát? Po hodině? Po dvou? Nebo dokonce dřív? Určitě už nasadil všechny páky, aby ji našli.

Změnila pozici a zkoušela zjistit, jestli má mobil v kapse bundy. Pak by mohli lokalizovat její pozici, sledovat její pohyb.

Ale necítila nic. Možná vypadl, když ji Sigart vlekl dolů po schodech, nebo venku, v lese. To by bylo taky dobré, ne, dokonce lepší, protože on by ho nenašel…

Ale pak ho uviděla. Na hromádce cihel, které někdo zapomněl v koutě sklepa. Ležel vedle Nokie 8 Nory Papenbergové a o kus dál objevila malé pravoúhlé kostičky – baterie.

Sigart sledoval její pohled. „Ano, bohužel jste nedosažitelná,“ řekl. „Ale ještě jste napsala kolegovi SMS z Theodebertstraße. Jedu teď domů, jsem k smrti unavená. Tak zítra. Tím bychom měli získat trochu času.“

Chtělo se jí nahlas zařvat, nevěděla jestli ze vzteku, v panice nebo prostě proto, aby se ve vlastním křiku ztratila. Místo toho se kousla do rtu, až to zabolelo. Jedu teď domů, jsem k smrti unavená. Ale ani slovo o tom, jestli Sigarta našla. Možná to Florina zarazilo. Pak se jí určitě pokusil zavolat a narazil na schránku. Opakovaně. Bylo „k smrti unavená“ dostatečným důvodem, aby jí přestal volat? Nebo se jel podívat k ní domů?

Nevěděla.

„Přesto,“ pokračoval Sigart, „nemáme celou věčnost. Ptal jsem se vás, co jste zatím pochopila, ale ještě jste mi úplně neodpověděla. Chtěl bych vás požádat, abyste se soustředila.“ Vzal pistoli do zdravé ruky, téměř hravě. Otvor hlavně zamířil na stěnu, pak na Beatrici, krátce setrval v téhle pozici, pak se posunul dál. Konečně položil zbraň zpátky na stůl, zamračeně, jako by se ptal sám sebe, co si s ní vlastně má počít.

„Vy jste přišel o rodinu při lesním požáru,“ promluvila Beatrice chvatně. „Stalo se to tady. Jsme ve sklepě domu, který jste si pronajal.“

Přikývl. „Správně.“

„Byl jste pryč, pracovně, a proto si dáváte vinu za to, co se tu stalo – ale nejen sobě.“

„Zase bod.“ Zbylými dvěma prsty levé ruky projížděl dlouhý řez na dřevěném stole. „Na začátku to ale bylo jinak. To jsem si myslel, že vinu nesu sám, nikdo jiný – ale pak… co se pak stalo, Beatrice?“

Vzpomněla si na dózu na tabák. TFTC.

„Pak jste narazil na keš a zjistil, že v den požáru se tady v okolí pohybovalo pět lidí.“

„Nejen to. Uvědomte si, že víte všechno, a vyvoďte z toho správný závěr. Nesmíte mě zklamat.“

Přemýšlela. Těžce polkla. „A… klíč v keši. To byl… klíč k vaší chatě?“

„Ano. Tím byla zamčená. Zvenku, jak jsem už věděl.“

V Beatrici se všechno vzpíralo tomu, aby akceptovala závěr vyplývající z téhle informace. „Ale oni přece byli jenom hledači keší. Copak jste nečetl ten záznam? Kdo vám řekl, že těch pět lidí zamklo chatu? Co by z toho měli?“

„K tomu se ještě dostaneme. Na chvíli připusťme, že to tak je.“ Nadechl se, krátce a ostře. Přes obvaz si opatrně ohmatával rány po amputaci. „Samozřejmě jsem si zpočátku kladl stejné otázky. Jenom náhoda? Nebo opravdu existovala nějaká souvislost? Nechtěl jsem přece udělat chybu. Pak jsem se pořádně podíval na účty na geocaching.com, prověřil jsem jednu přezdívku po druhé. Když se tam někdo jednou zaregistruje, už se nemůže vymazat, víte?“

„Zalogoval někdo z nich nález dózy a napsal něco, co ho pak prozradilo?“

Sigart zavrtěl hlavou. „Ne. Ale všichni ze svých profilů odstranili informace. Jenom DescartesHL byl aktivní. U čtyř ostatních po tomhle červencovém dni nebyl k nalezení jediný další záznam. V tu chvíli jsem věděl, že měli něco společného s tím požárem. V osobním rozhovoru to všichni potvrdili, tady, na tomhle stole.“ Sigart krátce a křečovitě zavřel oči. „Omluvte mě na chvíli, prosím.“ Ze svého lékařského kufříku vyndal malou lahvičku se sérem, natáhl do stříkačky a přiložil si ji k levé paži. „Poslední dny byly poměrně bolestivé, jak si jistě umíte představit.“

Pozorovala každý z jeho nacvičených pohybů. V ústech měla sucho a ráda by ho požádala o něco k pití, ale bylo jí jasné, že by jen s nechutí přerušil tohle zinscenované finále, aby přinesl vodu z potoka. A tady ve sklepě zřejmě žádná nebyla.

„Proč jste mě sem dopravil?“ zeptala se tiše, když zase schoval své náčiní do tašky. „Chcete mě taky zabít?“

Neřekl ne, jenom zamyšleně pokýval hlavou. S lítostí. Beatrici zamrazilo. „Vy mě chcete zabít?“

„Jenom klid. Máte šanci všechno přežít. Není moc velká, připouštím, ale existuje. Jsou vaši kolegové schopní? Chytří? Tak si nemusíte dělat starosti.“ Usmál se. „Především jste tady proto, abych vám mohl poděkovat. Thanks for the hunt, Beatrice. Děkuju vám velmi. Děkuju za lov.“

„Vy jste první, kdo nám kdy poděkoval za to, že jsme ho lovili.“

To Sigarta zřejmě pobavilo. Naklonil hlavu na stranu. „Vy to pořád ještě úplně nechápete, že?“ Předklonil se, jako by jí chtěl sdělit něco důvěrného, co by neměl slyšet nikdo jiný. „Vy jste nelovili mě.“ Díval se na ni s očekáváním v pohledu.

Nová hra? „Honili jsme muže, který zabil Noru Papenbergovou, Herberta Liebschera, Christopha Beila a Rudolfa Estermanna,“ pokusila se vysvětlit. „Jeho poslední obětí měla být pravděpodobně Melanie Dalamassová. Jak to vypadá, jste tou osobou vy. Owner.“

„Tak mi říkáte? To je pěkné. Přitom už skoro nic nevlastním.“ Opřel lokty o stůl a chtěl spojit špičky prstů, než mu během pohybu došlo, že to není možné. „Myslel jsem, že se rozhodnete pro Šinigami. Při volbě jména jsem postupoval velmi pečlivě, ale všechno člověk prostě nemůže naplánovat.“ Vzdychl, ale byla v tom určitá spokojenost. „Nelovili jste mě. Zamyslete se, Beatrice, přece víte všechno, co je potřebné k pochopení. Já jsem našel keš a byl jsem jen krůček od zjištění, co se stalo, kdo nese vinu na smrti mých dětí, že? Vypátral jsem to nejdůležitější.“

„Ano. Jména.“

„Správně.“ Zadíval se na ni s úsměvem, jako učitel, který ví, že jeho nejlepší žákyně mu nabídne ještě víc. Těšil se na to, co přijde.

A Beatrici najednou bylo jasné, co se stalo, za co Sigart děkuje. Šklebilo se to na ni jako propast s ostrými okraji, do níž nezadržitelně sklouzává.

Spojovač kabelů se zařízl hluboko do kůže jejích zápěstí, přesto s ním dál trhala, i když věděla, že marně. Její pouta ani o milimetr nepovolila.

„Ne, prosím.“ Sigart zvedl dva prsty jako krabí klepeto. Zřejmě to mělo být konejšivé gesto. Ale teprve když bolest začala být skutečně zlá, když jí nepoddajná umělá hmota poranila kůži, vzdala Beatrice marné pokusy o vysvobození.

Sigart to kvitoval se spokojeným přikývnutím. „Věděl jsem, že se s tím nesrovnáte snadno.“

„Hráli jsme vám do ruky,“ zašeptala Beatrice. „Vy jste měl jména, ale nebyla pravá. Jen pseudonymy, a s těmi jste si nevěděl rady.“

Neřekl ani slovo, ale jeho oči ji vyzývaly, aby mluvila dál.

„Vyřešili jsme za vás hádanky, z drobných detailů, které jste o těch pěti lidech věděl. My jsme vám poskytli jejich pravou identitu, abyste je mohl zabít. Vy… vy jste využíval výsledky naší práce pro svou pomstu. Vy jste nás sledoval, a tak jste věděl, koho vyslýcháme.“

Jeho tvář mluvila sama za sebe. Trefila do černého. Ale co jiného jsme měli dělat? Nechat ten případ nevyřešený? Nevyhledat identifikované osoby?

Přemýšlela a pak narazila na chybu v systému. „Přinejmenším jednoho kešera jste ale musel najít úplně bez naší pomoci. Jeden vám musel říct o ostatních. To byl Herbert Liebscher. Byl tak hloupý, že se po čase vrátil na scénu a… vy jste ho kontaktoval.“

„Ano, správně. Přes jeho účet na geocaching.com. Descartes – to byl tedy vtip. Sdělil jsem mu, že jsem se právě zaregistroval a rád bych své první výpravy podnikal se zkušeným hledačem. Že jsme oba ze Salcburku a jeho přezdívka naznačuje, že je inteligentní člověk. Okamžitě se chytil.“

A vy jste si dal na čas, ukolébal ho v jistotě… celých sedm keší.

