Douglas Preston a Lincoln Child

Poklad

Jednoho odpoledne v červnu roku 1790 překvapila mainského rybáře Simona Ruttera prudká bouře. Jeho pramice byla přeplněna rybami a stala se snadnou kořistí proudu, který ho vyvrhl na mlhou obklopeném Skalnatém ostrově šest mil od pobřeží. Zatímco čekal na příznivější počasí, rozhodl se opuštěné místo prozkoumat. Nad skalnatým útesem, kterému ostrůvek vděčí za své jméno, nalezl obrovský dub, na jehož větvi visel starodávný kladkostroj. Přímo pod ním byla v zemi jakási prohlubeň. Ačkoli bylo známo, že ostrov není obydlený, Rutter našel jasný důkaz, že jej někdo před dávnými lety navštívil.

Nález vzbudil jeho zvědavost. O několik týdnů později na ostrov připlul se svým bratrem. Přivezli si krumpáče a lopaty a začali v místě prohlubně kopat. V hloubce několika stop narazili na plošinu z dubových trámů. Trámy vytrhali a pokračovali v kopání. Navečer se dostali vrstvami jílu a rašeliny do hloubky dvaceti stop, kde narazili na další dubovou plošinu. Odjeli domů s předsevzetím po skončení tahu makrel v kopání pokračovat. O týden později se však rybářský člun Rutterova bratra převrhl a bratr se utopil. Šachta byla dočasně opuštěna.

O dva roky později založil Rutter se skupinou obchodníků společný fond a k průzkumu záhadného místa se vrátil. Brzy narazil na soustavu horiozontálních trámů a vzpěr, které zřejmě tvořily výdřevu staré šachty. Jak hluboko se kopáči dostali, není známo. Odhaduje se, že asi sto stop. Tam narazili na velký kámen, do nějž byl vytesán nápis:

Nejprwe bvdete lhát Prokletí bvdete lkát Nejhvře vmírat

Kámen odstranili a vytáhli na povrch. Jeho odstranění zřejmě porušilo utěsnění šachty, protože o chvíli později zaplavila šachtu bez jakéhokoli varovného příznaku mořská voda. Všem kopáčům se podařilo uniknout, bohužel kromě Simona Ruttera. Vodní štola, jak začali zaplavené šachtě říkat, si vyžádala svou první oběť.

O Vodní štole později kolovala řada legend. Ta nejrozšířenější pravila, že v ní známý anglický pirát Eduard Ockham ukryl svůj pohádkový poklad. Krátce po Rutterově smrti vznikla i další legenda že poklad je prokletý a kdokoli se ho pokusí ukrást, stihne ho osud, vytesaný na kameni.

Následovala řada pokusů o vysušení Vodní štoly. Roku 1800 založili dva z Rutterových dřívějších společníků novou společnost, která financovala kopání další šachty, vzdálené asi dvacet stop jižněji. Po vyhloubení prvních sta stop zamýšleli vyrazit horizontální chodbu a prokopat se pod jeskyni, kde, jak předpokládali, byl poklad ukryt. Jakmile však začali kopat směrem k Vodní štole, začala se chodba plnit vodou a kopáči sotva zachránili holé životy.

V roce 1840 byla založena Bostonská záchranná společnost, která v biíkosti Vodní štoly vyhloubila další šachtu. Po dosažení pouhých 66 stop šachta neočekávaně narazila na starý postranní kanál, který zřejmě vedl z Vodní štoly. Nová šachta se okamžitě naplnila vodou a zhroutila se.

Podnikatele to neodradilo. Vykopali další šachtu, která je nyní známa jako Bostonská. Na rozdíl od předchozích nebyla tato šachta hloubena vertikálně, ale se sklonem, který sledoval zvrstvení hornin. K hloubem používali parní vrtačky a střelný prach. Práce byly neobyčejně nákladné. Pod předpokládaným dnem Vodní štoly vykopali horizontální kanál. Nebyli však dostatečně hluboko. Když se přiblížili k Vodní štole, do kanálu začala prosakovat voda, která nakonec s temným hučením Bostonskou šachtu zaplavila.

Roku 1851 pokračovala v pokusech Záchranná expediční společnost se sídlem v Bathu. Práce vedl důlní inženýr Richard Parkhurst, který po vyhodnocení informací o dřívějších pokusech ústí Vodní štoly uzavřel a instaloval velké parní čerpadlo. Ukázalo se, že vodu vyčerpat nelze. Parkhurst dal přivézt vrtné zařízení, používané v uhelných dolech, a šachtu provrtal. Když dosáhli hloubky 170 stop, narazila vrtná tyč na něco neprůchodného. Po jejím vytažení se na její hlavici našly stopy železa a rzi. Na vrtné tyči byly objeveny částečky tmele, cementu a velké množství namotaných vláken. Jejich analýza prokázala, že se jedná o manilskou trávu, neboli kokosové vlákno. To se v té době obecně používalo pro zajištění lodních nákladů proti posunutí. Krátce po tomto objevu bathská společnost zbankrotovala a inženýr Parkhurst musel ostrov opustit.

V následujících deseti letech vznikl na ostrově tucet dalších šachet. Všechny tyto pokusy skončily zaplavením nebo sesuvem, a bankrotem dalších čtyř společností. Bylo zřejmé, že zaplavování šachet není náhodné, že existuje jakýsi ďábelský mechanismus, který zatopí každou šachtu ať už je umístěna kdekoli v blízkosti Vodní štoly.

Po krátké přestávce, způsobené občanskou válkou, si těžební práva zajistila další společnost. Její předák F. X. Wrench si povšiml, že hladina vody ve Vodní štole závisí na výši přílivu a odlivu, a usoudil, že štola je spojena nějakým umělým kanálem s mořem. Pokud by se kanál podařilo najít a utěsnit, vodu ze štoly by bylo možné vyčerpat a poklad bezpečně vyzvednout. Wrench dal vykopat několik průzkumných šachet. Některé z nich skutečně narazily na horizontální kanály. Nechal odpálit nálože, které je měly zavalit. Kanál, vedoucí k moři, se mu však nalézt nepodařilo, společnost vyčerpala finanční prostředky a tak jako ostatní opustila svá zařízení, která pak pomalu rezivěla.

Po roce 1880 vznikla kanadskoanglická průmyslová společnost Gold Seekers Ltd., která na ostrov dopravila moderní vrtná zařízení, výkonná čerpadla a parní kotle k jejich pohonu. Po několika pokusech narazil jeden z vrtů na železnou plošinu, kde skončil vrt inženýra Parkhursta. Na vrtné tyče nasadili diamantovou korunku a roztopili kotle na maximum. Tentokrát se podařilo železné pláty provrtat. Zařízení pak provrtalo pevný blok měkčího kovu. V drážkách vrtné tyče se po vytažení objevila dlouhá spirála z ryzího zlata a dva kousky potrhaného pergamenu se slovy “dvobí, slonovina, kanárské ví” a “hn Hyde pověšen v Deptfo.”

Pouhou půlhodinu po tomto objevu jeden z velkých kotlů explodoval. Výbuch měl katastrofální následky: jeden muž byl zabit, třináct zraněno, vedoucí prací Ezekiel Harris oslepl a většina staveb a zařízení byla poškozena. Společnost Gold Seekers Ltd. následovala své předchůdce a zbankrotovala.

V období kolem roku 1900 zde pokoušelo štěstí hned několik dalších společností. Protože se jim nepodařilo zopakovat objev Gold Seekers Ltd., pokusily se vyčerpat vodu ze štoly a sousedních šachet pomocí nových výkonných čerpadel a utěsnit štolu odpalem náloží, umístěných v různých šachtách pod hladinou. Hladina však i za odlivu klesla nejvýše o dvacet stop. Muži vyslaní do šachty narazili na zemní plyny a museli být evakuováni na povrch. Po dalším neštěstí v září 1907, kdy byl jeden muž těžce zraněn při předčasném odpalu dynamitové nálože, byly práce zastaveny. O dva dny později zpustošila čerpací zařízení i tábořiště prudká vichřice a práce byly zastaveny. Tímto datem také skončily organizované pokusy o dobytí pokladu. O úspěch se nadále tu a tam pokoušeli jen individuální nadšenci. Tou dobou však už nikdo nevěděl, která z desítek zaplavených šachet, děr a kanálů je původní Vodní štola. Ostrov nakonec pokryly plané třešně a osídlili orli. Jeho povrch se stal nestabilním a nebezpečným, a lidé z pevniny se mu vyhýbali.

V roce 1940 přijel se svou rodinou na dovolenou na pobřeží Maine Alfred Westgate Hatch, mladý zámožný finančník z New Yorku. Dozvěděl se o pokladu na ostrově a začal se zajímat o historické prameny. Nebylo jich mnoho. Žádná ze společností, které na ostrově kopaly, si nevedla podrobné záznamy.

O šest let později Hatch ostrov koupil a přestěhoval se i s rodinou do Stormhavenu.

Tak jako všichni před ním, i Hatch se stal posedlým Vodní štolou. Během dvou let vyčerpal veškeré rodinné prostředky, byl nucen ohlásit úpadek, začal pít a krátce nato zemřel. Zanechal po sobě manželku a devatenáctiletého syna Alfreda.

I alin Hatch se nudil. Ráno sice bylo docela zábavné házeli s bratrem Johnym kameny do sršního hnízda ve staré vodárně, ale co teď? Krátce po jedenácté už snědl oběd, dva sendviče s oříškovým máslem a banány, které jim připravila matka. Seděl se zkříženýma nohama na molu houpajícím se před domem a díval se na moře. Třeba se na obzoru objeví kouřící bitevní loď. Nebo obrovský ropný tanker. Třeba zamíří k jednomu z ostrovů, najede na mělčinu a vyletí do povětří. To by bylo něco!

Z domu vyšel jeho bratr. Dupal po dřevěném můstku vedoucím na molo a na krku si držel kousek ledu.

“Ty ti dali!” řekl Malin, spokojený, že jeho sršni nepobodali, zatímco staršího a moudřejšího bratra ano.

“Nešel jsi k nim dost blízko, srabe,” řekl Johny s ústy plnými sendviče.

“Stejně blízko jako ty.”

“To určitě! Sršni z tebe viděli jen zadek, mizející v dáli.” Zhluboka si povzdechl a zahodil led do vody.

“To teda ne, byl jsem až u nich!”

Johny položil tašku a usedl vedle něj. “Ale že jsme je prohnali, co, Male?”

“To jo.”

Bylo ticho. Malin se díval přes malou zátoku na ostrovy v zálivu. Poustevník, Funebrák, Starý hrbol, Zabiják. Daleko za mmi se rýsoval proužek Skalnatého ostrova, střídavě se objevující a zase mizející v umíněné mlze, která se odmítala zvednout i za slunečného letního poledne. Za ostrovy se rozkládal širý oceán, nehybný jako mlýnský kámen, jak říkával otec.

Malin lenivě házel do vody kamínky a bez zájmu se díval na kola, šířící se na hladině. Skoro litoval, že nejel s rodiči do města. Aspoň by měl co dělat.

Přál si být kdekoli jinde v Bostonu, New Yorku, kdekoli jen ne v Maine.

“Už jsi byl v New Yorku, Johny?”

Johny se zavřenýma očima přikývl. “Jo. Jednou. Ještě než ses narodil.”

Kecá, pomyslel si Malin. Jak by si mohl pamatovat něco, co se stalo, když mu ještě nebyly dva roky? Ale nahlas to neřekl. Tohle dopoledne už riskoval dost.

Jeho zrak zabloudil k malému člunu, přivázanému k molu. Náhle dostal nápad. Perfektní nápad.

“Pojď, svezeme se!” řekl skoro šeptem a pokývl směrem ke člunu.

“Ty ses zbláznil!” řekl Johny. “Táta by nás seřezal.”

“Jen pojď,” pokračoval Malin. “Až nakoupěj, daj si v Hastingsu oběd a zpátky budou nejdřív ve tři. Nemůžou se to dozvědět.”

“Uvidí nás celý město.”

“Kdo by se v poledne koukal na moře?” řekl Malin a ledabyle dodal: “Kdo je tady srab, co?”

Zdálo se, že Johny tuto opovážlivost nezaregistroval. Jeho oči se přilepily k člunu. “Kam bys chtěl jet, aby to stálo za to?” zeptal se.

Přestože byli sami, Malin ztišil hlas. “Na Skalnatý ostrov.”

Johny nesouhlasně zavrtěl hlavou. “Táta by nás zabil.”

“Nezabil, když najdeme poklad.”

“Tam žádnej poklad není,” řekl Johny opovržlivě, ale nepříliš přesvědčivě. “Každopádně jsou ty šachty tam nebezpečný.”

Malin znal svého bratra dost dobře, aby si všiml odstínu jeho hlasu. Johnyho to zaujalo. Malin mlčel a nechal za sebe pracovat monotónní osamělé dopoledne.

Johny náhle vstal a vykročil k okraji mola. Malin se díval, jak tam něco hledá, a zmocnilo se ho vzrušení. Johny se otočil a měl v každé ruce plovací vestu.

“Až přistáném, nepůjdem dál než ke skalám na pobřeží!” Johnyho hlas byl záměrně strohý, jako by chtěl Malinoví dát na srozuměnou, že jeden dobrý nápad nemůže změnit jednou daný poměr sil. “Jasný?”

Malin přikývl. Stál opřený o zábradlí, zatímco Johny chystal brašnu a plovací vesty. Nemohl pochopit, že ho to nenapadlo dřív. Na Skalnatém ostrově ještě nebyli. Vlastně neznal žádného kluka ze Stormhavenu, který by tam někdy byl.

To bude co vyprávět kamarádům!

“Sedni si na příď a já budu řídit,” prohlásil Johny.

Malin sledoval, jak Johny bojuje s řadicí pákou, otevírá sytič a pumpuje benzín. Konečně zatáhl za šňůru startéru. Motor zakašlal a ztichl. Johny tahal znovu a znovu. Skalnatý ostrov byl vzdálen asi šest mil. Malin odhadoval, že na tak klidném moři se to dá urazit asi za půl hodiny. V té době bude u ostrova klid. Příliv bude vrcholit a mohutné proudy, omývající ostrov, budou odpočívat až do chvíle, než se obrátí.

Johnyho obličej zčervenal. Dopřál si krátký odpočinek a znovu pokračoval ve svém hrdinném úsilí. Náhle motor naskočil. “Odvaž to!” vykřikl. Malin odvázal lano, Johny otevřel přívod benzínu naplno, osmnáct koňských sil zakvílelo a člun vyrazil kupředu. Báječná směs větru a slaných kapek se jim zakousla do tváří.

Klouzali oceánem a nechávali za sebou zpěněnou krémovou brázdu. Před týdnem se strhla obrovská bouře a oceán jako by teď odpočíval. Na pravoboku se objevil Starý hrb, nízká žulová skála, na vrcholu potřísněná racky a na bocích pokrytá temnězelenými mořskými řasami. Jak člun svištěl kolem, nesčetní rackové dřímající na jedné noze na skále zdvihli hlavy a sledovali jej jasnýma žlutýma očima. Osamělý pár kroužící po obloze vydával zoufalé skřeky.

“Byl to dobrej nápad, co?” řekl Malin.

“Možná. Jestli se to provalí, byl to tvůj nápad,” řekl Johny.

Skalnatý ostrov vlastnil jejich otec. Co však Malin pamatoval, měli jej zakázán. Otec to místo neměl rád a nikdy o něm nemluvil. Ve škole kolovaly legendy o nesčetném množství hledačů pokladu, kteří na ostrově zahynuli. Je to prokleté místo, kde žijí přízraky. Ostrov je jako červivé jablko provrtaný šachtami, připravenými pohltit každého neopatrného návštěvníka. Jiné pověsti se týkaly prokletého kamene. Našli jej před mnoha lety ve Vodní štole a dnes je pravděpodobně uložen v nejhlubší části sklepení místního kostela. Alespoň Johny říkal, že když jednou děti v náboženství zlobily, zavřeli je do krypty s prokletým kamenem. Otřásl se hrůzou.

Právě se přibližovali k ostrovu, ověnčenému chuchvalci mlhy. V zimě nebo za deštivých dnů to byla mlha jako hrachová polévka, připravená zadusit všechno živé. Dnes, za jasného letního dne, vypadala jako nadýchaná cukrová vata. Johny se Malinoví pokoušel vysvětlit, jak ji proudy kolem ostrova dělají, ale Malin tomu nerozuměl a měl pocit, že ani Johny ne.

Mlha se rychle přibližovala k přídi a najednou byli ve světě pod závojem, který utlumil zvuk motoru. Johny mimoděk zpomalil. Propluli nejhustší mlhou a Malin zahlédl nazelenalá skaliska pokrytá řasami, příkře se svažující do vody.

Člun zamířil k malé plošince, která se objevila mezi skalami. Pod člunem prosvítaly zelené vrcholky rozeklaných skal, pokryté převalujícími se řasami. Skal, kterých se tolik obávají lovci krabů za odlivu nebo husté mlhy.

Teď však vrcholil příliv a malý motorový člun klouzal po hladině bez problémů. Přistáli u kamenitého břehu. Malin s lanem v ruce vyskočil, vytáhl člun na břeh a omotal lano kolem kamene. V teniskách mu čvachtalo.

Johny vystoupil na pevnou zemi. “A je to,” řekl neutrálně a s brašnou přes rameno pozoroval ostrov.

Hned za kamenitou plážičkou začínala zubatá tráva a husté křoviny planých třešní. Celá scenerie byla zalita podivným stříbrným světlem prosakujícím z mlhy, zavěšené nad jejich hlavami. Z trávy vyrůstal obrovský, nejméně deset stop vysoký železný kotel s masivními nýty, prorostlý temně oranžovou rzí. Část jeho puklé stěny le želá vedle v trávě. Kotel byl přikryt bílou poklicí, vykrouženou z nízko ležící mlhy.

“Vsaď se, že ten kotel vybouchl,” řekl Johny.

“Vsaďse, že přitom někdo zařval!” vychutnával situaci Malin.

“Vsaď se, že jich bylo víc.”

Kamenitá pláž končila chlazenými žulovými útesy, spadajícími do moře. Malin věděl, že rybáři, kteří ostrov obeplouvají, jim říkají Velrybí hřbety. Vylezl na nejbližší velrybí hřbet a pokoušel se přes další útes zahlédnout něco z nitra ostrova.

“Okamžitě dolů!” zvolal Johny. “Co myslíš, že v tyhle mlze uvidíš, ty idiote?”

“Rád bych věděl.,” říkal Malin, když slézal dolů, ale Johnyho výchovný pohlavek mu přetrhl řeč.

“Zůstaň tady u mě,” řekl mu Johny. “Obejdem kousek po břehu a jedem zpátky.” Vyrazil podél útesů a Malin následoval jeho opálené nohy, zbarvené v matném světle do čokoládová. Byl naštvaný. Byl to jeho nápad, jet na ostrov. Johny musí vždycky velet.

“Hele,” ozval se Johny, “tady něco je!” Zvedl něco dlouhého a bílého. “Ňáká kost.”

“Kde by se vzala?” řekl Malin, stále ještě naštvaný. Byl to jeho nápad. Tu kost měl najít on.

“Ale je. A je to kost člověčí.” Johny s ní máchal jako baseballovou pálkou. “Je to noha někoho, koho zabili, když hledal poklad. Nebo možná piráta. Vezmu ji domů a dám si ji pod postel.”

Zvědavost přemohla Malinovo roztrpčení. “Ukaž!” řekl.

Johny mu ji podal. Kost byla překvapivě těžká, studená, a hlavně páchla. “To si zase vem,” řekl a štítivě mu ji podal.

“Někde tu třeba bude i lebka,” uvažoval Johny.

Šťoural se chvíli mezi kameny, ale nenašel nic kromě malého mrtvého tuleně s vyvalenýma očima. Jak tak kroužili kolem nálezu, zpozorovali ztroskotaný člun, který tu asi zbyl po nějakém dávném hledači pokladu. Člun byl uvězněn mezi skalami na čáře nejvyššího přílivu a příboj jím lehce točil. Vypadal, že už pár bouří zažil.

“Ty vole!” řekl Johny hlasem, ve kterém bublalo vzrušení. Vylezli na pohupující se palubu. Na dně se povalovaly kusy železa, roury, rozbité přístroje a klubka drátů a kabelů. Malin se v tom harampádí začal přehrabovat. Třeba tam bude pirátský dublon. Říkal si, že pirát

Ned Ockham, zvaný Rudý Ned, který na ostrově zřejmě zakopal těžké miliony ve zlatě, jistě někde nějaké zlaté mince poztrácel. K pokladu prý patří i meč svatého Michala, vykládaný drahými kameny, který je tak mocný, že zabije každého, kdo se na něj podívá. Říká se, že Rudý Ned tím mečem jednou někomu usekl uši a pak je sázel při hře v kostky. Jedna holka ze šesté třídy, Cindy, dokonce tvrdila, že to nebyly uši, ale Malin jí nevěřil. Jindy se prý Ned zase namazal, vylezl na palubu, rozpáral chlapovi břicho, přehodil ho přes zábradlí a držel za střeva, dokud ho nesežrali žraloci. Děti ve škole znají o Rudém Nedovi spoustu krásných historek.

Ve člunu nic zajímavého nenašli. Johny navrhl vyrazit na průzkum podél kamenů, které se povalovaly pod útesy na návětrné straně ostrova. Nad nimi se proti obloze rýsovala vysoká tmavá hradba kořenů dávno odumřelých jedlí, které vyrůstaly v horizontálním směru a vypadaly jako zkroucené prsty. Některé z útesů byly vymleté nebo zřícené oběti bouří a vln, bušících do ostrova.

Ve stínu útesů bylo chladno. Johny, nadšený svým nálezem, poskakoval v čele výpravy a pohupoval kostí, jako by zapomněl na vlastní varování. Malinoví bylo jasné, že matka hodí nález do moře, jakmile jej objeví.

Johny se krátce zastavil u harampádí, které oceán vyvrhl na břeh: starých bójek lovců krabů, rozbitých pastí, kusů bednění. Šel dál po náspu směrem k něčemu, co vypadalo jako čerstvá řezná rána. Břeh se tu nedávno propadl a jeho zbytky ležely roztroušeny níže na pobřeží.

Johny skákal po balvanech a najednou se Malinovi ztratil z očí.

To se Malinovi nelíbilo a zrychlil. Ve vzduchu se chvěl jakýsi klid před bouří. Slunečný den zmizel v mlze Skalnatého ostrova a mohlo se stát cokoli. Foukal studený vítr a o kamenné lavice ostrova se začínaly lámat vlny. Za chvíli začne odliv. Asi by bylo rozumné vydat se na zpáteční cestu.

Malin náhle uslyšel krátký ostrý výkřik. Napadlo ho, že Johny uklouzl na nějakém kameni. Výkřik se však ozval znovu. Tentokrát bylo jasné, že ho Johny přivolává. Rychle se škrábal přes kameny, až se dostal za ohyb linie pobřeží. Před ním ležel velký žulový balvan. Ležel nějak divně, zřejmě se uvolnil při nedávné bouři. U jeho vzdálenější strany stál Johny a na něco s úžasem ve tváři ukazoval.

Malin nebyl v prvním okamžiku schopen vydat ani hlásku. Na místě, kde balvan původně stál, se otevíralo ústí nějaké štoly, dost velké na to, aby se jí člověk protáhl. Táhl odtud zatuchlý pach.

“Ty vole! To je něco.”

“Našel jsem to já!” křičel vzrušeně Johny. “Vsadím se o všechno na světě, že tam je ten poklad. Jdem se kouknout.”

“Byl to můj nápad,” řekl Malin.

Johny se s úšklebkem otočil. “Jasně,” řekl bodře a sundal si z ramene brašnu. “Ale já jsem to našel. A já jsem vzal sirky.”

Malin se naklonil nad ústí štoly. V hloubi duše věřil otci, že na Skalnatém ostrově nikdy poklad nebyl. Ted už si nebyl tak jistý. Že by táta jednou neměl pravdu?

Rychle se narovnal s pokrčeným nosem, naplněným zatuchlým pachem.

“Copak?” zeptal se Johny. “Bojíš se?”

“Jasně že ne,” řekl tiše Malin. Ústí štoly bylo úplně temné.

“Jdu první,” řekl Johny. “Pojď za mnou. Radši se neztrať.” Zahodil kost, klekl si a začal se soukat do otvoru. Malin si také klekl, ale váhal. Půda pod ním byla tvrdá a vlhká. Johny se vzdaloval a Malin nechtel zůstat na osamělém břehu sám. V mlze. Brrr! Protáhl se otvorem a následoval svého bratra.

Uslyšel škrtnutí zápalky. Zvedl se a bezděčně zatajil dech. Byli v malé jeskyni. Její strop a stěny podepíraly staré trámy. Vzadu se šklebil otvor úzkého tunelu, vedoucího kamsi do tmy.

“Rozdělíme si poklad fiftyfifty.” Johny mluvil vážným hlasem, jaký od něj Malin ještě neslyšel. Pak udělal něco ještě překvapivějšího. Otočil se, obřadně mu potřásl rukou a řekl: “My dva jsme partneři.”

Malin polkl. Cítil se o něco lépe.

Při dalším kroku dohořela zápalka. Malin zaslechl další škrtnutí, po němž se v jeskyni objevilo plápolající světélko, odrážející se od Johnyho červené čapky. Nad hlavami mezi trámy jim cosi zarachotilo a na kamennou zemi dopadl proud malých kamínků.

“Nedotýkej se stěn,” varoval šeptem Johny, “a nedělej rámus. Nebo nám to ten poklad zavalí.”

Malin neodpověděl, ale mimoděk se přesunul blíže k bratrovi.

“Nechoď tak blízko za mnou,” zavrčel zase Johny.

Úzká štola vedla směrem dolů. Johny náhle vykřikl, trhl sebou, světlo zhaslo a chodba se ponořila do temnoty.

“Johny?” zvolal Malin a v náhlém návalu paniky se chytil bratrovy ruky. “Co když tu je to prokletí?”

“Neblbni, žádný prokletí není,” zašeptal Johny. Škrtl další zápalkou. “Nic se neboj, sirek mám ještě nejmíň čtyřicet. A dívej.” Zašátral v kapse, a když se k Malinovi otočil, držel mezi palcem a ukazováčkem velkou sponku na papír. Zasadil do ní zápalku. “Tak, a nespálím si prsty.”

Chodba lehce zabočila doleva a Malin zjistil, že uklidňující kužel světla, který do chodby dopadal od vchodu, zmizel. “Možná bysme se měli vrátit a jít sem znova s baterkou.”

Vtom zaslechl příšerný zvuk, při němž mu v žilách ztuhla krev. Bylo to jakési duté sténání. Zdálo se, že vychází až ze samého nitra ostrova, a zcela zaplnilo úzkou chodbu. “Johny!” vykřikl a znovu se ho chytil. Zvuk se změnil v hluboký vzdech a cvrkot padajících kamínků, podobný tomu, jaký zaslechli před chvílí v jeskyni.

Johny jeho ruku setřásl. “Panebože, Malině! To začíná odliv. Tak je to přece ve vodních šachtách slyšet vždycky. Říkal jsem ti, abys mluvil potichu.”

“Jak to víš?” řekl Malin.

“To ví každej.”

Ozvalo se další sténání a bublání, po němž následovalo hlasité praskání namáhaných trámů. Malin si skousl ret, aby se mu nechvěl.

O několik zápalek dále se chodba lomila a pokračovala dolů mnohem příkřeji, byla užší a její stěny drsnější.

Johny podržel zápalku před sebou. “Tady je to. Pokladnice je tady dole.”

“Já nevím, jestli by nebylo lepší vrátit se a říct to tátovi,” ozval se Malin.

“Zbláznil ses? Víš jak táta tenhle ostrov nenávidí. Řekneme mu to, až budeme mít ten poklad,” řekl rozhodně Johny.

Rozžehl další zápalku a strčil hlavu do úzké štoly. Byla nanejvýš čtyři stopy vysoká. Červotočivé trámy podepíraly popraskané kameny na stropě. Pach hniloby zintenzivněl.

“Asi budeme muset na kolena,” řekl Johny přes rameno poněkud nejistým hlasem. Zastavil se a Malin na okamžik zadoufal, že se vrátí.

Johny ale narovnal jeden konec sponky a sevřel jej mezi zuby. V mihotavém světle zápalky měl jeho obličej téměř ďábelský výraz.

Teď, nebo nikdy. “Dál už nejdu!” oznámil Malin.

“Oukej. Počkej tady. Potmě.”

“Ne!” vykřikl hlasitě Malin. “Táta nás zabije. Johny, prosím tě.”

“Až táta uvidí jak jsme bohatý, zblázní se radostí. Ušetří dva dolary našeho kapesnýho týdně.”

Malin popotáhl a utřel si nos.

Johny se v tom úzkém prostoru otočil a nahmatal Malinovu hlavu. “Hele, jestli se teď poděláme, budeme mít smůlu. Třeba už další šance nebude. Buď kámoš, jo?” Potřepal Malina po vlasech.

“Tak jo.”

Vlezl po kolenou za bratrem do svažující se štoly. Do dlaní ho tlačily kameny a štěrk. Johny neustále zapaloval sirky a Malin sbíral odvahu zeptat se, kolik jich ještě zbývá. Johny se náhle zastavil.

“Vepředu něco je,” zašeptal.

Malin se pokusil podívat, ale chodba byla úzká a přes Johnyho neviděl. “Co tam vidíš?”

“Dveře!” ozval se Johny. “Přísahám, že to sou ňáký starý dveře!” Strop chodby se přestal svažovat a vytvořil nad jeho hlavou malou jeskyňku. Malin zoufale natahoval krk, aby také něco zahlédl. Byly to dveře. Několik silných prken v kovových veřejích, zasazených do obdélníku chodby, tvořeného velkými deskami chlazeného kamene. Všechno bylo mokré a špinavé. Dveře byly utěsněny něčím, co vypadalo jako koudel.

“Dívej na tohle!” vykřikl vzrušeně Johny.

Na dveřích byla pečeť. Byla okrouhlá, s vyraženým erbem v červeném vosku. I přes nános špíny bylo zřejmé, že je neporušená.

“Zapečetěný dveře! To není možný! To je jako v knížkách,” šeptal očarovaný Johny.

Malin hleděl na pečeť jako ve snu, znepokojivém a úžasném současně. Opravdu našli poklad. A byl to jeho nápad!

Johny popadl železné držadlo a zkusmo dveřmi trhl. Ozvalo se zavrzání veřejí. “Slyšíš to? Není to zamčený. Musíme zlomit pečeť.”

Otočil se a podal krabičku zápalek Malinovi. “Jakmile to otevřu, rozsvítíš. A pohni, jo?”

Malin zapátral v krabičce. “Je tu jen pět sirek!” zvolal zděšeně.

Cambridge, Massachusetts, dnes

“Drž hubu a dělej, co ti říkám. Zpátky vylezem i potmě, přísahám.”

Malin se pokoušel rozžehnout zápalku, ale třásly se mu ruce. Zápalka blikala a zhasla. Už jenom čtyři, pomyslel si, zatímco Johny nespokojeně vzdychal. Další zápalka chytla. Johny oběma rukama popadl držadlo. “Připraven?” zeptal se a zapřel se nohou o stěnu.

Malin chtěl protestovat, ale Johny už pracoval. Pečeť se přelomila a dveře se otevřely s takovým vrzáním, až Malin nadskočil. Závan zkaženého vzduchu zhasil plamínek. V naprosté tmě slyšel Johnyho hlasité nadechnutí a pak výkřik: “Au!”, který zazněl hlasem téměř bez dechu, tak vysokým, jako by to ani nebyl Johny. Ozvalo se tlumené bouchnutí a celá chodba se roztřásla. V proudu prachu a písku, který se sypal ze stropu a nalezl mu do očí a chřípí, zaslechl zcela jiný zvuk, vydávaný skrčeným člověkem tak krátký, že to téměř mohlo být odkašlání. Následoval sípavý zvuk, podobný tomu, jaký vydává mačkaná houba plná vody.

“Johny!” křičel Malin, který při pokusu vytřít si prach z očí upustil zápalky.. Byla taková tma a děly se tak záhadné a strašné věci, že ho zachvátila panika. Pak uslyšel nový zvuk, hluboký a tlumený. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co to je. Jakési měkké, tiché vlečení.

Malin se vzpamatoval, klesl na všechny čtyři a šátral kolem sebe, aby našel zápalky. Zoufale přitom volal Johnyho. Jedna ruka sáhla do čehosi vlhkého a současně druhá nahmátla zápalky. Zvedl se na kolena a s potlačovaným vzlykáním jednu vylovil a škrtl.

Johny zmizel. Dveře byly dokořán, pečeť přelomená, ale za dveřmi nebylo nic, kromě prázdných kamenných stěn. Vzduch byl plný prachu.

Všiml si, že má mokré nohy, a podíval se dolů. Na místě, kde klečel a kde stál před chvílí Johny, byla kaluž černé vody. Napadlo ho, že je to trhlina, zaplněná mořskou vodou. Pak si ve svitu blikající zápalky všiml, že se z vody kouří. Natáhl se dopředu a viděl, že není černá, ale červená. Byla to krev, mnohem více krve, než se podle něj mohlo vejít do lidského těla. Nehnutě a nevěřícně zíral, jak se kaluž zvětšuje, roztěká se do prohlubní a trhlin na zemi, vniká mu do tenisek a obtéká ho jako rudá chobotnice. Pak mu zápalka upadla. Ozvalo se krátké zasyčení a kolem se rozhostila strašná tma.

malé laboratoře přístavku nemocnice Mount Auburn bylo přes vrcholky vzrostlých javorů vidět zasmušilou řeku. Na temné hladině rázně vesloval skifař a zanechával za sebou blýskavou brázdu. Z okna laboratoře obdivoval Malin Hatch perfektní synchronizaci člunu, těla a vesel.

“Pane doktore,” ozval se mu za zády hlas jeho asistenta. “Je to připravený.”

Inkubátor zapípal. Hatch se nepříliš ochotně otočil. Byla to trochu nuda, ale zase na druhou stranu dívání z okna ho neživí. “Fajn. Odstraníme první vrstvu a podíváme se, co ty potvory vyvádějí.”

Asistent Bruče, nervózní jako obvykle, otevřel inkubátor a vyndal velký tác agarových misek. V jejich středech vyrůstaly jako lesklé mince kolonie bakterií. Bakterie byly relativně neškodné a kromě běžných sterilních postupů nevyžadovaly žádnou zvláštní opatrnost, ale Hatch přesto neklidně sledoval, jak misky na podnose rachotí a jak je Bruče vkládá do tlakového hrnce.

“Opatrně, proboha! To by z nás ve městě neměli radost.”

Asistent položil podnos na skříňku s gumovými rukavicemi. “Promiňte,” řekl provinile a otřel si ruce do pláště.

Hatch misky přehlédl zkušeným okem. Druhá a třetí řada rostly dobře, první a čtvrtá jakž takž a pátá vůbec, přesně jak předpokládal. Okamžitě bylo jasné, že experiment bude úspěšný. V poslední době se mu dařilo. Minulý měsíc uveřejnil zásadní článek v New England Journal of Medicine a v oddělení se začalo mluvit o jeho vycházející hvězdě.

Slibná vědecká budoucnost mu kupodivu nepřipadala nijak zvlášť zajímavá.

Duchem trochu nepřítomen natočil lupu a chystal se k předběžnému vyšetření bakterií. Dělal to tak často, že mu k určení typu jejich deformace stačilo podívat se na kolonie a porovnat jejich vzrůst a povrchovou texturu.

Za malou chvíli se vrátil ke svému stolu, přitáhl si klávesnici počítače a začal ťukat poznámky.

Rozezněl se zvonek.

“Bruče?” zamumlal.

Bruče úslužně vyskočil, až mu upadl zápisník. Za chvíli se vrátil. “Návštěva,” sdělil lakonicky.

Hatch se narovnal. Návštěvy v laboratoři nebyly časté. Jako většina výzkumníků i on utajoval umístění laboratoře a její telefonní číslo přede všemi, kromě několika vyvolených.

“Nevadilo by vám zeptat se, co chtějí? Pokud to není osobní, ať jdou na pohotovost.”

“Nebo do paďous,” dodal neslyšně Bruče a zmizel. Hatchův pohled zabloudil k oknu. Do místnosti proudilo odpolední světlo a vytvářelo na trubicích přístrojů zlatavé odlesky. Vrátil se ke svým poznámkám.

“Není to pacient,” oznámil Bruče, když se vrátil do laboratoře. “Že prý ho určitě rád uvidíte.”

Hatch vzhlédl. Patrně někdo z nemocničního výzkumu. Zívl. “Tak ho sem teda pošlete.”

Na chodbě se ozvaly kroky. Zvedl hlavu. Ve světle dopadajících slunečních paprsků se ve dveřích objevila štíhlá postava muže v plné síle, s příjemnou opálenou tváří a šedýma očima.

“Gerard Neidelman,” představil se příchozí vážným hlubokým hlasem.

Takhle se asi v laboratoři neopálil, pomyslel si Hatch. Asi tráví hodně času na golfu.

“Pojďte dál, doktore Neidelmane,” řekl.

“Kapitáne,” opravil ho příchozí. “Nejsem žádný doktor.” Prošel dveřmi, napřímil se a Hatchovi bylo okamžitě jasné, že má před sebou člověka, který už na moři jistě nějaký ten čas strávil. Stačilo jen pozorovat, jak vstoupil se skloněnou hlavou a rukou položenou na zárubně. Nebyl starý, Hatch ho odhadoval tak na pětačtyřicet, ale už měl úzké oči a drsnou kůži námořníka. Bylo na něm něco zvláštního, cosi téměř tajuplného. Působil asketicky i přitažlivě.

Hatch se představil. Krátce si potřásli rukama. Příchozí měl ruku suchou a lehkou..

“Mohl bych s vámi mluvit o samotě?” zeptal se kapitán tiše.

Bruče se ozval: “Pane doktore, co mám dělat s těma koloniema? Nemůžem je nechávat moc dlouho v.”

“Proč je nedáte do ledničky? Další nožičky jim už nenarostou.” Hatch se podíval na hodinky a jeho zrak se opět setkal s klidným pohledem návštěvníka. Rychle se rozhodl. “Víte co? Můžete už jít domů, Bruče. Já vás v pět odepíšu. Neříkejte to ale profesoru Alvarezovi.”

Bruče se usmál. “Oukej. Díky.”

Kolonie i Bruče během několika vteřin zmizeli a Hatch se obrátil ke svému podivnému návštěvníku, který právě zamířil k oknu. Přehodil si aktovku z jedné ruky do druhé a zeptal se: “Tak tady bádáte, doktore?”

“Ano, to je moje laboratoř.”

“Máte tu pěknou vyhlídku.”

Hatch se díval na mužova záda, trochu udiven, že ho to vyrušení nenaštvalo. Nezeptal se ho ani, co tu vlastně pohledává. Měl neurčitý pocit, že jeho návštěva bude důležitá.

“Vody řeky jsou tak tmavé,” řekl kapitán. “Daleko odtud klidný proud se vine, tam Léthé, řeka zapomnění, plyne.” Otočil se. “Řeka je symbolem zapomnění, že?”

“To už jsem asi zapomněl,” řekl Hatch konverzačním tónem a čekal, už ve střehu.

Kapitán se zasmál a odlepil se od okna. “Asi si říkáte, proč recituju právě ve vaší laboratoři. Dostaneme se k tomu. Můžu vás požádat o trochu trpělivosti?”

“Už jí právě zneužíváte. Pojďte se, prosím, posadit. Těsně předtím, než jste přišel, se mi povedl experiment,” máchl Hatch rukou směrem k inkubátoru, “a dneska už končím. Jsem docela., no, je to trochu nuda.”

Neidelman pozvedl obočí. “Není to tak zajímavé jako boj proti žluté zimnici v bažinách Amazonky, že? Dovedu si to představit.”

“Úplně asi ne,” řekl Hatch.

Muž se zasmál. “Četl jsem ten článek v Globu.”

“Ono to nebylo zase tak vzrušující, jak to ten reportér napsal. Znáte novináře.”

“Proč jste se vlastně vrátil?”

“Už mě nebavilo dívat se, jak mi umírají pacienti, protože nemám krabičku amoxycillinu asi za padesát centů. Blbý, co? Jistě chápete, že bych se tam okamžitě vrátil. Život v ulici U Památníku je jen takový odvar.” Zmlkl a upřeně se zadíval na Neidelmana. Najednou nechápal, proč se tak rozmluvil.

“V článku se vypráví o vašich cestách do Sierry Leoně, na Madagaskar a do Surinamu. Možná byste rád zažil nějaké vzrušení právě teď.”

“Prosím vás, toho mého brblání si nevšímejte,” řekl Hatch, jak doufal, konverzačním tónem. “Trocha nudy je balzám pro duši.” Jeho pohled spočinul na kapitánově aktovce. V její kůži byl vyražen znak, který neznal.

“Možná. Každopádně to vypadá, že jste v posledních dvaceti letech navštívil všechna místa, která na zeměkouli existují.” Kapitán se odmlčel a pak dodal: “Kromě Stormhavenu.”

Hatchovi přeběhl po zádech mráz a v prstech ucítil mravenčení. Začal rychle pohybovat rukama.

Teď už to dávalo smysl. Závan moře, nenápadné otázky, intenzívní, patrně chtivý lesk očí.

Neidelman stál tiše a nehnutě. Hatche sledovaly lesklé šedé oči.

“Ano,” snažil se soustředit Hatch. “A vy máte něco, co by mi vzrušení poskytlo.”

Neidelman přikývl.

“Budu hádat. Nesouvisí to něco čirou náhodou se Skalnatým ostrovem?” Bylo patrné, že nemusí hádat znovu. “A vy jste, kapitáne, hledač pokladů.”

Z kapitánovy tváře nemizely vyrovnanost a klidné sebevědomí. “Řekněme odborník na záchranné práce.”

“Odborník na záchranné práce! Dneska už nikdo nemluví na rovinu. Proč ne sanitární technik? Chcete kopat na Skalnatém ostrově. Budu hádat ještě jednou. Teď mi řeknete, že právě vy znáte tajemství Vodní štoly.”

Neidelman neodpovídal.

Hatch se dostával do tempa. “Jistě máte i nějaký nejmodernější tentononc, co vás dovede přímo k pokladu. Nebo jste si našel jasnovidce?”

Neidelman se nevzdával. “Vím, že za vámi byli i jiní.”

“V tom případě víte, jak dopadli. Proutkaři, parapsychologové, naftoví magnáti každý z nich se spolehlivým plánkem.”

“Třeba v něm měli chybu. Ten nápad ale chybu nemá. Podívejte, já vím o tragédiích, které vaši rodinu postihly po tom, co váš dědeček ostrov koupil. Ale on věděl, co dělá. Ten poklad tam je. To je bez debaty.”

“Jistě. To vědí všichni. A jestli si myslíte, že jste byl v minulém životě Rudý Ned, můžu vás ujistit, že takových tu už bylo pět. Možná jste si koupil strašně starou mapu, jaké vyrábí jeden podvodník v Portlandu. Kapitáne, víra hory přenáší, ale poklad, který na Skalnatém ostrově není a nikdy nebyl, nenajdete. Je mi opravdu líto, že se musíme rozloučit. Doufám, že nebudu muset zavolat strážného pardon, bezpečnostního odborníka aby vás vyvedl.”

Neidelman Hatchova slova ignoroval a naklonil se nad stůl. “Nechci, abyste mi důvěřoval slepě.”

Řekl to tak sebevědomě a tak netečně pokrčil rameny, až to Hatche dožralo. “Kdybyste tušil, kolikrát jsem už slyšel podobnou historku, tak byste sem nechodil. Čím myslíte, že se lišíte od těch před vámi?”

Kapitán sáhl do aktovky a beze slova položil na stůl list papíru.

Hatch se na papír podíval, aniž by se jej dotkl. Byla to notářsky ověřená zpráva, sdělující, že společnost Thalassa Holdings Ltd. založila Sdružení pro rekultivaci Skalnatého ostrova. Základní jmění sdružení činilo dvacet dva miliony dolarů.

Hatch se rozesmál. “Vám se podařilo sehnat takový balík dřív, než jste se mě zeptal, jestli vám to povolím? To ti akcionáři musí být úplně vygumovaný.”

Neidelman se usmál. Jeho úsměv byl rezervovaný, sebevědomý a odtažitý, ale bez arogance. “Pane doktore, v posledních dvanácti letech jste měl vždycky pravdu, když jste hledačům pokladu ukázal dveře. Dokonale vám rozumím. Neměli dost peněz a nebyli dobře připravení. Kromě toho i vy máte svůj problém.” Narovnal se. “Já vás samozřejmě moc neznám. Ale myslím si, že po době delší než čtvrt století jste možná připraven se dozvědět, co se to vlastně vašemu bratrovi stalo.”

Neidelman se na chvilku odmlčel a díval se pozorně na Hatche. Pokračoval tichým, sotva slyšitelným hlasem. “Vím, že vás peníze moc nezajímají. A chápu, že ten ostrov musíte nenávidět. Proto jsem za vámi přišel, až když mám všechno připraveno. Ve svém oboru je Thalassa naprostá jednička. Máme zařízení, o jakých se vašemu dědečkovi mohlo jen zdát. Máme pronajatou loď. Máme potápěče, archeology, inženýry, lékaře. Expedice může okamžitě vyrazit. Jediné vaše slovo, a slibuji vám, že do měsíce Vodní štola vydá své tajemství. Víme o tom všechno.” Slovo všechno zašeptal s obzvláštní naléhavostí.

“Proč to, proboha, nenecháte tak? Proč nenecháte tajemství tajemstvím?”

“Nemám to v povaze. Vy ano?”

Dlouhou dobu nepromluvili. Pak zazněly vzdálené zvony chrámu Svaté trojice, oznamující pět hodin.

Neidelman, jako by to považoval za povel, uchopil papír a vložil jej zpět do aktovky. “Vaše mlčení je výmluvné,” řekl tiše, bez známky hořkosti v hlase. “Už jsem vás připravil o spoustu času. Zítra oznámím svým partnerům, že jste naši nabídku odmítl. Na shledanou, doktore Hatchi!”

Neidelman vykročil, u dveří se však zastavil a otočil se. “Ještě něco. Dlužím vám odpověď na otázku, čím se lišíme od ostatních. Máme o Vodní štole určitou informaci, kterou nemá nikdo ani vy.”

Hatchův úsměšek se vytratil dřív, než se objevil.

;,Víme, kdo ji projektoval.”

Hatch strnul a zaťal prsty do dlaní. “Cože?” podařilo se mu ze sebe vyrazit.

“Slyšel jste dobře. A ještě něco. Máme provozní deník, který si stavitel během prací vedl.”

Hatch zhluboka dýchal. Díval se na stůl a vrtěl hlavou. “To není možné. Asi jsem vás podcenil, kapitáne. Konečně jsem po všech těch letech slyšel něco nového.”

Mluvil však k prázdným stěnám. Kapitán zmizel.

Když Hatch ukládal složku svých papírů do aktovky, ruka se mu stále ještě trochu chvěla. Spatřil, že Neidelman pod aktovku vsunul svou vizitku. Bylo na ní dopsáno telefonní číslo, patrné do hotelu, ve kterém bydlel. Hatch ji strčil do kapsy, vzal aktovku, uzamkl laboratoř a potemnělými letními ulicemi kráčel pomalu směrem k domovu.

Ve dvě ráno byl zpátky v laboratoři. Díval se oknem do tmy a točil mezi prsty vizitkou. Ve tři zvedl sluchátko a číslo vytočil.

Jatch zastavil na malém ušmudlaném parkovišti nad přístavní hrází, zavřel dveře a rozhlédl se kolem. Před sebou měl malou úzkou zátoku, ohraničenou žulovými břehy. V chladném stříbrném světle se tam houpaly desítky člunů a remorkérů. Čluny patřily lovcům krabů. Některá jejich jména si pamatoval ještě po pětadvaceti letech: Lola B,

Maybelle W.

Městečko Stormhaven vyšplhalo až na kopec. Úzké dřevěné domy postávaly v křivolakých uličkách, plných kočičích hlav. Směrem k vrcholku domy řídly a vystřídaly je hloučky černých jedlí a malé trávníky, uzavřené mezi kamenné stěny. Na vrcholku kopce stál kongregační kostel. Jeho strohá bílá věž čněla vzhůru k šedé obloze jako varovný prst.

Na druhé straně zátoky Hatch zahlédl dům, ve kterém prožil dětství. Přejel očima čtyři štíty, pod nimiž chodila matka její klobouk vyčníval za živým plotem, dlouhý trávník svažující se ke břehu a malé dřevěné molo. Hned se odvrátil. Zdálo se mu, že v jeho botách stojí a jeho očima se dívá nějaký cizinec.

Připadal si trochu jako blázen. Byl naplněn obavami, mnohem většími než v Raruaně, přecpané těly nakaženými tropickou horečkou, nebo při epidemii dýmějového moru v západní části Sierry Madre. Pokrčil rameny, sundal si sluneční brýle a vykročil.

Přístavní hráz se zařezávala do hloubi pobřeží. Na opačné straně vyrostly malé dřevěné domky: družstvo lovců krabů, snackbar U Rudého Nedá, kůlny na nářadí a na přípravu návnad. Na konci stály rezavá benzínová pumpa, nákladní rumpály a hromady schnoucích košů na kraby. Několik set yardů za ústím zátoky věnčil moře bílý pruh mlhy a splýval s oblohou. Vypadalo to skoro, jako by v těchto místech končil svět.

Nad šindelovou střechu družstva vyčnívala tenká trubka, z níž stoupal bílý chochol páry neklamná známka, že se uvnitř paří krabi. Před vchodem si přečetl ceník několika různých druhů. V řadě nádrží si je pak mohl skrze vlnité sklo prohlédnout. Ještě před několika hodinami prodlévali v temných hlubinách, a teď se rozčileně hemžili v mělkých nádržích. V jedné spočíval osamocený vzácný krab modrý.

Jakýsi rybář valil kolem Hatche dolů na hráz barel s návnadou červů. Zastavil se u rumpálu, přivázal barel a naložil jej do člunu, který čekal u mola. Podobných obrázků zažil v dětství nespočet. Zaslechl výkřik, motor nastartoval a člun vyrazil směrem k volnému moři, následován letkou racků. Hatch čekal, až se rozplyne v mlze. Mlha se však začala zvedat a obnažila Spálenou hlavu, žulovou skálu, která jižně od města hlídala vjezd do přístavu. Z dálky doléhalo slabé šumění příboje, který bil o její krk. Na temeni měla uprostřed krátce střiženého borůvčí červeně a bíle pruhovaný maják s měděnou kupolí: obrácený barevný vykřičník uprostřed bílých cárů mlhy.

Jak tak stál na konci hráze a zhluboka vdechoval tu známou směsici slaného vzduchu, pachu ryb a výfukových plynů, jeho obranný mechanismus se začal rozpadat. Jako by setřásl všechny ty minulé roky. Je tady. Znovu na místě, o němž si myslel, že už je nikdy neuvidí. Sám se tolik změnil, a tak málo se toho změnilo tady. Zmocnil se ho silný, hořkosladký pocit.

Za zády mu třeskly dveře auta. Otočil se a spatřil Gerarda Neidelmana. Kapitán se vzdaloval od nablýskaného roveru a kráčel po žulových kostkách vzpřímeně a optimisticky, jako by v sobě měl ocelovou pružinu. Mezi zuby svíral mocně dýmající lulku a jeho oči pomrkávaly v utajovaném, ale zřetelném vzrušení.

“To je fajn, že na mě čekáte,” řekl, vyndal dýmku z úst a potřásl Hatchovi rukou. “Doufám, že jste neměl moc potíží.”

Trochu zaváhal, než řekl poslední slovo. Hatch si pomyslel, že kapitán asi uhádl, proč chtěl vidět město a ostrov dřív, než uzavřou dohodu. “V pohodě,” řekl chladně a potřásl mu rukou.

“Kdepak máme náš člun?” řekl Neidelman a jezdil očima po přístavu.

“Támhle je. Jmenuje se Bachratá Jana.”

Neidelman se podíval. “Aha, široký krabí člun.” Zamrkal. “Nevidím ale loďku ve vleku. Jak se na Skalnatém ostrově vylodíme?”

“Loďka je u mola,” řekl Hatch. “Ale my se tam nechystáme přistát. Není tam žádný přirozený přístav. Většina ostrova je obklopena vysokými útesy, takže toho z něj moc neuvidíme. Po ostrově je dost nebezpečné chodit. To nejlepší, co můžeme udělat, je prohlídnout si ho z vody.” Já tedy rozhodně nemíním po tom ostrově pobíhat, pomyslel si.

“Rozumím,” řekl Neidelman a zasunul si lulku do úst. Podíval se na oblohu. “Ta mlha se brzy zveďne. Vítr jihozápadní, moře klidné. Přinejhorším buďe trochu pršet. Skvělé. Už se těším na ten první pohleď.”

Hatch na něj překvapeně pohléďl. “Snaď nechcete říct, že jste ho ještě neviďěl?”

“Zatím mi stačily mapy.”

“Myslel jsem, že muž jako vy už má svou první plavbu na ostrov za sebou. Kďysi ďávno jsme kolem ostrova často ďělali bláznivé vyjížďky, dokonce jsme se tam pokoušeli přistát. Jsem přesvědčen, že to občas dělají i zdejší kluci.”

Neidelman se na Hatche chladně podíval. “Nevím, proč bych se na něj měl dívat, když jsem tam neměl možnost kopat.”

Na konci zídky byly viklající se dřevěné schody, které veďly přímo k plovoucímu molu. Hatch odvázal loďku, vstoupil ďovnitř a položil ruku na startér. Neiďelman hbitě seskočil a zaujal místo na příďi.

“Byďlíte ve městě?”

Hatch potřásl hlavou a nastartoval. “Zamluvil jsem si pokoj v motelu v South Portu pár mil dolů po pobřeží.” Dokonce i na vypůjčení člunu potřeboval prostředníka. Dosud nebyl připraven na to, že ho někdo pozná.

Neidelman přikývl, zadíval se přes Hatchova ramena na vzďalující se pobřeží a změnil přeďmět hovoru. “Krásné místo,” řekl.

“To jo, myslím, že je. Přibylo tu chat a je tu nový penzión, ale jinak Stormhaven o světě nic neví.”

“Je to bohužel moc na severu a daleko od obvyklých tras.”

“To je jenom jeďen ďůvoď,” řekl Hatch. “Všechno to, co viďíte a co je tak kuriózní a okouzlující, ty staré ďřevěné čluny, ty větrem omlácené baráky a křivé hráze, to je ve skutečnosti výsleďkem chuďoby. Z té se Stormhaven sám neďostane.”

Zastavili u boku Bachraté Jany a Hatch k ní loďku přivázal. Vylezli na palubu. Motor běžel hladce. Je možná stará, ale je ďobře uďržovaná, pomyslel si Hatch, kďyž propluli zónou ticha a otevřel přivoď benzínu naplno. Naď nimi se mlhavými cáry proďíralo slunce a vyďávalo chlaďnou záři. Proplouvali kanálem kolem Starého hrbolu. Díval se přeď sebe jihovýchoďním směrem, zatím ovšem zbytečně.

“Buďe tam asi chlaďno,” řekl Neiďelmanovi v košili s krátkými rukávy.

Ten se usmál. “Jsem na to zvyklý.”

“Říkáte si kapitán. Kďe jste sloužil?”

“Byl jsem kapitánem minolovky,” zazněla oďměřená oďpověď. “Křižoval jsem v ďeltě Mekongu. Po válce jsem si kousek oď Nantucketu koupil vlečný člun a lovil mušle a flunďry.” Kapitán zašilhal na moře. “V té době mě začaly zajímat poklady.”

“Vážně?” Hatch se podíval na kompas a opravil kurs. Letmo pohlédl na přístroje. Skalnatý ostrov byl šest mil před nimi. Za dvacet minut tam budou.

“Jeďen ďen jsem vylovil velkou kouli, obrostlou koraly. Můj námořník ji rozřízl nožem na marliny a něco z toho vypaďlo. Myslel jsem, že je to ústřice, ale byl to malý holanďský stříbrný ďukát ze seďmnáctého století. Zajímalo mě, jestli bych jich někďe nenašel víc. Trochu jsem se štrachal ve starých záznamech a objevil jsem ztroskotaný Cing Ports; to byla briga, které velel francouzský korzár Charles Dampier. Proďal jsem člun, založil společnost, půjčil si milion dolarů a jel jsem tam.”

“Kolik jste z toho vraku vytáhl?”

Neidelman se zasmál. “Asi devaďesát tisíc v mincích, porcelánu a starožitnostech. To byla lekce, na jakou hned tak nezapomenu. Později jsem našel deník holandského kapitána, kterého Dampier přepadl. Vezl dřevo, uhlí a rum.” Zabafal rozvážně z lulky. “Ne všichni piráti to uměli jako Rudý Ned.”

“Cítil jste se jako chirurg, který doufá, že najde nádor, a objeví žlučové kameny.”

“Myslel jsem si, že byste mohl říct něco takového.”

Vypluli na širé moře. Poslední cáry mlhy zmizely. Přímo před nimi ležely vnitřní ostrovy Poustevník a Funebrák, dva malé zelené hrbolky, hustě porostlé jedlemi. Skalnatý ostrov se objeví za chvilku. Hatch pohlédl na Neidelmana, který se díval vpřed. Nastal správný okamžik.

“Tak, a teď budeme trochu pojíždět sem a tam,” řekl tiše. “Chtěl bych nejdříve slyšet o muži, který postavil Vodní štolu.”

Neidelman zůstal chvíli tiše sedět.

“Je mi líto, doktore,” řekl po chvíli. “To vám zatím neřeknu. Ještě jste nepodepsal dohodu. Celé tohle dvaadvacetimilionové dobrodružství je postaveno na této informaci.”

To Hatche zaskočilo. “Jsem rád, že mi tak důvěřujete,” řekl uraženě.

“Rozumějte, já.,” začal Neidelman.

“Rozumím dobře. Bojíte se, že bych mohl využít toho, co jste objevil, kopat sám a vyšplouchnout vás.”

“Skoro jste se trefil,” řekl kapitán.

“Oceňuji vaši přímost,” řekl Hatch. “Odpovím vám taky přímo.” Prudce otočil kormidlem a člun se naklonil na pravobok.

Neidelman se pevně chytil zábradlí a zkoumavě se na něj zahleděl. Otočili se o 180 stupňů. Hatch namířil s Bachratou Janou zpět k přístavu a přidal plyn.

“Doktore?” řekl Neidelman.

“Je to úplně jednoduché,” řekl Hatch. “Buď mi řeknete, co jste objevil tak tajemného a přesvědčíte mne, že to má racionální jádro, nebo náš malý výlet právě skončil.”

“Kdybyste byl ochoten tu smlouvu podepsat, aniž bych vám prozradil.”

“Panebože!” vykřikl Hatch. “Vy nejste jen kapitán, vy jste taky zatracený námořní právník. Pokud budeme partneři, což už se mi nezdá moc pravděpodobné, musíme jeden druhému důvěřovat. Podívejte, potřeseme si rukama, já vám dám slovo a to musí stačit. Nebo ztratíte všechny naděje na kopání na ostrově.”

Neidelman neztratil obvyklý klid a zasmál se. “Potřásli si rukama? To je gól.”

Bachratá Jana zuřivě vrčela. Dopadala na ni sprška vody, která ve vzduchu ještě zbyla z brázdy, vyryté před chvílí. V dálce se znovu objevily útesy Spálené hlavy a za nimi střechy města.

“Dobrá,” řekl kapitán mírně. “Otočte ten člun, prosím. Tady je má ruka.”

Potřásli si rukama. Hatch zařadil rychlost, po chvíli člun otočil a namířil zpět k obrysům Skalnatého ostrova.

Neidelman se díval k východu a pukal z lulky zdánlivě v hlubokém zamyšlení. Zdálo se, že nasadil zdržovací taktiku.

“V Anglii jste byl, že, doktore?” řekl konečně.

Hatch přikývl.

“Pěkná země,” pokračoval Neidelman klidně. “Mně se líbí hlavně sever. Byl jste v Houndsbury? Okouzlující městečko, úplný Cotswolds. Bylo by ale asi úplně neznámé, nebýt fantastické katedrály. Možná jste navštívil i Whitstone Halí v Penninách, rodinné sídlo vévody z Wessexu?”

“Jo, to znám,” řekl Hatch. “Nebylo to původně opatství?”

“Správně. Jsou to výstavní kousky eklestické architektury sedmnáctého století.”

“To je pěkné,” odpověděl Hatch s nádechem sarkasmu. “No a co?”

“Obě tyto stavby postavil sir William Macallan. Ten, který projektoval Vodní štolu.”

“Cože?”

“A taky postavil. Macallan byl velký architekt, vedle Christophera Wrena snad největší v Anglii. Byl ale mnohem zajímavější.” Neidelman se stále díval směrem na východ. “Kromě toho, že stavěl budovy a starý Střelecký most, zanechal po sobě ještě monumentální text o eklestické architektuře. Když se v roce 1696 ztratil na moři, svět přišel o skutečného vizionáře.”

“Zmizel na moři? Zápletka se nám, zdá se, zauzluje.”

Kapitán sevřel rty a Hatch si říkal, zda už se konečně naštve.

“Ano. To byla tehdy velká tragédie. Až na to.,” otočil se na Hatche, “až na to, že se na moři neztratil. Loňského roku jsme objevili jeho paměti. Na okrajích knihy byly skvrny. V naší laboratoři se ukázalo, že ty skvrny jsou ve skutečnosti poznámky, zapsané kdysi neviditelným inkoustem, který se po těch staletích zviditelnil. Chemická analýza praví, že inkoust tvořila organická směs na bázi octa a bílé cibule. Další analýza určila přibližné stáří skvrn. Jsou asi z roku 1700, kdy se takový neviditelný inkoust používal.”

“Neviditelný inkoust? Nečtete náhodou moc detektivek?”

“Neviditelný inkoust se v sedmnáctém a osmnáctém století používal často,” řekl suše Neidelman. “Například George Washington jím psal své tajné depeše. Kolonisté tomu říkali bílý inkoust.”

Hatch měl na jazyku další ironickou poznámku, ale nedařilo se mu ji vyslovit. Začínal proti své vůli té historce věřit. Byla tak neuvěřitelná, že nemohla být vymyšlená.

“V laboratoři pak chemickou cestou objevili zbytek. Ukázalo se, že ty skvrny jsou písemný dokument o délce asi deseti tisíc písmen, napsaný Macallanovou vlastní rukou na okrajích knihy. Bylo to psané šifrou, ale první půlka šla poměrně snadno přečíst. Ukázalo se, že to byl mnohem zajímavější architekt, než si svět myslel.”

Hatch polkl. “Celá ta historie vypadá úplně absurdně.”

“Ne, doktore Hatchi, není to absurdní. Macallan tu Vodní štolu postavil. Nebo spíš vyhloubil. Šifrované záznamy jsou jeho tajný deník, který si vedl na své poslední cestě.” Neidelman potáhl z lulky. “Víte, byl to Skot a tajný katolík. Když William III. vyhrál bitvu na Boyne, odešel do Španělska. Španělská koruna ho pověřila postavením katedrály, největší v Novém světě. V roce 1696 plul do Cádizu na hranicích Mexika na dvoustěžníku, který doprovázela španělská bitevní loď. Obě lodě zmizely a o Macallanovi už nikdy nikdo neslyšel. Předpokládalo se, že se lodě potopily. Tyhle zápisky říkají, co se ve skutečnosti stalo. Lodě napadl Eduard Ockham. Španělský kapitán se vzdal a byl mučen, aby prozradil, jaké mají poslání. Ockham pak nechal všechny zabít a ušetřil jenom Macallana. Dal mu na ruce a nohy okovy, na krk šavli a řekl podle zápisků: Ať si Bůh postaví svůj zatracený kostel sám. Mám pro tebe nové poslání.”

Hatch pociťoval narůstající vzrušení.

Kapitán se opřel o zábradlí. “Ockham potřeboval architekta, aby mu navrhl skrýš, do které schová svůj obrovský poklad. Nedobytnou. Takovou, odkud by mohl poklad vyzvednout jen on sám. Křižo váli náhodou na pobřeží státu Maine a narazili na Skalnatý ostrov. Tam skrýš postavili a poklad uložili. Brzy nato však Ockham a jeho posádka zahynuli. Macallan byl samozřejmě zavražděn okamžitě, jakmile práce skončily. O tom není pochyb. No a s ním zemřelo i tajemství Vodní štoly.”

Odmlčel se a jeho oči byly téměř stejně bílé jako pěna na vodní hladině. “Ovšem, to už brzy přestane platit. Tajemství s Macallanem nezemřelo.”

“Jakto?”

“Macallan uprostřed zápisků změnil šifru. Myslíme si, že hlavně proto, že tam zaznamenal tajemství Vodní štoly. Zatím jsme ji nerozluštili. Žádná šifra ze sedmnáctého století ovšem pro dnešní počítače nepředstavuje vážný problém. Předpokládám, že ji naši odborníci během krátké doby rozlousknou.”

“Kolik myslíte, že tam dole je?”

“To je dobrá otázka. Známe tonáž Ockhamových lodí, víme, že byly plně naložené a máme lodní deníky z většiny lodí, na které zaútočil. Víte, že to byl jediný pirát, který úspěšně zaútočil na španělskou bitevní flotilu?”

“Jak bych to mohl vědět?” zamumlal Hatch.

“Když to dáte všechno dohromady, střízlivý odhad současné hodnoty pokladu činí.,” Neidelman se odmlčel a široce se usmál, “asi dvě miliardy dolarů.”

Ticho naplňovalo pokašlávání motoru, monotónní kroužení racků a šplouchání člunu, prorážejícího vodu. Hatch se pokoušel pochopit výši té sumy. Moc mu to nešlo.

Neidelman ztišil hlas. “A to je bez hodnoty meče svatého Michala, největší chlouby piráta Ockhama.”

“Ale jděte, kapitáne!” ozval se konečně Hatch. “Neříkejte mi, že věříte staré, mechem obrostlé legendě.”

“No, možná bych nevěřil, kdybych nečetl Macallanovy zápisky. Doktore, ono to tam je. On viděl, jak tam ten poklad ukládali.”

To je neuvěřitelné, pomyslel si Hatch. Vzápětí se mu udělalo nevolno. Desítky otázek, které chtěl kapitánovi položit, se náhle vypařily. Přes rozšiřující se moře zahlédl dlouhý proužek mlhy, skrývající Skalnatý ostrov. Stejné mlhy, jaká kolem ostrova ležela před dvaceti pěti lety.

Zaslechl Neidelmanův hlas. Natočil se a dýchal zlehka a opatrně, aby uklidnil bodáni v hrudním koši. “Co jste říkal?”

“Říkal jsem, že vás peníze asi moc nezajímají. Ale rád bych vám řekl, že podle smlouvy, kterou mám připravenou, dostanete půlku pokladu ještě dřív, než si odečtu výdaje. Jako ocenění finančního rizika, které nesu, dostanu já meč svatého Michala. Váš podíl tedy bude asi okolo jedné miliardy dolarů.”

Hatch se málem zakuckal. “Odhadl jste to dobře. Míň bych nebral,” řekl po chvíli.

Neidelman zvedl dalekohled a podrobně si prohlížel mlhu kolem ostrova. “Proč tu ta mlha zůstává?”

“Má to dobrý důvod,” řekl Hatch, rád, že se předmět hovoru změnil. “U ostrova se při přílivu a odlivu míchá studený Labradorský proud s teplým proudem od Codova mysu. To dělá veliké víry, ze kterých mlha vzniká. Je tu vždycky. Někdy jenom kroužek kolem ostrova, jindy je ostrov úplně zahalený.”

“Co si mohl pirát víc přát?” zamumlal Neidelman.

Dlouho tu nebudu, pomyslel si Hatch. Slyšel vodu šumící ve skalních rozsedlinách, cítil slanou vůni vzduchu a chladnou mosaz kormidelního kola v dlaních. Sám před sebou neuteče. Podíval se na Neidelmana a spatřil kolem jeho sevřených čelistí napjaté svaly. Také on prožíval silnou emoci, jiného druhu, ale neméně osobní.

Hradba mlhy se přibližovala. Když člun vjel do vlhkého bělavého příšeří, ubral Hatch plyn. Cítil, jak mu na prstech a vzadu na krku kondenzují studené kapky. Projížděli mlhou, kterou chvílemi prosakoval temný obrys pobřeží. V naprostém tichu kolem slyšeli zvuk příboje a zvonící bójky, obklopující Skalnatý ostrov a varující námořníky před jeho zrádnými útesy. Zvedal se studený vítr a slabě se rozpršelo. Stočil člun více k severu. Nad jejich hlavami náhle vyrostla temná silueta staré vrtné věže. Byli na místě.

“Nemůžeme blíž?” zeptal se Neidelman s dalekohledem u očí, když vjeli do dalšího oblaku mlhy.

Hatch vedl člun podél útesů. Na závětrné straně ustal příboj i vítr. Konečně se vynořili z mlhy a ostrov se před nimi objevil v celé své velikosti. Neidelman srostl s dalekohledem. Zapomenutá lulka se mu kývala v zubech a ramena mu ztmavla deštěm. Hatch vypnul motor a otočil se k ostrovu tváří v tvář.

emný, strašidelný obrys ostrova, trvalá součást jeho děsivých nočních snů, se před ním náhle vynořil ve skutečnosti. Neviděl o mnoho více než temnou siluetu, rýsující se proti šedému moři a obloze. Tvar ostrova byl zvláštní. Připomínal nakloněný stůl, postupně se zvedající ze závětrné strany až k ostrým skalám na straně odvrácené do moře. Nahoře měl hrbolek. O útesy ostrova bil příboj a voda se vařila nad podmořskými útesy. Ty byly kolem celého ostrova a vytvářely bílou pěnu, vypadající jako brázda za člunem. Ostrov byl dokonce ještě pochmurnější, než si pamatoval. Opuštěný, míli dlouhý a osm set yardů široký. Na kamenité pláži závětrné strany stála jediná zkroucená jedle. Její vrcholek kdysi srazil a spálil blesk. Černá klepeta jejích větví se zvedala proti nebi jako ruce čarodějnice.

Z vlnící se trávy a šípkových růží vyrůstaly obrovské černé ruiny starých kompresorů, rumpálů a kotlů. Vypadaly jako kolosy pekelných strojů. Za vysokou starou jedlí stálo v řadě několik rozbitých dřevěných domků beze střech. Na druhém konci pláže vyrůstaly hladké tvary Velrybích hřbetů, které s Johnym před pětadvaceti lety přelézali. Pod nejbližší skálou se povalovaly zbytky několika člunů, zničené a rozmlácené nesčetnými bouřemi. Kusy jejich palní”1 a zeb roví byly rozházeny mezi žulovými balvany. Vybledlé tabulky, umístěné nad čarou nejvyššího přílivu v odstupech asi dvě stě stop, hlásaly:

POZOR!

NEBEZPEČÍ!

ZÁKAZ PŘISTÁNÍ!

Neidelman chvíli nemohl promluvit. Pak vydechl: “Konečně!” Na palubě Bachraté Jany nebylo vidět žádný pohyb. Člun unášely vlny. Do střechy kabiny bubnoval déšť a doprovázel žalostné vyzvánění bójek, přicházející odněkud z mlhy. Hatch vzpomínal na hrůzu, kterou tu prožil. Ale teď se k ní připojilo ještě něco nového. Vědomí, že poklad tu je. Že jeho dědeček nebyl úplný blázen, že nezlikvidoval tři generace své rodiny jen tak pro nic za nic. V tom okamžiku pochopil, jaké bude jeho rozhodnutí. Dluží svému dědovi, otci i bratrovi konečnou odpověď.

Po několika minutách Neidelman odložil dalekohled a otočil se k Hatchovi. “Tak co?” Ve tváři se mu třpytily kapky vody.

Hatch zhluboka vydechl a uvolnil křečovité sevření kormidelního kola. “Vezmem to kolem ostrova?” zeptal se. Hlas se mu nezachvěl.

Neidelman přikývl a opět pozvedl dalekohled k očím. Hatch zařadil rychlost, člun vyplul z tišiny a rychlostí tří uzlů zamířil k otevřenému moři. Na Velrybí hřbety se nedíval. Dobře věděl, co leží hned za nimi.

“To je ale ponuré místo,” řekl kapitán. “Nevlídnější, než jsem si vůbec dovedl představit.”

“Není tu přirozený přístav,” řekl Hatch. “Skály spadají kolmo do moře a jsou tu zákeřné přílivové proudy. Za ostrovem už je širý oceán a ostrov je každý podzim vystaven severovýchodnímu větru. Samotný ostrov je provrtán mnoha štolami, které jsou plné vody, a je děravý a nestabilní. Co je ještě horší, některé společnosti sem přivezly výbušniny. Je tu nevybuchlý dynamit, rozbušky a kdoví, co všechno pod zemí čeká, přichystané vyletět do povětří.”

“Co to je, támhleten vrak?” řekl Neidelman a ukázal na masivní zkroucenou kovovou kostru, která se povalovala pod skálou, pokrytou mořskými řasami.

“To je bárka z časů mého dědečka. Byla ukotvena u břehu a stál na ní jeřáb. Přišel severovýchodní vítr a bacil s ní o skálu. Čeho se oceán zmocní, to už nevydá. Nic se z ní nezachránilo. To byl taky konec pradědečkových pokusů.”

“Jestlipak po něm zbyly nějaké zápisky?” zeptal se Neidelman.

“Jo, ale můj otec je zničil.” Hatch těžce polkl. “Dědeček kvůli tomu ostrovu přivedl rodinu na mizinu a otec to místo nenáviděl. I všechno kolem. A to už před tím neštěstím.” Jeho hlas se vytratil. Hatch sevřel kolo a hleděl přímo dopředu.

“To je mi líto,” řekl Neidelman. “Jsem tím tak zaujatý, že někdy zapomenu na vaši osobní tragédii. Odpusťte mi, jestli vám dávám necitlivé otázky.”

Hatch se díval stále dopředu přes lodní příď. “To se nedá nic dělat.”

Neidelman zmlkl. Hatch mu za to byl vděčný. Není nic horšího, než poslouchat otřepané fráze od lidí, kteří to myslí dobře. Zvláště pěkné je: “Zbytečně se neobviňujte, vaše chyba to nebyla.”

Bachratá Jana objela jižní konec ostrova. Na pravoboku se prostíral širý oceán. “Páni,” řekl Neidelman. “Když si pomyslím, že nás od největšího bohatství, které kdy bylo zakopáno, dělí jenom trochu písku a skály.”