„Srazil jste ho k zemi, abyste ho sem mohl dopravit? Nebo jste ho omámil léky?“

„To druhé. Jako u vás. Chtěl jsem, aby jeho hlava zůstala neporušená, potřeboval jsem všechny jeho vzpomínky na ten dvanáctý červenec, všechna jména.“

Kaleidoskop se ustálil, obraz byl naprosto zřetelný. „Ale asi nastal problém. On ty druhé vůbec neznal,“ uhodla Beatrice. „Znal jenom – Noru Papenbergovou.“

V Sigartových očích se objevilo viditelné uznání. „Bravo. Přesně tak to bylo. Ti dva se na jednom setkání kešerů dohodli, že tuhle výpravu podniknou spolu. Byla to poměrně dlouhá trasa a navíc neúspěšná. Už se vydali na zpáteční cestu, když se vynořili ostatní tři s navigacemi v rukou. Společně se ještě jednou vrátili. Měli málo času na výměnu osobních informací. Pokud padla jména, nikdo si je nezapamatoval.“

Ale Liebscher znal Papenbergovou, přinejmenším její dívčí jméno, a možná taky věděl, u které agentury pracuje. Prozradil to Sigartovi, ve strachu, pravděpodobně za velkých bolestí… a pak si Sigart přilákal Noru. Zavolal do agentury pod nějakou záminkou, dozvěděl se její aktuální jméno, a možná dokonce číslo jejího mobilu. To nebylo nic složitého. Při troše šikovnosti to mohl zvládnout během dvaceti minut.

Měla ještě zřetelně před očima fotografie z firemního večírku, Nořinu vyděšenou tvář, když jí během telefonátu znovu ožila minulost.

„Co jste jí tehdy řekl do telefonu?“

„Že od Herberta Liebschera vím, co se stalo dvanáctého července před pěti lety. Že taky vím, jakou roli v té věci hrála. Že budu mlčet, když od ní dostanu 10 000 eur. Že je to velmi skromná suma za to, aby mohla zase na všechno zapomenout. Že v případě jejího odmítnutí pro mě nebude problém poslat důkazy jejímu muži a šéfovi – a samozřejmě policii.“

„A ona?“

„Pokoušela se mě odbýt. Že nemá 10 000 eur a nevěří, že existují nějaké důkazy, protože vůbec nic neudělala. Domluvili jsme si schůzku a ona přišla.“ Pokrčil rameny. „Měla hrozný strach, že přijde o všechno, co si vybudovala. Řekl jsem jí, že to chápu, že ztráta by byla ještě stokrát horší, než si myslí. Když byla v bezvědomí, vzal jsem její auto a dovezl ji sem.“

Jak prosté. Beatrice se zhluboka nadechla a pocítila bodnutí ve svalech pravého ramene.

„Tohle bylo vězení pro vaše oběti?“ zeptala se. „Celou dobu, kdy jste byl ve svém bytě nebo u terapeutky?“

„Nic lepšího bych nenašel. Kamenné zdi zadusí každý výkřik, každé volání o pomoc. A i kdyby ne, sem zabloudí málokdo. Dřív tady stály dva dvory, jenom pár set metrů od sebe.“

„Ty tehdy taky vyhořely.“ Beatrice si vzpomněla, že to četla ve spisech. Žádné oběti na životech, ale velké materiální škody.

„A Nora?“ zeptala se. „Hádanky, které jsme nacházeli, byly napsané jejím rukopisem.“

Sigart pokrčil rameny. „Byla to textařka. Líbilo se mi, jak formuluje věty. Mezi slovy bylo cítit tajemství. Taky věděla nejvíc o ostatních třech – ženy si takové věci pamatují líp než muži. Dva dny jsme se věnovali intenzivnímu brainstormingu, ve třech. Liebscher nebyl moc k užitku, snad jako nátlakový prostředek na Noru.“

Polkla. „Proto jste mu uřízl ucho?“

„To celou věc urychlilo. Ona si najednou vzpomněla na mateřské znamínko a Schubertovu mši. Lidi si přece leccos vyprávějí, když spolu putují v přírodě.“

Na mateřské znamínko. Právě nastudované sborové dílo. Bezděčně pronesenou poznámku o nemilovaném povolání a jméně jednoho ze synů. Beatrice v duchu procházela dopisy, i ten, který poukazoval na Sigarta. Outsider.

„Najít vás samotného jste nám hodně usnadnil.“

„K čemu ztrácet čas? Byl jsem na vás zvědavý, Beatrice. A hned při našem prvním setkání jste mi pomohla, když jste se zeptala, jestli znám Christopha Beila. Sledoval jsem vás už předtím, když jste ho vyslýchali v jeho domě. Příští ráno jsem chodil tou ulicí nahoru a dolů, čekal, až vyjde ze dveří, a požádal ho o nějakou radu, ale neobjevil jsem na jeho rukou žádné mateřské znamínko. Nebyl jsem si jistý, ale když jste zmínila to jméno, věděl jsem, že jste všechno prověřili a je to ten pravý. Tak jsem identifikoval třetí osobu.“

My jsme za něj udělali celou práci. Hledali oběti. Ale…

„Co bylo s Estermannem? Toho jsme nenašli, údaje nebyly dost specifické – ne, počkejte. Samozřejmě. Beil znal jeho jméno.“

Sigartův pohled putoval k háku, na němž předtím visela smyčka. „Christoph Beil zaplnil většinu mezer, které nechali otevřené Papenbergová a Liebscher. Trochu se znal s Estermannem. Na setkání kešerů spolu vypili pár piv. Dokonce si telefonovali, když jste vyslýchali Beila. Estermann byl tedy v jistém směru varován, ale jenom před policií, ne přede mnou.“ Sigart začal zamyšleně cupovat obvaz na ruce. „Beil mi nakonec velmi podrobně vylíčil všechno, co se stalo.“

„Vy jste se ho pokusil oběsit, že?“

„Vytáhl jsem ho nahoru a zase spustil. Nikdy jsem neměl sadistické sklony. Nebylo mi to příjemné, kdybyste náhodou měla ten dojem.“

„Od čeho měl ty odřeniny na stehnech?“

Sigart se opřel v židli. Hlavní pistole přejížděl zjizvenou tkáň na svém levém předloktí. „Tvrdil, že ten klíč ještě nikdy neviděl. Tak jsem je seznámil.“ Udělal pauzu, jako by si musel rozmyslet, jestli je na tomhle místě vhodný smích. „Velmi miloval svou ženu, věděl jste to? Miloval ji a podváděl, ale to jí nemusíte prozrazovat.“

Nechápala, kam míří. Miloval svou ženu?

„Proto smrt bodnutím do srdce? Dopřál jste všem svým obětem tak smysluplný konec?“

„Do jisté míry.“

Naprosto samovolně se dostavila víc než nežádoucí vzpomínka na mrtvolu Rudolfa Estermanna a Beatrice se ptala sama sebe, jestli seděl na té samé židli jako ona, když mu kyselina fluorovodíková kapala do oka.

„Proč kyselina u Estermanna?“ otázala se tiše.

Že by ji Sigart neslyšel? Díval se mimo ni na zem, se strnulým výrazem.

„Protože měl hořet,“ řekl konečně. „Zevnitř. Což se taky stalo.“

Klíčová postava. „On zamknul chatu?“

Sigart neodpověděl. Podle výrazu jeho tváře Estermann právě znovu umíral, přímo před jeho očima.

„Co je s Melanií Dalamassovou?“ Třeba ho tohle jméno přiměje k další výpovědi. „Je těžce nemocná, a vy to víte. Rozervaná. Co byste s ní udělal, rozřezal ji na kusy?“

Ať už byl v duchu kdekoli, poslední slovo ho vrátilo zpátky do přítomnosti. „Rozřezal jsem jenom sám sebe.“ Zvedl zmrzačenou ruku. „Melanii Dalamassovou bych nezabil. Neměl jsem v úmyslu zkřivit jí ani vlásek.“

„Protože už je potrestaná svou nemocí?“

„Chyba.“ Vzdychl. „Nedělejte to, Beatrice. Žádné překotné domněnky. Zůstaňte na pevné půdě.“

Byl netrpělivý? To nevěstilo nic dobrého, potřebovala čas. Rozhovor mohl trvat celou noc, kdyby to správně režírovala. Její paměť sáhla po prvním útržku jistoty, který dokázala najít. „Nora Papenbergová na sobě měla krev Herberta Liebschera. Přinutil jste ji, aby ho zabila? Aby ho…“ Její pohled zalétl k místu, kde ještě před několika dny visela pila.

„Správně.“ Sigardova zdravá ruka si hrála s pistolí, otáčela ji na stole, zásadně doleva. „Povězte mi proč,“ vyzval ji.

„Abychom z toho vyvodili chybné závěry. To vám poskytlo víc času.“

„To byl jenom pozitivní vedlejší efekt.“

Beatrici bylo zatěžko odpoutat pozornost od pistole. Myšlenka, že by ji mohl zastřelit nebo postřelit, když odpoví špatně, jí náhle nepřipadala tak scestná. Četla ji v jeho očích. Pomsta za rodinu možná zahrnovala i její smrt, přestože nechápala důvod.

„Všechno to souvisí s vinou,“ pronesla opatrně. „Jenom nevím, čím se tak provinila Nora, že jste jí tohle musel udělat.“ Vzpomněla si na tetování té ženy, první souřadnice, které jim Sigart poskytl. Na tak citlivém místě jako byla chodidla. Každý krok pak pro ni musel být utrpením.

Každý krok.

Beatrice zvedla hlavu. Žádné překotné domněnky, řekl Sigart. Přesto se odvážila.

„Nora utekla, tenkrát. Mohla přivést pomoc nebo vzít klíč a chatu otevřít, ale ona utekla.“

V Sigartově tváři zacukal sval. „To není špatné. A proč jsem jí přenechal Liebschera?“

Přemýšlela, ale v žádné z jejích myšlenek nebyl ani náznak nějaké logiky. „Nevím,“ zašeptala.

Sigart se naklonil přes stůl s pistolí v pravé ruce. „Byla velmi nerozhodná. Nebyla aktivní, když to bylo potřeba. Tak jsem jí dal něco udělat a nechal na ní jedno rozhodnutí. Ne, vlastně dvě. Pistole nebo nůž. A zemře on nebo ona.“ Znovu se opřel v židli. „Nakonec to byl ale on a pistole. Vlastní volba Nory Papenbergové.“

Protáhl se, ne spokojeně, ale aby mu povolila křeč v těle. „Je čas jít nahoru.“

Přišlo to překvapivě. A byla to nečekaná šance – musel jí kvůli tomu uvolnit ruce. Jakmile se obnoví prokrvení, získá nad ním Beatrice převahu, přinejmenším by mohla utéct.