“Opatrně, kapitáne!” odpověděl Hatch. “Tento způsob uvažování už způsobil bankrot tuctu společností. Není lepší si říct: Co má být, má býti”

“Vidím, že jste si mezi biflováním Greyovy anatomie a kucháním žab udělal čas i na trochu poezie.”

“Trocha poezie nikoho nezabije. Užívám ji po lžičkách jako portské. Co vy?”

Neidelman se usmál. “Strávil jsem na moři víc než deset let života. Občas jsem neměl žádný lepší program než čtení, a žádné lepší čtení.”

Náhle se z ostrova ozval kašlavý zvuk. Byl hlubší a hlubší, změnil se v temné mručení a nakonec z něj zbylo těžké sténání nějaké umírající mořské příšery. Hatchovi se zježily chlupy.

“Panebože, co to je?” zeptal se ostře Neidelman.

“Příliv a odliv se střídají.” Hatch se v drsném studeném vzduchu lehce třásl. “Vodní štola je pravděpodobně nějakým skrytým záplavovým kanálem spojena s mořem. V okamžiku, kdy se příliv a odliv střídá, v kanálu se otáčí proud a je slyšet tenhle zvuk. Je to ovšem jenom teorie.”

Sténání pokračovalo a pomalu přecházelo v jakési vlhké vzdychání, které zakrátko umlklo.

“Jinou teorii mají místní rybáři,” řekl Hatch. “Možná jste si už všiml, že tu nejsou žádné koše na kraby. Nemyslete si, že to je kvůli tomu, že tu nejsou krabi.”

“Aha, prokletí ostrova,” řekl Neidelman a ironicky se usmíval. “Slyšel jsem o tom.” Chvíli mlčel a díval se na palubu. Pak pomalu zvedl hlavu. “Váš bratr asi těžko ožije. Ale slibuji vám, že zjistíme, co se mu stalo.”

Hatch si dýchal na ruce, zavalen náhlým přívalem citu. Otočil se k otevřenému oknu kabiny, vděčný, že se může ukrýt před deštěm. Náhle si uvědomil, že už má ostrova plné zuby. Otevřel naplno přívod benzínu a namířil člun západním směrem. Už se viděl, jak si v motelu objednává pořádné jídlo a orosenou sklenici piva.

Propluli bílými chuchvalci mlhy a ocitli se opět ve světě zalitém slunečními paprsky. Vítr zesílil a Hatch cítil, jak se vlhké kapky, které se mu usadily ve tvářích a na rukou, rychle vypařují. Neohlédl se. Ale věděl, že mlhou zahalený ostrov se s každým okamžikem zmenšuje a rychle putuje na obzor. Jakási ruka, která mu svírala hrdlo, se pomalu uvolňovala.

“Ještě byste měl vědět, že budeme spolupracovat s prvotřídními archeology a historiky,” řekl Neidelman. “Potřebujeme toho co nejvíc vědět o technice sedmnáctého století o pirátství, o námořní technologii. Měli bysme se něco dozvědět o tom, jak zahynul Ned Ockham. To všechno bude neocenitelné. Archeologické práce zaberou nejmíň tolik času, jako samo vyzdvižení pokladu.”

Hatch chvíli přemýšlel. “Kapitáne, mám jednu podmínku. Přeji si vyhradit právo zastavit veškeré operace, pokud se mi budou zdát příliš nebezpečné.”

“Samozřejmě, to nebude problém. Máme v připravované smlouvě osmnáct bodů, takže prostě přidáme devatenáctý.”

“Dobrá. Ještě něco. Chtěl bych být součástí toho podniku,” řekl Hatch ještě pomaleji. “Nechci být jenom němý partner, který přihlíží a stojí opodál.”

Neidelman doloval popel z dýmky. “Záchranné práce tohoto druhu jsou mimořádně riskantní podnik, zvláště pro laika. Jakou roli byste chtěl přijmout?”

Hatch pokrčil rameny. “Zmiňoval jste se, že musíte sehnat lékaře expedice.”

Neidelman přestal kutat a zvedl obočí. “Tak to vyžadují zákony státu Maine.” Pak se usmál: “Máte na mysli někoho konkrétního?”

“Jasně.”

“A jste si jistý, že vás z té vaší nemocnice pustí?”

“Nic se nestane, když můj výzkum chvíli počká. Říkal jste, že to nebude trvat dlouho. Teď je konec července. Jestli to půjde dobře, mělo by to být hotovo během čtyř neděl, ať už to dopadne tak nebo tak. V bouřkové sezóně se na ostrově nedá pracovat.”

Neidelman se naklonil přes bok člunu a jedním krátkým úderem vyklepal popel. Znovu se napřímil. Za ním se táhly tmavé obrysy Spálené hlavy.

“Za čtyři týdny s tím budeme hotovi,” řekl.

Hatch zaparkoval, tentokrát už své vlastní auto, na špinavém plácku nedaleko supermarketu Buda Rowella. Měl pocit, že ho nějaký stroj času přenesl do minulosti.

Podíval se na kožená sedadla a módní kávové skvrny na ořechovém táflování rychlostní skříně. Je v přítomnosti, samozřejmě. Takové bouráky dříve nebyly. Vyndal ze zásuvky přístrojové desky sluneční brýle, pak se rozmyslel a vrátil je tam zpět. Na přetvářku už není čas.

Vystoupil a rozhlédl se po malém náměstí. Z dosluhujícího asfaltu vykukovaly kočičí hlavy. Na rohu kdysi stával novinový stánek s rozviklanými drátěnými regály, plnými kačerů Donaldů. Už tam nebyl, uvolnil místo cukrárně. Za náměstím město pozvolna spadalo dolů z kopce.

Nevěrohodně pitoreskní cedrové šindele ostrých střech se leskly v podvečerním slunci. Po náměstí svižně kráčel muž v gumových holínkách a v gumovém plášti, přehozeném přes ramena. Lovec krabů, vracející se z práce. Byl mladý, sotva více než dvacetiletý, a Hatch si uvědomil, že v době, kdy se svou matkou odešel z města, tento muž ještě nebyl na světě. V jeho nepřítomnosti vyrostla celá generace, a nebylo pochyb, že také celá generace zemřela. Doufal, že se do ní Bud Rowell necpal.

Budův konzum vypadal zvenčí přesně tak, jak si pamatoval. Zelené dveře s pletivovým sklem, které nešly pořádně zavřít, stará reklama na cocacolu, omšelá veranda se šikmou střechou. Doprovázen vrzáním ošlapaných schodů vešel dovnitř, vzal si vozík a jezdil úzkými uličkami mezi regály. Obchod byl příjemně prázdný. Vybíral zásobu potravin do Bachraté Jany. Rozhodl se tam zatím bydlet, než mu připraví rodinný dům. Nakonec si uvědomil, že už jen odkládá nevyhnutelné. Zajel k pultu a ocitl se Budu Rowellovi tváří v tvář. Stál tam, rozložitý, plešatý a veselý, v křiklavé řeznické zástěře. Bud vždycky jemu a Johnymu tajně podával ze zásuvky lékořicové tyčinky, zvané pendrek. Matku to rozčilovalo.

“Brej den,” řekl Bud. Letmo na něj pohlédl a pak mrkl na auto, zaparkované před výlohou. Nebylo obvyklé, aby před jeho obchodem parkoval jaguár. Zřejmě luštil poznávací značku. “Z Bostonu?”

Hatch přikývl. Stále ještě neměl plán, jak to nejlépe provést. “Tak tak.”

“Na dovolený?” zeptal se Bud. Vzal artyčok a rozvážně jej namarkoval. Starodávně vyhlížející mosazný přístroj zacinkal a v okénku se objevila cena. Bud zkoumal, jak nejlépe uchopit druhý artyčok.

“Ne,” řekl Hatch, “jsem tu obchodně.”

Ruka, která se už téměř blížila ke svému cíli, zůstala trčet ve vzduchu. Bud zřejmě utrpěl šok. Do Stormhavenu nikdy nikdo nepřijel obchodně. Rychle se však vzpamatoval. Zvědavost patřila k Budovu povolání. Ruka se znovu pohnula. “To je vážně zajímavý,” řekl. “Obchodně.”

Hatch přikývl a bojoval s nechutí porušit svou anonymitu. Co se Bud dozví, dozví se celé město. Zdálo se, že ještě není pozdě vzít prostě nákup a odejít. Alternativa nebyla příjemná. Znovu rozvířená stará tragédie, potřásání hlav, sešpulené rty. Malé město umí být i ve své sympatii dotěrné. No, není už malý kluk.

Ruka uchopila kartón mléka a vložila jej do tašky.

“Vy sté obchodník?”

“Ne.”

Bud pomalu a rozvážně umístil vedle mléka pomerančový džus. “Vy teda akorát projíždíte.”

“Nene, mám tady ve Stormhavenu rozdělanou nějakou záležitost.”

To bylo tak neslýchané, že to Bud nemohl déle vydržet. “A co by to jako mělo bejt?”

“Víte, je to trochu delikátní,” řekl Hatch tlumeným hlasem. Navzdory svým obavám těžko zadržoval smích, když viděl, jak vysoko zvedl Bud obočí a jak je úplně vedle.

“Tak to pardon,” řekl Bud a pilně markoval. “Bejváte ve městě?”

“Ne,” zněla odpověď. “Bydlím ve starém Hatchově domě.”

Bud téměř upustil láhev toniku. Dům byl přece více než dvacet pět let zavřený. I Bud však už vyčerpal zásobu otázek, přinejmenším těch zdvořilých, a vozík byl prázdný.

“Tak já půjdu,” řekl Hatch. “Co vám dlužím?”

“Třicet jeden dolar a čtvrťák,” řekl Bud odevzdaně.

Hatch vzal tašky. Nedá se nic dělat. Pokud tu chce být doma, i když jen dočasně, musí se prozradit.

Zastavil se, otevřel jednu z tašek a předstíral, že něco hledá. “Promiňte,” řekl. “Nezůstalo něco na pultě?” Pak se otočil k druhé tašce a prohledal ji také.

“To těžko.”

“Jsem si jistý, že ano,” řekl Hatch. Začal vytahovat věci z tašek a pokládat je na pult.

“Máte tam všechno,” řekl Bud.

“To určitě nemám.” Hatch ukázal na malou zásuvku hned pod pultem. “Není tu pendrek.”

Bud se zadíval na zásuvku, pak na Hatchovy ruce a pak se na něj vlastně poprvé zadíval důkladněji. Z obličeje mu zmizela barva.

Hatch se lekl, že se svou vtipností zašel příliš daleko. Ale starý obchodník se vzpamatoval. “Pámbu mě netrestej!” zvolal. “To je Malin Hatch.” Do tváře se mu vrátila barva, ale výraz muže, který spatřil strašidlo, na něž nevěří, zůstal.

“Jo,” řekl Hatch. “Jak jste se měl, Bude?”

Obchodník oběhl pult, popadl oběma rukama Hatchovu pravou ruku a potřásal s ní. “To se na to vykvajznu!” řekl. Uchopil Hatchova ramena, držel ho na délku své paže a jeho tučná tvář se šťastně ušklíbla. “Páni! Kdo by to řek, že z tebe vyroste takovej sekáč? Kolikrát sem si říkal co s tebou je, a jestli tě ještě uvidím. A najednou ses tady. Ve svý životní velikosti. To se na to vykvajznu.”

Hatch vdechoval Budovu vůni, směsici šunky, ryb a sýra. Byl nesmírně potěšen a zároveň v rozpacích jako malý chlapec.

Bud na něj ještě chvíli nevěřícně zíral a pak se obrátil k zásuvce s pendrekem. “Ty hajzlíku,” zasmál se, “ty ještě pořád jíš pendreky? Tak tady pro tebe jeden mám.” Vytáhl ze zásuvky černou tyčinku a položil ji na pult.

Seděli v houpacích křeslech na konci verandy, srkali zázvorové pivo a dívali se přes trávník na řadu temných pinií. Hatch vyprávěl o svých dobrodružstvích epidemiologa v Mexiku a Jižní Americe a úspěšně se vyhýbal důvodům svého návratu do Stormhavenu. Neměl chuť cokoli vysvětlovat. Zato však pomalu dostával chuť vrátit se na loď, pověsit na zábradlí na zádi přenosný gril, hodit na něj steak a sednout si k němu se sklenkou ginu s tonikem. Maloměstská etiketa mu to ovšem zatím nedovolovala.

“Řekněte mi, co se stalo ve městě od té doby, co jsem odešel,” řekl, aby překlenul mezeru v konverzaci a předešel zvědavým otázkám. Bud sice umíral zvědavostí, ale příslovečná mainská zdvořilost mu nedovolovala zeptat se přímo.

“No,” začal vyprávění Bud, “tady se všecko změnilo. Vidíš to sám.” Pokračoval tím, jak před pěti lety rozšířili střední školu, jak rodinný domek Thibodeauxů vyhořel do základů, zatímco se majitelé rekreovali u Niagarských vodopádů, jak se Frank Pickett namazal, najel člunem do Starého hrbolu a utopil se.

Nakonec se Hatche zeptal, zda viděl tu krásnou novou hasičskou zbrojnici.

“Jasně, že viděl. Pěkná,” řekl Hatch. Pěkná byla ta stará dřevěná; nové kovové monstrum bylo příšerné.

“A všude tady vyrostla spousta baráků. Lufťáci.” Bud nesouhlasně zamlaskal, ale Hatchovi bylo naprosto jasné, že jeho pokladna si nestěžuje. Spousta baráků znamenala tři nebo čtyři letní vilky, několik renovovaných farem na ostrovech a nový penzion.

Bud svou řeč uzavřel smutným potřesením hlavy. “Vod ty doby, cos vodešel, se tu všechno změnilo. Těžko to tady poznáš.” Zhoupl se v křesle a podíval se na Hatche. “Tys přijel prodat dům.”

Hatch byl okamžitě ve střehu. “Ne. Přijel jsem sem bydlet. Do konce léta.”

“Fakt, jo?” řekl Bud. “Ses na dovolený?”

“Už jsem vám říkal,” odpověděl Hatch a měl co dělat, aby nemluvil podrážděně, “že tu jsem kvůli takové delikátní obchodní záležitosti. Já vám, Bude, slibuju, že se to brzo dozvíte.”

Bud se protáhl, lehce zahanben. “Ty dobře víš, že mě nezajímaj žádný tvoje kšefty, ale jesli sem dobře rozuměl, ses doktor.”

Hatch dorazil pivo a podíval se významně na hodinky.

“Hele, Malině,” řekl obchodník a nespokojeně se zavrtěl, “my už jednoho doktora ve městě máme. Doktora Fraziera. Je zdravej jako vůl a bude žít eště nejmíň dvacet let.”

“No, nasypat mu trochu jedu do čaje, pak bych si nebyl tak jistý,” řekl Hatch.

Bud se zatvářil ostražitě.

“Žádné strachy,” řekl Hatch a zasmál se. “Nepřišel jsem dělat doktoru Frazierovi konkurenci.” Uvědomil si, že se jeho fórky možná liší od toho, co pokládají za vtipné v Maine.

“No dobře.” Bud ho zpražil pohledem a pak se zatvářil přemítavě. “Možná to má něco společnýho s těma helikoptérama.”

Hatch ani nemrkl.

“Byly tady včera. Krásnej, jasnej den. Vobjevily se dvě helikoptéry. Docela pěkný kousky. Přelítly město a valily se na ostrovy. Vypadalo to, že lítaj nad Skalnatým. Myslel sem, že sou z vojenský základny, ale nebyly zelený.”

Vrznutí dveří ušetřilo Hatche odpovědi. Bud se odštrachal přivítat zákazníka. Když se vrátil, Hatch mu řekl: “Obchody jdou slušně, co?”

“To bych neřek,” odpověděl Bud. “Sezóna končí a domácích je tu s bídou vosům set.”

Ani velikost Stormhavenu se nezměnila, pomyslel si Hatch.

“Jo7 pokračoval Bud, “děcka z města zdrhaj, sotva dokonce střední školu. Nechtej tady vostat. Dou do větších měst Bangoru, Augusty, nebo dokonce do Bostonu. V posledních třech letech zdrhlo pět děcek. Kdyby tady nebyli luftaci nebo ten nudistickej kemp v Pine Necku, to bych asi neměl zbytečnou penci, kerou bych si tu ve kšefte cvrnkal.”

Hatch přikývl. Bud jasně prosperoval, ale nebylo by zdvořilé s ním nesouhlasit. “Nudistický kemp” byl ve skutečnosti malířskou kolonií ve staré usedlosti v piniovém háji, asi deset mil nahoru po pobřeží. Hatch si pamatoval, že před třiceti lety tam jeden lovec krabů uviděl někoho nahého na pláži. Pobřežní městečko mělo paměť jako slon.

“Co tvá matka?” zeptal se Bud.

“Zemřela v pětaosmdesátém na rakovinu.”

“To mě mrzí. Byla to fajn paní a vychovala eee. fajn syna.” Po chvilce mlčení se Bud rozvalil na křesle a vyprázdnil svou sklenici. “Už jsi viděl Kláru?” zeptal se tak nonšalantně, jak jen dokázal.

Hatch chvilku počkal a pak vyslovil bez zakoktání: “Ještě je tady?”

“Jo,” řekl Bud. “Měla nedávno nějaký problémy. A co ty? Máš rodinu?”

Hatch se usmál. “Nemám. Doufám, že jen zatím.” Položil prázdnou sklenici a vstal. Už tedy byl opravdu čas. “Bude, moc rád jsem vás viděl. Myslím, že už půjdu a dám si nějaký gábl.”

Bud přikývl a když šel Hatch kolem něj, poplácal ho po zádech. Hatch už držel ruku na klice, když si Bud odkašlal. “Ty, Malině. Ještě něco.”

Hatch ztuhl. Bylo mu jasné, že z toho zatím vyklouzl příliš snadno. Otočil se, připraven čelit otázce, která jednou přijít musela.

Všechno bylo jinak. “S tím pendrekem buď vopatrnej,” řekl Bud ještě slavnostněji, než jak si Malin pamatoval. “Zuby máš jenom jedny.”

ylo už po poledni, když se Hatch objevil na palubě Bachraté Jany a ospalýma očima mžoural do pražícího červencového slunce. Nasvícený Stormhaven vypadal klidný a téměř apatický. Stejně jako sám Hatch. Zalil asi včera steak větším množstvím ginu, než bylo nutné.

Byl to první den, který po návratu z cesty po Amazonce strávil na člunu. Už málem zapomněl, jak může být příjemné mít za společnost jenom lehce šplouchající vlny. Pokud se pamatoval, byl to také první den, kdy neměl absolutně co dělat.

Laboratoř byla zavřená na celý srpen. Ohromený asistent Bruče sepisoval výsledky výzkumu pod dohledem jednoho z kolegů. O dům v Cambridge se staral domovník a zbytek Hatchova majetku stál zaparkovaný u železářství ve Stormhavenu. Mohl načas začít nový život. Nezačal jej nejlíp.

Včera dostal zprávu od kapitána. Byla to jediná věta, v níž Neidelman vyjádřil své potěšení ze zítřejšího setkám při západu slunce u Skalnatého ostrova. Nejprve ho napadlo, že to znamená, že bude celý den jen sám se svými vzpomínkami. Říkal si, že najde malířský stojan a zkusí načrtnout pobřeží. Jaksi k tomu nedošlo. Lenivé odpoledne na palubě ho však neočekávaně přivedlo do stavu klidu a míru.

Je doma ve Stormhavenu. Dokonce se byl podívat na Skalnatý ostrov! Dokázal to!

Podíval se na hodinky. 19:30. Čas vyrazit.

Motor nastartoval na první pokus. Ozvalo se hluboké radostné blablabla, Hatch zařadil rychlost a velikým obloukem se vydal směrem ke Skalnatému ostrovu.

Den byl průzračný jako korálek. Před člunem klouzal po hladině Hatchův stín, jako by jej táhl. Oceán byl úplně opuštěný, kromě jednoho krabího člunu u Poustevníka. Stejně jako několikrát odpoledne, i teď se občas v očekávání zadíval ke Skalnatému ostrovu. Na obzoru nebylo nic.

Za přístavem se ochladilo. Měl bych zvolnit a obléknout si větrovku, pomyslel si Hatch a zrychlil. Nastavil tváře větru a otevřenými ústy lapal slané spršky. Cítil, jak z něj vítr a voda smývají nejen pozůstatky včerejšího ginu, ale také všechny vrstvy usazené v minulém čtvrtstoletí.

Nízko nad východním obzorem se objevil tmavý stín. Okamžitě se dostavil známý znepokojivý pocit a Hatch zpomalil. Mlha kolem ostrova byla dnes řidší, ale obrysy zůstávaly nezřetelné. Těžní věže a rumpály vyčnívaly z bílých chuchvalců jako zřícené minarety zpustošeného města.

Naklonil člun na levobok a zatočil.

Na závětrné straně ostrova kotvila asi čtvrt míle od břehu neznámá loď. Byla to starodávná bitevní briga, postavená z tmavohnědého mahagonového nebo teakového dřeva. Na přídi měla zlatými písmeny napsáno GRIFFIN a pod tím menším písmem Mystic, Connecticut.

Zastavil asi sto yardů od ní. Zdála se opuštěná. Nikdo na palubě, nikdo ho neočekával. Na okamžik ho napadlo, zda to není loď nějakých turistů nebo rybářů. Ale slunce už téměř zapadalo. To by byla příliš velká náhoda.

Zvědavě si ji prohlížel. Pokud to je Neidelmanova velitelská loď, byla vybrána celkem prakticky. Nebude asi moc rychlá, ale zato stabilní; vypadá, že přežije i pořádné vlnobití. Motory po celé délce lodi jí zajišťují vysokou manévrovací schopnost. Z paluby byly odstraněny obvyklé světlíky a cívky s lany. Zůstaly člunové jeřáby, věž a světla. Na přídi stál supermoderní jeřáb, určitě řízený počítačem. Nad rozlehlou řídicí kabinou a kapitánským můstkem byla místo la noví spleť navigačních a radarových antén a talířů. To je ale nastrojená dáma! pomyslel si Hatch. Bylo by asi načase na ni houknout.

Někde v dáli za opuštěnou lodí se náhle ozval nečekaný zvuk. Připomínal hluboký tep srdce, motor nějaké lodě, vzdálené, ale rychle se přibližující. Hatch přejížděl očima po horizontu. Všiml si šedé skvrny přímo na jihu. Ze skvrny vyšlehl záblesk, zřejmě sluneční paprsek, odražený od nějaké kovové části lodě. Pravděpodobně to je loď Thalassy, plující z Portlandu.

Skvrna se rozdělila na dvě, pak na tři a nakonec na šest kousků, teď už lodí, které se rychle blížily k ostrovu. Zřejmě nastal den invaze. V čele plula velká briga s tmavočerveným podbřiškem, za kterým zůstávala obrovská zčeřená brázda. V brázdě pilně pracoval malý vlečný parníček, který se zdál být pronásledován mohutným a blýskavým, jistě stotunovým plujícím jeřábem. Za ním připlouvaly dva podsadité motorové čluny, plné beden. Jako předposlední připlula k ostrovu zásobovací loď, která se pod tíhou nákladu málem potápěla. Na jejím stožáru vlála bíločervená vlajka se znakem, který Hatch už viděl na kapitánově aktovce. Poslední připlula velká elegantní bárka s modrým nápisem KERBERUS na přídi. Byla slušně vybavená. Měla střílny z kouřového skla, na přední palubě harpunu a výtlak jistě přes tisíc tun.

Lodě se otočily příděmi ke Griffinu jako absolventi baletní školy. Seřadily se podle velikosti, na Bachratou Janu vyšly nejmenší motorové čluny. Ozvalo se rachocení řetězů a úpění vlečných lan. Zakotvily. Na palubách motorových člunů se hemžili lidé. Hatch si všiml muže s vlasy jako polární králík, tučnou bledou tváří a oranžovou záchrannou vestou, který na něj zíral s výrazem zdvořilého zájmu. Jeho soused, mladý muž s dlouhými mastnými vlasy a kozí bradkou, v bermudách a květované košili, na něj zíral také. Zobal přitom něco zpola zabaleného v papíru. Zájem a zdvořilost byly jistě to poslední, co se na jeho tváři mohlo kdy objevit.

Motory postupně umlkly a nad hladinou se rozhostilo ticho. Hatch se díval z člunu na člun a všiml si, že všechny oči přitahuje jako magnet prázdná paluba lodi uprostřed.

Neidelman si dával načas. Když se konečně otevřela dvířka velitelské kabiny Kerbera, kapitán vyšel na palubu a přistoupil k zábradlí, Hatch jho zdržení pochopil: zřejmě polykal pravítko.

Pečlivě propočtený efekt mu vyšel dokonale. Zapadající slunce propůjčovalo jeho tváři odstín burgundského vína a zbarvilo mu vlasy dozlatova. Za ním se ve dveřích objevil malý a sporý muž, apoštol nebo spíše bodygard, a založil si ruce. Bylo ticho jako před bouří.

Neidelman promluvil hlubokým mocným hlasem, který se nesl nad pomalu temnějícími vodami.

“Žijeme v době,” začal, “kdy neznámé je známé a většina tajemství naší Země byla odhalena. Člověk dobyl severní pól, zlezl Everest, přistál na Měsíci. Rozbil atom a zmapoval hlubokomořské příkopy. Dobyvatelé těchto tajemství často nasazovali život a riskovali všechno, co jim bylo drahé. Velkých tajemství se lze zmocnit jenom za vysokou cenu. Někdy za tu nejvyšší.”

Ukázal pateticky na ostrov. “Tady, pouhých několik yardů od nás, leží jedno z největších tajemství, snad největší, které ještě v severní Americe zbylo. Vypadá jako pouhá díra plná prachu a země. Ale tato díra, zvaná Vodní štola, zatím zahubila každého, kdo se jí pokusil její tajemství vyrvat. Toto úsilí už stálo miliony dolarů, i několik lidských životů. Někteří z těch, kdo poznali, jak ostré zuby má Vodní štola, jsou dnes mezi námi.”

Rozhlédl se po houpajícím se publiku a jeho pohled našel Hatche.

“Jsou záhady naší minulosti monolity v Sacsahuamánu, sochy na Velikonočním ostrově, Stonehenge jejichž význam neznáme. Vodní štola, to je něco úplně jiného. Víme kde je, víme proč tu je, známe její historii. Leží tady před námi a tváří se jakoby nic.”

Odmlčel se. “V roce 1696 se stal Edward Ockham nejúspěšnějším pirátem tehdejších moří. Jeho lodě byly tak napěchované naloupenou kořistí, že už nebyly schopné plout ani manévrovat. Větší bouře nebo setkání s válečnou lodí by jeho loďstvu zasadily smrtelný úder. Potřeboval svůj poklad někam uschovat, a to byl opravdu problém, který se zdál neřešitelný. Pak přišlo náhodné setkám s jistým architektem.”

Naklonil se nad zábradlí. “Ockham architekta zajal a přinutil ho postavit šachtu, do které poklad ukryl. Šachtu tak zamaskovanou, aby odolala i dobře vyzbrojeným hledačům pokladů. Všechno proběhlo podle plánu. Postavili šachtu a poklad do ní ukryli. Když se ale pirát vydal na další loupeže, zasáhla Prozřetelnost. Ockham zemřel. A od toho dne jeho poklad spí na dně Vodní štoly a čeká na čas, kdy se najdou lidé, vybavení solidní technologií, kteří jej vyzvednou.”

Neidelman se hluboce nadechl. “Je to poklad obrovské hodnoty. Přesto z něj ještě nikdo nikdy neviděl jediný dukát. Kromě tohoto.” Kapitán zvedl teatrálně pravou ruku.

Z lodí se ozvaly tlumené výkřiky úžasu. I Hatch se mimoděk nahnul přes zábradlí. Kde to proboha vzal? pomyslel si. Že by jej tenkrát vytáhli Gold Seekers?

Neidelman chvíli bez hnutí držel zlaťák nad hlavou. Pak promluvil: “Tohle je odpověď všem pochybovačům, kteří tvrdí, že tady žádný poklad není. Říkám jim: Podívejte se!”

Zapadající slunce zbarvovalo vodu i plavidla do tmavočervena. Neidelman se otočil, došel ke kapitánské kajutě, zvedl kladivo a jediným úderem přibil zlaťák vedle dveří. Pak přešel zpátky k zábradlí a podíval se po svém mužstvu.

“Zbytek Ockhamova pokladu zůstává dodnes na dně šachty. Již tři sta let nespatřil slunce. Ale my ho najdeme. Než skončí léto, bude na světě.

Máme tedy co dělat. Musíme odstranit nánosy předchozích neúspěchů. Nejdříve zajistíme bezpečnost ostrova. Pak určíme místo původní šachty. Najdeme a utěsníme skrytý kanál, kterým moře šachtu zalévá. Vypumpujeme vodu, která je v šachtě, zabezpečíme ji a vyzdvihneme poklad. Je to obrovský úkol. Ale máme odpovídající technické vybavení. Stojíme tváří v tvář snad nejgeniálnějšímu výtvoru člověka sedmnáctého století. Jenomže teď je století dvacáté. Když se nám to podaří, a já o tom nepochybuji, budou to největší a nejslavnější záchranné práce v historii.”

Jediným gestem utišil Neidelman vzrůstající šum. “Máme dnes mezi sebou doktora Malina Hatche. Díky jeho laskavosti můžeme práce zahájit. Právě on ví lépe než kdo jiný, že tady dnes nejsme jenom kvůli zlatu. Jsme to také dlužni historii. Jsme tu také kvůli poznání a proto, aby oběti těch statečných, kteří tu byli před námi, nebyly zbytečné.”

Neidelman se lehce uklonil a vzdálil se od zábradlí. Za jeho zády se zvedl vodopád potlesku, který přešel ve výbuch spontánního nadšení. Námořnické čapky vyletovaly do výše. I Hatch se přistihl, že má ruce nad hlavou a vydává neartikulované zvuky. Přestal a přepadl ho absurdní pocit. Zdálo se mu, že mu Johny nakukuje přes rameno a dívá se na všeobecné veselí ironickým pohledem.

Následujícího dne postával Hatch u kormidla Bachraté Jany a se zájmem přihlížel hemžení kolem. Z rádiového přijímače, naladěného na frekvenci záchranné služby, se ozývaly občasné úryvky nezřetelné konverzace. Oceán byl klidný, příboj minimální a foukal jemný větřík.

Z věčné mlhy kolem ostrova zbyly jen drobné cáry. Byl zkrátka perfektní den na vylodění a kapitán se činil.

Bachratá Jana zůstala zakotvená na stejném místě jako včera, přímo proti skalnatému břehu ostrova. To však bylo to jediné, co zůstalo na místě. Výsadek začal krátce po svítání a dosud pokračoval. Na východním pobřeží byla dvěma masivními řetězy ukotvena velká briga a na západní byl přesunut stotunový plovoucí jeřáb. Jeho dlouhé hydraulické rameno trčelo na břeh jako ocas škorpióna. Byl připraven vyzvednout vraky, výsledek dvě století trvajícího úsilí o vyzvednutí pokladu. V jeho stínu kotvila velitelská loďGriffin. Hatch rozeznával Neidelmanovu štíhlou vzpřímenou postavu na kapitánském můstku.

Výzkumná loď Kerberus kotvila v uctivé vzdálenosti od ostrova, jako by nepovažovala za vhodné se k zemi přiblížit. Dva motorové čluny, Najáda a Grampus, převážely od rána posádku na ostrov.

Nyní měly na práci něco v pobřežních vodách. Podle pohybu Najády Hatch usoudil, že mapuje mořské dno. Co dělal Grampus, netušil.

Pozoroval dění kolem sebe, ale pohledu na ostrov se vyhýbal. Dosud mu z něj bylo nevolno. Toho se možná nezbaví nikdy. Rozhodnutím zúčastnit se prací se mu však citelně ulehčilo. Každé ráno se přesvědčoval, že učinil dobře. Včera se dokonce přistihl, jak přemýšlí o tom, co bude dělat s miliardou dolarů. Rozhodl se, že si nenechá jediný cent. Všechno věnuje nadaci, která ponese Johnyho jméno.

Závojem mlhy na něj z ostrova zablikalo nějaké světélko. Tam už se posádka činí. Hledá staré šachty, vyznačuje bezpečné cesty a odklízí haraburdí. “Šípkové růže,” řekl si Hatch. “. a zdivo zámku letité přikryly růže trnité.”

Další důležitou činností byl odběr vzorků z výdřevy šachet. V laboratoři Kerbera určí jejich stáří a tím bude možné identifikovat původní Vodní štolu. Vzal dalekohled a pomalu přejížděl ostrov, dokud v mlze neuviděl jakési bledé přízraky. Nepravidelná rojnice se pomalu pohybovala a sekala jakýsi porost, asi ty šípkové růže. Jeden muž jezdil po zemi detektorem kovů, jiný bodal do hlíny dlouhým úzkým přístrojem. Mezi lidmi pobíhal německý ovčák, zřejmě cvičený k hledání výbušnin.

Mlha se zvedala. Na ostrově bylo snad padesát lidí. Všichni byli zaměstnanci Thalassy a všichni byli slušně placení. Slíbený průměrný výdělek za akci činil dvacet pět tisíc dolarů. A to většina z dělníků opustí ostrov po čtrnácti dnech, až instalují všechny přístroje a ostrov bude stabilizován. Vedoucí prací mají místo platu slíben podíl ze zisku.

V zorném poli dalekohledu se objevil severní konec ostrova, což bylo jediné místo, kde se už teď dalo bezpečně chodit. Tam vznikalo přístaviště a dřevěné molo. Vlečný parníček vykládal bedny s generátory, kompresory, acetylénovými bombami a elektronikou. Na břehu se hromadily železné traverzy, vlnitý plech a dřevěné desky. Malý terénní traktor s obrovskými pneumatikami táhl vozík naložený bednami. Kousek dál vyrůstaly montované buňky. Zítra ráno bude v jedné z nich ošetřovna. Bylo neuvěřitelné, jak rychle práce postupovaly.

Hatch se svým vyloděním na Skalnatém ostrově nijak nespěchal. Zítra je času dost, říkal si.

Voda dobře nese zvuky a Hatch měl pocit, že jich k němu doléhá zbytečně mnoho. Náhlý výbuch aktivity na ostrově ve Stormhavenu jistě probírají, asi tam drnčí všechna okna. Škoda, mohl to už před dvěma dny Budovi poctivě říct. Vždyť se přece nemá za co stydět, táta všechny dluhy zaplatil. Nebyla to žádná legrace a trvalo mu to dlouho. A vlastně ani nemusel, protože dědeček zbankrotoval a rodina už neměla právní odpovědnost. Táta byl ten nejčestnější člověk pod sluncem. Jeho groteskní a dojemný konec byl o to bolestnější. Raději na to nemyslet.

Podíval se na hodinky. Bylo jedenáct, v Maine budou pomalu obědvat. Zašel do podpalubí, vytáhl z plynové ledničky žemli plněnou krabím masem a láhev zázvorového piva, vylezl do kapitánského křesla, natáhl si nohy na podstavec kompasu a pustil se do jídla.

To je zvláštní, pomyslel si, na tom mořském vzduchu má člověk pořád hlad. Možná by to byl zajímavý výzkumný problém. Asistent Bruče by mu jistě pomohl, ten je zřejmě na slaném vzduchu často.

Na laně protaženém plachtou přistál racek a zvědavé se na něj díval. Lovci krabů nemají racky rádi. Říkají jim “pobřežní krysy s křídly”, ale Hatchovi se ti neohrožení konzumenti odpadků vždycky líbili. Hodil do vzduchu kousek kraba. Racek jej elegantně chytil a spolkl. Ihned se odněkud vynořili dva další racci. Kolektivně usedli na zábradlí a pozorně sledovali pohyb jeho čelistí. Ulomil další kousek a hodil jej směrem k nim. Čekal bitvu.

Místo boje se všichni tři mohutným mávnutím křídel vznesli a k Hatchovu úžasu letěli neuvěřitelnou rychlostí k ostrovu. Krab se rozplácl o palubu. Loď se náhle rozhoupala. Vyskočil z křesla a podíval se na kotevní lano. Bylo napnuté. Rychle se rozhlížel. Že by už odpálili nějakou nálož? To je ještě brzy.

Pak to spatřil. Pouhých sto yardů od lodi se na vodě dělaly veliké bubliny. Otáčely se proti směru hodinových ručiček, nejprve pomalu, pak stále rychleji a rychleji. Ve středu otáčení se vytvořil důlek, z nějž se v okamžiku stal trychtýř. Proboha! To je vír!

Bachratá Jana se zakymácela a Hatch se chytil zábradlí. Z ostrova seozval pronikavý výkřik, následovaný vzrušenými hlasy: “. tam spadl! Hoďte mu lano!” křičel něčí hlas. A potom: “Bacha, padají trámy!”

Po chvíli ožila vysílačka. “Slyšíte mě, Hatchi?” ozval se Neidelmanův úsečný hlas. “Máme na ostrově muže, chyceného v šachtě.”

“Rozumím,” řekl Hatch a nastartoval motor. “Jedu s člunem na přístaviště.”

V tom okamžiku závan větru roztrhal mlhu. Spatřil houf bíle oblečených mužů, kteří utíkali jako o život někam ke středu ostrova. “Tam ne!” ozval se Neidelman naléhavým hlasem. “Na to není čas. Za pět minut bude po něm.”

Hatch se rychle rozhlédl a popadl pohotovostní kufřík. Zhasl motor a přitáhl si loďku. Odvázal lano, hodil je do lodky a skočil za ním. Loďka se bláznivě rozhoupala. Zpola kleče zpola leže na zadním sedadle zatáhl za startér. Ozvalo se podrážděné vrčení motoru. Otevřel přívod benzínu a namířil člun k útesům. Tam někde jsou dvě úzké průrvy mezi ježatými skalami, dosahujícími až k hladině. Doufal, že si pamatuje, kde.

Pobřeží se rychle přibližovalo a voda byla stále zelenější. Za přílivu bych ty skály přejel snadno, pomyslel si. Podíval se na hodinky. Moc času nezbývalo, bude muset riskovat. Otevřel přívod benzínu naplno. Člun poskočil dopředu, prosmýkl se mezi dvěma skalami a vjel na hlubší vodu. Zamířil k malé kamenité pláži mezi dvěma Velrybími hřbety. Těsně u břehu vypnul motor, natočil člun přídí vzhůru, projel příbojem a ucítil náraz.

Vyskočil a s kufříkem v ruce se začal drápat vzhůru. Výkřiky slyšel přímo nad sebou. Na vrcholku se zastavil. Před ním se prostírala houština vysoké trávy a šípkových růží, které se kolébaly ve větru a skrývaly pod sebou smrtelně nebezpečný terén. Divoký jižní konec ostrova nebyl dosud zmapován. Chodit tady je vyložená sebevražda, pomyslel si a šel. Prodíral se křovím jak nejrychleji mohl, skákal přes staré trámy, rozpadlá prkna a zející díry.

Za chvíli stál uprostřed skupiny bíle oblečených postav, shromážděných okolo ústí nějaké šachty. Z temného jícnu stoupal pach mořské vody a čerstvé zeminy. Z nedalekých rumpálů vedlo do šachty několik lan. “Jsem Streeter,” vykřikla nejbližší postava. “Vedoucí prací.” Byl to muž, který stál vedle kapitána během jeho úvodního projevu, sporá postava se skousnutými rty a námořnickým sestřihem. Dva jiní muži kolem Hatche beze slova omotali lana švýcarské sedačky.

Hatch se podíval do šachty a zatajil dech. Někde v neurčité hloubce zahlédl žlutá kopí světelných paprsků, ozařující dvě postavy přivázané lany, které sekaly do tlustého trámu. Pod trámem Hatch s hrůzou spatřil ležící postavu. Muž měl otevřená ústa a pomalu pohyboval rukama jako převrácený brouk. Někde hučela voda. Její hukot občas přehlušoval zoufalý křik.

“Co se tu proboha stalo?” řekl Hatch a pevně sevřel pohotovostní kufřík.

“Keň Field z průzkumného týmu spadl do šachty,” odpověděl Streeter. “Hodili jsme mu lano, ale uvázl pod trámem. Způsobil zával. Má obě nohy pod trámem a voda stoupá. Máme na jeho záchranu asi tři minuty.”

“Dejte mi dýchací přístroj,” zvolal Hatch, když viděl, že obsluha rumpálu signalizuje, že už ho spustí do šachty.

“Nemáme,” řekl Streeter. “Potápěči jsou na moři.”

“To je perfektní.”

“Je už přivázaný,” řekl Streeter. “Jenom ho odříznete a my ho vytáhnem.”

Odříznout? Náhle ho někdo odstrčil a Hatch letěl za ohlušujícího řevu vody volným pádem do šachty. Následovalo prudké trhnutí. Byl živ a kýval se v prostoru nedaleko dvou mužů v bílých kombinézách. Nahmatal lana sedačky, přidržel se a houpání přestalo. Pohlédl pod sebe.

Muž ležel na zádech a obrovitý trám přitiskl jeho levý kotník a pravé koleno, takže se nemohl pohnout. Řval bolestí. Jeden bílý overal z něj shazoval kameny a klacky, druhý sekal těžkou sekerou do trámu. Všude lítaly třísky a naplňovaly štolu vůní shnilého dřeva. Zespoda hrozivou rychlostí stoupala voda.

Hatchovi bylo okamžitě jasné, že tento způsob záchrany je beznadějný. Ten trám nebylo možné přeseknout včas. Podíval se na stoupající vodu a rychle odhadoval situaci. Za dvě minuty bude muž pod vodou. Je to méně, než si myslel Streeter. Uvážil možnosti. Nebyly žádné. Nebyl čas na podání léku proti bolesti, nebyl čas na anestetika, nebyl čas na nic. Zoufale se přehraboval v kufříku. Hledal dostatečně dleuhý skalpel. Odložil jej stranou a svlékl si košili.

“Přesvědčte se, že to lano je bezpečné,” zavolal na jednoho z mužů. “Pak vemte můj kufřík a běžte nahoru.”

Otočil se na druhého: “Připravte se muže vytáhnout.” Roztrhl košili vedví. Zkroutil jednu půlku a uvázal ji kolem levé nohy uvězněného muže asi pět palců pod kolenem. Druhou půlku mu uvázal kolem masité části pravého stehna.Utáhl oba obvazy tak pevně, jak to šlo. “Podejte mi sekeru!” zavolal na zbylého záchranáře. “Pak buďte připraven tahat.”

Muž mu beze slova podal sekeru. Hatch se rozkročil nad uvězněným mužem. Pevně se zapřel nohama a zvedl sekeru nad hlavu.

Nešťastníkovy oči se rozšířily v náhlém pochopení. “Ne!” vykřikl. “Proboha, ne.”

Hatch ťal a vložil do úderu veškerou sílu, kterou byl schopen vyvinout. Zlomek vteřiny se mu zdálo, že přesekává pružný zelený kmen mladého stromku. Ostří narazilo, na okamžik jakoby zaváhalo a potom proniklo vším, co mělo v cestě. Muž okamžitě zmlkl, ale jeho oči zůstaly široce otevřené a na jeho krku vystoupily provazy. Spodní část nohy se oddělila a řez zaplavila stoupající voda, která se okamžitě zbarvila krví. Hatch zvedl sekeru, muž zvrátil hlavu dozadu a široce otevřel ústa v nezvučném křiku. Plomby jeho stoliček se hloupě blýskaly ve slabé záři svítilen. Hatch poodstoupil a zhluboka se nadechl.

Roztřásly se mu ruce, ale podařilo se mu to zvládnout. Přistoupil k pravému stehnu a rozkročil se. Teď to bude horší, mnohem horší. Ale voda už bublala kolem kolena a nebylo možné ztratit ani okamžik.

První úder zasáhl něco měkčího než dřevo. Muž se svezl na stranu. Hatch doufal, že upadl do bezvědomí. Druhý úder zřejmě zasáhl koleno. Voda už nebožákovi sahala skoro do pasu. Hatch se znovu rozpřáhl, odhadl kam a sekl maximální silou. Sekera zajela do vody, ozvalo se prasknutí a na hladinu se vyřinula krev.

“Vytáhněte ho!” zaječel Hatch. Muž v bílém dvakrát zatáhl za lano. Lano se napnulo, poraněný se dostal do sedu a hlava se mu kývala na prsou. Dál to nešlo. Noha zřejmě ještě nebyla úplně oddělená a masivní trám ho nechtel pustit. Lano povolilo a nešťastník spadl zpátky. Cervenočerná voda mu zaplavila obličej.

“Mačetu!” zařval Hatch a natáhl ruku. V následujícím okamžiku se zhluboka nadechl a ponořil se do vody. Neviděl nic, ale nahmatal nohu, nahmatal místo řezu a rychle odřízl zbývající svaly.

Nad hladinou se objevila hlava a zařvala: “Tahejte!” Lano se napnulo, muž se vynořil z vody a začal stoupat do výše. Z pahýlů mu crčela krev. Muž v bílém overalu ho následoval a za několik okamžiků se ocitl ve vzduchu i Hatch. Šachtou jen prolétl. Denní světlo ho málem omráčilo. Vrhl se k bezvědomému muži. Ten nedýchal, ale jeho srdce stále tlouklo, rychle a slabě. Někdo mu už utahoval obvazy plné krve.

Hatch mu zkušeným pohybem otevřel ústa, vyčistil prstem bahno a zvratky a otočil ho na levý bok do stabilizované polohy. Ke značné úlevě spatřil proužek vody, vytékající z jeho úst. Přistoupil okamžitě k resuscitaci: deset vdechů z úst do úst, utáhnout obvaz levé nohy, deset dalších vdechů, utáhnout druhý obvaz, dalších deset vdechů a kontrola pulsu.

“Podejte mi tašku!” zařval na skupinu strnulou ohromením. “Potřebuju injekční stříkačku!”

Jeden z mužů tašku otevřel a začal se v ní přehrabovat. “Proboha, vysypte to na zem!” Muž poslechl a Hatch z té změti vylovil injekční stříkačku a lahvičku epinephrinu. Nasál kubík a vbodl jej muži do ramene. Pokračoval v dýchání. Při pátém vdechu muž zakašlal a začal přerývaně dýchat.

Přistoupil k nim Streeter s mobilem v ruce. “Volali jsme vojenskou helikoptéru,” řekl. “Bude na nás čekat na přístavišti ve Stormhavenu.”

“To je prd platný,” řekl Hatch. “Žádnej vojenskej pilot nám nehodí koš.”

“Dojedeme s ním na pevninu.”

“Cestu na pevninu nepřežije. Zavolejte mi pobřežní hlídku.”

Streeter namačkal číslo a beze slova podal přístroj Hatchovi. Ten si vyžádal zdravotní službu a začal rychle popisovat neštěstí: “Máme tu dvojitou amputaci, jednu nad kolenem, jednu pod ním. Masivní krvácení, hluboký šok, puls 55, voda na plicích, stále v bezvědomí. Pošlete sem vrtulník s tím nejlepším pilotem. Nedá se tu přistát, potřebujem hodit koš. Vezměte fyziologický roztok a přivezte nějakou nulu negativní, jestli máte. Ale pohněte prdelí, to je nejdůležitější. Vytáhnete nás a poletíme.”

Odložil telefon a otočil se ke Streeterovi. “Je nějaká šance dostat ty nohy nahoru asi tak během hodiny?”

“To nevím,” řekl Streeter. “Šachta není stabilní. Možná by do ní potápěči vlezli.”

Hatch potřásl hlavou a otočil se zpět k telefonu. “Poletíme s pacientem přímo do nemocnice východní Maine. Zburcujte ARO a traumatický tým. Je tu možnost, že najdeme amputované končetiny. Potřebujeme mikrovaskulárního chirurga.”

Podal telefon Streeterovi. “Kdybyste ty nohy mohli najít bez riskování života, tak to udělejte.”

Obrátil se ke zraněnému. Puls byl slabý, ale zdálo se, že stálý. Co bylo ještě důležitější, muž se začínal probírat k vědomí. Něco slabě mumlal a naříkal.

Hatch pocítil další vlnu úlevy. Při dlouhém bezvědomí by jeho šance na přežití nebyly valné. Mezi rozházenými věcmi našel lahvičku morfinu a píchl mu pět miligramů, což bylo dost na to, aby se mu ulevilo, a málo na utlumení srdeční činnosti. Rozbalil obvaz pravé nohy. Instinktivně se odtáhl, když uviděl ránu se zubatými okraji, z níž trčely ostré úlomky kostí. Tupá čepel sekery není pilka z operačního sálu. Spatřil několik otvorů, zejména stehenní artérii pravé nohy, kterou unikala krev. Našel jehlu a nitě a začal šít.

“Doktore?” ozval se Streeter.

Hatch, který se právě snažil vytáhnout zapadlou žílu, se neotočil. “Co chcete?”

“Chce s vámi mluvit kapitán Neidelman.”

Hatch přikývl. Uvázal žílu, opláchl ránu a připevnil obvazy. Otočil se k telefonu. “Ano?”

“Jak je na tom?” zeptal se Neidelman.

“Má slušnou šanci přežít,” řekl Hatch, “pokud nebudou potíže s helikoptérou.”

“Díkybohu. A jeho nohy?”

“I kdyby je našli, nemá moc šancí. Asi byste měl tady s předákem zlepšit bezpečnostní opatření. To neštěstí bylo úplně zbytečné.”

“Rozumím,” řekl Neidelman.

Hatch vypnul telefon a zadíval se na severozápad. Tam někde je stanice pobřežní hlídky. Za několik minut se na obzoru objevila pohybující se skvrnka. Otočil se ke Streeterovi. “Měl byste jim dát světelný signál a vyklidit to tady, nechceme přece další nehodu. Až helikoptéra přiletí, stačí čtyři muži, aby ho naložili na nosítka.”

“Oukej,” řekl Streeter a sevřel rty. Jeho tvář byla nepřirozeně temná a krev mu bušila ve spáncích. Teď je samozřejmě důležitý raněný, vztahy se Streeterem upravíme později, pomyslel si Hatch a stiskl rty.

Podíval se na obzor. Skvrna se rychle zvětšovala. Helikoptéra se objevila nad ostrovem a klesala s řevem k zemi. Tráva se zuřivě zmítala a vzduchem létalo zvířené bahno. Dveře nákladového prostoru se otevřely a k ústí šachty se snesla záchranná plošina. Bílé kombinézy na ni naložily a přivázaly poraněného muže, plošina se vznesla a zmizela uvnitř vrtulníku. Za chvíli byla zase dole. Tentokrát nastoupil Hatch. Jakmile byl na palubě, zavřel člen záchranné služby dveře, dal znamení pilotovi a vrtulník nabral rychlost.

Hatch se rozhlédl. Fyziologický roztok byl připraven v kapačce, vedle byla kyslíková maska, na polici antibiotika, aseptika a obvazy.

“Nulu negativní jsme neměli, doktore,” řekl záchranář.

“Co se dá dělat, ale jinak je to perfektní,” řekl Hatch. “Dejte mu roztok, ztratil moc krve.” Všiml si, že se na něj kolega dívá nedůvěřivě, a uvědomil si proč byl do půli těla nahý a pokrytý vrstvou bahna a zaschlé krve. Nevypadal jako lékař.

Z nosítek se ozvalo sténání. Dali se do práce.

O hodinu poději seděl Hatch v tichu prázdné operační místnosti a dýchal vůni betadinu a zápach krve. Keň Field byl na sousedním sále v péči nejlepších chirurgů nemocnice. Bude beznohý, ale bude žít. Hatchova práce skončila.

Seděl s čelem podepřeným pěstmi a lokty opírajícími se o operační stůl. Tohle se nemělo stát, šeptal mu chladný hlas. Sedíš si na lodi, cpeš se sendvičem a nejsi na scéně v té nejnebezpečnější fázi. Doktore! Nepostavili ti ošetřovnu, tak krmíš racky. To už je podruhy. Už podruhy jsi šeredně podcenil sílu toho zatracenýho ostrova.

Už se mi to nikdy nesmí stát, rozhodl se.

Když se trochu uklidnil, napadlo ho: Dnes jsem poprvé od bratrovy smrti vstoupil zase na ostrov. Nebyl čas o tom přemýšlet.

A dál sbíral v tichu operačního sálu sílu potřebnou k tomu, aby se nesesypal.

Doris Bowditchová, majitelka realitní kanceláře, svižně kráčela do schodů čísla 5 v Přístavní ulici. Stará prkna verandy vzdychala pod nezvyklou tíhou. Doris se sklonila, pokusila se odemknout dveře a na jejím předloktí zacinkala sbírka stříbrných náramků. Hatchovi to připomnělo zvuk saní. Chvíli se zámkem bojovala, pak otočila knoflíkem a otevřela dveře dokořán.

Hatch počkal, dokud její červené rozevláté pončo nezmizelo uvnitř a vstoupil za ní do studené a tmavé místnosti. Jako kdyby dostal dobře mířenou ránu na solar. Ucítil vůni z dob svého dětství, vůni piniového dřeva, kuliček proti molům a kouře z dýmky. Necítil ji dvacet pět let, ale dobře si ji pamatoval. Okamžitě rozleptala všechny jeho obranné mechanismy.

Doris zavřela dveře, rozsvítila a její jasný hlas se rozlehl pokojem. “Je to tu pěkný, že? Vždycky jsem říkala, že je škoda, když je to zavřený. Nemám pravdu?”

“Svatou pravdu,” řekl Hatch. Přijímací pokoj byl ve stavu, v jakém se nacházel toho dne, kdy s matkou odjížděli do Bostonu. Všechno zůstalo jak bylo stará pestře potažená pohovka, časopisy na krbové římse, pianino Herkeimer s otáčecí stoličkou i vyšívaná předložka.

“Voda teče,” pokračovala Doris. “Okna jsou umytá, elektřina zapojená a propanové bomby vyměněné.” Odškrtávala položky dlouhým červeným nehtem.

“Vypadá to tu krásně řekl rozrušený Hatch. Vrátil se k pianinu a přejel prsty po klávesnici. Vzpomněl si na zimní odpoledne, ve kterých tu bojoval s jedním z Chopinových preludií. Na poličce vedle krbu ležel hrací plán Monopolů. Byly na něm srovnány růžové, žluté a zelené obdélníky hracích peněz, vybledlé a pomačkané častým používáním. V horní polici leželo několik balíčků karet se zažranou špínou. Hatchovi se sevřelo srdce, když si vzpomněl, jak hrávali s Johnym poker. Místo žetonů měli zápalky a strašně se hádali, co je vyšší figura, zdafull house, nebo stmight. Bylo to tu úplně všechno. Měl pocit, že se mu zhmotnily vzpomínky.

Když s matkou odjížděli, nebrali si s sebou nic kromě šatů. Matka předpokládala, že budou pryč asi měsíc. Měsíc se změnil na celé léto, pak na rok. Starý dům se po čase změnil ve vzdálený sen. Nikdo jej nenavštívil, nikdo se o něm ani nezmínil. Ale čekal. Hatch nechápal, proč matka dům neprodala. Svého času na tom byli v Bostonu dost bídně. Nechápal ani, proč ho po matčině smrti neprodal sám.

Prošel obývacím pokojem, zastavil se u okna a zahleděl se na nekonečnou modř oceánu, která žáhla v ranním slunci. Tam někde za obzorem leží Skalnatý ostrov, který si po čtvrtstoletí zase vyžádal další oběť. Neidelman pro dnešek pro jistotu zastavil všechny operace.

Pohlédl na trávník před domem. Vzpomněl si, jak tam s Johnym tábořili, jak leželi ve spacáku ve vlhké a voňavé trávě a počítali hvězdy na obloze. Uvědomil si, že sem asi neměl chodit. Měl se ubytovat někde, kde by ho vzpomínky tolik netížily. Když dnes projížděl Stormhavenem, viděl ovšem zaměstnance Thalassy, jak se shlukovali před jediným zdejším penzionem, aby si pronajali jeden z jeho pěti pokojů. Povzdechl si. Nedá se nic dělat.

V proužcích dopadajícího slunce se chvěly částice letitého prachu.

“Dostal jste loni můj dopis?” ozvala se Doris. “Obávám se, že jsem ho poslala na špatnou adresu.”

Hatch se odvrátil od okna a snažil se pochopit, co to ta ženská povídá. Vrátila ho zpět do přítomnosti. V rohu ležel nedodělaný, vybledlý přehoz na pohovku. Nad ním stála polička s otcovými kni hami Slocumem, Conradem, Bílou velrybou a Sandbergovým životopisem Lincolna. A dvě poličky matčiných anglických detektivek. Nad nimi byly narovnány rozedrané výtisky Life a žluté hřbety National Geographics. Vešel do jídelny a paní Bowditchová vklouzla za ním.

“Nedovedete si představit, pane doktore, jak nákladná je údržba takového domu. Je pro jednu osobu moc velký.” Úvahu zakončila zářivým úsměvem.

Hatch pomalu obešel místnost. Položil ruku na odkládací stůl a zadíval se na litografie na stěnách. Vešel do kuchyně. Před ním stála stará lednička, zdobená kulatými kousky chrómu. Na jejích dvířkách byl magnetem připevněn útržek papíru. Jeho vlastní dětskou rukou na něm bylo napsáno: Mami, prosím, jahody! Zahleděl se do kouta, kde stál zjizvený dřevěný stůl a dvě lavice. Zde se rodina scházela ke snídani. Tady, uprostřed příjemného chaosu, sedával otec, vzpřímený a úctyhodný, a tichým hlasem vyprávěl své mořské historky, zatímco mu chladla káva. A pak, později, tady sedával s matkou. Matka měla hlavu skloněnou zármutkem, ranní slunce se jí odráželo od šedivých vlasů a slzy jí kapaly do šálku s čajem.

“Psala jsem vám o jedněch mladých manželech z Manchesteru,” ozval se hlas. “Jsou moc příjemní. Několik minulých roků měli pronajatý Figginsův dům a teď by tu něco koupili.”

“To věřím,” zamumlal Hatch nezřetelně. Z jídelního koutku bylo vidět na druhou stranu domu, kde se neuvěřitelně rozrostly jabloně. Vzpomněl si na letní rána, kdy na polích ležela mlha a z lesa přicházely před rozbřeskem srny, nervózně pobíhaly po trávníku a požíraly jablka.

“Myslím, že by to koupili asi tak za dvě stě padesát tisíc. Mám jim zavolat? Samozřejmě, žádné obligace.”

Hatch se k ní otočil. Musel k tomu vyvinout značné úsilí. “Prosím vás, Doris.”

“No, říkala jsem si, že kdybyste to chtěl prodat, byla by to výborná šance.”

Hatch se na ni zadíval. “Prodat? Tenhle dům?”

Doris Bowditchová se nepřestávala usmívat. “Jen jsem si tak myslela. Jste lékařem v nemocnici v Bostonu a udržovat ten dům se mi zdá nepraktické.” Přece jen se trochu zakoktala.

Hatch se také usmál. V malém městě jako je Stormhaven musí být člověk opatrný. “Řekl bych, že to nepřipadá v úvahu,” řekl zcela neosobním hlasem. Otočil se a kráčel přímo k domovním dveřím. Paní Doris Bowditchová ho následovala.

“Nemusíme o tom mluvit právě teď,” řekla hlasitě. “Samozřejmě pokud najdete poklad, to bude jiná. Asi to nebude trvat dlouho, že? Zvlášť když máte takovou pomoc.” Její výraz se na okamžik změnil. “To je ale strašný, že? Už to zase včera zabilo dva muže.”

Hatch na ni velice pomalu pohlédl. “Dva muže? To ne, paní Doris. Ani jednoho. Stala se tam pouze malá nehoda. Kde jste to, proboha, slyšela?”

“Říkali to včera v kadeřnictví u Hildy McCallové. V každém případě, i když budete mít ty peníze a nebudete tu chtít bydlet, můžete zrovna tak.”

Hatch jí otevřel dveře.

“Děkuji vám, Doris,” donutil se k poslednímu pokusu o úsměv. “Dům je ve fantastickém stavu.”

Doris se zastavila a váhala. “Ještě k těm mladým manželům. Ten pán je velice úspěšný právník. Mají dvě děti, kluka a.”

“Děkuji vám,” řekl Hatch již bez úsměvu.

“Přijďte mě někdy navštívit,” nedala se Doris. “Víte, čtvrt milionu je docela rozumná cena za letní.”

Hatch vyšel na verandu a popošel ke schodům. Doris musela za ním. “Ceny nemovitostí jsou právě nahoře, doktore,” řekla, když se objevila ve dveřích. “Ale člověk nikdy neví, kdy půjdou dolů. Před osmiletý.”

“Doris, jste moc milá a doporučím vás všem svým přátelům, kteří se budou chtít přestěhovat do Stormhavenu. Moc děkuju. Pošlete mi účet.” Rychle se obrátil, vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře; tiše, ale rozhodně.

Zůstal stát za dveřmi a čekal, zda bude mít Doris dostatek kuráže k tomu, aby zazvonila. Ale nebyla zase až takový formát. Zůstala chvíli nerozhodně stát na verandě a pak se vrátila k autu s vlajícím pončem a úsměvem, který její tvář asi nikdy neopouštěl. Napadlo ho, že její manžel byl možná ten opilec, který se rozsekal na jednom z ostrovů. Asi jí nedošlo, jak mi je, pomyslel si, když pro ni hledal omluvu.

Sedl si k pianinu. Byl příjemně překvapen, že je naladěné. Začal tiše brnkat Chopinovo preludium. Doris splnila všechny instrukce. Uklidit dům, zajistit, aby všechno fungovalo, a ničím nehýbat. Hrál stále tiše, snivě, snažil se uvolnit. Nemohl pochopit, že na téhle stoličce neseděl a těchto kláves se nedotýkal už čtvrtstoletí. Kam se podíval, všude číhaly vzpomínky na šťastné dětství. Koneckonců, bylo šťastné. To jen ten jeho závěr všechno pokazil.

Tak, a už dost! poručil si. Doris řekla, že zahynuli dva muži. To je na zdejší továrnu na drby docela slušný výkon. Městečko zatím přijímalo návštěvníky s jakousi pohostinnou zvědavostí. Šíření různých divokých historek, vzniklých v Budově konzumu nebo Hildině kadeřnictví, samozřejmě nelze zabránit. Hatche napadlo, že by Thalassa měla mít nějakého oficiálního mluvčího. To je něco, řekl si nadšeně. Nadšení ho rychle přešlo, když si uvědomil, kdo je jedinou vhodnou osobou.

No, při troše štěstí bude starý Bili Banns stále ještě vydavatelem místního plátku. Zažíval, zvedl se od kláves a zamířil do kuchyně, kde na něj čekala plechovka s instantní kávou a jistě i fungující telefon.

Skupina, která se následujícího rána sešla kolem starožitného javorového stolu ve velitelské kabině Griffina, neměla moc společného s tou hlučnou nadšenou posádkou, kterou si Hatch pamatoval z doby před třemi dny. Když přišel na schůzi, našel tam několik povadlých, téměř demoralizovaných jedinců.

Rozhlédl se po kormidelně Neidelmanova člunu. Pozoruhodná byla zejména řada oken do oblouku, která poskytovala panoramatický pohled na ostrov a moře jej obklopující. Kabina byla z brazilského růžového dřeva a mědi. Byla krásně zrenovovaná, včetně vykládaného stropu. Vedle kompasu leželo něco, co vypadalo jako holandský sextant z osmnáctého století. Kormidelní kolo bylo vykládané ebenovým dřevem. Na obou stranách kormidla se prohýbaly sekretáře pod množstvím nejmodernějších elektronických přístrojů, z nichž Hatch identifikoval pouze obrazovky a satelitní rastr pro určování polohy.

Také zadní stěna kabiny byla plná polic s nějakou elektronikou. Kapitán se samozřejmě ještě nevynořil ze své soukromé kajuty. Nízké dřevěné dveře s velkou černou podkovou a mosazným štítkem s malým nápisem Private byly zavřené. Jediný zvuk v místnosti obstará válo skřípání lodních lan a šplouchání vody o trup lodi. Hatch se posadil ke stolu a prohlížel si své spolustolovníky. Některé si pamatoval z prvního večera, některé znal. Předák Streeter se úzkostlivě vyhýbal několika jeho pokusům o pozdrav. Zřejmě ještě nestrávil, jak ho Hatch při neštěstí seřval. Každý student prvního ročníku medicíny ví, že řvaní a nadávky jsou při záchranné akci standardním postupem, většina populace o tom ale asi nemá ani tušení, pomyslel si Hatch.

Konečně se ozval zvuk kroků. Dveře se otevřely a kapitán vstoupil. Ostře sledován několika páry očí pomalu přešel do čela stolu, opřel se o něj oběma rukama a na každého zvlášť se podíval. Napětí v místnosti opadlo, jako by každý našel s příchodem kapitána sebekontrolu. Neidelman se zadíval na Hatche a zeptal se: “Jak je Kenovi?”

“Špatně, ale jeho stav je stabilizován. Je tu možnost výskytu embolie, ale monitorují ho. Předpokládám, že víte, že to s těma nohama nevyšlo

“Tak jsem tomu rozuměl. Děkuji vám, doktore Hatchi, za záchranu jeho života.”

“Nedokázal bych to bez pomoci pana Streetera a jeho mužstva.”

Neidelman přikývl, a když opět promluvil, zněl jeho hlas klidně a sebejistě. “Průzkum se řídil mými rozkazy a byla zachována všechna bezpečnostní opatření, která jsem považoval za nutná. Pokud je tím neštěstím někdo vinen, jsem to já. Včera jsme znovu prověřili a zdokonalili naše záchranné postupy. Tohoto neštěstí nám může být líto. Můžeme mít s Kenem a jeho rodinou soucit. Ale nebudeme se vzájemně obviňovat.”

Napřímil se a složil ruce za hlavu. “Riskujeme každý den,” řekl hlubokým hlasem. “My všichni. Zítra i já nebo vy můžeme přijít o nohu. Nebo o život. To riziko je opravdu reálné a je součástí naší práce. Kdyby bylo vyzvednutí těch dvou miliard z vodního hrobu snadné, už by to někdo udělal před mnoha lety. Před staletími. Jsme tu proto, že to je nebezpečné. Vždycky se může stát nějaký průšvih, ale nesmí to oslabit naši rozhodnost. Žádný poklad nebyl nikdy ukryt s takovou lstivostí a dovedností. Budeme potřebovat ještě více lstivosti a dovednosti, abychom jej vyzvedli.”

Přešel k nejbližšímu oknu, zadíval se ven a pak se otočil. “Jsem si jistý, že většina z vás už zná podrobnosti té nehody. Mužstvn se po hybovalo po ostrově a Keň Field spadl do prkny přikryté šachty, vykopané pravděpodobně v minulém století. Nedopadl až na dno, protože jeho pád zbrzdilo záchranné lano, které se ale zachytilo za namáhaný trám podpěry, prožraný červotočem. Trám se uvolnil, spadl kus stěny a do šachty někudy vnikla voda.

Musíme si z toho vzít poučení. Myslím, že je vám všem jasné, co musíme udělat. Zítra začneme připravovat barvířské testy Vodní štoly, abychom lokalizovali skrytý záplavový kanál do moře. Dříve než testy začnou, musí dokonale fungovat počítačová síť a soustava tenzometrů, seismometrů a protonových magnetometrů. Musíme přezkoušet potápěčské zařízení tak, aby bylo schopné pracovat tisíc pět set hodin. A co je nejdůležitější, dnes večer musí být připravena a vyzkoušena dvojice čerpadel.”

Krátce se zadíval na všechny účastníky po řadě. “Jste můj štáb. Každý u tohoto stolu dostane místo platu podíl z pokladu. Je vám jasné, že pokud se nám to povede, každý z vás bude opravdu bohatý. To není špatné za čtyřtýdenní práci. Je tady ovšem ta věc, která se přihodila Keňu Fieldovi. Reálné nebezpečí tu je. Pokud někdo z vás uvažuje o tom, že toho nechá, má teď příležitost se vyjádřit. Dostane standardní kompenzační plat, ale ne podíl. Bez výčitek, bez otázek. Ale nechoďte později a neříkejte, že jste si to rozmysleli. Teď je ten správný okamžik. Řekněte to teď.”

Kapitán se otočil a vyňal ze skříňky dýmku. Z plechovky s nápisem Dunhill vylovil hrst tabáku, rozvážně ji nacpal do dýmky, zapálil a zabafal. Za okny kabiny se povalovala všudypřítomná mlha Skalnatého ostrova. Nikdo ani nemrkl.

Kapitán vzhlédl a promluvil přes věnec modrého kouře. “Tak to bychom měli. Výborně. Než se teď rozloučíme, představím vás novému členu naší expedice.” Zadíval se na Hatche. “Doktore, doufal jsem, že vás formálně představím svému řídicímu štábu za příjemnějších okolností.” Obrátil se k ostatním. “Jak většina z vás už ví, toto je doktor Malin Hatch, majitel Skalnatého ostrova a náš partner při operaci. Bude naším vrchním lékařem.

Doktore, tohle je Christopher St. John, historik expedice.” Hatchovi se uklonil tlouštík, který na něj civěl při zahajovacím ceremoniálu. Na kulaté hlavě měl malý chomáč prošedivělých vlasů. Klopy jeho tvídového saka mohly sloužit jako jídelní lístek levné restaurace. “Spe cializoval se na alžbětinskou dobu a na dobu Stuartovců. Má v malíčku historii pirátství a používání šifer. A toto,” Neidelman ukázal na zanedbaně vyhlížejícího muže v bermudách, který měl jednu nohu přehozenou přes opěradlo křesla a s výrazem naprosté nudy si šťoural kapesním nožem špínu za nehty, “toto je Kerry Wopner, náš počítačový expert. Specialista na počítačové sítě a kryptoanalýzu.” Opět se zadíval na Hatche. “Nemusím snad zdůrazňovat nesmírnou důležitost rozluštění druhé části Macallanova deníku. Zvláště ve světle této tragédie. Macallan už nesmí mít žádné tajemství.

Předáka mužstva Streetera už znáte. Jsme spolu od dob, kdy jsme křižovali v deltě Mekongu. A tohle,” ukázal na malou, nepříjemně vypadající a účelně oblečenou ženu, “je Sandra Magnusenová, hlavní inženýr a odborník na dálkový přenos dat. Na konci stolu je Roger Rankin, geolog.” Ukázal na tučné hovado, které sedělo v křesle a jehož břicho přetékalo přes obě opěradla. Když se jejich pohledy setkaly, hovado zasalutovalo a v jeho světlém plnovousu se objevila škvírka.

“Doktorka Bonterrová, archeolog a vedoucí potápěčů, má zpoždění a měla by přijet dnes večer.” Kapitán se na chvíli odmlčel. “Pokud nemá nikdo žádný dotaz, je to vše. Děkuji a zítra ráno na shledanou.”

Přítomní se zvedli k odchodu. Neidelman přešel kolem stolu k Hatchovi. “Na ostrově je zvláštní tým, který natahuje kabely a buduje základní tábor,” řekl. “Ošetřovna bude připravena zítra ráno.”

“To se mi ulevilo,” řekl Hatch.

“Možná by vás zajímaly nějaké další detaily našeho projektu. Tohle odpoledne je k tomu nejvhodnější. Nechcete přijít ve 14:00 na Kerbera? Je to asi jediná možnost, jak se s nimi seznámit. Od zítřka budeme všichni kmitat.”

Přesně ve 14:00 se Bachratá Jana vynořila z posledních cárů mlhy, obklopující Skalnatý ostrov. Směřovala k bílým obrysům Kerbera, jehož dlouhá štíhlá konstrukce se odrážela ve vodní hladině. Kousek nad čarou ponoru byl otevřený palubní průlez, ve kterém spatřil siluetu kapitána, očekávajícího jeho příjezd.

Hatch vypnul motor a srovnal se podél Kerberova trupu. Ve stínu bylo chladno a ticho.

“To jste si opatřil opravdu malou lodičku,” řekl Hatch. Bachratá Jana vypadala vedle Kerbera jako trpaslík.

“Je největší z celé flotily,” usmál se Neidelman. “Je to plující laboratoř a domácí výzkumná stanice. Většina zařízení je samozřejmě na ostrově. Tady zůstaly jen ty největší kusy. Elektronový mikroskop a urychlovač částic na radiokarbonovou analýzu.”

“Zajímalo by mne, proč máte na přídi harpunu,” řekl Hatch. “Lovíte bílé velryby, když je posádka hladová?”

Neidelman se usmál. “Milý příteli, ta harpuna prozrazuje Kerberův původ. Byl postaven nějakou norskou společností asi před šedesáti lety jako velrybářská loď. Pak přišel mezinárodní zákaz lovu velryb a loď se stala bílým slonem ještě dřív, než ji dostavěli. Thalassa ji koupila za směšnou cenu. Všechny ty velrybářské krámy jsme odstranili, ale na harpunu si nikdo netroufl,” pokrčil kapitán rameny. “Půjdeme se podívat, co dělají naši chlapci.”

Hatch přivázal Bachratou Janu a vystoupil po dřevěných schůdkách do průlezu. Následoval Neidelmana dlouhou úzkou šedou chodbou. Kapitán ho provedl několika laboratořemi. “Máme tady víc počítačů než malá univerzita,” řekl se stopou hrdosti v hlase. “Nejsou tu jenom pro zpracování dat. Je tu taky expertní navigační systém a autopilot řízený neuronovou sítí. V případě potřeby může loď plout prakticky sama.”

“Říkal jsem si, kde všichni jsou?”

“Tady zůstalo jenom torzo. Na ostatních lodích je to podobné. Naše lidské zdroje jsou pohyblivé. Když to bude nutné, objeví se tu zítra tucet vědců nebo tucet kopáčů. Snažíme se posádku omezit na minimum.”

“To se asi účetním Thalassy líbí.”

“Je to hlavně z důvodu bezpečnosti,” řekl vážně Neidelman. “Není třeba pokoušet osud.”

Na druhé straně chodby byly pootevřené těžké ocelové dveře. Hatch do místnosti nahlédl a spatřil různé záchranné přístroje. Stála tam také baterie loveckých pušek a dvě menší ocelové zbraně, které se mu nepodařilo identifikovat.

“Co je tohle?” zeptal se a ukázal na jakýsi objemný přístroj. “Vypadá to jako vysavač.”

“To je flešeta.”

“Co prosím?”

“Je to druh nastřelovací pistole. Střílí to drobné ostré kousky wolframokarbidového vlákna.”

“Je to asi víc bolestivé než nebezpečné,” řekl Hatch.

Neidelman se zasmál. “Střílí asi pět tisíc dávek za minutu a má rychlost tři tisíce stop za sekundu. Je to pěkně nebezpečné.” Zavřel dveře a zajistil kliku. “Tahle místnost nesmí zůstat otevřená. Musím o tom říct Streeterovi.”

“K čemu ty zbraně proboha potřebujete?” zamračil se Hatch.