„Prosím, nedělejte si žádné naděje.“ Ústí pistole se líně pohnulo doprava, až zamířilo na její hruď. „Mám velmi přesné představy o tom, jak to bude pokračovat. Jestli mi je zkazíte tím, že se pokusíte utéct nebo se budete bránit, na místě vás zastřelím. I když nerad.“ Odsunul židli a vstal. Ještě nikdy se Beatrici nezdál tak vysoký. „Pokud mě k tomu přinutíte, nebudete jediná, kdo zemře. Před nějakou dobou jsem byl znovu v Mooserhofu a Mina mi přinesla kávu. Hezká holčička, myslím. Taky už si to začíná uvědomovat. Ze všech hraček, které jsem měl s sebou, chtěla jenom Hannino zrcátko.“

Beatrice bezděčně zalapala po dechu. Vzpomněla si. Mina dostala nádherné zrcátko, s blýskavými květinami na okraji.

„A Jakobovi jste věnoval malý svět, který září.“ Byl to její hlas, ten chrapot, který vycházel z hlubin jejího hrdla? Beatrice zápasila s pocitem, že se propadá někam do bezedného prostoru, viděla před sebou Minu a Jakoba, jak spí v podkrovním pokoji, kde bylo všechno ze dřeva…

„Myslel jsem, kdyby vaše a moje děti snad musely sdílet stejný osud, mohly by se trochu podělit o hračky.“ Sigart ji zkoumavě pozoroval. Čekal na její reakci? Okamžitě by se na něj vrhla, kdyby měla ruce volné.

„Dělal bych to nerad,“ vysvětloval Sigart přátelsky. „Chci jenom zajistit, abyste spolupracovala. Pak se vašim dětem nic nestane, slibuju. V opačném případě je připravený můj plán B. Myslím, že je nutné, abyste to věděla.“

Chvíli trvalo, než černá povodeň v Beatricině hlavě opadla a ona zase dokázala jasně myslet. Bude muset počkat na stoprocentní příležitost jak ho přemoct. „V pořádku. Udělám, co požadujete.“

„Až do konce?“

Do jakého konce? chtěla se zeptat. Do mého? Vašeho? Co tím proboha myslíte?

Všechny otázky potlačila a nadechla se, tak zhluboka, jako by měla strach, že je to naposledy. „Ano, až do konce.“

Přeřízl spojovač kabelů odlamovacím nožem, což chvíli trvalo, protože pracoval jen dvěma zbylými prsty levé ruky. V pravé držel pistoli. Beatrice cítila tlak oceli za uchem. Nehýbala se, dýchala jenom povrchově a čekala, že Sigartovi nůž sklouzne a poraní jí dlaně. Ale on postupoval pomalu a opatrně, až se její ruce najednou rozpojily. Spojovač kabelů zůstal přilepený na bolavých místech pravého zápěstí a Beatrice ho opatrně stáhla. Potřebovala několik pokusů, protože ji prsty vůbec neposlouchaly.

Sigart ustoupil stranou, pistole se vzdálila od její hlavy. „Řekněte mi, až budete zase mít cit v rukou,“ prohodil, „protože dostanete na starost baterku.“

„Dobře.“ Beatrice krčila a natahovala prsty, do nichž se s nepříjemným bodáním postupně vracel cit. Mnula si dlaně, ale vyhýbala se pohledu na svá rozedřená zápěstí a soustředila se na Sigarta a jeho zbraň.Kdybych se rychle skrčila a vrazila do něj, nebo popadla stůl a hodila…

Bylo to příliš riskantní. Nedokázala by ho překvapit. Ostražitost, s níž ji pozoroval, ani na vteřinu neochabovala.

Jakmile se jí zdálo, že prsty už zase patří k jejímu tělu, kývla na něj. „Už to jde.“

„Dobrá. Když se otočíte, uvidíte v koutě ležet vlněnou deku a na ní baterku. Vezměte si ji a jděte přede mnou po schodech nahoru.“

Byla to LED svítilna v černém hliníkovém pouzdře. Nebyla těžká a jako zbraň se moc nehodila, zato ale pořádně svítila. Co kdybych ho oslnila?

Jenom myšlenkové hry. Neudělá to, dokud si nebude jistá, že se jí ho podaří úplně zneškodnit.

Jednou rukou držela baterku, druhou otevřela závoru na dveřích. Ovanul ji chladný noční vzduch.

Teď zhasnout a utíkat. I tuhle myšlenku okamžitě zavrhla. Ve tmě by tady neměla šanci, nedokázala by se orientovat, zatímco Sigart tu znal každý strom a každý kámen.

„Těžko uvěřitelné, že?“ slyšela ho za sebou. „Tolik volnosti kolem, a člověk je přesto v pasti.“

Věděla, že nemluví jenom o ní. „Co bude teď?“ zeptala se. Světelný kužel baterky bloudil po kmenech stromů, keřích, hledal cestu, po níž by mohla přijít pomoc. V případě, že se blíží.

„Teď zaplníme vaše mezery ve vědomostech. Vzpomínáte si, kde jste našla tu keš? Schránku se svítící pětkou?“

„Ano.“ Namířila baterku na dřevěnou boudu. Na rozdíl od minule byla dnes na jedné straně otevřená. Uvnitř se dalo rozeznat něco nízkého, kamenného.

„Tady byla keš schovaná původně. Ve studni, víte? Dóza byla omotaná drátem a visela skoro dva metry hluboko v šachtě. Proto ji oheň nezničil.“ Sigart si stoupl vedle Beatrice, ale ne tak blízko, aby ho mohla napadnout a odzbrojit. „Toho dvanáctého července došli Nora Papenbergová, Herbert Liebscher, Christoph Beil, Melanie Dalamassová a Rudolf Estermann krátce před šestou hodinou večer právě sem. Byl horký den, celé týdny předtím už bylo velmi teplo. Byli vyčerpaní, ale v dobré náladě, protože našli tu keš. Nora jim ukazovala všechny kouty a výklenky a stromy, kde předtím marně hledala, kromě jiného i boudu se studnou, která jí padla do oka hned. Smáli se tomu. Dalamassová vytáhla svačinové balíčky, rozdělovala ostatním nakrájené jablko a slané tyčinky. Do téhle chvíle se pohybujeme na bezpečné půdě, o tom referovali všichni stejně. Posviťte kus dál doleva.“

Udělala, co žádal, ale nebylo tam nic než hustý porost, šlahouny ostružin a kopřivy, s nimiž už se seznámila.

„Od té chvíle se líčení od sebe trochu liší, ale skutečnost je, že někdo měl s sebou plnou placatku. Beil říkal, že to byl Estermann, Estermann tvrdil, že to byl Beil. Na obsahu se všichni shodli: hruškovice. Seděli tam, kam teď svítíte, Beatrice. Jenomže tenkrát to byla louka se zvonky, kopretinami a hvozdíky. Pak vyšel z lesa Lukas.“

„Váš syn.“

„Ano. Beil tvrdil, že měl s sebou luk a šípy a byl umazaný od země. Chvíli se s ním bavili. Vyprávěl jim, že je tam na dovolené, ale rodiče se pohádali, tak šel radši do lesa na lov. Nato mu Estermann nabídl, aby se napil z placatky.“

Sigartův hlas zněl teď chraptivě, odkašlal si a pokračoval normálním tónem. „Estermann samozřejmě tvrdil, že to byl Beil. Ostatní si to údajně nepamatovali, protože seděli o kus dál, Papenbergová si ale vzpomněla, že rozhovor mezi Lukasem a oběma muži byl dost hlasitý. Lukas se nakonec napil a pak se rozběhl k chatě.“

Beatrice neviděla v duchu Lucase, ale Jakoba, jak běží po louce, a chvatně tu představu potlačila.

„Miriam, moje žena – byla úžasná, víte? Jenom trochu nevypočitatelná, když ji něco rozčílilo. Toho dne jsem ji už dost naštval já, pak přišel Lukas se zprávou, že mu nějaký muž dal napít kořalky… Umíte si představit, jak zareagovala. Papenbergová mi přesně vylíčila, jak Miriam vyběhla z chaty, začala křičet na Estermanna, vytrhla mu láhev z ruky a vylila zbytek obsahu do trávy.“

Že by Sigartova ostražitost polevila? Zdálo se, že je soustředěný na obrazy ve své hlavě, ale přesto reagoval okamžitě na každý její pohyb. Neustále na ni mířil zbraní. Rozhodla se ještě počkat.

„Estermann neměl pro Miriamin výbuch moc pochopení. Rozkřikl se na ni, že mu odcizila jeho majetek a že mu ho má laskavě nahradit. Chtěl padesát eur, a že si budou kvit. Miriam řekla, že jediné, čeho se od ní může dočkat, je udání za ublížení na zdraví, protože nabízel dítěti alkohol.“

V kuželu světla baterky se kývaly pouze tenké větve mladých smrků, ale Beatrice přesto měla tu scénu přímo hmatatelně před očima. Není to dobrý muž, řekla Graciella Estermannová.

„To, že mu Miriam pohrozila policií, byla zásadní chyba,“ pokračoval Sigart. „Vrátila se do chaty. On vyskočil a šel za ní. Ostatní se ho údajně pokoušeli uklidnit. Beil a Liebscher mi líčili, jak se ho snažili zadržet, ale Estermann je prý odstrčil. Klidně rozrazil dveře, prošel celou chatu a vyšel ven s Miriaminým mobilem v ruce. ‚Vy nikoho neudáte,‘ prohlásil údajně a rozdrtil telefon kamenem. Další věc, kterou si všichni pamatovali stejně.“

Téměř bez povšimnutí a Sigartova protestu se Beatrice otočila a posvítila k místu, kde dřív stála chata.