“Nezapomeňte, že se Kerberus nepohybuje vždycky v tak přátel ských vodách, jako je pobřeží Maine,” řekl kapitán. “Měli jsme občas co do činění v končinách, kde je plno žraloků. Když se potkáte s bí lým žralokem, rychle oceníte, co flešeta umí. Minulý rok jsem v Korálovém moři viděl, jak rozstřílela žraloka od hlavy k ocasu za půldruhé vteřiny.”

Vystoupili na další palubu. Neidelman se zastavil u neoznačených dveří a dlouze zaklepal.

“Mám fofr!” ozval se naříkavý hlas.

Kapitán se znalecky usmál a otevřel dveře. Za nimi se nacházela velká, matně osvětlená kajuta. Hatch vešel dovnitř, o něco zakopl, zastavil se a rozhlédl se kolem. Když si jeho oči zvykly na úsporné osvětlení, spatřil stěny zaplněné elektronickým zařízením, osciloskopy, počítači, monitory a spoustou přístrojů nejasného účelu. Podlaha byla pokryta zmačkanými papíry, plechovkami od cocacoly, obaly od polárkových dortů, špinavými ponožkami a kusy použitého spodního prádla. V rohu viselo lodní lůžko. Špinavý chuchvalec na něm byly asi lůžkoviny.

Uprostřed chaosu seděla postava v květované košili a bermudách a horečně ťukala do klávesnice.

“Kerry, měl bys pro nás chvilku?” zeptal se Neidelman. “Přivedl jsem doktora Hatche.”

Wopner se otočil od obrazovky a podíval se nejprve na Neidelmana a pak na Hatche. “Je to váš večírek, šéfe,” řekl vysokým podrážděným hlasem. “Ještě to ale nemám. Už osmačtyřicet hodin tady nahazuju síť. Na tu šifru jsem se teda zatím s prominutím vyprd.” Neidelman se shovívavě usmál. “Jsem si jistý, že si s doktorem St. Johnem vyšetříte pár minut pro nejdůležitějšího partnera expedice.” Otočil se k Hatchovi. “Na první pohled to asi tak nevypadá, ale Kerry je jeden z nejlepších analyzátorů šifer mimo NSA.”

“Jasně,” řekl Wopner a bylo patrné, že ho to potěšilo.

“Vy tady máte ale počítačů,” řekl Hatch a zavřel dveře. “Tohle je ten překladač?”

“Ale kdepak,” řekl Wopner, sundal brýle a vysmrkal se. “To je ostrovní záložní systém. Ten hlavní vodvezli včera ráno na ostrov.”

“Už to chodí?” zeptal se Neidelman.

“Dělám poslední testy,” odpověděl Wopner, odhodil si vlasy z očí a otočil se zpátky k monitoru.

“Instalace ostrovní sítě bude hotová dnes odpoledne,” řekl Neidelman Hatchovi. “Tohle je, jak už řekl Kerry, redundantní systém, přesný duplikát počítačové sítě na ostrově. Je to trochu nákladné, ale šetří nám to čas. Kerry, ukažte mu prosím, co tím myslím.”

Wopner zmáčkl několik kláves a prázdná obrazovka nad ním ožila. Objevil se na ní síťový diagram ostrova a pomalu rotoval kolem centrální osy.

“Každý směrovač má své redundantní dvojče.” Zmáčkl několik dalších tlačítek a obraz ostrova obklopila jemná změť zelených čar. “Je to spojený optickým kabelem se serverem.”

Neidelman ukázal na obrazovku. “Všechno na ostrově, od čerpadel přes turbíny a kompresory až k jeřábu, je napojeno na síť. Jsme schopni řídit veškeré operace na ostrově z počítače řídicího centra. Ťuknete na klávesnici a čerpadla začnou pracovat. Jiný povel roztočí vrátek, třetí vypne světla na vaší ošetřovně a tak dále.”

“Je to tak,” dodal Wopner. “Je to zcela extenzibilní operační systém pro dálkové ovládání jednotek, připomínající služby serveru. Ta síť je slušná má tisíc portů v jedné kolizní doméně a přitom díky paralelnímu zpracování nulovou latenci.”

“Nemohl byste mi to přeložit do angličtiny?” řekl Hatch. “A hele, co je tohle?” ukázal na jinou obrazovku, kde viděl něco jako středověkou vesnici. Malé postavy rytířů a černokněžníků zaujímaly různé útočné a obranné postoje.

“To je Blackthornský meč. Počítačová hra, kterou vymejšlím. Jsem fanda do počítačovejch her. Máte snad něco proti tomu?”

“No, jistě že ne, když ne kapitán,” řekl Hatch a pohlédl na Neidelmana. Bylo zřejmé, že kapitán svým podřízeným dopřává poměrně dost svobody. Kromě toho měl zřejmě pro toho excentrického mladého muže slabost. Ozvalo se hluboké pípnutí a obrazovkou proběhlo několik sloupců čísel.

“A je to,” řekl Wopner. “Scylla šlape.”

“Co to je Scylla?” zeptal se Hatch.

“To je systém tady na lodi. Charybda je ten na ostrově.”

“Skončilo testování sítě,” vysvětloval Neidelman. “Když je hotová instalace na lodi, stačí ji přeládovat na Charybdu. Všechno se nejdřív otestuje tady a pak se to přepíše do sítě na ostrově.” Podíval se na hodinky. “Musím ještě zařídit nějaké drobnosti. Kerry, doktor Hatch by rád slyšel něco o práci na těch Macallanových šifrách. Doktore, zatím!” Neidelman vyšel z kajuty.

Wopner zahájil další koncert na klávesnici a Hatch si chvíli myslel, že se ho rozhodl ignorovat. Náhle, aniž by zvedl oči od terminálu, vzal tenisku a hodil ji na zeď. Následovala brožura s titulem Kódovací programy v C++.

“Hej, Chrisi!” zavolal. “Je čas vpustit psy a koně do manéže.”

Hatch pochopil, že se Wopner pokoušel zasáhnout malé dveře v sousední stěně. “Dovolte, já se tam podívám,” řekl a popošel ke dveřím. “Máte špatnou mušku.”

Za dveřmi byla kajuta stejné velikosti, ale úplně jiná v ostatních ohledech. Byla dobře osvětlená, čistá a úsporně zařízená. Christopher St. John seděl u dřevěného stolu uprostřed místnosti a pomalu ťukal jedním prstem do psacího stroje značky Royal.

“Helou,” řekl Hatch. “Kapitán říká, že mi povíte něco o šifrách.”

“Jsem vám k službám, doktore.” St. John se zvedl a potřásl mu pravicí. Vzal ze stolu několik úctyhodných svazků. Nebylo jasné, zda mu vyrušení přišlo vhod. Tvářil se úzkostlivě.

St. John lehce pokývl a následoval Hatche do Wopnerovy kajuty.

“Říkejte mi Malin,” požádal Hatch.

“Někde si tady sedni, Malině,” řekl Wopner bez okolků. “Já ti vysvětlím, jak se luštěj šifry, a Chris ti poví něco o těch tlustejch bichlích, kerý pořád tahá z místnosti do místnosti. My děláme spolu, že, kámo?”

St. John stiskl rty. Dokonce i tady, obklopen vodou, šířil kolem sebe pocit prachu a pavučin. Hodí se do univerzitní knihovny, ale určitě ne na lov pokladů, pomyslel si Hatch.

Hatch odkopal něco drti ležící na podlaze a přitáhl si křeslo k Wopnerovi, který ukázal na jednu z obrazovek, momentálně prázdnou. Rychle zaťukal do klávesnice a na obrazovce se objevila Macallanova závěť ve své šifrované podobě.

“Pan Neidelman má pocit, že druhá část deníku obsahuje důležitou informaci o pokladu,” řekl Wopner. “Jdeme na to ze dvou stran. Já se pokouším rozluštit šifru na počítači a Chris hledá vzor v historických pramenech.”

“Kapitán se zmiňoval o dvou miliardách dolarů,” řekl Hatch. “Jak na to přišel?”

“Podívejte se,” řekl St. John a před zahájením přednášky si odkašlal. “Ockhamova flotila byla sbírkou všelijakých lodí, které ukořistil.

Byly tam dvě galeony, několik brig, rychlá korveta a jedna větší loď Východoindické společnosti. Celkem měl devět lodí. Víme, že byly tak naložené, že skoro nemohly manévrovat. Když jednoduše sečtete jejich tonáž a přečtete si nákladní listy lodí, které Ockham přepadl, máte výsledek. Víme například, že samotné španělské pancéřové flotile ukořistil čtrnáct tun zlata a pětkrát tolik stříbra. Jiné přepadené lodě vezly náklady lazuritu, perel, jantaru, diamantů, rubínů, ambry, nefritu, slonoviny a tropického dřeva. To jsem se ještě nezmínil o chrámových pokladech, které ukradl ve městech na španělském pobřeží.”

Bezděčně si upravil vázanku. Tvář mu svítila nadšením.

“Říkal jste čtrnáct tun zlata?” zeptal se nevěřícně Hatch.

“Jasně, byla to plovoucí pevnost Fort Knox,” řekl Wopner a skousl si ret.

“A pak ten meč svatého Michala,” dodal St. John. “Má obrovskou cenu. Suma sumárum, je to největší pirátský poklad, který byl kdy shromážděn. Ockham byl talentovaný a vzdělaný muž, naprosto perfektní a strašně nebezpečný.” Vzal z police černé plastické desky a podal je Hatchovi. “Tady je jeho podrobný životopis. Myslím, že zjistíte, že legenda nepřehání. Jeho pověst byla tak strašná, že mu stačilo vplout do přístavu, vztyčit vlajku a párkrát vystřelit. Všichni obyvatelé včetně knězi okamžitě přiběhli a přinesli všechny své cennosti.”

“A co panny?” vykřikl Wopner se zájmem. “Jak dopadly panny?”

St. John se odmlčel a přivřel oči. “No, co myslíš?”

“Ne, vážně!” řekl Kerry se šaškovskou nevinností. “Rád bych to věděl.”

“Však ty to dobře víš,” odsekl St. John a obrátil se k Hatchovi. “Ockham měl na devíti lodích asi dva tisíce mužů. Potřeboval velkou posádku, protože cenné náklady nevozily jednotlivé lodi. V dobytém městě dostali všichni muži čtyřiadvacetihodinovou dovolenku. Výsledky byly ovšem strašlivé.”

“Nebyly to jenom lodě, kerý měly pořádný laufy,” smál se Wopner.

“Tady vidíte, co já musím vydržet,” zamumlal St. John směrem k Hatchovi.

“Někerý lidi nemaj smysl pro humor. Je mi ho strašně líto,” parodoval Wopner anglický přízvuk.

St. John rychle pokračoval: “Ockhamovy úspěchy se pak staly nevýhodou. Nevěděl, jak a kam ten obrovský poklad ukrýt. To nebylo pár bedýnek, které by schoval někam do jeskyně. Pak se mu podařilo zajmout Macallana. No, a tak jsme se dostali do hry i my, protože Macallan si vedl tajný šifrovaný deník.”

Popleskal své tlusté knihy. “Tady jsou texty o šifrách a kódování. Jedna z nich je Polygraphiae od Johannese Trithemiuse, publikovaná koncem patnáctého století. Je to první pokus o výklad šifrování v západním světě. Tohleto je Portášova De furtivus literarum notis. Tu knihu znali všichni špióni alžbětinské doby nazpaměť. Mám ještě půl tuctu dalších, všechny, které byly o umění šifrovat až do Macallanovy smrti napsány.”

“To je děsivější než skripta z anatomie.”

“Je to ve skutečnosti fascinující,” řekl St. John a z jeho hlasu znělo neskrývané nadšení.

“Bylo tenkrát šifrování všeobecně známé?” zeptal se Hatch.

Zdravě brunátné tváře St. Johna krátce zvlnil jakýsi tulení štěkot. Archeolog se zřejmě zasmál. “Známé? Bylo prakticky univerzální. Bylo to jedno ze základních umění diplomacie a vedení války. Anglická i španělská vláda měly zvláštní oddělení, specializovaná na šifrování a dešifrování. Dokonce i piráti měli svého člověka, který uměl luštit šifry. Ve všech lodních papírech můžete najít šifrované dokumenty.”

“Jak to kódovali?”

“Obvykle používali slovní substituce. Měli dlouhý seznam dvojic slov, tak třeba místo král Jiří se použilo slovo orel, místo dublonů narcisy a podobné blbosti. Později to byla jednoduchá substituce abecední. Prostě místo písmena nebo číslice psali jiné písmeno nebo číslici. Jedno místo jednoho.”

“A co Macallanova šifra?”

“První část deníku je napsaná poměrně chytrým substitučním kódem. Ta druhá, no, na tom ještě pracujeme.”

“Na tom pracuje moje oddělení,” řekl Wopner a do hlasu se mu přimísila stopa žárlivosti. “To znamená moje maličkost. Všechno mám v počítači.” Zaťukal na klávesnici a na obrazovku vyběhla nesmyslná řada písmen a číslic:

SD7 8FK SER5 JN6S TR C7HJ C DU D89J E5NAR WE LM ARV 5JRJ AJA MOR AE RJ A1KK 7LAW R2 LW3 SI6WI9 AW.

“Je to šifra prvního typu,” řekl.

“Jak jste to rozluštil?”

“Ale prosím vás! Písmena anglický abecedy mají určitý četnosti. Nejčastějc se vyskytuje E, nejmíň X. Dáte do počítače obecnou četnostní tabulku, počítač si udělá četnostní tabulku pro ten šifrovanej text a pak ji porovnává a přehazuje písmena, až to dá ňákej smysl.”

St. John zamával odmítavě rukou. “Kerry vyrábí dešifrovací programy, ale já dodávám historická data. Bez starých četnostních tabulek by byl počítač bez šance.”

Wopner se otočil na sedadle a zahleděl se na St. Johna. “Bez šance? Blbost. Tahle bedna by to rozluštila i bez těch tvejch tabulek. Akorát by to trvalo trochu dýl. To je všecko.”

“Netrvalo by to dýl, než by dvacet opic náhodně napsalo Krále Leara,” řekl St. John a opět krátce zaštěkal.

“Haf, haf! To by netrvalo dýl, než by to St. John přepsal svejma dvouma prstama na tom podělaným Royalu. Vyfasuj si laptop.” Wopner se otočil na Hatche. “No, abysme to trochu zkrátili, tady je to dešifrovaný.”

Přejel po klávesnici a obrazovka se rozdělila. Na levou část přeskočil text šifrovaný a na druhé se objevila normální řeč. Hatch se na to zvědavě zadíval.

“Druhého června Léta Páně 1696 pirát Ockham napadl naši flotilu, potopil všechny lodě a pobil celou posádku. Naše bitevní loď se nepochopitelně vzdala bez boje a kapitán plakal jako žena. Byl jsem jediný, koho piráti ušetřili. Černá stráž mne v okovech dovedla do Ockhamovy kabiny a ten řekl: ‚Ať si Bůh postaví svůj zatracený kostel sám, já pro tebe mám jiné poslání. A položil přede mne smlouvu. Tento deník je mým svědkem před Bohem, že jsem ji odmítl podepsat.”

“To je úžasný!” vydechl Hatch, když dočetl. “Můžu se podívat na pokračování?”

“Vytisknu vám kopii,” řekl Wopner a zmáčkl tlačítko. Někde v příšeří začala hučet tiskárna.

“V dešifrovaný části Macallanova deníku se říká, že se stal Ockhamovým vězněm. Pod hrozbou smrti souhlasil s tím, že navrhne a postaví Vodní štolu, a nalezl ten právej ostrov,” pokračoval. “Bohužel, když začal s vlastní stavbou, změnil šifru. My si myslíme, že ve zbytku toho deníku je popis konstrukce Vodní štoly, no a taky tajemství úkrytu pokladu.”

“Neidelman říkal, že se v deníku zmiňuje o meči svatého Michala.”

“No to si pište, že jo,” řekl Wopner a zmáčkl tlačítko. Objevilo se pokračování.

“Ockham odlehčil třem lodím, doufaje v tučnou kořist na pobřeží. Kázal vyložiti na břeh olověnou, zlatem zdobenou truhlu a tucet sudů kle notu. Posádka tvrdí, že v truhle jest ukryt meč svatého Michaela, ukradený ze španělské galeony a kapitánem hrubě ceněný an se chlubil, že jest největší ceny z celé Indie. Jeho otevření je kapitánem zakázáno a jest dnem i nocí střežen. Muži nedůvěřují jeden druhému a vcházejí ve stálé potyčky. Ty však nenabývají na sue v obavě před kapitánovými krutými způsoby s provinilými.”

“A teď vám ukážu, jak ta druhá šifravypadá.” Wopner opět zaťukal na klávesnici a na obrazovce se objevila změť číslic:

2787l56397872740530575 (tm) 39650ti8727540 (tm) 18W,9i6721598100

97512!7735624709352365783635763 (tm) í,952 (tm) 601520789160tó7

586102754856107.

“No, podívejte se na ten zasranej text!” řekl Wopner. “Ten chlapec to udělal slušně. Žádný mezery mezi slovama. A samý čísla.”

St. John se ozval: “Kerry, musíš pořád takhle mluvit?”

“To musím, ty starej prde, to teda musím.”

St. John se omluvně podíval na Hatche.

“Zatím to vypadá takhle,” pokračoval Wopner. “Na tenhle dárek jsou všechny Chrisovy frekvenční tabulky krátký. Tak jsem to musel vzít do svejch vlastních rukou a nasadit na to tupou sílu. Teď to zrovna fičí.”

“Jakou tupou sílu?” zeptal se Hatch.

“To znamená algoritmus, kterej se probírá textem, hledá nejčastějc se opakující kombinace a zkouší jim přiřadit ňáký slova. Je to jen otázka času, kdy to klapne.”

“Otázka ztráty času!” vykřikl St. John. “Dělám teď na nové variantě četnostních tabulek podle holandské knihy o kryptografii. Co je teď hlavní, je víc historického výzkumu a ne víc strojového času. Macallan byl mužem své doby. Nevynalezl svou šifru jen tak ze vzduchu. Musel mít nějaký historický precedens. Už víme, že to není ani šifra ze Shakespearovy doby, ani rosekrucianská. Jsem si jistý, že nějaká málo známá šifra v některé z knih nám musí dát potřebný klíč. To musí být jasný každýmu jen trochu inteligentnímu.”

“Běž s tím do hajzlu, prosím tě! Woodyho stará mašinka neví o historii ani ň, ale tu šifru rozluští. Musíš to brát jako chlap. To je prostě práce pro počítač.” Poklepal na nejbližší přístroj. “My si s tím děťátkem poradíme, co, stará?” Otočil se na svém křesle a otevřel cosi, co vypadalo jako lednička, ve které se skladují vzorky tkání. Skutečně to byla lednička a Wopner z ní vytáhl polárkový dort mezi dvěma oplatkami.

“Dá si někdo?” zeptal se a zamával dortem ve vzduchu. “Tví Angličani říkaj: Dej si do hrachu kousek masa,” mumlal dál s pusou plnou zmrzliny. Zamával dortem jako zbraní. “Tady vidíte perfektní potravu: tuk, protein, sacharidy. S tím můžete žít navěky.”

“A to asi nejspíš taky bude,” řekl St. John a otočil se na Hatche. “Měl byste vidět, kolik kartonů má naštosovaných v lodní kuchyni.”

Wopner se zamračil. “Myslíte, že bych v tomhle uhozeným městě sehnal dost takovejch dortů? Těžko. Tkaničky mejch podvlíkaček jsou delší než zdejší hlavní třída.”

“Možná byste si měl zajít na rektoskopii,” řekl Hatch. Z vousů St. Johna se ozvalo známé zaštěkání. Angličan byl zřejmě rád, že našel spojence.

“Aby ses nepodělal, blbečku,” řekl Wopner a napřáhl na St. Johna pěst se vztyčeným prostředníčkem.

“Já bych si dal, ale studený mi nedělá dobře na žaludek,” řekl Hatch. “Takže vám se nelíbí malebné venkovské Maine?”

“Kerry pokoj ve městě nepotřebuje,” řekl St. John. “Nejradši spí na palubě.”

“Věřte mi,” řekl Wopner s ústy plnými zmrzliny, “mně je to fuk, jestli spím na nějakým zasraným člunu, nebo na nějaký zasraný pevnině. Tady mám věci, kerý potřebuju. Elektřinu, tekoucí vodu, běžnej účet a klimatizaci.” Naklonil se dopředu a jeho kozí bradka se klepala, jako by jí byla zima. “Běžnej účet. To je věc!”

Hatch si pomyslel, že by mu procházka sice neuškodila, ale že se svým brooklynským přízvukem a květovanou košilí asi opravdu nemá moc důvodů courat se po městě. Stal by se okamžitě středem zájmu jako vycpané dvouhlavé tele na výroční slavnosti. Usoudil, že je čas změnit předmět Mvoru. Je to asi hloupá otázka, ale co to vlastně je ten meč svatého Michala?”

*****

Nedaleko penzionu stály dvě zajímavé budovy. Cihlová fasáda veřejné knihovny byla ve studeném nočním osvětlení úplně tmavá. Rozlehlý dům Billa Bannse byl jedním z nejstarších. Nejzajímavější budova ve městě, jediný dochovaný exemplář architektury se špičatými věžičkami, byl šindelový dům kongregačního pastora nahoře vedle kostela.

Zadíval se směrem na moře. Tam někde v temnotách leží Skalnatý ostrov. Povzdechl si, vrátil se ke křeslu, usadil se a otevřel složky. Nejprve se pustil do dešifrované části Macallanova deníku. Architekt v ní popisoval své zajetí a postup při návrhu, hledání a projektování skrytého místa, kam by Ockham uložil svou kořist. Z každého řádku bylo patrné jeho opovržení kapitánem, nenávist k barbarské posádce a úděs nad strašnými podmínkami, ve kterých se nacházel.

Zápisky byly krátké a brzy je odložil. Druhá část bude zajímavější. Doufejme, že ji Wopner brzy rozluští. Než včera odešel z jeho kabiny, stěžoval si programátor na své povinnosti správce počítačové sítě.

“Zatracená síť, to je práce pro instalatéra, a ne programátora. Nemám na tu šifru vůbec čas. Kapitán bude nejšťastnější, když vořeže posádku tak, až zbyde jenom voň a Streeter. Říká hledisko bezpečnosti. Blbost. Bojí se, že mu někdo ukradne poklad. Však uvidíš. Zejtra, až budou všechny mašiny na fleku, pošle polovičku lidí do hajzlu.”

“To ale dává smysl,” řekl mu Hatch. “K čemu jsou přebyteční zaměstnanci? A mimochodem, raději bych léčil uhnívající palce, než seděl v takovéhle kajutě a zíral na změť nesmyslných písmen.”

Hatch si vzpomněl, jak se Wopner zatvářil pohrdavě. “To je vidět, že o tom víš kulový. Změť písmen! Podívej, na jednom konci tyhle změti je člověk, kterej to zašifroval. Kdo najde algoritmus, získá korunní klenoty. Může to bejt přístup do databáze kreditních karet. Nebo povel k nukleárnímu útoku. Nebo klíč k tomu, kde a jak je ukrytej poklad. Neznám větší ráje než vyluštění šifry. Kryptoanalýza je jediná hra, hodná inteligentního člověka. Což mě teda činí v tyhle společnosti trochu vosamělým, bohužel.”

Hatch si povzdechl a otevřel druhé desky, které obsahovaly stručný Ockhamův životopis. Pohodlně se opřel a začal číst.

VYPIŠ

Dokument číslo: T14A41298 Zařízení: 14049 Logická jednotka: LU48 Zodpovědný pracovník: T. T. Ferrell Na žádost: C. St. John

KOPIE 001 Z 003

Veškerá práva vyhrazena Thalassa Holdings, Inc.

Zneužití dokumentu je trestné podle trestního práva státu Virginia

NEKOPÍRUJTE ŽIVOTOPIS EDWARDA OCKHAMA

T. T. Ferrell, Thalassa Shrevenport

Edward Ockham se narodil Léta Páně 1662 v Cornwallu v Anglii v rodině nižšího šlechtice. Byl vychován v H a strávil dva roky na Balliol College v Oxfordu, odkud byl vyloučen za blíže nespecifikovaný přestupek.

Jeho rodina si přála, aby sloužil u námořnictva. V roce 1682 se Ockham stal námořním důstojníkem Středozemní flotily pod velením admirála Poyntona. Byl rychle povyšován a vyznamenal se v několika akcích proti Španělům. Nakonec se stal kapitánem korzárského škuneru, vybaveného pověřením britské admirality k zajímání lodí.

Byl několikrát vyznamenán. Pak se zřejmě rozhodl, že se o svou kořist nebude dělit s královskou korunou. Na jaře roku 1685 zajal loď s otroky, která se plavila z pobřeží Guiney do Guadeloupe na Návětrných ostrovech. Asi po dvou letech byl Ockham ve svém přístavu zablokován dvěma královskými bitevními loděmi. Aby odvrátil pozornost, vyslal Ockham svou loď do boje a sám unikl v malém katru. Před opuštěním lodi nechal všechny otroky přivést na palubu a povraždit. Zbytek otroků, spoutaných v podpalubí, zahynul v plamenech. Z dobové dokumentace vyplývá, že přezdívka Rudý Ned se vztahuje k tomuto činu.

Ockhamova loď byla potopena, pět členů jeho posádky bylo zajato, převezeno do Londýna a později pověšeno ve Wappingu. Ockham unikl do neznámého pirátského přístavu v Port Royal v Karibském moři.

Tam se spojil v roce 1687 s “Pobřežními bratry” viz Dokumenty Thalassy P6B19110292, Předpokládané pirátské poklady v Port Royal.

V následujících deseti letech se Ockham stal nejopovážlivějším, nejprodejnějším a nejkrutějším pirátem ve vodách Nového světa. Mnoho dnes notoricky známých pirátských rekvizit a postupů je jeho vynálezem, například trest chůze po prkně, končícím nad hladinou, se zavázanýma očima poprava utopením, vlajka s lebkou a zkříženými hnáty, placení výkupného od zajatých civilistů. Při útoku proti městu nebo lodím byl připraven použít všechny způsoby mučení, aby zjistil, kde je ukryt možný lup. Byl imponujícím zjevem jak fyzicky, tak intelektuálně. Byl to jeden z mála pirátských kapitánů, který si nechával mnohem větší díl kořisti, než rozdělil mezi svou posádku.

Ockham vítězil výjimečnou směsicí psychologie, taktiky a krutosti. Tak při napadení mohutně opevněného španělského města Portobello přinutil jeptišky z nedalekého opatství, aby šly v čele pirátských houfců a první lezly na žebříky. Usoudil, že přísní španělští katolíci nebudou na jeptišky střílet, což se také stalo. Jeho oblíbenou zbraní byla mušketa s krátkou hlavní, která vystřelovala smrtelný oblak olověných broků. Často předstíral, že míní vyjednávat. Shromáždil starší města nebo velící důstojníky lodi, přišel s mušketou v ruce a osobně všechny postřílel.

Jak se stupňoval jeho hlad po kořisti, vzrůstala jeho opovážlivost. V roce 1691 se pokusil neúspěšně obléhat Panama City. Když se vracel ústím řeky Chagre, spatřil v dáli mizet galeonu, která odplouvala do Španěl. Nepronásledoval ji. Později se doslechl, že vezla náklad tří milionů zlatých osmipencí. Podle svědků Ockham tehdy přísahal, že to byla poslední galeona, která mu unikla. V dalších letech se specializoval na španělské zlato, tj. na přepadání lodí a bohatých pobřežních měst. Uměl tak skvěle předvídat, která loďje naložená zlatem, že někteří dějepisci tvrdí, že uměl rozluštit šifry španělských kapitánů a kurýrů viz Dokumenty Thalassy ZA4050997. V jediném měsíci na podzim roku 1693 dokázal vyplenit španělské kolonie a každý z osmi set členů Ockhamovy posádky obdržel podíl šesti set zlatých osmipencí.

Jak se Ockham stával mocnějším a obávanějším, vzrůstaly jeho sadistické sklony. Jeho barbarská krutost se stala legendou. Po přemožení lodi dal na palubu nastoupit zajaté důstojníky. Dal jim uříznout uši a vhodit je do mísy. Obsah mísy posypal solí, polil octem a přinutil oběti jej pojídat. Při dobytí města nechával své posádce volnou ruku. Když mu jeho oběti nedokázaly opatřit požadované výkupné, dával je pomalu opékat nabodnuté na dřevěném kůlu, nebo vykuchat rozžhaveným lodním hákem.

Ockhamovým mistrovským kouskem bylo přepadení, vyplenění a potopení španělské pancéřové flotily, plující v roce 1695 do Cádizu. Čistý zisk akce, tj. zlaté pruty a cihly, stříbrné odlitky, nezpracované perly a klenoty, se odhaduje na miliardu dolarů v tehdejší nominální hodnotě.

Ockhamův konec je zahalen tajemstvím. V roce 1697 byla nalezena jeho velitelská loď nedaleko Azorských ostrovů. Všichni piráti na palubě byli mrtví. V lodi nebylo nalezeno žádné zlato a znalci období se shodují, že je Ockham ukryl krátce před svou smrtí na východním pobřeží Nového světa. Vzniklo mnoho legend různého stupně důvěryhodnosti. Obecně se předpokládá, že poklad je buď na Palmovém ostrově u břehů Jižní Karolíny, nebo na Skalnatém ostrově na pobřeží Marné, 17 mil severně od Monheganu.

KONEC VÝPISU

****

Bylo 6:30, když Hatch zakotvil Bachratou Janu asi dvacet yardů od závětrného pobřeží Skalnatého ostrova. Slunce se ukrylo za ostrov, kolem nějž dnes úplně chyběla kulisa mlhy. Den bude teplý a vlhký. Ve vzduchu však byla cítit jakási tíha, jaká obvykle věstí zhoršení počasí. Přestoupil do lodky a zajel k umělému přístavišti základního tábora.

Za poslední dva dny se ostrov změnil k nepoznání. Nikdy by si nepomyslel, že je to v lidských silách. Celý prostor protínaly žluté pásky, které oddělovaly nestabilní oblasti a bezpečné koridory. Louky nad úzkým pruhem kamenité pláže nad přístavištěm se změnily z tiché pustiny v miniaturní město. Náměstí tvořil pevný kruh obytných přívěsů a Quonsetových buněk z vlnitého plechu. Za nimi byla umístěna skupina masivních, nepříjemně hlučných generátorů, a nádrže s palivem. Na zablácené zemi ležely oslnivé bílé trubky z PVC, ukrývající elektrické kabely.

Uprostřed stál dvojitý přívěs, vybavený komunikačními anténami řídicí centrum Ostrov 1.

Přivázal loďku, vystoupil na molo a vydal se po štěrkem vysypané cestě. Prošel základním táborem, obešel plechovou prodejnu a vstou pil do buňky s nápisem Ošetřovna. Byl na svou novou ordinaci zvědav.

Byla zařízena spartánsky a voněla čerstvou překližkou, etylalkoholem a cínem. Velká zasklená vitrína byla plná nástrojů. Byl příjemně překvapen, že Neidelman koupil ty nejlepší značky. Asi to i trochu přehnal. Za dveřmi s nápisem Sklad přístrojů nalezl kolonoskop, defibrilátor, fantastický Geigerův počítač a dokonce dva nákladně vypadající přístroje, které neznal. Samotná buňka byla větší, než vypadala zvenčí. Kromě kanceláře, ordinace a skladu se do ní vešly i dvoulůžkový pokoj pro pacienty a malá nudle, kde mohl přenocovat.

Vyšel z buňky a zamířil k Ostrovu l, pečlivě se vyhýbaje vyjetým kolejím a brázdám, které po sobě zanechala těžká vozidla. Uvnitř řídicího centra našel Neidelmana, Streetera a Sandru Magnusenovou, skloněné nad obrazovkou. Magnusenová se silnými brýlemi dívala na data, běhající po obrazovce, ze vzdálenosti asi deseti centimetrů. Vypadala jako malý tlustý brouk s modrou tváří. Podezíral ji, že nemá moc ráda lidi, a zařazoval mezi ně i sebe.

Kapitán vzhlédl a pokývl. “Přenos dat ze Scylly skončil před několika hodinami,” řekl. “Teď ještě kompletujeme simulaci čerpadel.” Odstoupil, aby se Hatch mohl podívat na obrazovku.

SIMULACE SKONČENAV06:39::2I

VÝSLEDKY:

=======DIAGN05TIKA======

OK

OK

OK

OK

OK

OK

OK

OK

305385295 MB

OK

SERVER MODEMY PŘENOS DAT ŘADIČ

DÁLKOVÉ OVLÁDÁNÍ ČERPADLA SNÍMAČE TOKU NOUZOVÉ PŘERUŠENÍ

DÁLKOVÉ OVLÁDANÍ

OK

00.15000

00.31500

==== KONTROLNÍ SOUČTY: ====

ODCHYLKA OD BĚHU NA SCYLLE ODCHYLKA OD PŘEDEŠLÉHO BĚHU KONEC SIMULACE ÚSPĚŠNÁ

Inženýrka se zamračila.

“Všechno v pořádku?” zeptal se Neidelman.

“Ano.” Inženýrka si povzdechla. “Ne. Abych pravdu řekla, nevím. Ten počítač se zbláznil.”

“Povídejte,” řekl tiše Neidelman.

“Je líný. Zvlášť když jsme testovali nouzové přerušení. Pokud je kontrolní součet v pořádku, musí být odchylky taky nula. Síť se zdá v pořádku, ale simulace systému na Kerberu dopadla jinak. A ještě větší odchylka je od běhu, který jsme dělali včera večer.”

“Je to v toleranci?”

Inženýrka přikývla. “To jo. Vypadá to na vadu v algoritmu kontrolního součtu.”

“Jemně řečeno průšvih.” Neidelman se otočil na Streetera. “Kde je Wopner?”

“Spí na Kerberu.”

“Tak ho vzbuďte!” Neidelman kývl na Hatche a vyšel do mlhavého slunečního svitu.

****

Rád bych vám něco ukázal,” řekl kapitán. Nečekal na Hatchovu odpověď a vyrazil svým obvyklým příšerným tempem přes trávu. Za ním zůstávala brázda kouře z dýmky a sebedůvěry. Dvakrát se zastavil se zaměstnanci. Vypadalo to, že řídí několik operací současně. Hatch se s ním pokoušel držet krok. Neměl mnoho času všímat si změn kolem. Šli po cestě vyznačené lany, která byla zeměměřiči prohlášena za bezpečnou. Tu a tam narazili na hliníkové můstky, které překrývaly staré šachty.

“Příjemné ráno na procházku,” řekl Hatch udýchaně.

Neidelman se usmál. “Jak se vám líbí ošetřovna?”

“Všechno tip top, díky. Ty přístroje jsou fantastický.”

“Doufejme, že je nebudete potřebovat.”

Cesta mírně stoupala směrem k centrálnímu hrbolku, kde bylo nejvíc starých šachet. Přešli další hliníkový můstek. Hlavní cesta se rozvětvila do několika menších, které uctivě obcházely několik otvorů. Kapitán se pozdravil s močícím zeměměřičem a vydal se jednou z nich. Došli k šachtě o průměru dobrých deseti stop, u které stáli dva technici s nějakými přístroji. Z okrajů do šachty visela tráva. Hatch se přes ni opatrně naklonil. Černo. Zevnitř vedla tlustá hadice s kovo vými svorníky a pokračovala přes zablácenou zemi kamsi k západnímu břehu.

“Vidím bezednou šachtu,” řekl Hatch. “Škoda, že jsme si nevzali sendviče a něco k pití. Mohli jsme tu uspořádat piknik.” Ani jemu samotnému to ale nepřipadalo vtipné.

Neidelman mlčky vyndal z kapsy dvakrát přeložený list a podal jej Hatchovi. Stál na něm dlouhý sloupec dat a čísel. Jeden údaj byl žlutě orámován: 169040.

“V laboratoři na Kerberu byly dnes ráno dokončeny radiokarbonové testy,” řekl. “Tady jsou výsledky.” Poklepal na orámovaný údaj.

Hatch se znovu podíval na papír a pak tázavě na kapitána.

“Jo. To je ona,” řekl Neidelman tiše.

“Páni! Tohle že je Vodní štola?” Hatch ve svém hlase zaslechl úžas.

“Tak jest. Dřevo použité na výdřevu bylo nařezáno kolem roku 1690. Všechny ostatní šachty dávají údaje mezi 1800 a 1930. Je to hotový. Tohle je Vodní štola, projektovaná Macallanem a postavená Ockhamovou posádkou. A támhle úplně vzadu je pravděpodobně šikmá Bostonská šachta, která se s ní má někde dole sejít.”

“To jste ji našli rychle,” řekl užasle Hatch. “Proč ty radiokarbonové testy nezkusil nikdo jiný?”

“To byste přece mohl vědět. Poslední člověk, který na ostrově kopal, byl váš dědeček ve čtyřicátých letech. Radiokarbonové testy byly vynalezeny v minulém desetiletí. Je to jen jedna z technických inovací, které budou následovat.” Zamával nad šachtou rukou jako Sibyla. “Dnes odpoledne nad ní vztyčíme Orthanc. Už je připraven v záložním doku, jen ho smontovat.

“Co to je Orthanc?” odvážil se Hatch.

Neidelman se jen usmíval. “To je něco, co jsme použili při záchranných pracích loni na Korfu. Je to pozorovatelna se skleněnou podlahou, zavěšená na vysoké věži. Někdo z loňské osádky byl fanda na Tolkiena a dal jí tuhle přezdívku. Je na ní vrátek a zařízení pro dálkový přenos dat. Budeme se moct podívat přímo do hrdla bestie doslovně i elektronicky.”

“Nač je tady ta hadice?” zeptal se Hatch.

“Dopoledne provedeme barvířské testy. Tahle hadice je spojená s čerpadly na pobřeží.” Neidelman se podíval na hodinky. “Asi za hodinu, až příliv dosáhne maxima, začneme do štoly pumpovat vodu. Deset tisíc galonů mořské vody za minutu. Až jí tam bude dost, hodíme tam speciální intenzívní barvu. Příliv se obrátí, barva se dostane do Macallanova skrytého záplavového kanálu a zpět do oceánu. Nevíme, na které straně ostrova se barva objeví, takže čluny budou hlídkovat na všech. Musíme mít oči na stopkách. Potápěči se do míst s barvou ponoří a najdou kanál, který pak utěsníme odstřelem. Až budou záplavové kanály zablokovány, vypumpujeme vodu a hotovo. Když to dobře půjde, v pátek touhle dobou vy a já slezeme do štoly a nebudeme k tomu potřebovat nic jiného, než pár holínek. Vyzvedneme si poklad a pojedeme domů.”

Hatch otevřel ústa. Pak je zase zavřel a nevěřícně vrtěl hlavou.

“Copak?” zeptal se kapitán a nepřestával se usmívat. Jeho bledé oči se blýskaly v záři vycházejícího slunce.

“Nevím, jde to nějak moc lehce.”

Neidelman si zhluboka povzdechl a rozhlédl se po ostrově. “Vždyť jste to sám říkal. Nemáme moc času.”

“Půjdeme zpátky,” řekl po chvíli. “Najáda vás vezme na palubu. Uvidíte barvířské testy na vlastní oči.” Technici vyrazili na cestu do základního tábora.

“Máte dobrou posádku,” řekl Hatch a sledoval, jak se blíží k záložnímu doku.

“Umím si lidi vybrat. Jsou trochu excentričtí, někdy se s nimi těžko vyjde, ale dovedou. Nevybral jsem si žádné přitakávače, to je při takovéto práci příliš nebezpečné.”

“Wopner tedy určitě přitakávač není. Připadá mi spíš jako puberťák. Nebo jako jeden známý chirurg. Je opravdu tak dobrej, jak si o sobě myslí?”

Neidelman se zasmál. “Pamatujete si ten skandál v roce. asi 92, kdy dostal každý důchodce se směrovacím číslem Brooklynu svůj důchod, zvětšený o dvě nuly na konci?”

“Myslím, že ne.”

“Tak to zařídil Kerry. Seděl za to tři roky v Allenwoodu. Ale je na to trochu citlivý, nevykládejte mu žádné vtipy o trestancích.”

Hatch hvízdl: “A jéje!”

“Ale je moc dobrej. Je stejně dobrej v kryptoanalýze jako počítačový odborník. Kdyby tolik neblbnul s těma hrama, byl by naprostá jednička. Když si nedáte pozor, tak vás převálcuje. Je vážně dobrej.”

Přišli k základnímu táboru. Hatch o vlku a Wopnerův naříkavý hlas za dveřmi Ostrova 1. “Vy jste mě probudili, protože máte divnej pocit? Já sem ten program jel na Scylle stokrát a byl naprosto perfektní. Perfektní. Je to jednoduchej program pro jednoduchý lidi. Jediný, co umí, je řídit ty pitomý čerpadla.”

Odpověď Magnusenové zanikla v rámusu motoru Najády. Hatch si doběhl pro pohotovostní kufřík, seběhl na konec přístaviště a vstoupil na palubu. Vedle kotvil Grampus, čekající na Neidelmana a připravený zaujmout pozici na vzdálenější straně ostrova.

U kormidla Najády stál Streeter a vypadal jako žulová busta. Hatch mu pokynul a pokusil se o cosi, co mělo vypadat jako přátelský úsměv. Odpovědí mu bylo úsečné pokývnutí. Hatch si říkal, zda si neudělal nepřítele. Ale pak nad tím mávl rukou. Streeter byl profík, a to bylo důležité. Pokud se ještě nevyrovnal s tím, co se stalo během neštěstí jeho problém.

Vepředu v jakési polokabině stáli dva potápěči a kontrolovali svou výstroj. Barva na mořském povrchu dlouho nezůstane. Aby našli pod vodou záplavový kanál, budou sebou muset hodit. Vedle Streetera stál geolog Rankin. Když uviděl Hatche, přišel k němu a potřásl mu rukou.

“Helou, doktore Hatchi!” řekl a z jeho obrovského vousu zasvítily bílé zuby. “Řeknu vám, máte fantastický ostrov.”

Hatch už několik podobných poznámek od zaměstnanců Thalassy slyšel. “Jasně, to je taky důvod, proč jsme tady,” odpověděl s úsměvem.

“Nene, já myslím geologicky.”

“Vážně? Vždycky jsem si myslel, že je jako ty ostatní. Prostě velkej žulovej šutr v oceánu.”

Rankin sáhl do kapsy gumáku a vytáhl kámen. “To byste koukal,” řekl. “Žula? Je to biotitická břidlice vysoce metamorfovaná a neuvěřitelně zvrásněná. A na jejím vršku je drumlin. Naprostá divočina.”

“Co je to drumlin?”

“Pahorek ledovcového původu. Tohle je úplně nadpřirozený exemplář. Na jedné straně je špičatý a na druhé useknutý. Nemám tušení, jak se mohl tak zformovat, ale můžu říct.”

“Potápěči, připravte se!” ozval se v rádiu Neidelmanův hlas. “Všem stanicím kontrola! Hlaste se čísly.”

“Monitorování stanic, rozumím ozval se pisklavý hlas Magnusenové.

“Počítač, rozumím,” ozval se z rádia otrávený hlas Wopnera.

“Orel alfa, rozumím.”

“Orel beta, rozumím.”

“Orel gama, rozumím.”

“Najáda, rozumím,” řekl Streeter.

“Grampus, potvrzuji příjem,” řekl Neidelman. “Zaujměte pozice.”

Hatch se podíval na hodinky. Bylo 8:20. Příliv brzy vystřídá odliv. Uložil si kufřík pod lavici. Lodi vypluly. Z kabiny vyšli oba potápěči a hlasitě se smáli. Jeden z nich byl vysoký štíhlý muž s tmavý knírem. Měl na sobě neoprén tak tenký, až byly všechny jeho anatomické rysy jasně patrné.

Druhým potápěčem byla žena.

Otočila se k Hatchovi a s úsměvem řekla: “Ach, tak to jste vy, ten záhadný doktor?”

“Netušil jsem, že záhadný,” řekl Hatch.

“Ale je tohle ten děsivý ostrov doktora Hatche, ne?” řekla s úsměvem. “Doufám, že se nebudete zlobit, když se obejdu bez vašich služeb.”

“To taky doufám, že se obejdete,” řekl Hatch a marně přemýšlel, co by řekl méně pitomého. Na opálené tváři se jí uchytilo několik vodních kapek a v tmavých očích jí zářila zlatá tečka. Nemohlo jí být víc než pětadvacet. Měla exotický přízvuk francouzský s jakýmsi ostrovním nádechem.

“Jsem Izabela Bonterrová,” řekla. Svlékla si neoprénovou rukavici a podala mu ruku. Hatch s ní potřásl. Byla studená a vlhká.

“Jakou vy máte horkou dlaň!” zvolala.

“Potěšení na mé straně,” odpověděl Hatch po chvíli. Na nic lepšího se nezmohl.

“Vy prý jste skvělý lékař z Harvardu. Říkal to Gerard. Má vás opravdu rád.” Dívala se mu přitom do očí.

Hatch cítil, že se červená. Nikdy si nemyslel, že by ho Neidelman měl rád, ale byl překvapivě opravdu potěšen, když to slyšel. Koutkem oka zahlédl Streeterův nenávistný pohled.

“Jsem ráda, že jste tady. Nebudu vás muset hledat.”

Tomu Hatch nerozuměl.

“Chtěla bych totiž zjistit, kde bylo staré pirátské ležení, a vykopat je. Je to váš ostrov, ne? Kde byste se utábořil, kdybyste tu chtěl strávit tři měsíce?”

Hatch se zamyslel. “Ostrov byl původně úplně porostlý jedlemi a duby. Myslím, že museli pokácet a vyčistit závětrnou stranu ostrova. Někde u břehu, kde kotvil jejich člun.”

“Závětrnou stranu? Ale to by asi byli za jasných dnů vidět z pevniny.”

“No, to by asi byli. Pobřeží bylo osídleno už v roce 1696. Sice řídce, ale bylo.”

“Takže asi museli být na návětrné straně, nestce pas? Ale tam by je zase viděli z lodí, které by pluly kolem.”

“Máte pravdu,” řekl Hatch, trochu podrážděně. Když zná všechny odpovědi, proč se ptá? “Vedla tu hlavní lodní cesta mezi Halifaxem a Bostonem.” Odmlčel se. “Ale když bylo pobřeží osídleno, jak mohl schovat devět lodí?”

“Taky jsem o tom přemýšlela. Na pevnině je hluboký záliv, který zabíhá dvě míle do pobřeží a je ostrovem krytý.”

“Myslíte Černý přístav?” řekl Hatch.

“Exactement.”

“No, to dává smysl. Kolem Černého přístavu vzniklo osídlení až v polovině sedmnáctého století. Posádka a Macallan mohli klidně žít na ostrově a mít lodě schované v tom přístavu.”

“Tak přece jen návětrná strana!” řekla Bonterrová. “Moc jste mi pomohl. Teď se musím připravit.” Věnovala mu oslnivý úsměv a Hatchovo rozladění se rozplynulo.

Sepnula si vlasy, přetáhla přes ně kapuci a nasadila skafandr. Druhý potápěč, který se představil jako Sergio Scopatti, jí připevnil kyslíkové bomby.

Bonterrová si důkladně prohlédla jeho oblek, jako kdyby ho viděla poprvé. “Do prčic,” řekla vřele, “nevěděla jsem, že Versace navrhuje potápěčské obleky.”

“Taliáni dělají všechno slušivé,” zasmál se Scopatti.

“Co dělá moje video?” zeptala se Bonterrová přes rameno Streetera a ukázala na malou kameru, namontovanou na přilbě. Streeter sáhl někam do baterie vypínačů a na jedné z obrazovek se ukázala poskakující, ušklíbající se tvář Scopattiho.

“Koukej se, prosím tě, někam jinam,” řekl Scopatti Bonterrové, “nebo ti tu kameru rozflákám.”

“Podívám se na doktora,” prohlásila Bonterrová a Hatch na obrazovce uviděl svou tvář.

“Nemusíte rovnou rozbít tu kameru, stačí objektiv,” řekl Hatch. Nechápal, proč ho ta ženská pořád uvádí do rozpaků.

“Příště si tu kameru vezmu já,” zažertoval Scopatti.

“To těžko,” řekla Bonterrová. “Já jsem slavnej archeolog. Ty ses jenom lacinej italskej dělník.”

Scopattiho to nikterak nevyvedlo z míry.

Ozval se Neidelmanův hlas: “Máme pět minut do přílivu. Je Najáda v pozici?”

Streeter to potvrdil.

“Pane Wopnere, co program?”

“Žádnej problém, kapitáne,” ozval se nosový hlas. “Běží dobře, když jsem tady, myslím.”

“Rozumím. Doktorka Magnusenová?”

“Čerpadla v pořádku a připravená, kapitáne. Bomba s barvou zavěšena, dálkové ovládání připraveno.”

“Výborně. Doktorko Magnusenová, bombu spustíte na můj povel.”

Posádka Najády ztichla. Nad vodou kroužili dva albatrosi. Na vzdálené straně ostrova čekal Grampus. Vzrušení stoupalo.

“Nejvyšší příliv,” ozval se Neidelmanův tichý hlas. “Zahajte čerpání.”

Ozval se rachot čerpadel. Jako odpověď začal ostrov náhle sténat a kašlat. Příliv se obracel. Hatch se mimoděk přikrčil. Pokud mu ještě něco nahánělo hrůzu, byl to právě tento zvuk.

“Pumpy na deset,” ozval se hlas Magnusenové.

“Pokračujte. Pane Wopnere?”

“Charybda v pohodě. Všechny systémy v toleranci.”

“Výborně,” řekl Neidelman, “pokračujem. Najáda připravena?”

“Jistě,” řekl Streeter do mikrofonu.

“Zůstaňte na místě a pozorně sledujte, kde se objeví barva. Pozorovatelé připraveni?”

Hatch se zadíval na ostrov. Rozeznal několik skupin, umístěných na skalách s dalekohledy v rukou.

“První, kdo uvidí barevnou skvrnu, dostane prémii.”

“Barva spuštěna,” sdělil hlas Magnusenové.

Všechny oči se upřely na mírně se vlnící povrch oceánu. Voda byla tmavá, téměř černá, ale nebyl vůbec žádný vítr. Ideální podmínky. Přestože proud odlivu sílil, člun zůstával na místě, řízen expertním systémem. Uběhlo několik minut, kdy se ozývalo pouze rachocení čerpadel, vhánějících vodu do Vodní štoly. Potápěči stáli na přídi tiše a v pohotovosti.

“Skvrna na 22 stupních!” ozval se vítězně hlas jednoho z pozorovatelů na ostrově. “Sto čtyřicet stop od břehu.”

“Najádo, to je váš kvadrant,” řekl Neidelman. “Grampus připluje na pomoc. Výborně.” Na frekvenci se ozvalo něco jako potlesk.

To je v místě, kde jsem viděl vír, říkal si Hatch.

Streeter vyplul a Hatch náhle spatřil přibližující se, jasně žlutou skvrnu, vzdálenou asi tři sta yardů. Oba potápěči seděli v plné zbroji na zábradlí s harpunami v rukou a s bójkami připevněnými k opaskům.

Vzrušené pokřikování, které se na frekvenci ozývalo, přerušil ostrý hlas: “Žlutá skvrna na 297 stupních, sto stop od břehu.”

“Cože?” ozval se nevěřící Neidelmanův hlas. “Skvrna se objevila i na jiném místě?”

“Je to tak, kapitáne.”

Na chvíli se rozhostilo užaslé ticho. “Vypadá to, že budeme muset utěsnit dva záplavové kanály,” řekl Neidelman. “Grampus označí druhý.”

Najáda se ocitla v blízkosti víru žluté barvy. Streeter zastavil a potápěči se přehoupli přes zábradlí. Hatch přešel k obrazovce a stoupl si po bok Rankina. Na obrazovce se převalovaly žluté mraky. Ale obraz se postupně vyjasnil. Objevilo se kalné dno a v něm velká zubatá trhlina, z níž vycházel žlutý mrak.

“To je ono!” ozval se z komunikačního kanálu vzrušený hlas Bonterrové. Plavala k trhlině a obraz se prudce kolébal. Vystřelila do skály blízko trhliny skobu a přivázala na ni nepotopitelnou bójku. Odrazila se vzhůru a za okamžik Hatch spatřil malý solární panel a anténu, kymácející se na vrcholu její přilby. “Označeno!” zvolala Bonterrová. “Můžeme pokládat nálože.”

“Podívej se na tohle!” vydechl Rankin a ukazoval Hatchovi obrazovku sonaru. “Indikuje zlom. To asi pirátům dost ulehčilo práci. Dě lali kanál podél existujícího zlomu. Teda na sedmnáctý století to je úžasný.”

“Žlutá skvrna na 5 stupních, devadesát stop od břehu,” ozvalo se.

“Jste si jistý?” V Neidelmanově hlasu se mísila nedůvěra a nejistota. “Dobrá, máme třetí kanál. Máme třetí kanál! Najádo, je váš. Pozorovatelé, proboha, dívejte se pořád na to místo, než se skvrna rozplyne.”

“Další skvrna 330 stupňů, sedmdesát stop od břehu.”

Pak se ozval znovu hlas, který našel první skvrnu. “Další skvrna 85 stupňů, opakuji 85 stupňů, čtyřicet stop od břehu.”

“Máme už jednu na 332,” řekl Neidelman a do jeho hlasu se vloudil divný tón. “Kolik kanálů ten zatracenej architekt postavil? Streetere, máš tam další dvě. Dovez tam potápěče co nejdřív. Ať to jenom označí, trhaviny tam dáme později. Máte pět minut, než se barva rozplyne.”

Bonterrová a Scopatti už byli ve člunu. Streeter beze slova spustil motor a s rachotem zamířil k další skvrně. Ukázal se další žlutý obláček na hladině, člun zastavil, potápěči skočili do vody a za chvíli se na hladině houpala další bójka. Potápěči byli vytaženi do člunu a Najáda se vydala k dalšímu místu. Situace se opakuje, říkal si Hatch a pozoroval obrazovku. Neopakovala se však zcela. Tentokrát plaval první Scopatti a byl matně vidět v oblaku žluté barvy. U třetí skvrny bylo moře hlubší než na předchozích místech. Konečně bylo možné zahlédnout ježaté skály na dně útesu a čtvercový otvor, mnohem větší než první dva. Vyplouvaly z něj poslední zbytky žluté barvy.

“Co to je?” zaslechl Hatch udivený hlas Bonterrové. “Sergio, dávej pozor!” V reproduktoru zapraskal Wopnerův hlas: “Je tu problém, kapitáne.”

“Co je?”

“Systém je divnej. Dostal jsem chybové hlášení, ale systém potvrzuje normální funkci.”

“Přepněte to na záložní systém.”

“To dělám, ale. Počkejte, teď se tady. Ale do prdele!”

“Cože?” ozval se Neidelmanův ostrý hlas.

V tom okamžiku Hatch zaslechl, jak se zvuk čerpadel na ostrově změnil v jakési koktání.

“Systém spadl,” oznámil Wopner.

Náhle se ozval ostrý zvuk, který jakoby přicházel z jiného světa. Byl to hlas Bonterrové. Obrazovka vypadala jako vypnutá. Ne, opravil se Hatch, není vypnutá, je černá. Najednou na ní začal padat sníh, potom se signál ztratil a na obrazovce se rozpoutala elektronická bouře.

“Sakra, co je?” řekl Streeter a mačkal komunikační tlačítko. “Bonterrová, slyšíš mě? Ztratili jsme spojení! Izabelo!”

Z vody se asi deset stop od člunu vynořil Scopatti a strhl si masku. “Bonterrovou to vtáhlo do kanálu!” volal.

“Co se děje?” křičel Neidelman v reproduktoru.

“Říkal, že to Bonterrovou nasálo.,” začal Streeter.

“Panebože, běžte tam pro ni!” štěkal kapitán a jeho elektronický hlas se nesl po vodě.

“To je sebevražda!” volal Scopatti. “Je taní strašnej zpětnej proud.”

“Streetere, dej mu záchranný lano!” řval Neidelman. “Magnuse nová, nastartujte čerpadla ručně. Ten zpětnej proud je tam proto, že ty čerpadla nejedou.”

“Jasně,” řekla Magnusenová. “Nastartujeme to ručně. Potřebuju pět minut.”

“Makejte,” řekl Neidelman náhle tichým hlasem. “Máte tři. Wop nere, dejte ten systém do kupy.”

“Kapitáne,” začal Wopner, “diagnostickej program říká, že všechno.”

“Nekecat. Musí to ihned běžet.”

Scopatti si připnul záchranné lano k opasku a zmizel ve vodě. “Trochu to tady upravím,” řekl Hatch Streeterovi a. začal po palubě natahovat ručníky pro příjem pacienta. Streeter držel Scopattiho lano a Rankin mu pomáhal. Lano sebou náhle škublo. Pocítili stálý tah. “Streetere?” ozval se Neidelman.

“Scopatti je ve zpětném proudu,” řekl Streeter. “Mám ho na laně.” Hatch se díval na sníh na obraovce jako v hrůzném snu. Jestli zmizí tak náhle, jako se objevila.

Zhluboka vydechl. Nemohl nic dělat, dokud nebude nahoře. Vůbec nic.

Z ostrova se ozval rachot čerpadel. “Dobrý,” řekl Neidelmanův hlas. “Lano povoluje,” zavolal Streeter.

Po chvíli se na hladině objevila žlutá skvrna. Z kanálu už zřejmě zase vycházel proud. Obrazovka zčernala a z reproduktoru se ozvalo oddechování. Obrazovka se zvolna projasňovala. S obrovskou úlevou Hatch spatřil zelený čtverec světla, který na obrazovce vyrůstal. Byl to východ ze záplavového kanálu.

“No fuj!” ozvala, se Bonterrová, když se vynořila z kanálu. Obrazovka se divoce zazmítala.

Na hladině se objevil vír. Hatch a Rankin se vrhli k zábradlí a vytáhli Bonterrovou na palubu. Po ní i Scopattiho. Ten jí svlékl bomby a skafandr a Hatch ji položil na ručníky.

Otevřel jí ústa. Ústní dutina byla čistá. Rozepnul jí oblek na prsou a poslouchal stetoskopem. Dýchala dobře, žádná voda na plicích, srdce tlouklo rychle a silně.

Pak na jejím obleku zpozoroval řez, ze kterého vytékal proužek jasné krve.

“To je neuvěřitelný,” zakašlala Bonterrová a pokoušela si sednout. Mávala kusem něčeho šedého.

“Ticho!” řekl Hatch ostře.

“Cement!” vykřikla Bonterrová a mávala znovu kouskem. “Je tam tři sta let starý cement. Je tam řada kamenů, zasazených do útesu.”

Hatch jí ohmatával hlavu. Hledal případné známky otřesu mozku nebo poranění páteře. Vypadalo to, že všechno je v pořádku.

“Sakra,” řekla a otočila hlavu. “Co jste to za doktora? Frenolog?”

“Streetere, zprávu!” štěkal Neidelman z reproduktoru.

“Jsou na palubě,” řekl Streeter. “Bonterrová vypadá v pořádku.”

“Já jsem v pořádku. Ať mě ten pitoměj doktor nechá!” křičela jmenovaná.

“Ještě moment, podívám se vám na žaludek,” řekl Hatch a jemně jí odstrkoval ruce.

“Ty kameny vypadají jako ňáký základy,” pokračovala. “Sergio, viděls to taky? Co to může bejt?”

Hatch jediným pohybem rozepnul její úbor až po břicho. “Krucifix!” zařvala.

Nevšímal si jejího odporu a rychle ji prohlédl. Měla pod žebry řeznou ránu, naštěstí po celé délce jen povrchovou.

“Je to jenom škrábnutí,” protestovala Bonterrová a natahovala krk, aby viděla, co Hatch nahmatal.

“Máte asi pravdu,” řekl Hatch trochu sarkastičtěji než chtěl, když hledal v kufříku framykoinovou mast. “Příště mě nechte skočit do vody, a vy budete dělat doktora. Musím vám to ale v každém případě namazat. Kvůli infekci.” Vetřel jí mast do škrábance. “To lechtá,” řekla. Vstala a vzala si mikrofon. Scopatti se svlékl do pasu. Stál se založenýma rukama a široce se usmíval. Vypadal jako Herkules. Vedle něj postával tučný chlupatý Rankin a láskyplně pozoroval Bonterrovou. Jsou do ní blázni všichni, pomyslel si Hatch.

“Kanál končí obrovskou podvodní jeskyní,” říkala právě Bonterrová do mikrofonu. “V jedné chvíli jsem vůbec nemohla najít její stěny, a myslela jsem si, že je to můj konec. Stěny jsou zčásti umělé, zacementované.”

“Jeskyni?” zeptal se Neidelman nevěřícně.

“Jo, obrovskou jeskyni. Nefungovalo mi tam rádio. Co s tím bylo?”

“Kanál asi odstínil přenos,” řekl Neidelman.

“A proč byl v kanálu ten zpětnej proud?” zeptala se Bonterrová. “Přece je odliv.”

Chvíli bylo ticho. “Na to neumím odpovědět,” řekl nakonec Neidelman. “Možná to zjistíme, až odvodníme šachtu. Čekám na úplnou zprávu. Mezitím si odpočiňte. Najádo, končíme.” Streeter to potvrdil. “Bójky jsou usazeny, vracíme se na základnu.”

Člun zarachotil a dal se do pohybu. Hatch si sbíral nádobíčko. Na radiové frekvenci zaslechl hovor. Neidelman mluvil z Grampusu s Ostrovem 1.

“Říkám vám, je tu počítačovej duch,” říkal právě Wopner. “Systémovej disk na Charybdě je v hajzlu, musel jsem všechno přepnout na Scyllu. Pak to obnovím. Říkám vám, že ten zatracenej systém je prokletej. Nikdo přece nemůže přepsat systémovej disk.”

“Nemluvte tady o žádném prokletí,” řekl ostře Neidelman. Když přijeli k molu, Bonterrová si svlékla úbor, nacpala jej do palubní bedny, osvobodila si vlasy a otočila se na Hatche. “Doktore, moje noční můra se vyplnila. Potřebovala jsem vás.”

“Skoro ani ne,” řekl Hatch a začervenal se jako přistižený školák. “Ale bylo to hezké.,” řekla Bonterrová.

Zřícenina pevnosti Černý zámek střežila vstup do stormhavenského přístavu. Kulatou pevnost obklopoval rozlehlý trávník vroubený bílými piniemi, který pokračoval pruhem polí a “cukrovým busem” houštinou cukrových javorů. Nedaleko pevnosti byla na trávníku vztyčena konstrukce pavilonu, krytá žlutobílou střechou s vlajícími praporky a velkým transparentem: 71. stormhavenské slavnosti pečení krabů.

Hatch kráčel do kopce s menšími obavami. Pečení krabů bylo jeho první skutečnou příležitostí potkat se s celým městem, a nebyl si jistý, jak ho město přijme.

Neměl však žádné pochyby o tom, jak přijme expedici. Thalassa byla ve Stormhavenu sice jen něco přes týden, ale vidět byla všude. Posádka si pronajala všechny volné domy a podnájmy a slušně platila. Restaurace “Rezavá kotva” a “Na přístavišti” byly každý večer našlapány.

Příjmy benzínové stanice a nákladního vrátku se ztrojnásobily a obrat v konzumu, i když to Bud nepřipouštěl, vzrostl nejméně o polovinu. Město bylo příjemně vzrušeno honbou za pokladem na Skalnatém ostrově, a starosta celou expedici na slavnosti krabů pozval.

A to, že Neidelman na Hatchův návrh na sebe tiše vzal polovinu nákladů, to byla prostě jen šlehačka na dortu.

Už když se blížil k pavilonu, rozeznával čestnou tabuli, obsazenou prominentními občany města a vedením Thalassy. Za ní stálo malé pódium s mikrofonem. Lidé z města i členové expedice postávali družně kolem, popíjeli pivo a řadili se do fronty na kraby. Vešel dovnitř. Ihned zaslechl známý nosový hlas.

Kerry Wopner si nesl velký papírový tác, který se prohýbal pod vahou dvou krabů, tomatového salátu a kukuřičných klasů. V druhé ruce držel džbánek s pivem. Kráčel opatrně a s napjatými pažemi, jakoby se pokoušel nepokecat si havajskou košili, bermudy, bílé ponožky a černé tenisky.

“Jak se tohleto vůbec jí?” křičel Wopner na jednoho z lovců krabů. “Eh,” odpověděl očividně zmatený rybář a naklonil hlavu, jako by špatně slyšel.

“Tam, co jsem se narodil, krabi nebyli.”

“Nebyli tam krabi?” Rybářův výraz svědčil o tom, že něco tak nesmyslného ještě neslyšel.

“V Brooklynu. To je v Americe. Měl byste se taky někdy do Ameriky podívat. Nikdy jsem neslyšel, jak se to dlabe.” Wopnerův hlas se nesl celým pavilonem. “Myslím, jak se otevře ten krunýř?”

Lovec krabů odpověděl: “Jo tak! To vám můžu říct. Musíte si na něj prudce sednout.” V okolí se ozval smích. “Sranda, co?” řekl Wopner.

“Ale teď vážně,” řekl lovec krabů mírně. “Vemte si louskáček.” Hatch se pohnul. “Já mu pomůžu,” řekl rybáři, odvedl Wopnera k nejbližšímu stolu, posadil ho a poskytl mu první pomoc při konzumaci krabů. Ukázal mu, jak se odstraní krunýř, co se jí a co se nejí. Pak se odešel podívat také po něčem pro sebe. Zastavil se u obrovského sudu a natočil si pivo. Bylo z malého pivovaru v Camdenu, chladné a nasládlé. Obrátil je do sebe. Pořád měl trému. Natočil si ještě jedno a postavil se do fronty. Krabi se pařili na hromadách mořských řas, přehozených přes doutnající dubový kmen. Stoupala z nich oblaka voňavého kouře. Kolem kmenu pobíhali tři kuchaři, kteří udržovali oheň a nakládali jasně červené kraby na papírové tácky.

“Doktore Hatchi!” uslyšel hlas. Otočil se a spatřil Doris Bowditchovou v dalším úžasném ponču, které se kolem ní točilo jako purpurový deštník. Vedle stál její manžel. Byl malý, tichý a pořezaný žiletkou. “Jak jste to našel?”

“Perfektně řekl Hatch přátelsky. “Vřelé díky, že jste nechala naladit piano.”

“To je samozřejmé. Neměl jste žádné problémy s vodou nebo elektřinou, doufám! To je fajn. Přemýšlela jsem o tom, jestli ten mladý manželský pár z Manchesteru nemá šanci.”

“Vskutku nemá,” řekl Hatch rychle. “Nebudu to prodávat.”

“Ale když oni s tím tak počítali,” řekla Doris.

“Doris, je to dům, kde jsem vyrostl,” řekl Hatch jemně, ale jasně.

“Samozřejmě,” řekla Doris. Pokusila se usmát a položila mu ruku na paži. “Rozumím. Je to těžké, vzdát se rodinného domu. Už o tom nebudeme mluvit.” Stiskla mu ruku. “Zatím.”

Hatch se dostal na řadu. Nejbližší kuchař odklopil kouřící řasy a obnažil vrstvu jasně červených krabů, mezi nimiž tu a tam ležela vejce. Rukou v bytelné rukavici uchopil jedno z nich, oloupal je, rozřízl a zkoumal, zda je natvrdo. Hatch si tento způsob určení, kdy jsou krabi připraveni ke konzumaci, ještě z mládí pamatoval.

“Perfekt!” řekl kuchař. Hlas Hatchovi připadal známý. Patřil jeho bývalému spolužákovi Donnymu Truittovi.

“Ať visím, jestli tohle není Malin Hatch!” zvolal Truitt. “Říkal jsem si, jestli přijdeš. To je bezva. Jak žiješ?”

“Donny!” zvolal Hatch a potřásl mu rukou. “Jde to. Co ty?”

“Dobrý. Mám štyry sviště. Hledám ňákou práci. Martinova firma se položila.”

“Čtyři děcka?” Hatch pískl. “To teda máš co dělat.”

“Víc, než si myslíš. Jsem podruhy rozvedenej. Co ty?”

“Zatím nic,” řekl Hatch.

Donny se usmál. “Už jsi viděl Kláru?”

“Ještě ne.” Z důvodů, které nechápal, Hatche otázka popudila.

Donny položil kraba na tácek a Hatch se na svého spolužáka zadíval pozorněji. Byl trochu břichatější a trochu váhavější. Jinak se asi moc nezměnil.

Užvaněné děcko, které nemělo moc fištrónu, ale zato široké srdce, zřejmě vyrostlo ve svou dospělou kopii.

Dospělá kopie se na Hatche nedůvěřivě šklebila. “Jdi do háje, Donny,” řekl Hatch. “Klára a já jsme byli jen přátelé.”

“No jasně, já vím. Přátele, kerý se choděj olizovat do Písklavý rokle. My se jen líbali, že?”

“To už je dávno. Přece si nemůžu pamatovat každej detail každýho rande.”

“Ale stará láska nerezaví, co, Male?” Donny se šklebil přímo hnusně. “Někde tady je. Každopádně se rozhlídni.”

Hatch už toho o Kláře slyšel dost. “Hele,” přerušil ho, “zdržuju frontu.”

“Jo, to je fakt. Tak zatím.”

Donny zamával ke svým krabům s přátelským úšklebkem vidličkou.

Tak Donny potřebuje práci, uvažoval Hatch, když pomalu kráčel k čestnému stolu. Thalassu by asi nezabilo, kdyby zaměstnala několik místních.

Volné místo našel mezi vydavatelem místních novin Billem Bannsem a Budem Rowellem. Vedle Buda drtili kraby po řadě kapitán Neidelman, starosta Fitzgerald a kongregační pastor Woody Clay. Naproti Clayovi se krmil Streeter. Otec starosty Fitzgeralda byl majitelem místního pohřebního ústavu a syn jej nepochybně zdědil. Bylo mu něco přes padesát. Kvetoucí muž se zatočeným oficírským knírem.

Hatch se raději zahleděl na Claye. Outsider, pomyslel si. Clay byl téměř ve všech ohledech pravým opakem Fitzgeralda. Byl drobné asketické postavy a tvářil se jako špatně vyřezaný svatý. Jeho pohled vypadal nekompromisně. U čestného stolu se mu nelíbilo. Patřil nejspíš k lidem, kteří k vám promlouvají tichým hlasem a vyvrtají vám díru do hlavy. Teď ji právě vrtal Streeterovi. Streeter poslouchal, ale měl se co držet.

“Už jsi četl noviny, Malině?” přerušil jeho myšlenky Bili Banns ležérním tónem. Jako mladík viděl v místním kině film Titulní stránka. Z filmu pochytil, jak se má novinář správně chovat, a od té doby už své způsoby nezměnil. Měl i v tom nejstudenějším dni vyhrnuté rukávy a nosil čepici se zeleným štítkem. Jeho čelo dnes bez něj vypadalo jako osamělé nástupiště.

“Ne, nečetl,” odpověděl Hatch. “Nevím, že už vyšly.”

“Už ráno. Myslím, že se ti to bude líbit. Napsal jsem sám úvodník, podle tvých pokynů, samozřejmě.” Sáhl si prstem na nos, čímž asi chtěl naznačit, že ho má dobrý.

Hatch si řekl, že večer nesmí zapomenout koupit v konzumu noviny.

Na stole ležely různé nástroje k ničení krunýřů kladívka, louskáčky a dřevěné paličky, všechny zmazané od sedlé krve. Dvě velké rnísy uprostřed byly plné rozlámaných krunýřů a utrhaných klepet. Každý, kdo právě nelouskal či nemlátil do krabů, se posiloval. Hatch se rozhlédl a spatřil Wopnera, který se usalašil u stolu družstva lovců krabů. Až sem zazníval jeho pronikavý hlas. “Jestlipak víte, že biologicky jsou krabi vlastně hmyz? Když se to veme vědecky, jsou to veliký červený podmořský švábi.”

Hatch se zhluboka napil. Bylo to tu snesitelné, dokonce příjemné. Byl si jist, že každý z přítomných zná slovo od slova jeho historii, ale nikdo s ní neobtěžoval. Snad ze zdvořilosti, snad z ostýchavosti. Zaplaťpámbu za ni!

Snažil se najít nějaké známé tváře. St. John byl vklíněn mezi dva metrákové chasníky a řešil v podstatě neřešitelný problém, jak svléci kraba a nenadělat na stole chlívek. U vedlejšího stolu seděl Kai Estenson, majitel železářství, a Týrá Thompsonová, vedoucí veřejné knihovny, která nevypadala ani o den starší než v dobách, kdy jeho a Johnyho vykazovala z knihovny, protože se hlasitě smáli. Víno má zřejmě konzervační účinky, pomyslel si. V náhlém záblesku poznání přiřadil bílou hlavu a nachýlená ramena doktoru Hornovi, svému učiteli biologie, sedícímu na samém okraji pavilonu, jako by si nechtel umazat ruce troskami krabů. Tomu doktoru Hornovi, který ho známkoval hůř, než kterýkoli jiný profesor, a který mu řekl, že kdyby tu žábu přejelo auto, byla by rozpitvaná lépe, než to předvedl Hatch. Doktora Horná nahánějícího strach, ale podnětného, který probudil jeho zájem o vědu a medicínu. Byl překvapen a velice potěšen, že ho našel mezi živými.

Otočil se k Budovi, který vysával krabí maso z chitinové nohy. “Bude, povězte mi něco o Woodym Clayovi!”

Bud se neúspěšně pokusil odhodit nohu do nejbližší mísy. “Reverend Clay je kongregačním pastorem. Slyšel jsem, že bejval hippie.”

“Odkud je?” zeptal se Hatch.

“Vodněkaďvod Bostonu. Přišel sem před dvaceti léty na ňákou bohoslužbu a už tady vostal. Že přej rozdal velký dědictví.”

Bud zkušenou rukou rozřízl ocas a vyndal ždibek masa. Hatch byl zmaten váháním, které v jeho hlase zaslechl.

“Proč tady zůstal?”

“Asi se mu tu líbilo. Víš, jak to chodí.” Bud si vložil výdobytek do úst a zmlkl.

Hatch se zadíval na Claye. Jak to chodí, netušil. Jako by ucítil jeho pohled, reverend vzhlédl a jejich zraky se setkaly. Chyba. Hatch se otočil zpět k Budovi, ten už však byl na výpravě za dalším krabem. Koutkem oka zahlédl, že pastor vstal od stolu a nebezpečně se přibližuje. Nebylo úniku.

“Doktor Hatch?” ozvalo se, když se před ním zastavil a nabídl mu ruku. “Já jsem reverend Clay.”

“Těší mne, reverende.” Hatch se zvedl a stiskl mu ruku. Byla chladná. Clay maličko zaváhal a pak ukázal na vedlejší židli. “Můžu si přisednout?”