„Všechny tři děti už mezitím brečely a Christoph Beil, který Estermanna znal nejlíp, se ho pokoušel uklidnit. Melanie Dalamassová mluvila s Hannou a Lukasem, začala jim něco předzpívávat, ale přitom byla sama úplně roztřesená. Miriam se věnovala Oscarovi, který křičel jako na lesy. Liebscher a Papenbergová se drželi stranou – posviťte prosím dál vlevo. Ještě kus. Ano, děkuju. Přibližně tady.“

Na Sigartem označeném místě zápasilo dnes o místo ostružiní a maliní.

„Papenbergová chtěla pryč. Ten kretén v kostkovaný košili, jak titulovala Estermanna, jí připadal odporný, a celá situace ji deprimovala. Liebscher s ní souhlasil, ale tvrdil, že by měli nějak zajistit, aby je ta žena z chaty přece jen neudala. Připomínal, že je učitel a jeho ředitel nezná v disciplinárních záležitostech bratra. S tímhle argumentem u Nory uspěl, protože ona teprve nedávno nastoupila do nového zaměstnání v agentuře a v žádném případě se nechtěla zaplést do nějakého incidentu. Jakmile Estermann zmizí, chtěli se ženou promluvit a nějak jí rozbitý mobil nahradit.“

Dobrý nápad, pomyslela si Beatrice. Co se tedy potom tak děsivě zvrtlo?

„Estermann ještě nějakou chvíli klel a nadával, urážel Miriam, vytahoval se – ale postupně projevil ochotu vydat se na zpáteční cestu. Ona tě nemůže udat, ujišťoval ho Beil. Vždyť nezná tvoje jméno. To musela zřejmě zaslechnout i Miriam, jak mi svěřil v jednom z našich dlouhých rozhovorů. Bledá vzteky znovu vyšla z chaty a rozběhla se nahoru po svahu, přičemž oznámila, že přivede pomoc od sousedů.“

Sigartův hlas se zachvěl. Najednou vypadal menší, shrbenější, jako by se propadl sám do sebe. Pistole pořád mířila na Beatrici, podpíral ji levým předloktím, aby ležela klidně. Střela by nepochybně zasáhla cíl.

Přesto to vypadalo jako první vhodná příležitost.

Nadechla se, napjala svaly, ale Sigartova pozornost byla už zase upřená výhradně na ni, vnímala to téměř fyzicky. „Ne,“ zavrtěl hlavou, „ještě nejsme hotovi.“

„Samozřejmě. Já to vím.“

„Na začátku, když jsem tu měl jenom Liebschera a on mi vykládal, jak Miriam vyběhla ven, jsem dlouho přemýšlel, jestli je to jeho výmysl nebo aspoň přehánění. Aby zmírnil vlastní odpovědnost. Později mi to ostatní líčili stejně, každý jednotlivě. Ale vlastně jsem to věděl hned. Miriam taková byla. Vždycky přímá, bez ohledu na ztráty. Kdyby dala pokoj a počkala, až všichni odejdou, nebo kdyby aspoň neříkala, co chce udělat…“

Kdyby.

Kdybych nejela k Sigartovi sama.

Kdyby děti nebyly u mámy, kdyby…

Nenáviděla tuhle hru. „Estermann ji přivedl zpátky?“

Na okamžik se do Sigartových rysů vloudilo něco krutého. „Ne. Přivedl Oscara a položil mu palec na oko. Tam hodlal zatlačit, jestli se Miriam okamžitě nevrátí do chaty. Ostatní ho prý zapřísahali, aby té šílenosti nechal. Melanie Dalamassová se rozplakala, hlasitě, až příliš hlasitě na Estermannův vkus, takže ji vyzval, aby držela hubu, jinak může tomu klukovi začít štrikovat klapku na oko.“

Oko za oko, vymáčknuté nebo vyleptané. Beatricin žaludek se křečovitě stáhl. Estermann měl přece vlastní děti, jak mohl být schopný něčeho takového? „Takže Miriam se vrátila.“

„Samozřejmě. Estermann je všechny čtyři zamkl v chatě a zavřel okenice. Dřevěné, zelenobíle natřené okenice. Zavřel je zevnitř, ale zvenku ještě přidal závoru. Všechno utěsnil, pak si sedl vedle studny. Beil říkal, že v tu chvíli poprvé vypadal spokojeně.“

Ona viděla Estermanna jenom jako mrtvolu, příšerně zřízené mrtvé tělo, ale nyní musela aktivně bojovat s nenávistí, která v ní narůstala. Ne, nenech se zmanipulovat. Estermann je oběť, stejně jako ostatní, kteří nikoho nezamkli.

„V tu chvíli už toho bylo na Papenbergovou moc. Prohlásila, že se vrací, a okamžitě vyrazila, bez ohledu na Liebschera, s nímž přišla a který se k ní hned nepřipojil. Dalamassová za ní volala, aby okamžitě informovala policii. Podle Beila si zacpávala uši, aby neslyšela bušení na stěny domu a pláč dětí. Jakmile někdo udělal krok k chatě, Estermann se proti němu postavil. ‚Však se dostanou ven, až ta ženská pochopí tuhle lekci,‘ říkal. A připomínal Beilovi, že je i v jeho zájmu, aby celou nepříjemnost vyřešili bez vměšování někoho zvenčí. ‚Nebo si myslíš, že tvoje žena bude mít radost, až se dozví, že to táhneš s mladou?‘ Na to Beil nepomyslel, jak mi vysvětlil. Stejně jako Nora chtěl zmizet.“ Sigart upíral pohled na úzkou cestu, která vedla o kus dál nad nimi, na cestu, kterou i Beatrice neustále sledovala s nadějí, že uvidí, jak stromy prosvítá modré světlo hlídkových policejních vozů.

„Nora na ně při odchodu ještě volala, že se postará o pomoc, ať nemají strach, že si pospíší. Beil naléhal na odchod, ale Melanie jim udělala čáru přes rozpočet. Chtěla zůstat na místě, dokud nebudou děti venku z chaty. A pak se vložil do věci Liebscher. Celou dobu stál stranou, vykládala Nora později, jako by nechtěl pochopit, co se před jeho očima odehrává. Když se připojil k ostatním, byl viditelně nervózní. Domlouval Estermannovi, aby chatu odemkl, že takový spor se přece dá vyřešit rozumně.

Jako odpověď vyndal Estermann klíč z kapsy kalhot, vytáhl keš ze studně a vložil ho do ní. Pak spustil dózu dolů, do dvoumetrové hloubky.“

„Takže se ale dala vytáhnout. Když visela na drátě.“

„Ano. Myslím, že Melanie by to udělala, kdyby měla dost času.“

Další kdyby. Už to nemohla slyšet.

„Liebscher pořád ještě mluvil s Estermannem, jeho pedagogické triky však nezabíraly, a když nevěděl, jak dál, zapálil si cigaretu. Později mi stokrát opakoval, jak je mu to líto. Byl hrozně soustředěný na Estermanna. Beil naopak okamžitě pochopil, že les a celé okolí je suché jako troud. Vytrhl Liebscherovi cigaretu z ruky a chtěl ji zašlápnout na zemi.“

Beatrice tušila, co se stalo. „Ale udělal to na místě, kde Miriam rozlila kořalku?“

„Ano, tak to všichni popisovali. Když jsem Estermannovi držel u pusy sklenici s kyselinou, brečel, že je nevinný. Kouřil přece Liebscher a požár způsobil Beil. Až do konce byl přesvědčený o tom, že jsem mu ukřivdil.“

Protože on nic takového přece nechtěl. Beatrici bylo špatně ze Sigartova vyprávění, z vlastního strachu, z obrazů spálených a poleptaných mrtvol, které měla před očima. „Ve zprávě mých kolegů nebyla řeč o urychlovači ohně. Alkohol ale něčím takovým je.“

Sigart pokrčil rameny. „To vás překvapuje? Přinejmenším teď vám přece musí být jasné, že práce policie v tomhle případě nebyla moc důkladná.“

Mezi jeho slovy zablýsklo něco nebezpečného, co se týkalo jí osobně. „Žádný z nich se nepokusil hasit?“ zeptala se chvatně, aby změnila téma.

„Studna už nebyla v provozu. Nebyla tam žádná nádoba, která by se dala vytáhnout nahoru. Chtěli plameny zadusit oblečením, ale tím jen ztratili drahocenný čas. Žár se zřejmě šířil velmi rychle a hořelo tak blízko studny, že už se nikdo neodvážil vytáhnout klíč. Melanie se o to údajně pokusila, ale Beil ji strhl pryč.“

Kužel světla teď znovu tančil nad dřevěným poklopem, který musel po požáru někdo obnovit. Možná sám Sigart. Dívala se mu do tváře vlhké potem a slzami, v níž však zároveň viděla i úlevu.

„Proč jste se tedy nespokojil s Estermannovou smrtí?“

„Není to nad slunce jasné?“ Díval se na ni vyčkávavě a promluvil teprve ve chvíli, když zavrtěla hlavou. „Přece jste četla spis. Tísňové volání přišlo od jednoho z obou sedláků, jejichž dvory té noci taky vyhořely. Předtím ani potom nic!“

Chvíli se zdálo, jako by se Sigart chtěl rozplakat, tvář se mu zkřivila, ale pak se po chvějivém nádechu vzpamatoval. „Oni věděli, kdo tam nahoře zůstal. A nikdo z nich požár neohlásil. Ani anonymně. Nikdo.“

K tomu nebylo co dodat. V duchu se ptala, co by se stalo, kdyby Nora podle svého slibu informovala policii, kdyby Liebscher měl méně strachu o svou práci a Beil o své manželství. Kdyby.

„Ale co Dalamassová?“ chtěla vědět. „Proč nepomohla? Spolehla se na to, že Nora přivolá pomoc? Vždyť ta o požáru nevěděla.“

Vzpomněla si na chvíli, kdy nechala spadnout fotografie na zem, a na Melaniino zděšení.

„Ještě jednou se Beilovi vytrhla, protože nemohla snést křik z chaty. Chtěla se vrátit a varovat sousedy, ale Beil a Estermann ji nepustili. Tak mi to vylíčil Liebscher. Ta tlustá holka s tmavými vlasy, povídal. Křičela jako šílená a ten velkej v kostkovaný košili jí vrazil facku. Ten s mateřským znamínkem na ruce jí domlouval a skoro ji snesl do údolí.“ Siger pohladil ovázanou rukou hlaveň pistole. „Nevím přesně, co s ní pak udělali. Beil jí pravděpodobně řekl, že už se nikdy neuvidí, když nebude mlčet. Estermann se pravděpodobně s tak mírnými hrozbami nespokojil. To jsou ale jen domněnky.“

Melanie, rozervaná mezi láskou k Beilovi a svým svědomím. Je možné, že Estermann se brzy poté objevil na zkoušce na letní koncert v Mozarteu, pomyslela si Beatrice.

„Proč jste právě Liebschera rozřezal?“ zašeptala. „Snad ne proto, že to byla jeho cigareta.“

Zasmál se. „Ne. Ale podívejte – ti ostatní cítili alespoň takovou vinu, že už nedokázali dál hledat keše. Nebo to mohl být strach z odhalení, co já vím. Když jsem porovnal záznamy z logbooku s profily na stránkách, vyšlo najevo, že nikdo z nich už to nedělal. Kromě Liebschera. Protože ty zatracený schránky pro něj byly zřejmě důležitější, připadalo mi logické balit ho do nich.“

Beatrici pomalu začínalo mravenčit v ruce, kterou držela baterku. „A to, co se nevešlo do keší? Nohy, paže, trup?“

Sigartovy rty se teď téměř pootevřely v úsměvu. „Spáleno,“ zašeptal.

Samozřejmě. Každý ze Sigartových činů patřil do příběhu, v němž byl zakotven, ani jediné rozhodnutí nebylo náhodné.

Baterka v Beatricině ruce se zachvěla a malovala v lese světelné smyčky. Jestli je hotový s vyprávěním, bude následovat to, čemu říkal konec. Usilovně poslouchala zvuky noci. Žádné motory, žádné sirény. SMS, kterou poslal Sigart jejím jménem, zřejmě ve Florinovi nevzbudila podezření.

Odkašlala si a snažila se, aby její hlas zněl optimisticky. „Myslím, že dokážu pochopit vaše kroky. Ale já do toho schématu nepatřím. Nebyla jsem tenkrát u toho, nemám s tím případem nic společného.“ Nechte mě jít, viselo mezi nimi nevyslovené.

Jeho mlčení jí poskytovalo naději a zároveň jí nahánělo strach. Přemýšlel nad tím, že ji ušetří? Předtím, ve sklepě, jí zaručil malou šanci na přežití. To tedy znamená, že mi nestřelí kulku do hlavy. Beatrice se přiměla odvrátit pohled od zbraně a dívat se na Sigarta.

Když znovu promluvil, udělal to tak tichým hlasem, že ho téměř přehlušilo šumění lesa. „Čtyři roky,“ řekl. „Tak dlouho jsem se mučil otázkou, jestli jsem chatu zamkl sám. Z nepozornosti, protože už jsem myslel na tu březí klisnu. Že jsem tady nebyl v rozhodující chvíli, abych se sám postavil Estermannovi, to si budu vyčítat do smrti.“ Zamyšleně si Beatrici změřil. „Umíte si představit, jaké to je každou minutu se celé čtyři roky ptát, jestli jste vlastníma rukama nachystala past, v níž vám uhořela žena a děti? Každý den jsem se znovu a znovu pokoušel zrekonstruovat všechny své pohyby od chvíle, kdy jsem opustil dům, až k nástupu do auta. Víte, jaké to je nikdy nedospět k jasnému výsledku? Někdy byly dveře chaty v mé vzpomínce otevřené, jindy zase zamčené a klíč jsem měl v ruce – nebo dokonce v kapse. Každý den, několikrát. Toho všeho bych byl ušetřený, kdyby policie vyšetřovala důkladněji.“

Náhle k ní přistoupil o krok blíž, stál za ní a Beatrice čekala, že každou chvíli ucítí hlaveň pistole u hlavy nebo na šíji, ale byl to jen jeho dech. „Našel jsem keš ve studni. Proč ji nenašli vaši kolegové? Rozluštil jsem pravá jména za přezdívkami, vyslýchal jsem podezřelé, objasnil pozadí smrti své ženy a dětí – udělal jsem všechno, co bylo úkolem policie.“

Musela něco odpovědět, i když si nebyla jistá, jestli je to moudré. „Ale použil jste prostředky, které bychom my nepoužili.“

„Vy máte jiné, lepší. Celý aparát s techniky a laboratoří, se vším, co se dá koupit.“ Položil jí na rameno zmrzačenou, ovázanou ruku a ona sebou trhla.

„Ale já jsem na tom případu nepracovala,“ namítla, najednou rozhořčená nespravedlností, která se jí děje. „Nemám s tím nic společného.“

„Správně. Ale vy jste před časem cítila něco podobného jako já,“ zašeptal Sigart. „Váš bratr říkal, že jste byla tak rozzuřená na policii, že jste policistům nadávala do telefonu a po určité době jste se rozhodla, že tu věc vezmete do vlastních rukou. Proto jste dneska tady. Protože mi dokážete porozumět.“

Co chce? Potřebuje spojenkyni? Sestru v utrpení? Zatraceně, musí se soustředit, něco vytěžit z toho, co jí právě svěřil. „Máte pravdu. Rozumím tomu, že jste chtěl mluvit s někým, kdo také ztratil člověka násilným způsobem, a já s vámi mluvím ráda.“

Tiše se zasmál. „Ne, Beatrice, už jsme toho napovídali dost. Teď budeme dělat něco jiného.“

Hlaveň pistole se jí tvrdě zabořila do páteře. Její instinkt hrozil vyřazením rozumu, potřebovala veškerou sílu vůle, aby neutekla. Střelil by ji do zad, jak oznámil, a tím by svou šanci promarnila. Zoufale upírala oči na cestu nahoře na svahu. Florin možná nepřijel s hlídkovými vozy, ale přišel pěšky, tiše, jen v doprovodu Stefana a dvou nebo tří dalších kolegů.

Ale neviděla žádné stíny, neslyšela kroky ani zvuky motoru.

„Je to jako sázka, víte? Vy důvěřujete umu svých kolegů, a já ne. Jsem napjatý, kdo vyhraje.“ Strčil do ní, jenom lehké šťouchnutí zbraní, a ona udělala krok vpřed.

„Policie nenašla schránku ve studni – dobrá, byla malá a neviditelná. S vámi je to naopak, Beatrice.“

Další postrčení jí objasnilo, že význam jeho slov pochopila správně. „Vy chcete…“

„… schovat keš, naprosto správně. Velkou místo malé. Takovou, která by vašim kolegům měla stát za větší úsilí než dóza od tabáku s klíčem uvnitř. Bohužel je méně trvanlivá. Budeme tedy doufat, že policie tentokrát nezklame.“

Dirigoval ji směrem k dřevěné boudě, světlo baterky těkalo po prknech. Moje rakev, pomyslela si Beatrice. Kdy sem asi někdo přijde? Kolegové z oddělení zajišťování stop svou práci skončili, tu a tam po nich zbyly žluté umělohmotné pásky, které vlály v nočním větru. Napadne někoho hledat zmizelého Sigarta právě tady? Sotva, pro ně byl přece jednou z obětí. Proč by se měl vracet na místo své největší osudové rány, do svého vězení, do úkrytu, který owner naprosto zjevně opustil?

Beatrice se zastavila. Cesta vedla strměji nahoru a ona měla pocit, že už nedokáže udělat ani krok. „Jak je hluboká?“

„Asi čtyři metry k vodní hladině. První část se dá sešplhat, jsou tam staré zazděné železné příčky, ale pak musíte skočit.“

Bude stát ve vodě. Ale jen v lepším případě, uvědomila si. V nejhorším případě bude hluboká a ona bude muset plavat nebo šlapat vodu. „Prosím. Nedělejte to. Máte svou jistotu a máte svou pomstu. Nechte mě jít, já…“

„Vy se postaráte o to, abych dostal profesionální pomoc,“ přerušil ji, „a spravedlivého soudce. Budou brát ohled na mou mimořádnou situaci a narušení těžkou ztrátou. Tohle všechno jste chtěla říct, viďte?

Ano. To, a že ona má děti, které čekají, že si pro ně zítra přijede. Vlastně už dneska. Určitě bylo dávno po půlnoci. Tohle mu vyprávět nemusíš. On zná tvoje děti.

Udělala další krok vzhůru. Ještě jeden a další, pak se jí zachytila noha v podrostu a ona klopýtla. V pravé ruce pevně držela baterku a pádu bránila jen levou rukou. Něco špičatého se jí zabodlo do bříška palce.

„Zranila jste se?“ Sigart vypadal upřímně znepokojený a Beatrice se bála, aby ji nepřemohl hysterický smích.

„Trochu.“ Ve světle baterky zkoumala krvácející ruku a potřeba smíchu zmizela. „To musel být kámen.“

„Ano, o kameny tady není nouze.“ Krátkým pohybem pistole ji vyzval, aby pokračovala v cestě.

Beatrice se zvedla. K cíli zbývalo už jen několik kroků. Poslední šance – kdyby ještě jednou upadla, sklouzla dolů po svahu a strhla Sigarta s sebou, kdyby se dostala k pistoli…

Zase jako by uhodl její úmysly. „Moje zbraň míří přímo na vaše záda,“ řekl najednou. „Jestli se teď otočíte, vystřelím. Není to planá výhrůžka, Beatrice. Já tu věc ukončím.“

Vážný tón jeho hlasu způsobil, že všechny zoufalé plány na útěk zavrhla. Jeden krok, další. Dřevěná bouda byla přímo před ní, už cítila zatuchlý vzduch. Čtyři další kroky a dotkla se hrubého dřeva. V náhlém vnuknutí k němu přitiskla svou krvácející ruku. Byl to rychlý, energický pohyb, víc nemohla udělat. Doufala, že to bude rozeznatelné znamení pro kolegy, ale za žádnou cenu na ně nesmí zamířit baterkou, aby tím nevzbudila Sigartovo podezření.