“Prosím. Bud jistě nebude proti,” řekl Hatch. Pastor se neobratně poskládal do malého křesla. Koleny se téměř dotýkal stolní desky a upřel na Hatche své velké palčivé oči. “Viděl jsem ten výbuch aktivity na Skalnatém ostrově,” začal hlubokým hlasem. “Taky jsem ji slyšel. Rachotí to ve dne v noci.”

“Jsme trochu jako poštovní úřad,” řekl Hatch a snažil se, aby to znělo lehce, protože netušil, kam reverend míří. “Nikdy nespíme.”

Pokud to reverenda pobavilo, nedal to na sobě znát. “Ta operace musí stát hodně peněz,” řekl a zvedl obočí.

“Máme investory,” řekl Hatch.

“Investory,” opakoval Clay. “Investor je člověk, který dá deset dolarů a doufá, že dostane dvacet zpátky.”

“Dá se to tak říct.”

Clay pokýval hlavou. “Můj otec měl taky rád peníze. Neučinily ho ani šťastnějším, ani neprodloužily jeho život, třeba jen o hodinu. Když zemřel, zdědil jsem nějaké akcie a obligace. Účetní tomu říkali portfolio. Když jsem se na to podíval, našel jsem tam tabákové společnosti a firmy, které vyráběly hřeby do rakví, těžební a dřevařské společnosti, které lámaly hory a kácely panenské pralesy.”

Při své promluvě nespustil z Hatche oči. “Ehm,” odpověděl Hatch.

“Můj otec jim dával peníze a doufal, že se mu vrátí dvakrát tolik. A to se opravdu stalo. Dostal dvakrát, třikrát i čtyřikrát víc. A najednou byly všechny tyto nemorální zisky moje.”

Hatch přikývl.

Clay sklonil hlavu a řekl tichým hlasem: “Mohu se vás zeptat, v jakou částku vaši investoři doufají?”

V jakou nemorální částku doufají vaši nemorální investoři, pomyslel si Hatch. Odmítnout odpověď však nechtel. “Doufají, že bude sedmimístná,” odpověděl rovněž tichým hlasem.

Clay pomalu přikývl. “Jsem zvyklý mluvit přímo,” začal. “Neumím mluvit vyhýbavě, neumím věci říkat s taktem, a tak vám to řeknu, jak nejlépe umím. Mně se ta honba za pokladem nelíbí.”

“To je mi líto,” řekl Hatch.

Clay se na něj soustředěně zadíval. “Nelíbí se mi lidé, kteří přijedou do města a rozhazují tu peníze.”

Hatch byl na podobný útok připraven od samého počátku. Když teď konečně přišel, pocítil uvolnění. “Nejsem si jistý, zda ostatní obyvatelé města vaši nechuť k penězům sdílejí,” řekl přímo. “Většina těch lidí byla celý život chudá. Nemohli si dopřát ten luxus chudobu zvolit, jako jste to udělal vy.”

Zřejmě zasáhl reverendovo citlivé místo. Clayova tvář se zatvrdila. “Peníze nejsou všelék, jak si lidé myslí,” pokračoval. “Víte to stejně dobře jako já. Ti lidé mají svou důstojnost. Peníze tohle město zruinují. Zničí tu lov krabů, zničí tu klid, zničí tu všecko. A ti nejchudší z těch peněz stejně nic neuvidí. Ti budou odstaveni vývojem. Pokrokem.” Poslední slovo téměř vyplivl.

Hatch neodpovídal. Na jedné straně ho dobře chápal. Pokud by se ze Stormhavenu stalo další přelidněné letovisko, kde se ceny šplhají do nebes, jako v Boothbay Harboru dole na pobřeží, byla by to tragédie. Ale nezdálo se mu to příliš pravděpodobné ať už Thalassa bude mít úspěch nebo ne.

“Nevím, co bych k tomu dodal,” řekl. “Ta operace skončí řádově za několik týdnů.”

“Jak dlouho potrvá, není důležité,” řekl Clay a do jeho hlasu se vmísil jakýsi umanutý tón. “Důležitá je motivace. Ta honba za pokladem svědčí o chamtivosti, o čisté nahé chamtivosti. Jeden muž přišel o nohy. Nic dobrého z toho nevzejde. Ten ostrov není dobré místo. Je prokletý. Já sice nejsem pověrčivý, ale Bůh zná cesty, jak ztrestat ty, kteří rnají nečisté motivy.”

Hatche ani nenapadlo, že by ho pastor mohl rozčílit, ale stalo se. Jaké naše město? Jaké nečisté motivy? “Kdybyste se tu narodil, pak byste věděl, proč to dělám,” odsekl. “Nemyslete si, že moje motivy znáte.”

“Já si nic nemyslím,” řekl Clay a jeho vychrtlé tělo se napjalo jako pružina. “Já vím. V tomhle městě jsem se sice nenarodil, ale vím, co je v jeho zájmu. Každý je tu sveden honbou za pokladem. Rychlý prachy. Ale já ne. Panebože, ty to dobře víš. Já tohle město zachráním. Zachráním je před vámi, před Thalassou a před ním samotným.”

“Reverende Clayi, dříve než začnete házet bláto, přečtěte si někdy bibli. Tam stojí psáno: Nesuď, abys nebyl souzen.”

Hatch si všiml, že křičí. Louskání krabů ustalo. Muži u okolních stolů upírali pohledy na stolní desky a bylo ticho jako v chrámu. Reverend Clay se vztyčil, ve tváři úplně bílý, a rázným krokem opustil Hatche, kraby i své ovečky.

****

Nahore v žulové věži poletovaly vlaštovky jako kulky lesknoucí se v paprscích slunce, dopadajícího štěrbinami střílen. Spodní část věže byla temná, studená a vlhká.

Hatch stoupal po točitých kamenných schodech a zhluboka dýchal. Tohle se moc nepovedlo. Navzdory svému odhodlání dovolil pastorovi, aby ho vyprovokoval. Viděla to polovina města, a ta druhá se to brzy dozví.

Posadil se na schody. Je zřejmé, že si Clay své názory nenechá pro sebe. Hatch měl pocit, že většina obyvatel mu příliš pozorně naslouchat nebude, snad s výjimkou lovců krabů. Ti jsou dostatečně pověrčiví, takže řeči o prokletí budou mít svou váhu. A ta poznámka, že kopání zlikviduje lov krabů. Doufal jen, že lovci krabů budou mít dobrou sezónu.

Z dálky sem slabě doléhal ruch festivalu. V tichu pevnostní věže se pozvolna uklidňoval. Měl by se opravdu lépe kontrolovat. Co si ten samozvaný spasitel vůbec myslí?

Z klidu a chladna věže se mu moc nechtelo. Musí se ovšem vrátit, tvářit se bezstarostně a pokusit se věci trochu urovnat. V každém pří padě musí být zpátky dřív, než začnou slavnostní proslovy. Vstal a sešel několik schodů, když ke svému překvapení spatřil ve stínu výklenku nachýlenou postavu.

“Pane profesore!” zvolal.

Profesorova tvář se rozzářila radostí. “Byl jsem zvědav, jestli si mne všimneš,” řekl a vykročil k němu. Vřele si potřásli rukama. “To byla nepříjemná scéna, že?”

Hatch pokývl. “Choval jsem se jako idiot. Proč se mě tak snažil rozčílit?”

“To není žádná záhada. Clay je zahořklý, sociálně nepřizpůsobivý a morální absolutista. Pod tím zahořklým zevnějškem ale tluče srdce velké a štědré jako oceán. Je i prudký a nepředvídatelný. Nepodceňuj ho, Malině.” Horn vzal Hatche za ramena. “Tak, a teď už dost o tom reverendovi. Ty vypadáš dobře. Jsem na tebe pyšný. Harvardská medicína, výzkum v Mount Auburnu. Tys byl vždycky chytrej kluk. Ne že by ze všech takových byli dobří studenti.”

“No, je to hodně vaše zásluha,” řekl Hatch. Dobře si vzpomínal na ta odpoledne v jeho ohromném viktoriánském domě, která tam v letech před odjezdem ze Stormhavenu trávil pořádáním sbírek hornin, brouků a motýlů.

“To je nesmysl. Mimochodem, mám ještě tvoji sbírku ptačích hnízd. Nevěděl jsem, kam ti ji mám poslat.”

Hatch se zastyděl. Nikdy ho nenapadlo, že by starý profesor stál o další kontakty. “Divím se, že jste ty šunty ještě nevyhodil.”

“No, ona je ta sbírka pozoruhodně dobrá.” Horn se do Hatche zavěsil svou kostnatou paží. “Pojď mne vyprovodit dolů a přes trávník. Jsem v posledních dnech nějak nejistý.”

“Měl jsem vám tu nechat adresu.” Hatchův hlas byl také nejistý. “Nenechal jsi tu ani slovo, ani adresu,” řekl profesor vyčítavě. “Až jsem loňského roku o tobě četl v Globu.” Profesor si povzdechl. “Už se stalo. Podle pojišťovacích tabulek bych měl být mrtvý. Příští čtvrtek mi bude osmdesát devět. Chraň tě Pámbu nepřinést mi dárek.” Sešli dolů. Vítr přinášel z pavilonu smích a úryvky hovoru. “Asi jste se doslechl, proč jsem se vrátil,” řekl Hatch zkusmo. “To nebylo možné přeslechnout,” zněla odpověď. Kráčeli chvíli mlčky.

“No a?” řekl konečně Hatch.

Starý muž se na něj zvědavě díval.

“Na rovinu, pane profesore,” pokračoval Hatch. “Co si myslíte o tom pokladu?”

Profesor ještě chvíli ťukal hůlkou, pak se zastavil, otočil se k Hatchovi a svěsil ruce. “Pamatuj si, ty se ptáš,” řekl. “Myslím, že jsi trouba.”

Hatch zůstal stát jako opařený. Na to nebyl připraven. “Proč si to myslíte?”

“Ty bys to měl ze všech lidí na téhle planetě vědět nejlíp. Ať je tam dole cokoli, nedostanete to.”

“Podívejte, pane profesore. Máme takovou technologii, o jaké se starým hledačům pokladů ani nesnilo. Máme ultrazvukový lokátor, protonové magnetometry a satelitní snímky. Máme dvacet milionů dolarů základního jmění a máme osobní deník muže, který štolu postavil.” Promluvil poměrně důrazným hlasem. Zdálo se mu, že je velice důležité profesora přesvědčit.

Horn potřásl hlavou. “Malině! Já to přece sleduju už skoro sto let. Každý měl nejnovější zařízení. Každý měl kupu peněz. Každý měl důležitou informaci a jasně do toho viděl. Každý měl dojem, že teď už to bude jinak, ale vždycky to skončilo stejně. Bankrotem, bídou, smrtí. Vždycky se něco popsulo.” Vzhlédl k Hatchovi. “Už jste něco našli?”

“No, to ještě ne. Objevil se menší problém. Víme, že štola musí mít pod vodou záplavový kanál, který vede do moře, protože je pořád zaplněná mořskou vodou. Použili jsme barvu, abysme lokalizovali východ kanálu v mořském dně. Ukázalo se, že tam není jeden kanál, ale pět.”

“Jistě,” přerušil ho profesor Horn. “Menší problém. To už jsem někdy slyšel. Možná ten problém vyřešíte. Ale objeví se další problém a další, dokud nezkrachujete. Nebo nezahynete. Nebo obojí.”

“Ale teď je to jiné,” křičel už zase Hatch. “Vy říkáte, že není možné ten poklad vyzvednout. Přece co člověk vytvořil, to člověk přemůže.”

Profesor uchopil Hatche za ramena. Měl mimořádně silné paže, jako kořeny starého stromu, suché a svalnaté. “Já jsem znal, chlapče, tvého dědečka. Byl úplně stejný jako ty mladý, chytrý jako ďábel, měl před sebou slibnou kariéru. To, cos mi právě řekl, je slovo od slova totéž, co mi řekl před padesáti lety on.” Ztišil hlas a zašeptal: “Víš, co po něm vaší rodině zbylo. Ptal ses mne na můj názor. Tak po slouchej, tady je: Malině, vrať se do Bostonu dřív, než se historie bude opakovat.”

Pak se otočil a belhal se pryč. Jeho hůl se bořila do trávníku. Hatch se za ním díval, dokud nezmizel za srázem.

Rano následujícího dne se Hatch pustil do inventury svých nástrojů. Zatím si jich moc neužil, v minulých dnech ošetřoval pouze několik škrábnutí a jedno zlomené žebro. Ve světle, které proniklo mlhou a kovovými okny ordinace, zvolna odškrtával jednotlivé položky a ukládal nástroje na místa. Jeho činnost doprovázelo tiché hučení příboje.

Určitě to byl z větší části příboj, i když k jeho hučení možná přispívala i včerejší piva. Bylo jich dost.

Skončil inventuru, pověsil psací desku na zeď a podíval se z okna. Zahlédl vysokou shrbenou postavu, která opatrně jako provazochodec překračovala kabely a bílá potrubí a nakonec vnikla do Wopnerovy buňky. Popadl dvoje černé desky a vydal se za ní. Postava možná pokročila v luštění šifry.

Wopnerova táborová pracovna si už pomalu nezadala s kajutou na Kerberu. Byla malá a ze všech stěn civěly obrazovky. Její obyvatel seděl ve vzdálenějším koutě na jediné židli, která se v místnosti nacházela. Klaustrofobií zřejmě netrpěl. Na podlaze se začínaly vršit obaly od polárkových dortů. Na jedné ze stěn hučelo klimatizační zařízení a ze dvou otvorů nad ním se řinul studený vzduch. St. John si právě sundal sako a naivně hledal věšák. Nakonec hodil sako přes nějakou klávesnici.

“Panebože!” řekl Wopner. “Ty si vodhodíš ty svý krovky kam tě napadne, a nevadí ti, že třeba zhasneš celej tábor.”

St. John sako rychle zvedl, ještě jednou se rozhlédl a pak si je s povzdechem zase oblékl. “Kerry, neměl bys chvilku? Rád bych probral tu šifru.”

Programátor se na něj zadíval nevraživým pohledem.

“Vypadám jako že bych měl chvilku?” odpověděl. “Dělám diagnostiku ostrovního systému. Musí se všecko vozkoušet: pumpy, kompresory, servery, všecko. Zajímavý je, že se neprojevily žádný vady na kráse.”

“To je fajn, ne?” ozval se Hatch.

Wopner se na něj nevěřícně zadíval. “Fajn, jo? Uvažuj trochu, prosím tě! To je průser.”

“To nechápu.”

“Položil se systém, pamatuješ? Jak vodešla ta pitomá pumpa. Já sem hned potom porovnával na. Kerberu Charybdu se Scyllou, a víš, co sem objevil? Systémové disk na Charybdě byl přepsanej. Přepsanej, kurva!”

Vztekle plácl do nejbližšího kovového předmětu.

“No a co?”

“No a teď sem tu diagnostiku udělal znova. Všechno je v nejlepším pořádku a nikde nic přepsanýho není. Chápete to?” naklonil se Wopner dopředu. “To je prostě nemožný.”

St. John zíral na zařízení kolem s rukama založenýma za zády.

“Nějaký počítačový duch, Kerry?” opovážil se nadhodit.

Wopner ho ignoroval.

St. John však pokračoval; “Já toho o počítačích moc nevím,” řekl svým sytým hlasem. “Ale vím, že když máš na vstupu nespolehlivá data, spolehlivý výstup nedostaneš.”

“Jo, to jistě. Třeba to nemusí být chybou programátora. Ale vzpomínám si, jak jedna drobná nepřesnost ve fortranský rovnici poslala Mariner l mimo Sluneční soustavu a už ho nikdy nikdo neviděl.”

“No, důležitý snad je, že teď je to v pořádku,” řekl Hatch.

“Jo, a co když se to stane znova? Vo to de. Kromě toho bych moc rád věděl, proč se to podělalo všechno najednou.”

“No, teď už s tím nic nenaděláš. A s šifrou jsme nehnuli. Nemáme nic. Já jsem se v tom trochu hrabal, a mám dojem, že jsme moc rychle zamítli.”

“Už se na to vyser,” řekl Wopner a zamířil k němu. “Doufám, že nebudeš zase vykládat něco o polyabecedě, co? Hele, chystám se upravit algoritmus mýho tupýho útoku, dám tomu prioritu a vono se to pohne. Klidně si dej voraz. Nebo zajdi do knihovny a vrať se s ňákým užitečným nápadem.”

Si. John se krátce podíval na Wopnera. Pokrčil rameny, vzal si své tvídové sako a odešel. Hatch vypadl za ním a vrátil mu desky.

“Víte, on má bohužel pravdu,” řekl historik. To už oba seděli v jeho buňce. “Já už jsem totiž vyzkoušel úplně všechno. Vyzkoušel jsem všechny šifrovací metody, které byly v Macallanově době známé. Zkoušel jsem astronomické i astrologické systémy a cizojazyčné šifry. A nic.”

“Co je to polyabeceda?” zeptal se Hatch.

“Polyabecední tabulky. To je tak většina šifer v Macallanově době byly jednoduché substituce. Měl jste papír, na kterém byla v jednom sloupci normální abeceda a ve druhém sloupci abeceda všelijak zpřeházená. Pro zašifrování textu stačilo každému písmenku z prvního sloupce přiřadit písmenko z toho druhého sloupce. To je kód. Třeba kód pro m je k a pro a je u. Když kódujete slovo máma, dostanete kuku. No a takhle pokračujete a máte kryptogram.”

“To vypadá dost jednoduše.”

“Ano. A taky se to snadno dešifruje. Ale teď si představte, že máte třeba deset různých tabulek. Rozdělíte si text na skupiny po deseti a v každé skupině zakódujete první písmeno podle první tabulky a tak dále. Desáté podle desáté tabulky. To je polyabecední kódování. Teď už nedostanete kuku. Každé písmeno bude kódované podle jiné tabulky.”

“To se asi rozluštit nedá.”

“Jo. To už je obtížný. Kerry tvrdí, že se polyabecední šifra v Macallanově době neužívala. Ale lidi tuhle fintu znali. Pokládali ji však za časově příliš náročnou a náchylnou k chybám. Největším problémem by pro Macallana bylo ukrývat ty tabulky před piráty. Kdyby používal tenhle způsob, musel by jich schovávat moc. Stačilo, kdyby Rudý Ned našel jednu a mohl to celý zabalit. Ať byl chytrej jak chtěl, nazpaměť se to naučit nemohl.”

“Když si tedy myslíte, že by to mohla být polyabecední šifra, proč se to nepokusíte rozluštit sám?”

St. John pohnul koutkem úst. Zřejmě se usmál. “Kdybych měl dva měsíce, tak bych se na to vrhl. Ale já je nemám. Kromě toho ani nevím, kolik by těch tabulek mělo být, a taky jak moc do textu nasypal nuly.”

“Jaké nuly?”

“Nihil importantes. Písmena, která nic neznamenají, ale jsou tam přidána proto, aby zmátla toho, kdo šifru luští.”

Zvenčí se ozval hluboký a záhadný tón lodní sirény. Hatch se podíval na hodinky. “Je deset. Už půjdu. Za pár minut budou ucpané záplavové kanály a začne vysoušení Vodní štoly. Přeju vám hodně úspěchů.”

Hatch vyrazil svižným tempem po cestě vedoucí k Orthanci, který v posledních čtyřiceti osmi hodinách vyrostl nad Vodní štolou. Ještě nebyl na hřebenu, když se přímo před ním objevila prosklená observační věž s vnějším ochozem, která asi sloužila jako pozorovatelna. Když přišel blíže, uviděl masivní pilíře, na nichž byla věž zavěšená asi čtyřicet stop nad zemí. Z její spodní části visely kabely a hadice přímo do temného jícnu. Panebože, pomyslel si, tohle přece musí být vidět z pevniny!

Hned si zase vzpomněl na řeči, vedené na včerejší slavnosti. Nevěděl sice proč, ale zdálo se mu důležité, aby veřejné mínění ve Stormhavenu zůstalo projektu příznivě nakloněno. Zatím to tak, podle všeho, bylo. Profesor Horn je jistě ovlivňovat nebude. S reverendem Clayem to bude horší. Jeho vyhrůžkám sice valnou váhu nepřikládal, ale jeho působení bude nepříjemné. Bylo dobře, že kapitán na slavnosti přislíbil zaměstnat Donnyho Truitta jako kopáče ve Vodní štole, hned jak bude vysušena.

To by se mělo stát dnes. Hatch došel k věži a po vnějším žebříku vylezl na pozorovací plošinu. Výhled byl nádherný. Potrhané cáry mlhy ohraničovaly čáru příboje a nad nimi se v záři žhavého letního slunce leskl oceán jako broušený kov. Na obzoru se vinul purpurový proužek pobřeží.

Jde vlna za vlnou, nikdy se nevrací.

Nedaleko se ozval známý hlas. Obešel buňku a spatřil na plošině Izabelu Bonterrovou. Stála tam v potápěčské kombinéze a opírala se o zábradlí. Jejím společníkem byl kapitán Neidelman. Ušklíbla se na Hatche a řekla: “Ať žije můj zachránce!”

“Dobré ráno. Co dělá zranění?”

“Dobré ráno, doktore. Zatímco vy jste dnes ráno ještě sladce pochrupoval, já jsem se už v šest hodin potápěla. Nebudete mi věřit, co jsem objevila.”

Hatch se podíval na kapitána, který bafal z dýmky a potěšené přikyvoval.

“Byla jsem se znovu podívat na kamenné základy, které tvoří vnitřní stěnu útesu na severním konci ostrova. Dneska se mi podařilo obeplout zbytek. Mám pro ně jediné vysvětlení: jsou to základy staré přehrady.”

“Staré přehrady? Kolem celého konce ostrova? A proč?” Současně s vyslovením otázky Hatche napadla odpověď. “A sakra,” řekl.

Bonterrová se usmála. “Piráti vybudovali přehradu kolem celého jižního cípu ostrova. Zatloukli do půlkruhu dřevěné pilíře pěkně ze břehu do mělké pobřežní vody a pak zpátky na zem jako plot. Našla jsem tam stopy smůly a koudele, kterými pilíře pravděpodobně vodotěsně ucpali. Když to bylo hotovo, vypumpovali zevnitř vodu, čímž se kolem pláže objevilo mořské dno, a vykopali kanály. Když byli hotovi, jednoduše kus přehrady zbourali, oceán všechno přikryl a past byla na světě.”

“Je to tak,” dodal Neidelman. “Když to zjistíte a promyslíte, zdá se to být úplně samozřejmé. Jak jinak by mohli vykopat bez potápěčského vybavení záplavové kanály pod vodou? Macallan byl stejně dobrý inženýr jako architekt. Vždyť byl poradcem při stavbě starého Dělostřeleckého mostu, takže o stavbách v mělké vodě něco vědět musel. Zřejmě to všechno až do nejmenšího detailu naplánoval on.”

“Přehrada kolem jižního konce ostrova?” řekl Hatch. “To je obrovská práce.”

“Obrovská ano, ale uvědomte si, že měl přes tisíc nadšených pracovníků a na lodích dobrá čerpadla.” Ozvala se lodní siréna a Neildelman se podíval na hodinky. “Do odpálení náloží zbývá patnáct minut. Za dvacet minut máme všech pět záplavových kanálů utěsněných. Budeme na to krásně vidět, mlha zmizela. Pojďme dovnitř.”

Kapitán je zavedl do nitra Orthance, kde už bylo několik lidí. Inženýrka Magnusenová a geolog Rankin postávali v protějších rozích buňky. Uprostřed dva technici cosi zapojovali. Kamkoli se člověk podíval, viděl co se na ostrově děje: buď přímo z oken, nebo prostřednictvím obrazovek, které monitorovaly všechna význačná místa ostrova, včetně ústí štoly a vnitřku samotného Orthance. Další obrazovky ležely v horizontální poloze pod okny.

Podlahu prostřední části věže tvořilo veliké skleněné oko. Hatch k němu přistoupil a podíval se dolů. Díval se přímo do jícnu Vodní štoly.

“Jen se pokochejte,” ozval se Neidelman a sáhl na ovladač.

Ve štole se rozsvítilo světlo. V hloubce se blýskala vodní hladina, obydlená vodními řasami a garnátem, který sebou ihned škubl a zmizel, Z vody čouhaly staré trámy plné vilejšů. Podél stěny šachty vedla silná hadice, na níž bylo uchyceno ještě asi půl tuctu různobarevných kabelů a linek.

“Tlama bestie,” řekl Neidelman spokojeně. Máchl rukou ve směru, kde byly vedle oken umístěny ovládací panely. “Máme tady všechno. Zařízení pro dálkové snímání a přenos dat i hloubkový radar. Všechno je napojeno na počítač na Ostrově 1.”

Podíval se znovu na hodinky. “Doktorko Magnusenová, je komunikační stanice v provozu?”

“Ano, kapitáne,” řekla inženýrka a upravila si vlasy. “Všech pět bójek vysílá a je připraveno přijmout povel.”

“Wopner je na Ostrově l?”

“Před pěti minutami jsem mu volala. Už by tam měl být.”

Neidelman přešel k panelu a zapnul hlavní komunikační kanál. “Najáda a Grampus, tady Orthanc, slyšíte?”

Čluny se ozvaly.

“Zaujměte svá stanoviště. Odpal náloží za deset minut.”

Hatch se otočil k oknu. Mlha zmizela. Oba čluny vypluly z přístaviště. U jižního konce ostrova se pohupovalo pět elektronických bójek, označujících polohu ústí záplavových kanálů. Někde pod nimi byly umístěny nálože.

“Ostrov l, ozvěte se,” řekl Neidelman do mikrofonu.

“Tady Ostrov 1.”

“Monitorovací systémy zapnuty?”

“Jo, všechno oukej.” Wopnerův hlas zněl melancholicky.

“Dobře. Hlaste mi každou změnu.”

“Hlásím změnu. Už tu jsem. Proč tady jsem, to nevím,” stěžoval si Wopner. “Máte přece ve věži všechno pod kontrolou. A kdyby bouchly pumpy, můžou bejt vobsluhovaný ručně. Já potřebuju dělat na ty šifře.”

“Zůstaňte na stanovišti. Nechci zažít žádné další překvapení,” odpověděl Neidelman. “Odpálíme to, utěsníme a vyčerpáme. Nebude to dlouho trvat a už si budete moci hrát.”

Muži u čerpadel přestali pobíhat a Streeter je rozestavoval kolem hadic. Do buňky vstoupila Bonterrová a zeptala se: “Už?”

“Za pět minut,” řekl Neidelman.

“Už se těším! Mám ráda pořádný pecky.” Mrkla na Hatche.

“Doktorko Magnusenová,” řekl kapitán. “Poslední kontrola, prosím.”

“Ano, kapitáne.” Chvíli bylo ticho. “Všechny panely zelené. Komunikační kanál v pořádku. Čerpadla v pohotovosti.”

Rankin mával na Hatche a ukazoval na jednu z obrazovek. “Pojďte se podívat!”

Na obrazovce byl příčný řez Vodní štolou, s vyznačením hloubky v intervalech deseti stop. Horní intervaly vyplňoval modrý obdélník, který zřejmě představoval sloupec vzduchu.

“Povedlo se nám do štoly propašovat miniaturní hloubkoměr,” řekl Rankin vzrušeně. “Původně tam Streeter poslal potápěče, ale ti se dostali jen do hloubky třiceti stop, protože tam je moc svinstva.”

“Všem stanicím,” ohlásil kapitán. “Začínáme po řadě odpalovat.”

Všichni na věži zmlkli. “Nálože jedna až pět,” řekla klidným hlasem Magnusenová a její baculatý ukazováček číhal nad panelem.

“Deset vteřin,” řekl kapitáni. Napětí se stupňovalo.

“Odpal číslo jedna.”

Hatch se díval na moře. Po chvíli se z vody zvedl obrovský gejzír. O vteřinu později narazila tlaková vlna na okna pozorovací věže. Za třicet vteřin dorazila slabá ozvěna, odražená od pevniny. Gejzír pomalu klesal. Teď už to nebyla voda, ale rozdrcené horniny, bahno a mořské řasy. Už z něj zbýval jen špinavý chochol. Oceánem se šířily vzedmuté vlny a bily o pobřeží. Najáda, která byla místu výbuchu blíž, se bláznivě roztančila.

“Odpal číslo dvě,” řekl Neidelman. Následovaly ostatní. Vypadalo to, jako by jižní pobřeží napadla bombardovací peruť. Škoda, že není neděle, pomyslel si Hatch. Probudili bychom Clayovy věřící, kteří zaspali bohoslužby.

Když se vlny uklidnily, naskákali do vody potápěči a zkontrolovali výsledky. Všechny kanály se zdály utěsněné. Kapitán vydal pokyny. “Magnusenová, můžeme čerpat. Streetere, připravte se.” Obrátil se ke skupině shromážděné ve věži.

“Kde je šampaňské?” řekl sebejistě.

Ozval se rachot čerpadel. Pod věží bylo slyšet jakési neochotné pulzování vody v nadouvajících se hadicích. Rankin a Bonterrová upřeli oči na hloubkový displej. Výsadu hlásit pokles hladiny měla Magnusenová, která sledovala monitory systému čerpadel.

Uplynulo pět minut. Věž se lehce chvěla. “Pokles o pět stop,” řekla Magnusenová.

Neidelman se naklonil k Hatchovi. “Rozdíl mezi přílivem a odlivem dělá osm stop. Pokud hladina klesne o deset stop, máme vyhráno.”

V napjatém tichu se čas pomalu vlekl. Magnusenová vzhlédla od obrazovky.

“Voda klesla o deset stop,” prohlásila oznamovacím tónem.

Všichni se otočili na kapitána. Ten se zašklebil a zdvihl zaťatou pěst.

V tom okamžiku ve věži vypukl karneval. Bonterrová zahvízdala a vrhla se do náruče Rankinovi. Všichni se plácali po zádech. Dokonce Magnusenová zkroutila ústa, což mohlo znamenat úsměv. Na stole se objevila láhev šampaňského a sada plastikových pohárků.

“Dokázali jsme to!” volal kapitán a všem podával ruku. “Vysušíme Vodní štolu.” Sáhl po láhvi a odpálil zátku.

“Tohle místo mělo své jméno z dobrého důvodu,” říkal, když naléval šumící tekutinu do pohárků. Hlas se mu chvěl vzrušením. “Dvě stě let byla největším nepřítelem hledačů pokladu voda. Teď, když Vodní štolu vysušíme, jí budeme muset dát jiné jméno.” Pozvedl pohárek. “Děkuji vám všem a gratuluji.”

Na ostrově se rozléhaly nadšené výkřiky. “Voda klesla o patnáct,” řekla Magnusenová.

S pohárkem šampaňského si Hatch zašel k oknu v podlaze. Dívat se do “tlamy bestie” bylo znepokojující. Členové Streeterova mužstva kontrolovali průtok hadicí. Pokud pumpa vyčerpá dvacet tisíc galonů za minutu, což je půl bazénu, musí být pokles hladiny viditelný. Opravdu se hýbala, milimetr po milimetru, a obnažovala řasami a chaluhami porostlé stěny. Hatch měl pocit jakési nepatřičnosti. Takové dřiny, bolesti, smrti a století a teď to bude skoro bez problémů za necelé dva týdny hotovo.

Neidelman si vzal mikrofon. “Vážení přátelé, mluví k vám kapitán.” Jeho hlas se rozlehl ostrovem. “Podařilo se to. Využívám práva vedoucího tohoto projektu a uděluji všem zaměstnancům na dnešní odpoledne volno.”

Ostrovem se rozlehl radostný pokřik. Hatch se zadíval na Magnusenovou. Zdálo se mu, že něco příliš důkladně studuje.

“Kapitáne,” řekl Rankin temným hlasem. Díval se přitom na svou obrazovku. Bonterrová si všimla jeho výrazu a přistoupila k němu. Neidelman přestal nalévat šampaňské a otočil se ke geologovi. “Kapitáne, voda už neklesá.”

Všichni zmlkli a zadívali se skleněnou podlahou. V šachtě něco hučelo. Na tmavé hladině vody se tvořil vír.

Neidelman poodstoupil. “Zvyšte výkon čerpadel na třicet,” přikázal klidným hlasem.

“Dobrá,” řekla Magnusenová.

Rachot na jihozápadním konci ostrova zesílil. Hatch se mlčky připojil k Rankinovi a Bonterrové. Modrý obdélníček se chvěl někde mezi padesáti a šedesáti stopami. Chvíli jej pozorovali. Bylo jasné, že se pomalu, ale neodvolatelně zvedá.

“Voda je zpátky na šedesáti stopách,” ohlásila Magnusenová. “Jak je to možný?” zeptal se Hatch. “Záplavové kanály jsme přece utěsnili. Do šachty se žádná voda dostat nemůže.”

Neidelman si přitáhl mikrofon. “Streetere, kde je na té pumpě červená čára?”

“Předepsané maximum je čtyřicet tisíc, pane.”

“Na to jsem se neptal. Ptám se na červenou rysku.”

“Padesát tisíc. Ale.”

Kapitán se otočil k Magnusenové. “Tak to zkuste

Rachot pump se stal téměř ohlušující a věž se začala lehce otřásat. Nikdo nepromluvil. Všechny oči visely na modrém obdélníčku, který se chvěl uprostřed obrazovky. Náhle začal pomaloučku stoupat vzhůru.

“To prostě není možný,” zašeptala Bonterrová.

“Jsme zpátky na čtyřiceti stopách oznámila Magnusenová neú prosně.

“Dejte tam šedesát,” řekl Neidelman.

“To nejde,” ozval se Streeter. “Nemůžeme.”

“Dejte to tam!” štěkl Neidelman na Magnusenovou pevným hlasem a sevřel rty do úzké bílé čáry. Inženýrka rezolutně klepla do klávesnice.

Hatch se podíval dolů. Skleněnou podlahou viděl Streeterovo mužstvo. Hadice vedoucí ze šachty sebou škubala jako živá a dva muži se ji snažili uvázat na řetěz. Rachot čerpadel se změnil v řev, který připomínal sirénu varující před náletem. Hatch cítil, jak se mu ostrov třese pod nohama. Ze šachty začalo vyletovat bahno. Modrý obdélníček se chvěl, ale neklesal.

“Kapitáne!” zařval Streeter. “Praskne to.”

Neidelman stál bez hlesu a díval se do šachty jako v transu.

“Kapitáne!” ozval se Streeterův řev z reproduktoru. “Jestli ta hadice rupne, vezme to Orthanc s sebou.”

Než Hatch stačil otevřít ústa, řekl Neidelman Magnusenové: “Stopněte to.”

Řev ustal. V hrobovém tichu Hatch zaslechl sténání Vodní štoly.

“Voda se vrátila na normál,” ohlásila po chvíli Magnusenová, aniž by přestala hledět na obrazovku.

“To je ale blbost,” procedil mezi zuby Rankin. “To jsem zvědav, co teď budeme dělat.”

Neidelman se na něj podíval s blesky v očích. “Prostě budeme muset udělat to, co udělal Macallan. Postavíme přehradu.”

Ten večer navštívil Hatch Kerbera. Zkontroloval, zda je transfúzní stanice v pohotovosti a dal se do řeči s ubytovatelem, který ho nakonec pozval na večeři do lodní jídelny. Poklábosil s několika muži posádky a s techniky z laboratoře. Měl chuť se zastavit za Wopnerem, ale pak usoudil, že by z něj pracovně vytížený programátor třeba neměl radost. Nacpán zeleninovým rizotem se před desátou vydal ke své Bachraté Janě. Svůj k svému.

Nastartoval a vyrazil. Noc byla teplá. Když proplul mlhavými krajkami, objevila se hvězdami posetá obloha. V nadhlavníku zářil letní trojúhelník. Nízko nad západním obzorem visela Venuše a její třpyt se odrážel ve vodě v podobě vlnícího se bílého vlákna. V dáli mrkala světla pevniny a na stěžni se rojily zelené jiskry. Romantika jako noha!

S motorem Bachraté Jany bylo něco v nepořádku. Přidal plyn a klepání ustalo, aby se po chvíli vrátilo se zvýšenou intenzitou. Okamžitě motor vypnul a šel se podívat po čelní svítilně a nějakém nářadí. Vypadalo to na vodu v palivovém oběhu. Otevřel dvířka motoru a odšrouboval uzávěr separátoru. Kdo umí, umí. Vyšrouboval separátor, vylil vodu přes zábradlí a nasadil jej zpátky.

Vtom se zarazil. V tichu, které se nad hladinou rozprostřelo po vypnutí motoru, zaslechl zvuk, který přicházel odněkud z dálky. Chvíli. poslouchal a pak jej identifikoval. Byl to hluboký melodický ženský hlas. Připlouval po vlnách a připomínal vábení Sirény.

Hatch naslouchal jako v transu. Po chvíli rozeznal tmavou siluetu, nejasně se rýsující na tmavém pozadí ostrova. Byl to Griffin, kotvící se zhasnutými světly. Zahlédl červenou tečku. V dalekohledu pak rozeznal kapitána, kouřícího na palubě lulku. Řešení bylo prosté kapitán poslouchal rádio.

Hatch zavřel příklop a znovu nahodil motor. Běžel hladce a čistě. Vyplul a veden náhlým impulzem zamířil ke Griffinovi.

“Dobrý večer!” zavolal na něj Neidelman. Jeho hlas zněl až nepřirozeně jasně.

“I vám,” řekl Hatch, vypnul motor a doklouzal k boku velitelské lodi. “Zaslechl jsem Mozarta, ale nevím, kterou operu. Figarova svatba?”