Při vstupu do boudy se musela skrčit. Víko bylo už zvednuté, samotná studna vypadala jen jako kruhovitá, vyzděná díra s okrajem do výše kolen. „Sestupte po prvních dvou železech dolů!“ nařídil jí Sigart, „pak mi podáte baterku.“ Teď jí mířil pistolí přímo do obličeje.

Udělala, co jí nařídil, potlačila strach a zbystřila všechny smysly. Kdyby si vtiskla do paměti každý detail okraje studny, každé místo, kde se lze zachytit, mělo by se jí podařit vyšplhat nahoru. Když to zvládne až k železným příčkám, dokáže se možná sama osvobodit.

Beatrice se držela okraje a stoupla si na první železo. Rezavé a křivé. Druhé. Podala Sigartovi baterku. „Posvítíte mi?“

„Samozřejmě.“

Třetí. Teď už jí hlava nevyčnívala přes okraj studny. Ovanul ji intenzivní zápach plísně a sklepení.

Čtvrté železo. O půl délky paže dál nalevo objevila kámen, který vyčníval ze zdi. Toho by se mohla přidržet. Dobře.

Další příčka a další. Pak poslední. Přestože jí Sigart pořád ještě svítil, bylo obtížné rozeznat detaily. Stín, který sama vrhala, zatemňoval polovinu šachty.

„Odtud musíte skočit.“ Sigart byl už jenom silueta za světlem baterky.

Věděla, co ji čeká, ale představovala si to úplně jinak. Pod ní byl temný, úzký jícen, který mohl být hluboký dva metry, nebo také bezedný. Zaváhala.

„Dole je voda. Nezraníte se.“

Musel to být dobrý zvěrolékař, pomyslela si Beatrice mlhavě, má ten tón, jemuž člověk chce důvěřovat.

Přesto neskočila, sevřela oběma rukama poslední železnou příčku a opatrně se spustila dolů. Ano byla tu voda, visela v ní ke kotníkům.

„Musíte se pustit.“ Sigartův hlas zazněl šachtou, následovaný jednoznačným cvaknutím. Odjistil pistoli.

Beatrice povolila stisk a padala. Ledová voda jí vytlačila dech z plic, úplně ji zahalila, zavřela se nad ní.

Tady! To bylo dno pod jejíma nohama, odrazila se, znovu se vynořila a hlasitě se nadechla.

„Sbohem, Beatrice.“ Dlouhé táhlé zaskřípění vysoko nad ní. Sigart přiklopil víko studny. Žádné světlo, nic. Jenom její vlastní dech a šplouchání vody v absolutní tmě.

====

N47°28.275 E013°10.296

Na chvíli byla Beatrice v pokušení nechat volný průchod slzám, aby oplakala všechno, co už nikdy neuvidí – slunce, nebe, tváře svých dětí. Ale pláč stál síly a otupoval hlavu.

„To si schováš na potom,“ prohlásila. Její hlas se dutě odrazil od stěn studny, zněl útěšně a rozumně. To, co teď potřebovala, byly všechny smysly a rozum.

Zjistila, že voda je příliš hluboká, než aby v ní mohla stát. Když se narovnala, dosahovala jí až k nosu. Pod nohama sice cítila dno, ale bylo bahnité a měkké. Bude muset šlapat vodu, pokud možno úspornými pohyby, a to ji zároveň udrží v teple. Nebo její tělesná teplota bude přinejmenším klesat méně rychle.

Pod vodou si stáhla z nohou boty a ponožky. Tak. Teď osahat zeď, systematicky, jako slepá.

Malé výčnělky tu a tam, ale žádný nestál za řeč. Stěny byly porostlé mechem a kluzké. Když trochu výš nahmatala vyčnívající kámen a pokusila se na něm vytáhnout výš, prsty jí sklouzly.

Nevzdávala se. Průměr studny nebyl velký, když rozpažila, její dlaně volně spočívaly na protilehlých stranách zdi.

Jestli si bude chtít odpočinout, může se opřít o stěny zády a nohama. A to bude určitě chtít. Brzy. Pokud se jí nepodaří vylézt nahoru…

Najednou si uvědomila, že už si nedokáže vzpomenout, na kterém místě kulaté studniční šachty se nacházejí železné stupně. Několikrát se otočila a ztratila ve tmě orientaci.

Ale i kdybych to věděla, pomyslela si. I kdyby – jsou hrozně daleko nahoře. Nedokážu tam vyskočit. Jenom vyšplhat, ale na to jsou stěny příliš kluzké.

Přesto se o to pokusila. Vzpomněla si, jak horolezci zvládali komíny bez jištění, s roztaženýma nohama i rukama, ale nenašla žádnou oporu. Po čtyřech pokusech byla úplně vyčerpaná a s hlasitými výdechy pohybovala nohama ve vodě. Ve zranění na levé ruce cítila rychlé bušení tepu.

Nezbývalo jí nic než čekání na záchranu. Musela si dobře rozdělit síly a doufat, že Sigart policii podcenil.

Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Sedm. Osm.

Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět, Šest. Sedm. Osm.

Beatrice počítala své nádechy a výdechy. Jak čas ubíhal tady dole, ubíhal taky nahoře, tam, kde tma byla dočasná.

Ale určitě ne tak pomalu. Počítala dál, počítala a přála si mít hodinky, z nichž by mohla vyčíst, kolik času už tady strávila.

Nejhorší byl chlad. Zuby jí nekontrolovaně drkotaly, prsty na nohou i rukou měla dávno necitlivé, což pochopitelně mařilo každý pokus o šplhání. Přesto to zkoušela znovu a znovu.

Jsem tak unavená.

Ale spánek by znamenal smrt. Nehybnost znamenala smrt. Pomalu se ve vodě otočila na záda a opírala se přitom koleny a rameny o kamenné stěny. Dívala se nahoru a zajímalo ji, jestli by si všimla, že vyšlo slunce. Jestli škvírami poklopu studny pronikne paprsek světla.

To by bylo pěkné.

Znovu statečně šlapala vodu. Jenom tak, aby měla ústa a nos nad hladinou. Až svět ožije, začne ji někdo postrádat. Florin se bude divit, že nepřišla do kanceláře. V devět nebo v půl desáté jí poprvé zavolá. Tak pozdě.

Ovšem kromě případu, že by existovaly nějaké novinky. To by se ozval už v osm.

Skrčit prsty. Skrčit, natáhnout, skrčit, natáhnout. Pohybují se vůbec? Necítila to. Splývat na hladině. Nešlo to, bylo tu příliš těsno. A paže ji tak bolely.

Náhle měla pusu plnou vody, kašlala, prskala, znovu kašlala. Že by na chvilku usnula? Chlad jí ochromoval tělo a myšlení, nějak se musí udržet v bdělém stavu, nějak.

Pak začala zpívat. První písnička, na kterou si vzpomněla, byl Lemon Tree od Fool’s Garden. Bylo to hlasité, hlasitější než čekala. Asi to způsobovala ta šachta.

Kdyby tu někdo byl – snad by ji slyšel!

Zpívala, co ji právě napadlo, mezitím zadržovala dech, aby jí neunikl žádný případný zvuk, který by se sem prodral shora.

Ne. Jenom ticho a to věčné šplouchání jejích vlastních pohybů ve vodě. Svět byl hrozně daleko a neměl o ní ponětí.

Beatrice přestala zpívat, když si všimla, že ji to stojí nebezpečně moc sil. Ale bzučet si mohla… napadla ji první anglická písnička, kterou se Jakob naučil ve škole.

Twinkle, twinkle, little star

How I wonder what you are

Up above the world so high

Like a diamond in the sky…

Předzpíval jí to v kuchyni, poskakoval přitom kolem stolu se zářivým úsměvem a při slovech diamond in the sky se mu oči pokaždé zvětšily a zakulatily a…

Že by teď opravdu plakala? Oči ji pálily a cítila, že má ucpaný nos. Bzučení se jí zadrhlo v krku jako špatně rozkousané sousto.

Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Sedm. Osm.

Jedna. Dvě…

Mina udělá hvězdu na koberci v obýváku. „Podívej, podívej se přece!“

Jakob drží za zády tři zmuchlané sedmikrásky. „Natrhal jsem je pro tebe.“

„Drž uši nahoře, zajíčku,“ směje se Evelyn a Achim říká: „Žádná není tak hezká jako vy v té uniformě.“

Pět. Šest.

Croissant bez marmelády. Zkroucené prsty. „Nedělej nic, co bych nedělala já,“ volá Evelyn vesele. „Hlavu vzhůru, holka. I když je krk špinavej.“

Hlavu. Vzhůru. Voda, samá voda.

Šálek s vonící kávou, mléčná pěna prská. Florin pokládá svou ruku na její, tmavý pramen vlasů mu visí do čela, končí na oblouku jeho obočí. „Beatrice.“

„Ano.“ Říká. Myslí si. Slyšel ji?

Jakob ji objímá kolem krku. „Paní Sieberová mi dala tuhle hvězdičku.“

Správně. Beatrice vidí svítivou známku. Twinkle, twinkle.

Teď se něco řítí. Hrozně hlasitě.

You’re indestructible, always believe in, because you are gold. Evelyn zpívá pěkně jako ještě nikdy.

Beo. Podívej se na mě.

David je tu taky. Co chce? Smýká s ní a cloumá, bolí to. Kdyby mohla mluvit, řekla by mu, že už ho nikdy nechce vidět. Nesmí.

Něco praskne a ona může létat.

„Máme ji!“

„Beo!“

Nerušit. Teď ne.

„Musíme ji probudit. Beo!“

Třesení. Tlak na tváři. Světlo.

„Otevřela oči. Bohudíky. Všechno je v pořádku, slyšíš mě, Beo?“

Ano. Ne. Pomalu.

Pak se vrací věci, tvary, jména. Florin.

Chlad.

Beatrice pod sebou ucítila pevnou půdu. Reflektory prořezávaly temnou šeď časného rána. Lidé běhali těsně kolem ní, spousta lidí. „Co-c-c…“ Ústa ji neposlouchala.

Někdo ji nadzvedl a stáhl z ní tričko. „Kde jsou deky? Proč to trvá tak dlouho? Stefane, tvoji bundu.“

Vůně žvýkačky.

Vedle ní klečel Florin, kapala z něj voda. Bechner mu podal vlněnou přikrývku, kterou jí přehodil přes ramena a zabalil ji do ní tak pevně, že nemohla pohnout rukama. Pak si svlékl vlastní mokrou košili.

„Sanitka už je na cestě. Nemůže to trvat dlouho.“ Florin ji přitáhl k sobě, přitiskl ji k hrudi. „Musíš zůstat vzhůru, slyšíš mě? Jsi podchlazená.“

„J-j-jak jste…“

Sevřel ji ještě pevněji. „Ta tvoje esemeska byla zvláštní. Pět minut jsem nad ní dumal a pak ti zavolal, ale měla jsi vypnutej mobil. Pevnou linku jsi nebrala, ale já přece vím, že Achim…“ Nedokončil větu. „Nejdřív jsme museli najít Sigarta a já při tom měl zvláštní pocit. Kdo by ho dokázal unést z nemocnice tak nenápadně a beze svědků? Znovu jsem zavolal jeho doktorovi a nechal si přesně popsat jeho stav. ‚Není to tak zlý,‘ tvrdil doktor. ‚Pacient se rychle zotavil, teď jsme přeoperovali jeho amputace a pokud se nepřidá infekce, za dva tři dny ho propustíme.‘ Ptal jsem se na ztrátu krve. Údajně nebyla nijak tragická. A co rána na krku? Ta prý není hluboká, nebyly poraněny žádné důležité tepny.“ Beatrice cítila, jak zavrtěl hlavou. „Tím se leccos vyjasnilo. Sedl jsem do auta a jel k Sigartovu bytu, ale nikdo tam nebyl. Pak jsem jel dál k tobě domů. Nevím přesně proč.“

Florinova hruď se pomalu a klidně zvedala a klesala. Beatrice přizpůsobila vlastní rytmus dechu tomu jeho. Kolem pobíhali policisté, lapala útržky vět a věděla, že pátrají po Sigartovi.

„Hledal jsem tvoje auto, ale nikde jsem ho neviděl, přestože před domem byla spousta volných parkovacích míst. Tak jsem zazvonil. Ještě jednou jsem zkusil tvůj mobil. Pak jsem se vrátil k Sigartovu bytu a zase prohledával okolí. Až jsem to tvoje auto našel.“

A hned udělal správný závěr? Beatrice se snažila, aby její otázka zněla srozumitelně. Chvíli to trvalo, ale povedlo se.

„To byl můj první nápad. Sklep v lese. Upřímně řečeno, byl to výstřel naslepo, ale když jsme tam dole našli tvůj mobil, věděl jsem, že jsme na správný stopě.“

„M… můj a… N-Nory.“

„Ne. Jenom tvůj. A tys tam nebyla. Pak jsme objevili znamení na prknech boudy, a tím bylo všechno jasný.“

„Sigart,“ zašeptala Beatrice. „Už v-víte, kde…“

„Ne. Možná – nemám jistotu, ale myslím, že jsem viděl něco mizet v lese, když jsme přijížděli. Možná to byl on, ale třeba jenom nějaký zvíře.“

On tu čekal? Aby se dozvěděl, jak dopadne jejich sázka? „J-já jsem vyhrála,“ zašeptala. „Florine? Můj mobil. Prosím.“

„Opravdu?“

Přikývla. Sigart si vzal mobil Nory Papenbergové a její tu nechal. A já vím proč.

„Stefane?“ Florin ji nepustil. „Beatrice by chtěla svůj mobil, přineseš jí ho, prosím tě?“ Cítila, jak ji něžně pohladil po mokrých vlasech, a zavřela oči. Možná přece jenom usne. Na chvilku.

„Co jsi vyhrála?“

„Hm?“

„Právě jsi řekla, žes vyhrála.“

„Aha. Něco… jako sázku.“

Florin se dál neptal. Pokaždé, když Beatrici roztřásla zimnice, přitiskl ji k sobě o něco pevněji, jako by chtěl její chvění utlumit vlastním tělem. Tu a tam spadla kapka z jeho vlasů na její tvář a stékala po ní jako slza.

Pak přišel Stefan s mobilem. Dřepl si opatrně vedle nich. „Sanitka tu bude hned, volal jsem do nemocnice znovu.“ Plaše se usmál na Beatrici. „Už to jde?“

„Ano.“

„Naštěstí. Když jsme tě objevili ve studni, příšerně jsme se vyděsili. Opravdu jsi nás neslyšela volat?“ Nečekal na její odpověď. „Florin hned slezl dolů, nejspíš by tě vynesl nahoru i bez lana, kdyby to jinak nešlo.“ Teď už jeho úsměv nebyl plachý.

„Díky, Stefane. Dáš jí teď ten mobil?“

Pokusila se narovnat, ale bolel ji pouhý náznak pohybu, cítila každý sval v těle. Florin ji podepřel, když sáhla po telefonu, ale prsty měla tak strnulé a nepohyblivé, že ho v nich neudržela. Spadl vedle ní do trávy. Sevřela ho celou dlaní, ale připadal jí jako přístroj, s jehož užíváním nemá žádné zkušenosti. Znovu jí vyklouzl z prstů. „Vy jste do něj dali tu baterii?“

„Ne. Takhle jsme ho našli,“ odpověděl Stefan. Florin ji jednou rukou pustil a sáhl pro mobil.

Tak tedy Sigart. Pro případ, že by se stalo to, co se stalo.

„Udělej to za mě,“ požádala Florina, když se Stefan s vysílačkou vrátil k hlídkovým vozům na ulici. „PIN je 3799.“

Důvěrné známé zapípání, když stiskl tlačítka. Melodie, jíž přístroj signalizoval, že je použitelný.

Jinak nic.

„Žádná nová zpráva?“ zeptala se, aby se ujistila.

„Ne. Zase se opři, ano?“ Vytáhl jí deku až k vlasům. „Tvůj krevní oběh ještě není stabilní. Myslíš, že bys dokázala něco sníst? Bechner má v kapse čokoládový tyčinky a doktor ze záchranky mi po telefonu řekl, že kombinace sladkýho a tučnýho pomáhá zahřát tělo.“

Roztřásla se zimnicí a smíchem zároveň. „Kdybych Bechnerovi šlohla jeho sladkosti, určitě bych si u něj ještě polepšila.“

Florin ji znovu přitiskl k sobě, tentokrát jinak, jako by jí chtěl dát víc než pouhé teplo svého těla. „Měla bys to zkusit.“

„Tak dobře,“ zamumlala. Na Florinově hrudi byla malá zakroucená jizva, těsně pod klíční kostí. Ráda by ji pohladila, ale její prsty nebyly k použití. „To je k vzteku.“

„Hm? Co říkáš?“

Promluvila nahlas? „Nic. Jenom že jsem una…“

I’ll send an SMS to the world

I’ll send an SMS to the world

I hope that someone gets my

I hope that someone gets…

Beatrice sebou trhla, jako by dostala ránu. Nová zpráva. A bylo jasné, od koho. Náhle ji ovládl krutý strach, že Sigart se nedržel jejich dohody. Co když posílá fotografii hořícího Mooserhofu? Proč jí to nemyslí? Dávno tam přece měla poslat hlídkový vůz, aby se ujistila, že její rodina je v pořádku. Že jsou všichni naživu.

„Beo? Je ti hůř?“

„Ne… já – otevři prosím tu zprávu, Florine.“ Zavřela oči. „Je to fotografie?“

Vteřinu neodpovídal a ona měla pocit, že v ní něco praskne.

„Ne,“ odpověděl konečně. „Ale já úplně všemu nerozumím.“

„Ukaž.“

Florin jí přidržel mobil před očima. Nejdřív se jí písmena rozplývala, ale po chvíli je viděla ostře.

Thanks for the hunt, Beatrice.

JAFT.

N47°28.239 E13°10.521

Měla cítit úlevu, ale dařilo se jí to jenom ohledně dětí. Nic jim neudělá. Nikomu už neublíží. Bylo to za nimi. Opakovala si to v duchu několikrát za sebou, ale nezměnilo to prázdnotu, kterou cítila.

„Posílá nám nový souřadnice?“ Florin tomu skoro nemohl uvěřit. „Což nepochopil, že jsme po něm vyhlásili pátrání a že už na jeho hry nepřistoupíme?“

„Ale ano. Ví to. Naprosto jistě.“ Bude muset Florinovi vysvětlit, za co přesně jim byl Sigart vděčný, za co jim opakovaně děkoval. Jenom jemu. Ale ne dneska.

„JAFT. Nespletl se?“

Beatrice pomalu zavrtěla hlavou. Ty zkratky ji mockrát pobavily. Tohle byla jedna z těch, které si zapamatovala. „Just another fucking tree,“ zamumlala, zatímco nahoře na silnici zastavila sanitka. „Keš na stromě s pomocí lana.“

Florin si nedal říct a doprovodil ji až do nemocnice. Telefonát ho zastihl ještě na cestě. Na souřadnicích z esemesky našel Stefan Sigarta. Oběšeného na stromě.

Tak rychle! Zřejmě měl všechno dávno připravené – smyčka se líp uvazuje s deseti než sedmi prsty.

Lékař záchranky zkontroloval infuzi, z níž kapal Beatrici do žíly teplý roztok soli. Zavřela oči. Outsider, s vnitřními i vnějšími jizvami. Měl šanci ještě něco vyhrát?

Možná sázku. Nebo odchod podle vlastních pravidel.

Kolem Beatriciny postele kroužilo letadlo, provádělo odvážné manévry a vydávalo nebezpečné zvuky.

„Já jsem Boeing 767 a právě přistávám v Africe!“ chrčelo letadlo.

„Buď tiše, maminka má mít klid.“ Mina seděla vedle Beatrice a držela ji za ruku, opatrně, jako by byla z cukru. „Pořád dělá rámus. Vsadím se, že za chvíli porazí ten stojan.“

Jakob se skutečně nebezpečně přiblížil ke stojanu s kapačkou a při úhybném manévru smetl noviny z nočního stolku.

„Jakobe! Okamžitě to zvedni!“ Byl to známý velitelský tón, ale na Minu zněl vlastně docela laskavě.

„Graaaa! Jsem podmořský bagr a právě vytahuju potopenou loď!“ S hlasitým plesknutím přistála hromádka novin zase na nočním stolku.

Za dva dny pustí Beatrici domů. Zatoužila po propuštění tak silně, že to až bolelo.

„Půjdeme se někam najíst, až budu venku? Co myslíte? Nebo mám vařit?“

„Ne, neumíš to tak dobře,“ prohlásil Jakob a vtiskl jí mokrou pusu na čelo. „Já chci k McDonaldovi.“

„A ty?“ Beatrice pohladila Mininu ruku.

„Nevím. Doma. Nebo… bysme mohli jíst v Mooserhofu a táta by třeba přišel taky.“ Zkoumavě se podívala na Beatrici. „Myslíš, že by to šlo?“

Nemusí přece sedět vedle mě. „Určitě. Uděláme to takhle: jednou budeme jíst u babičky, jednou u McDonalda a jednou budu vařit já.“

„A pak znovu od začátku!“ vykřikl Jakob a předstíral pád na její postel.

Někdo zaklepal na dveře a vstoupil Richard. Žluté růže v levé ruce, další noviny v pravé. Od té doby, co se dozvěděl, že muž, který jeho sestru málem zabil, ho využil jako informační zdroj pro detaily z její minulosti, se v nemocnici neobjevil bez pořádné kytice.

„Zase jsou tam novinky o případu,“ oznámil a zvedl Jakoba z postele. „Interview s tvým šéfem. Hoffmannem.“

„Proboha. Co říká? Jak je hrdý, že vyřešil zločiny navzdory svým neschopným podřízeným?“

„Ne. Chválí všechny. Sebe samozřejmě taky.“

Přečte si to později. Nebo vůbec ne.

Zatímco Richard přiměl vzdychající zdravotní sestru, aby mu přinesla další vázu na květiny, kterou pak postavil na stolek, Mina vyprávěla nové historky o kočce Popelce a Jakob se proměnil v parní lokomotivu, Beatriciny myšlenky se znovu zatoulaly k Berndu Sigartovi. Noviny se předháněly v analýzách, forenzní psychiatři dávali rozhovory, především Kossar, který označil Sigarta za posttraumatickou zátěžovou poruchou těžce poznamenaného člověka s agresivními modely chování.

Otřepané moudrosti. Samozřejmě ne chybné. Ale taky ne úplné.

Kdybych dostudovala, poznala bych dřív, kdo je ve skutečnosti owner? Tahle myšlenka Beatrici zaměstnávala už několik dní. Požádala Richarda, aby jí opatřil informace o studiu při zaměstnání, ale neuspěla. Měla se šetřit.

O půl hodiny později Richard rozhodl, že potřebuje klid, slíbil dětem zmrzlinu a odvezl je do Mooserhofu.

Můj exmanžel je přiváží, můj bratr je odváží, moje matka jim vaří. Beatrice se otočila na bok a zavřela oči. Richard měl pravdu. Studium při zaměstnání nebyl dobrý nápad.

Když se vzbudila, seděl u její postele Florin. Věděla to dřív, než otevřela oči, cítila jeho vodu po holení a bezděčně se usmála. Pak zavětřila. V místnosti se vznášela ještě jiná vůně.

„Focaccia je ještě teplá,“ slyšela ho. „Ovčí sýr, prosciutto a listový špenát. A mísa antipasti s naloženými rajčaty a mangoldovými závitky.“

„Výborně,“ zamumlala pořád ještě se zavřenýma očima. A prosecco?“

„Bohužel ne. To doženeme potom. Ale můžu ti nabídnout tři čerstvé freše. Pomeranč-mango, hruška-bezinky nebo papaja-kivi.“

Zamžourala. Přisunul si židli až k posteli a čekal s lokty opřenými o kolena a bradou položenou na sepjatých rukou. Beatrice si shrnula vlasy z obličeje a posadila se. Nepřál si, aby mu za jeho každodenní návštěvy s labužnickou stravou děkovala, to jí dal jasně na vědomí.

Každý den si umiňovala, že se ho zeptá, proč si s tím dává takovou práci, ale jakmile seděl vedle ní, nedokázala to vyslovit. Prostě nevěděla, jakou odpověď chce slyšet.

„Dalamassová stáhla svou stížnost,“ promluvil Florin do jejích myšlenek. „Hoffmanna to trochu zklamalo, ale momentálně si užívá světla ramp, takže tvůj případ ztrácí na významu.“

Tedy žádné suspendování. Beatrice si vydechla. Neustále tu myšlenku potlačovala a úleva, kterou náhle pocítila, prozradila její závažnost.

Sáhla pro malou vidličku, kterou Florin položil na tmavomodrý ubrousek, a nabodla jedno z naložených rajčat. „Budeš taky něco jíst?“

Krátce se podíval na své ruce a pak do jejích očí. „Ne. Anneke je tady, za půl hodiny jdeme na večeři.“

„Aha, jasně.“ Dopravit rajče za pomoci kusu bílého chleba do úst tak, aby olej neukápl na povlečení, vyžadovalo veškerou její koncentraci. A to bylo dobře. Během chvíle, kterou si vyžádal manévr, se dokázala vzpamatovat. „Tak si pospěš, abys přišel včas. Jste spolu tak málo, zatímco mě vidíš každej den.“

Neodpověděl, ale podal jí kousek focaccia, teplý a voňavý. Vzala si a zároveň pokynula hlavou ke dveřím. „Jdi už. Nenech ji čekat.“

Florin přikývl. „Víš určitě, že máš všechno, co potřebuješ?“

V tónu jeho otázky bylo něco, co Beatrici přimělo k domněnce, že nemluví jenom o jídle.

„Naprosto,“ odpověděla.

„Dobře. Tak zítra.“

„Poslyš, nemusíš sem chodit, když Anneke…“

„Samozřejmě že nemusím,“ přerušil ji. „Tak zítra.“

Ve dveřích se ještě jednou otočil. „Nechal jsem ti tady takovou maličkost. Doufám, že se ti bude líbit.“

Rozhlédla se kolem, nic neviděla, a když se ho chtěla zeptat, už byl pryč. S povzdechem, o němž nevěděla, jestli je blažený nebo teskný, se znovu opřela o polštář a pustila se do jídla. Když všechno spořádala, vzala do ruky televizní ovladač, ale nenašla program, který by ji bavil. Vzala z nočního stolku knihu, kterou začala číst včera. Román Hrůzy ledu a tmy stál už léta na polici nepřečtený, ale po noci strávené ve studni poprosila matku, aby jí ho přinesla do nemocnice. Nikomu kromě ní to nepřipadalo vtipné.

Líbil se jí styl psaní a společně s navěky ztracenou plachetnicí Admiral Tegethoff se ponořila do ledu Severního moře.

„Moon River, zazpíval Frank Sinatra náhle,

wider than a mile

I’m crossing you in style

some day.

Oh, dream maker, you heart breaker,

wherever you’re going

I’m going your way.“

Beatrice už našla mobil. Displej svítil. Nová zpráva.

Two drifters off the see the world.

There’s such a lot of world to see.

We’re after the same rainbow’s end –

waiting round the bend,

my huckleberry friend,

Moon River

and me.

Změnil mi vyzváněcí tón esemesek, pomyslela si. Zprávu si přečetla teprve ve chvíli, kdy dozněla celá písnička.

Dobře se vyspi, Beo.

Dlouho se dívala na ta čtyři slova. Pak odložila knihu, zahleděla se na strop a zaposlouchala se do večerních zvuků nemocnice.

Až mnohem později zhasla světlo.

====

DOSLOV

Většina kešerů jsou milí lidé. Vím to, protože k nim patřím. Milují přírodu, chovají se k ní přátelsky, a občas dokonce odstraňují odpad po ostatních. To bych ráda zdůraznila.

Jestliže vlastníte navigaci, náhodou se nacházíte v blízkosti souřadnic uvedených v knize a svědí vás prsty, jak se na popsaná naleziště chcete podívat, přeju vám pěknou zábavu – uvidíte několik velmi krásných míst v okolí Salcburku. Několikrát jsem sice v zájmu příběhu musela realitu trochu přizpůsobit, například posunout skalní stěnu o několik stovek metrů. Ale obecně najdete ta místa tak, jak je našli Beatrice a Florin, samozřejmě kromě schránek a jejich děsivého obsahu. U posledních souřadnic si dejte pozor na kopřivy.

Dřevěnou boudu tam mimochodem taky najdete, ale co přesně se v ní nachází, vám bohužel nemohu říct (není to totiž moje bouda). I tady jsem fakta přizpůsobila příběhu. Při té příležitosti se omlouvám sousedům zmíněného pozemku za to, co jsem v knize s jejich majetkem provedla. Právě tak obyvatelům Theodebertstraße 13, jejichž dům jsem popsala mnohem méně pěkně, než jak vypadá ve skutečnosti.

====

SRDEČNĚ DĚKUJI

Ruth Löbnerové za to, že z Beatrice vyhnala její nerozhodnost a společně se mnou rozlouskla pár opravdu tvrdých oříšků. Superlativy, které jsem tady v souvislosti s Ruth napsala, jsem zase vymazala, protože by jí pravděpodobně připadaly trapné. Na jejich pravdivosti to ale nic nemění,

podplukovníkovi Andreasi Huberovi, který mi umožnil důležité a velmi zajímavé vhledy do práce salcburské kriminální policie, což se při psaní projevilo jako neocenitelná pomoc. „Básnické fantazírování“, které jsem si v románě dovolila, a případné chyby, které mi unikly, padají ale jedině a výhradně na moji hlavu,

své lektorce Katharině Naumannové, jíž jsem zamotala hlavu mnoha austriacismy, ale také spoustou početních hádanek – prvního se zřejmě nezbavím, to druhé už se nikdy nestane, slibuju,

agentuře AVA international, která hned při prvním rozhovoru vzala víc než doslova mé prohlášení („ráda bych se živila psaním a těšilo by mě, kdyby to šlo rychle“),

Leonovi a Michaelovi, kteří společně se mnou projížděli spolkovou zemí Salcburk a hledali vhodné úkryty pro části mrtvol.