“Idomeneo. Sylvia McNairová. Pěkný, že? Máte rád opery?”

“Matka je měla ráda. Každé sobotní odpoledne proseděla u rádia a poslouchala. Mně se to v posledních letech taky začalo líbit.” Kapitán chvilku váhal a pak řekl: “Nechcete jít nahoru?” Hatch přivázal Bachratou Janu k zábradlí a vyskočil na palubu. Kapitán mu podal ruku. Zabafal z dýmky a matné červené světlo mu osvítilo vpadlé tváře. Slabá záře měsíce se odrážela od kovových částí pilotní kabiny.

Zůstali stát u zábradlí a poslouchali závěrečné tóny árie. Když začal recitativ, kapitán zhluboka vydechl a vyklepal popel z lulky do vody. “Proč jste mi ještě neřekl, že bych měl přestat kouřit?” zeptal se. “Zatím mi to říkali všichni lékaři, se kterými jsem přišel do styku.”

“No, to se mi zdálo jako plýtvání dechem.”

Neidelman se lehce zasmál. “Už jste mne trochu poznal. Dáte si sklenku portského?”

Hatch byl překvapen. Slyšel dnes večer na Kerberu, že ještě nikdo nebyl na Griffinovi na návštěvě a že nikdo neví, jak to tam vypadá. Kapitán se ke svému mužstvu sice choval přátelsky, ale udržoval odstup. “Dík,” řekl Hatch. “To není špatný nápad.”

Prošli pilotní kabinou a sestoupili po kovových schůdcích do podpalubí. Vešli do velké kajuty s nízkým stropem. Hatch se překvapeně rozhlédl. Takovou okázalost nečekal. Kajuta byla z lesklého mahagonového dřeva, vyřezaného v georgiánském stylu a vykládaného perlami. V každé střílně stála váza a kolem stěn postávaly kožené lavičky.

V protějším rohu praskala v krbu březová polena. Po obou stranách krbové římsy visely prosklené knihovny, v nichž se naparovaly svazky, vázané v telecí kůži. Zlatem vyvedená písmena hrdě oznamovala vzácné tituly, které ponejvíce začínaly slovem Dějiny Dějiny mořeplavby, Dějiny pirátství, Dějiny Anglie. Mezi úctyhodnými svazky byly tu a tam opřeny ještě mnohem úctyhodnější ilustrované rukopisy a prvotisky, titulní stranou dopředu. Musely stát úctyhodnou sumu. Možná však, že pocházely z Neidelmanových dřívějších záchranných akcí.

V kajutě visel jediný obraz. Byl malý, ale v pozlaceném rámu. Hatch si jej prohlédl zblízka. “Tohle vypadá jako Turner.”

Neidelman přikývl. “Je to studie k jednomu jeho obrazu, Bouře na pláži z roku 1874.”

“Ten je, myslím, v Tateově galerii,” řekl odvážně Hatch. “Mám dojem, že jsem ho v Londýně před pár lety viděl.”

“Vy se zajímáte o malířství?”

“Já trochu maluju, většinou akvarely.” Rozhlédl se. Na stěnách visely ještě mědirytiny jakýchsi cizokrajných rostlin a květin.

Neidelman přikročil k malému stolku pokrytému zeleným suknem a položil na něj broušenou karafu a dvě sklenky. “Tyhle mědirytiny,” řekl, “jsou od sira Josepha Bankse, botanika, který doprovázel kapitána Cooka při jeho první plavbě kolem světa.”

“Jsou krásné,” řekl Hatch a vzal si nalitou sklenku. “Jsou. Banks byl šťastný člověk. Jako botanik se dostal na úplně nový kontinent.”

“Vás zajímá botanika?”

“Ne. Nové kontinenty,” řekl Neidelman a zahleděl se do ohně. “Ale narodil jsem se trochu pozdě. Všechno už bylo objeveno.”

“Ovšem Vodní štola je hodná vaší pozornosti.”

“Ano. Je to jedna z mála záhad, které na Zemi zůstaly. To je taky důvod, proč mě nedeprimuje nezdar, jaký jsme zažili dnes odpoledne. Velké záhady nevydávají svá tajemství snadno.”

Kapitán se na dlouhou dobu odmlčel. Hatch upíjel portské. Většina lidí je při delší odmlce v konverzaci nervózní, pomyslel si. Neidelman k nim rozhodně nepatří.

“Chtěl jsem se vás zeptat, co si myslíte o té včerejší oslavě?” řekl konečně kapitán.

“No, vcelku se asi dá říct, že jsou rádi, že tu jsme. Oživili jsme místní obchod.”

“Ano. Co myslíte tím vcelku?”

“Každý není obchodník.” Hatch se rozhodl, že není třeba něco zamlčovat. “Vyrostla nám tam morální opozice.”

Neidelman se ironicky usmál. “Pan reverend, že? To je zajímavé, že po dvou tisících let vražd, inkvizice a netolerance se kterýkoli křesťanský kněz cítí jako záštita morálky.”

Tenhle výřečný Neidelman byl zcela nepodobný tomu chladnému kapitánovi, který před několika málo hodinami velel čerpadlům překročit kritickou hodnotu.

“Řekli Kolumbovi, že jeho loď spadne ze Země. Přinutili Galilea, aby popřel svůj největší objev.” Vytáhl z kapsy dýmku a zahájil svůj oblíbený rituál. “Můj otec byl luteránský kněz,” řekl tiše a sfoukl zápalku. “Dost jsem si toho užil.”

“Vy nevěříte v Boha?” zeptal se Hatch.

Neidelman na něj tiše pohlédl. Pokrčil rameny. “Abych řekl pravdu, přál bych si věřit. Náboženství hrálo v mém dětství tak velkou roli, že si teď někdy připadám jako prázdný. Jsem ovšem člověk, který nemůže věřit něčemu, co se nedá dokázat. Musím mít důkaz.” Usrkl portského. “Pročpak? Vy jste věřící?”

“Ano, jsem. Ale když dovolíte, nemusíme se o tom bavit.”

Neidelman se usmál. “Výborně. Na zdraví.”

Hatch odložil sklenku. “To ale nebyl jediný opoziční hlas, který jsem ve městě slyšel,” pokračoval. “Mám starého přítele, učitele přírodovědy, který mi řekl, že se nám to nepodaří.”

“Co si myslíte vy?” zeptal se chladně Neidelman, zaměstnaný portským.

“Já bych se do toho nepustil, kdybych si myslel, že se to nepovede. Ale dnes mě to opravdu trochu vzalo.”

“Malině,” řekl přátelsky Neidelman a zvedl sklenku. “Já se vám nedivím. Přiznávám se, že jsem v jednu chvíli taky neměl dobrý po cit, ale nemám nejmenší pochyby, že nakonec zvítězíme. Už vím, v čem jsme dělali chybu.”

“Předpokládám, že je tam asi víc než pět kanálů. Nebo na nás možná nachystal nějaký hydraulický trik.”

“No, a jsme u toho. Příliš jsme se soustředili na tu Vodní štolu. To byla chyba. Naším protivníkem není Vodní štola.”

Hatch zvedl překvapeně obočí. Kapitán se k němu otočil s dýmkou v ruce. “Naším protivníkem není šachta. Je to ten chlap, ten Macallan. Je vždycky o jeden krok před námi. Předvídá naše pohyby. A taky všech, kterým se to nepovedlo.”

Položil skleničku na stolek pokrytý plstí a otevřel tajná dvířka ve stěně. Objevil se malý sejf. Zmáčkl pár tlačítek na ovladači, dvířka se otevřela a Neidelman odtud vyjmul knihu velikosti A4, vázanou v kůži. Byla to Macallanova Kniha o posvátných stavbách.

Kapitán ji opatrně otevřel a ještě opatrněji dlouhými prsty listoval stránkami, na nichž se vedle textu vyskytovaly světle hnědé rukopisné poznámky, někdy přerušené náčrtem svorníku, oblouku nebo výdřevy. Poklepal na jednu ze stránek. “Tak jako štola je jeho erb, tohle je jeho gordický uzel. Už na něj máme nabroušený meč. Až to rozluštíme, máme klíč k pokladu.”

“Jak si můžete být tak jistý, že v tom deníku najdete tajemství štoly?” zeptal se Hatch.

“Nic jiného nedává smysl. Co jiného by mohlo být v tajném deníku, napsaném nejen šifrou, ale i neviditelným inkoustem? Uvažte, že ho Rudý Ned potřeboval, aby postavil bezpečnou pevnost pro poklad. Ta pevnost musí hledačům pokladů nejen odolat, ta je musí také fyzicky ohrozit: utopit nebo rozdrtit. Ale nemůžete stvořit bombu, aniž byste znal způsob, jak ji zneškodnit. Musel pro Ockhama samozřejmě vymyslet nějaký tajný způsob, jak poklad v případě potřeby vyzvednout. Možná skrytý kanál, nebo metodu zneškodnění nastražených pastí. Dá rozum, že si to sám pro sebe zapsal. Ale ten deník obsahuje nejenom klíč k pokladu, zachycuje i způsob jeho myšlení. A to je snad ještě důležitější. Vědět, jak myslel člověk, kterého musíme porazit.” Mluvil tím hlubokým a podivně silným hlasem, který už Hatch jednou slyšel.

Hatch se sklonil nad knihou a vdechoval aroma prachu, kůže a plesniviny. “To mě snad překvapuje nejvíc. Zajatý architekt, přinu ceny někde na ztraceném ostrově sloužit pirátům, měl tolik odvahy, že si vedl tajný deník.”

Neidelman pokýval hlavou. “Asi to byl statečný muž. Možná chtěl uchovat pro příští věky záznam o své geniální stavbě. Těžko říct, co bylo jeho hlavním motivem. Ten člověk je sám o sobě šifra. Po vystudování Cambridge o něm tři roky není jakákoli zmínka. I jeho osobní život je zahalen tajemstvím. Podívejte se například na tohle věnování.” Opatrně otočil titulní stránku knihy a podal ji Hatchovi.

Za cestu :

kterou mu ukázala

ETAONIS, jí autor s díky věnuje toto skromné dílko

“Pátrali jsme všude možně, ale nepodařilo se nám vůbec zjistit, kdo ta Eta Onis je. Je to Macallanova teta? Učitelka? Metresa?” Opatrně zavřel knihu. “A tak je to u něj se vším.”

“Já jsem o něm nikdy dříve neslyšel,” řekl Hatch.

“To je pochopitelné. Ale svého času byl dost známý. Byl skutečným mužem renesance. Narodil se v roce 1657 jako nelegitimní syn jednoho vévody, ten se o něj ale staral. Prý přečetl, podobně jako Milton, všechny knihy, které byly do té doby publikovány v angličtině, latině nebo řečtině. Studoval práva v Cambridge a připravoval se na biskupskou kariéru. Pak patrně tajně konvertoval ke katolicismu. Začal se zajímat o umění, přírodní filozofii a matematiku. A byl dokonce mimořádný atlet. Prý byl schopen hodit mincí tak, aby zazvonila o klenbu jeho nejvyšší katedrály.”

Vrátil knihu do sejfu. “Jeho zájem o hydrauliku se táhne celou jeho prací. V téhle knize je například popsán geniální akvadukt a systém sifonů, které navrhl pro zásobování katedrály v Houndsboury. Je tu i výkres hydraulického systému pro zdymadla Severního kanálu. Nikdy je nepostavili, v té době se to zdálo jako nesmyslný nápad. Ale Magnusenová to zkusila namodelovat a věří, že by to fungovalo.

“Myslíte, že si ho Ockham vybral úmyslně?”

Neidelman se usmál. “Člověk by si skoro myslel, že ano. Ale pochybuji. Zřejmě to byla jedna z osudových náhod historie.”

Hatch pokývl k sejfu. “A jak jste se k té knize dostal? To byla taky osudová náhoda?”

“Ne, tak se to říct nedá. Když jsem se začal zajímat o poklad na Skalnatém ostrově, studoval jsem trochu Ockhama. Jeho velitelská loď byla nalezena opuštěná. Byla odtažena do Plymouthu a její obsah prodán v aukci. Podařilo se mi v londýnském Úřadu veřejných záznamů objevit zápis z té aukce. Byl tam seznam Ockhamových knih. Ockham byl vzdělaný člověk a tak mne napadlo, že to byla jeho soukromá knihovna. Mezi mapami, francouzskou pornografií a různými námořními studiemi byla tahle kniha, která je z úplně jiného soudku. Trvalo mi tři roky, než jsem ji konečně vystopoval v hromadě plesnivých knih v podzemním sklepení zchátralého kostela v Glenfarkillu ve Skotsku.”

Popošel blíž k ohni a jeho hlas zněl tiše a zasněně. “Nikdy nezapomenu, jak jsem tu knihu otevřel poprvé a jak jsem si všiml, že ty divné skvrny na okrajích jsou zápisky psané bílým inkoustem, který přestal být působením času neviditelný. V tom okamžiku jsem věděl, že poklad Vodní štoly bude můj.”

Jerry Wopner svižně kráčel po kočičích hlavách stormhavenských ulic a vesele si pískal. Tu a tam se zastavil před výkladní skříní a výsměšně si prohlížel vystavené zboží: zaprášenou sportovní výstroj, jednobarevné kravaty a jakési předpotopní nářadí. Bylo mu jasné, že se v okruhu tří set mil nevyskytuje slušně zásobený obchod se softwarem.

Stanul před křehkou bílou budovou ve viktoriánském stylu. To musí být ono, i když to vypadá spíš jako obytný dům než pošta. Z verandy visela velká americká vlajka a na trávníku svítila bílá tabule s nápisem Stormhaven, MÉ 04564. Když Kerry otevřel skleněné dveře, zjistil, že je to skutečně obytný dům. Odněkud zezadu se linula mocná vůně vařeného zelí. Poštovní úřad se nacházel v obýváku.

Rozhlédl se po místnosti. Ani jako obývací pokoj by nebyla přehnaně velká. V rohu stála starodávná poštovní schránka a uprostřed byla jediná dřevěná přepážka s nápisem Róza Poundcooková, poštmistr. Za přepážkou spatřil šedovlasou ženu skloněnou nad jakýmsi šatovým dílcem, na který vyšívala čtyřstěžňový škuner. Do fronty se zařadit nemusel. Byl tu jediným zákazníkem.

“Promiňte,” řekl, “jsem tu dobře na poště?”

“Rozhodně,” řekla paní poštmistrová, utáhla poslední steh, opatrně škuner odložila na opěradlo židle a podívala se na Wopnera. Vytřeštila oči a mimoděk se chytila za bradu, jako by se chtěla ujistit, že jí na ní nevyrašilo nic podobného tomu, co viděla před sebou.

“To sem rád, protože čekám důležitou doporučenou zásilku,” řekl a podíval se na ni úzkou štěrbinou nad přepážkou. “To sem vozí Pony expres, že?”

“Oh,” řekla Róza, vstala ze židle a shodila si škuner z opěradla. “Máte nějaké jméno?”

Wopner ze sebe vydal zvuk, který byl něčím mezi zasmáním a smrkáním. “Jmenuji se Wopner, Kerry Wopner.”

“Wopner?” začala hledat v malé dřevěné kartotéce, naplněné žlutými útržky. “Whopp.”

“Ne, ne! Wopner bez ha a s jedním pé.”

“Mám vás tady s jedním pé,” řekla Róza a vytáhla žlutý útržek. “Vydržte chvíli.” Ještě jednou se vyděšeně podívala na programátora a zmizela v zadních dveřích.

Wopner se opřel o přepážku a začal si pohvizdovat. Jako na protest zaskřípaly domovní dveře. Vzhlédl a spatřil v nich vysokého muže, kterého už někde viděl. Připomínal mu portrét Abrahama Lincolna: vpadlé oči, hubený, samá ruka, samá noha. Pod černým oblekem měl kněžský kolárek a v ruce svazek dopisů. Wopner se okamžitě podíval jinam, ale nebyl dostatečně rychlý. Jejich oči se stačily setkat. Wopner dosud nikdy s knězem nemluvil a neměl v úmyslu s tím teď začínat. Spěšně sáhl po jakémsi papíru, z nějž se na něj usmíval Bili Clinton.

Muž však k němu neomylně zamířil. “Dobrý den,” uslyšel. Neochotně vzhlédl. Kněz stál přímo proti němu s pravicí napřaženou k pozdravu a s přátelským úsměvem v ostré tváři.

“Dobrej,” řekl, potřásl mu pravicí a vrátil se okamžitě ke svému letáčku.

“Já jsem Woody Clay,” řekl muž.

“To je báječný,” řekl Wopner a nepodíval se na něj.

“Vy jste jeden ze zaměstnanců Thalassy,” řekl Clay a stoupl si k okénku vedle Wopnera.

“To máte svatou pravdu.” Předstíral, že zuřivě čte, a nenápadně se šoural kousek dál.

“Mohu se vás na něco zeptat?”

“No tohle fakt není možný!” řekl Wopner. Zelený Clinton byl za pět centů.

“Opravdu si myslíte, že najdete poklad?”

Wopner konečně vzhlédl. “Jestli ne, tak si uděláme jeho dokonalou imitaci.” Muž se nezasmál. “Jistě, proč bysme ho neměli najít, když tam je?”

“Proč ne? Neměla by tato otázka znít proč ano?”

V mužově tónu se ozvalo něco, co Wopnera namíchlo. “Co tím jako myslíte proč ano? Jsou to dvě miliardy dolarů.”

“Dvě miliardy dolarů,” opakoval Clay překvapeně. Potom přikývl, jako kdyby to potvrdilo nějaké jeho podezření. “Takže je to jenom pro peníze. Nemáte žádné jiné důvody.”

Wopner se zasmál. “Jenom pro peníze? Vy snad znáte lepší důvod? Buďte realistickej. Nemluvíte tu s Matkou Terezou, proboha.” Náhle si uvědomil, že mluví s knězem. “A pardon,” řekl rozpačitě. “Zapomněl jsem, že jste kněz.”

Muž se úsečně zasmál. “To nic. Už jsem to slyšel. A nejsem kněz, jsem kongregační pastor.”

“Aha,” řekl Wopner. “To je nějaká sekta, co?”

“Jsou to peníze, které vás opravdu zajímají?” zadíval se Clay upřeně na Wopnera. “Tím myslím za těchto okolností.”

Wopner mu pohled vrátil. “Za jakejch okolností?” Nervózně se zahleděl ke dveřím. Kam ta ženská, proboha, zmizela? Možná si šla něco přeprat.

Kněz pokračoval: “Co děláte v Thalasse?”

“Starám se o počítače.”

“To musí být zajímavé.”

Wopner pokrčil rameny. “Když fungujou.”

Zdálo se, že to Claye zaujalo. “Máte nějaké problémy?”

Wopner zpozorněl. “Ani ne,” řekl opatrně.

Clay pokýval hlavou. “To je dobře.”

Wopner hodil leták na okénko. Netrefil se. “Proč se ptáte?” zeptal se zdvořilým tónem.

“No, vlastně žádný důvod nemám,” řekl kněz. “Snad jenom.” A odmlčel se.

Wopner nastražil uši.

“Ten ostrov vždycky dělal potíže každému, kdo na něj vstoupil. Kotle vybuchovaly, stroje se rozbíjely bez jakéhokoli důvodu, lidé byli zraněni nebo dokonce zahynuli.”

Wopner popotáhl. “Mluvíte asi o prokletí Skalnatýho ostrova,” řekl. “O prokletým kameni a podobnejch blbinách.”

Clay zvedl obočí. “Myslíte blbinách? Víte, žijí tu lidé, kteří tu jsou mnohem déle, než si myslíte. A co se týká prokletého kamene, ten existuje a je právě teď zamčen v podzemí mého kostela. Tam, kde už je sto let.”

“Vážně?” řekl Wopner a zapomněl zavřít ústa.

Pastor přikývl. Sklonil se až k Wopnerovi a řekl konspirativním hlasem: “To jste si nevšiml, že kolem ostrova nejsou žádné bójky lovců krabů?”

“Myslíte ty krámy, co všude plavou na hladině?”

“Ano.”

“To sem si nevšim.”

“Všimněte si, až pojedete kolem. Má to svůj důvod. Stalo se to před sto lety. Byl jeden lovec krabů jménem Hiram Colcord, a ten kladl pasti kolem Skalnatého ostrova. Každý ho varoval, ale on si nedal říct. Prokletí nevěřil. Jednoho krásného letního dne, takového jako je dnes, zmizel v mlze a už ho nikdo nikdy nespatřil. Při západu slunce připlavil jeho člun příliv. Měl tam všecko. Krabí pasti a barel plný živých krabů. Jenom on tam chyběl. Našli jeho napolo snědený oběd, měl na palubě zpola vypitou láhev piva, jako kdyby právě vystoupil a odešel.”

“Ožral se, spadl přes palubu a utopil se. No a co?”

“To ne,” pokračoval Clay, “protože hned večer vyplul jeho bratr k ostrovu zjistit, co se mu stalo. Také se nevrátil. Příští den přinesl příliv jeho prázdný člun.”

Wopner polkl. “Takže postupně oba vypadli z člunu a utopili se.”

“O dva týdny později,” pokračoval Clay, “vyplavala jejich těla nedaleko Stormhavenu. Jeden z místních, který je viděl, se pomátl hrůzou. A nikdo jiný netušil, co vlastně viděl.”

“Dva utopence,” řekl Wopner.

“Lidé říkají, že si Vodní štola ten poklad hlídá. Rozumíte? Znáte přece ty strašné zvuky, které ostrov vydává, když se mění příliv. Říká se.

Z útrob domu se ozvalo klapání podpatků. “Promiňte, že to trvalo tak dlouho řekla Róza hned ve dveřích a podala kyprou paží Wopnerovi balíček. “Bylo to pod balíkama ptačího zobu do obchodního domu a musela jsem to sama všechno přerovnat.”

“To je dobrý, dékuju.” Wopner popadl balíček a spěšně vykročil ke dveřím.

“Haló, pane, promiňte!” zavolala paní poštmistrová. Mávala žlutým lístkem. “Potřebuju váš podpis.”

Wopner se rozhlédl a bezděčně si přitiskl balíček na prsa. Beze slova se vrátil, načáral klikyhák, vyšel z obýváku a práskl za sebou dveřmi.

“Doprčic!” Kněz nekněz, musí se přesvědčit, že mu poslali, co potřebuje. Vztekle zápasil se šňůrou, kterou byl balíček převázán. Šňůra se přetrhla. Z balíčku se vysypalo tucet plastikových figurek čarodějnic a černokněžníků a zuřivě poskakovalo po dláždění. Za nimi se snášely k zemi čarodějnické karty: pentagramy, kouzla, zaříkávadla a ďábelské kruhy. Wopner poklekl a s proklínáním je začal sbírat.

Ve dveřích pošty se objevil reverend. Tiše za sebou zavřel, zadíval se na karty a figurky. Nehnul ani brvou a spěšně odešel.

Následujícího dne bylo chladno. Odpoledne trochu sprchlo a když Hatch kráčel dlouhými kroky podél žlutého pásu, vyznačujícího cestu k Orthanci, vdechoval příjemně svěží vzduch. Vystoupal na horní plošinu ostrova a přešel k hraně jižního útesu, odkud byl pěkný výhled na Streeterovu četu, která právě končila šichtu na stavbě přehrady.

Neidelman jako obvykle přišel s jednoduchým, ale elegantním plánem. Odeslal nákladní loď do Portlandu pro cement a stavební materiál. Bonterrová zmapovala přesnou polohu staré pirátské přehrady a odebrala z ní vzorky pro pozdější archeologickou analýzu. Potápěči lili beton tuhnoucí ve vodě přímo na zbytky starých základů. Do betonu byly zapouštěny ocelové nosníky ve tvaru písmene I. Vyčnívaly z vody v rozestupech deseti stop a tvořily oblouk kolem celého jižního konce ostrova. Ze své pozorovatelny viděl Hatch Streetera, sedícího v kabině plovoucího jeřábu, který právě transportoval betonový panel. Zasadil jej do otvoru mezi dvěma sousedními nosníky. Jakmile byl umístěn, dva potápěči vyhákli lano a rameno jeřábu se pomalu otočilo směrem k bárce, kde byla na palubě srovnána řada dalších panelů.

Na bárce stál někdo zrzavý. Dalekohledem zjistil, že to je Donny Truitt. Neidelman ho tedy přes zpoždění s vysoušením štoly zaměstnal. To je skvělé.

Jakmile bude přehrada hotová, uzavře celý konec ostrova. Vyčerpají odtud vodu a celé nitro ostrova včetně Vodní štoly bude suché přesně tak, jak to udělali piráti před třemi sty lety.

Ozvala se lodní siréna signalizující skončení prací. Mužstvo umístilo úvazy na postavené sekci přehrady a vlečný parníček s jeřábem vyrazil do doku za přístavem. Hatch se naposledy rozhlédl a pak se vydal na cestu do základního tábora. Zastavil se na ošetřovně, vzal si tašku, zamkl dveře a šel k lodi. Dá si doma nějakou jednoduchou večeři, potom se půjde podívat do města a zastaví se u Billa Bannse. Další číslo Stormhavenských listů již brzo vyjde a Hatch se chtěl ujistit, že na titulní stránce bude rozumná zpráva.

Kotviště na nejbezpečnější části břehu ostrova bylo rozšířeno, takže se tam vešla i Bachratá Jana. V okamžiku, kdy se Hatch chystal nastartovat, zaslechl výkřik: “Ahoj, fregato!” Vzhlédl a spatřil Bonterrovou, která klusala do doku směrem k němu. Měla kombinézu a červený šátek kolem krku. Všechno včetně rukou a obličeje měla zablácené. Doběhla na molo, zvedla palec jako stopařka a vyzývavě vysunula opálené lýtko.

“Potřebujete kočár?” zeptal se Hatch.

“Jak jste to uhodl?” řekla Bonterrová, hodila tašku do člunu a skočila za ní. “Už mám toho hnusnýho ostrova dost.”

Hatch odvázal člun a vyplul mezi útesy. “Co dělá vaše bříško?”

“Kolem mýho jinak krásnýho žaludku se udělal příšernej strup.”

“No, nebojte se, ono vám to nezůstane.” Hatch se znovu podíval na její špinavou kombinézu. “Dělala jste bábovičky?”

Bonterrová se zamračila. “Jaký bábovičky?”

“To nevím, jaký. Vím kde, v bahně.”

Zasmála se. “Hrabat se v bahně, to archeologové umí ze všeho nejlíp.”

“A je to na nich vidět.” Hatch trochu zpomalil, protože proplouvali mlhou. “Nebyla jste mezi potápěči.”

Bonterrová popotáhla. “Víte, jsem v první řadě archeolog a teprve ve druhé potápěč. Mapovala jsem starou přehradu. Práci pro hovada přenechávám Sergiovi a jeho kamarádům.”

“Já mu to řeknu.” Proplouvali kanálem Starého hrbolu a zamířili k Poustevníkovi. Už byl vidět stormhavenský přístav, svítící zelený a bílý proužek země za temnou modří oceánu.

Bonterrová se naklonila přes zábradlí a záplava jejích černých vlasů se zavlnila.

“Co se dá v tomhle zapadákově dělat?” pokývla směrem k pevnině.

“Nic moc.”

“Není tam nějaké disko? Co tu mám dělat sama samičká?”

“No, to není jednoduché,” odpověděl neutrálně Hatch, rozhodnutý její flirtování neopětovat. Nechtel si přidělávat problémy.

Podívala se na něj a mile se usmála. “A já už vím. Půjdu na večeři s doktorem.”

“Cože?” vypadlo z překvapeného Hatche. “No, nakonec, proč ne. Doktor Frazier bude jistě rád. Jestli ještě nezemřel na stařeckou demenci.”

Bonterrová se odlepila od zábradlí, přešla k Hatchovi a poklepala mu na prsa. “Vy jste nemožnej. Myslela jsem tohodle doktora.”

Hatch se na ni podíval. Vlastně to není špatný nápad. U večeře se problémy spíše řeší, než vznikají. “Bezva. Zvu vás. Ve městě jsou dvě, slovy dvě restaurace. Samozřejmě, v obou mořská kuchyně. Ačkoli v jedné dělají i docela slušné steaky.”

“Steaky? Tak to je ono. Já jsem masožravec. Zelenina je pro vepře a pro opice. A co se ryb týká.” Usmála se a neodolatelně naznačila zvracení přes zábradlí.

“Vždyť jste se narodila někde v Karibském moři!”

“Tak jest, a můj otec byl rybář a jeho výdobytky jsme měli k snídani, k obědu i k večeři. Kromě Štědrého dne, to jsme měli chevre.”

“Kozu?” zeptal se Hatch.

“Kůzle. Opékané osm hodin v díře na pláži a splachované domácím pivem značky Ponlac.”

Hatch se zasmál. “Kůzlátka, děťátka, otevřte mi vrátka.” Uvědomil si, že nechce flirtovat, a změnil téma. “Bydlíte ve městě?”

“Jistě. Všechno už bylo obsazený, tak jsem si dala na poštu inzerát. Ta paní za okýnkem to viděla a nabídla mi podnájem.”

“Vy bydlíte tam nahoře u Poundcooksových?”

“Naturellement.”

“Paní poštmistrová a její manžel. Jsou docela příjemný a tichý lidi, že?”

“Jo. Jsou tak tichý, až si někdy myslím, že jsou mrtví.”

To by mne zajímalo, co by říkali, kdyby si tam přivedla pánskou návštěvu. Nebo dokonce, kdyby tam zůstala přes jedenáctou.

Vpluli do přístavu. Hatch přivázal člun na kotviště. “Musím si převlíknout tyhle špinavý hadry,” řekla Bonterrová a vlezla do lodky. “A vy si taky samozřejmě musíte vzít něco lepšího než tuhle bundu.”

“U Rezavý kotvy bude docela dobrá,” protestoval Hatch.

“Vy Amíci se vůbec neumíte oháknout. Potřebujete nějaký pěkný italský oblek.”

“Nemám rád Italy,” řekl Hatch. “Jsou moc ukecaný. A nemám rád obleky. Jsou pořád pomačkaný.”

“Takhle je to!” zasmála se Bonterrová. “Až dostanu podíl z pokladu, tak vám nějaký koupím. Jakou máte velikost? Dvaačtyřicet?”

“Jak to víte?”

“Já se v mužských velikostech vyznám.”

etkali se před poštou a pomalu sestupovali křivolakou uličkou, kde nad každými domovními dveřmi svítilo žluté světélko. Byl krásný chladivý večer. Obloha bez jediného mráčku vypadala jako obrácená číše z černého skla, potřísněná zlatými tečkami. Stormhaven se chtěl ukázat.

“Tohle je opravdu okouzlující místo. To je poezie,” řekla Bonterrová a vsunula mu ruku pod paži. “Vyrostla jsem v Saint Pierre na Martiniku. Tam je to taky krásný, ale úplně jiný. Tam je plno světla a barev. Tady je všechno černobílé. A je tam taky kam jít. Je to tam samej noční klub.”

“Nemám rád noční kluby,” řekl Hatch.

“Je tam nuda, že?” řekla Bonterrová v dobrém rozmaru.

Vešli do restaurace a číšník je uvedl k prázdnému stolu. Bylo tam útulno. Všude visely rybářské sítě, dřevěné koše na kraby a skleněné modely lodí. Rozhlédli se kolem sebe. Nejméně třetina návštěvníků byli zaměstnanci Thalassy.

“Ach, que de mandel” zašeptala Bonterrová. “Ty expedici člověk nikam neuteče. Přece nemůžeme čekat, až Gerard všechny pošle domů.”

“Jsme prostě na malém městě. Jediná možnost, jak tomu uniknout, je vyplout na moře. Ještě i tam vás někdo bude pozorovat dalekohledem.”

“Žádný sex na palubě, že?”

“Tady v Nové Anglii máme sex radši níž.” Slyšel její zvonivý smích a uvažoval, jakou pohromu asi v příštích dnech mužské posádce ostrova chystá. “Co jste to, prosím vás, dělala, že jste byla tak zmazaná?”

“Vy jste zřejmě posedlej čistotou,” zamračila se. “Bláto je archeologův kamarád.”

Naklonila se přes stůl. “Jak se zdá, udělala jsem na vašem zabláceným ostrově menší objev.”

“Povídejte.”

Usrkla trochu ze své sklenky. “Objevili jsme pirátské tábořiště.”

Zadíval se na ni. “Děláte si legraci!”

“Ani omylem. Dnes ráno jsme se byli podívat na návětrném konci ostrova. Víte, kde tam je ta skála, která vybíhá od ostatních směrem na ostrov?”

“Jasně.”

“Ta skála je erodovaná a je tam vertikální půdní profil. To je pro archeologa něco jako výhra v loterii. Našla jsem tam čočku dřevěnýho uhlí.”

Hatch se zatvářil, jako by nic nechápal. Moc se přetvařovat nemusel.

“No, černou čočku dřevěnýho uhlí. Pozůstatek nějakýho ohně. Vzali jsme detektor kovu a začaly se dít věci. Byla tam kulka z muškety, kartáče do kanónu a několik hřebíků, kterýma se přibíjejí podkovy,” odpočítávala si na prstech.

“Na ostrově se jim asi špatně jezdily rovinové dostihy.”

“Piráti používali koně pro těžkou práci.”

“Kde je vzali?”

“Vy asi nic nevíte o námořní historii, pane doktore, že? Na lodích běžně chovali domácí zvířata. Koně, kozy, kuřata, prasata.”

Přijel číšník se servírovacím stolkem a přivezl pařené kraby pro Hatche a krvavý biftek pro Bonterrovou. Archeoložka se na jídlo vrhla, jako by nejedla celý týden. Oči se jí leskly a omáčka tekla po bradě. Hatch se na ten koncert okouzleně díval.

“Takže,” pokračovala po chvíli Bonterrová a nabodla další obrovský kus steaku, “vykopali jsme vedle skály testovací příkop. Co myslíte, že jsme našli? Dřevěné uhlí, místo kde asi stával stan a několik zlámaných kostí krocanů. Rankin má fantastické senzory, kterými najde všechno. Dnes jsme zmapovali celé tábořiště a zítra začneme s vykopávkami. Z mého malého Kryštofa se stal skvělý kopáč.”

“Si. John? Kopáč?”

“Jistě. Svlíkla jsem ho z těch jeho příšernejch bot a saka. Jakmile pochopil, že při tomhle řemesle není důležitý, aby měl čistý ruce, ukázalo se, že je velice schopný. Je to můj nejlepší kopáč. Jde se mnou kamkoli a přiběhne, kdykoli hvízdnu.”

Mile se zasmála.

“Chudák, nebuďte na něj moc tvrdá.”

“Čerstvý vzduch a práce mu udělá jen dobře. Vždyť by byl bílý a tlustý jako larva. Jen počkejte! Až budeme hotoví, bude samý sval a samá šlacha, jako le petit homme.”

“Kdo?”

“Však víte, malý muž.” Koutky se jí výsměšně zvedly. “Streeter.”

“Aha!” Spřátelit se s ním asi není snadné pro nikoho. “Víte o něm něco?”

Bonterrová pokrčila rameny. “Tu a tam člověk něco zaslechne. Těžko říct, co je pravda a co ne. Sloužil ve Vietnamu pod Neidelmanem. To jste říkal vy, ne? Někdo se zmínil o tom, že mu kapitán v jedné bitvě zachránil život. Tomu docela věřím. Všiml jste si, jak je mu oddán? Jako pes svému pánovi. A je taky jediný, komu kapitán v v ven.

Podívala se na Hatche. “Kromě vás, samozřejmě.”

Hatch zamrkal. “Já myslím, že je to dobře, že se o něj kapitán stará. Streeter mi nepřipadá jako velká osobnost.”

“To určitě. Všimla jsem si, že jste vy dva vykročili každý jinou nohou.”

“Oba tou špatnou,” dodal Hatch.

“Ale s tím, že se o něj kapitán stará, nemáte pravdu. Ten se stará jen o jedinou věc.” Kývla hlavou směrem, kde se podle ní nacházel Skalnatý ostrov. “On o tom moc nemluví, ale jenom imbecile by to neviděl. Jestlipak víte, že celou dobu, co ho znám, má na stole ve své kanceláři v Thalasse fotku vašeho ostrova?”

“No, to nevím.” Vzpomněl si, jak s ním jel poprvé na ostrov. Cože to tenkrát kapitán řekl? Nepotřeboval jsem ho vidět, dokud jsem neměl možnost na něm kopat.

Zdálo se, že Bonterrovou cosi rozladilo. Už už otevíral ústa, aby změnil téma, když si všiml, že se někam upřeně dívá. Otočil se a spatřil Kláru. Nevydal ze sebe ani hlásku.

Byla přesně taková, jakou si ji představoval štíhlá a načechraná, s rojem pih kolem vzhůru obráceného nosíku. Spatřila ho a zůstala nehnutě stát, ve tváři stejný legrační výraz údivu, jaký si pamatoval.

“Ahoj, Kláro!” řekl násilně konverzačním tónem a nemotorně povstal.

“Ahoj,” řekla, podala mu ruku a její tváře zčervenaly. “Doslechla jsem se, že jsi ve městě.” Omluvně se zasmála. “Nebylo možné se to nedoslechnout. S tím vším.” Nedopověděla a neurčitě máchla rukou.

“Vypadáš skvěle řekl procítěně. Opravdu vypadala zeštíhlela a její tmavomodré oči byly světlejší a hlubší. Její věčný lehký, jakoby ironický úsměv zmizel, byla teď vážnější a oduševnělejší. Bezděčným gestem si uhladila sukni.

U vchodu do restaurace zahlédl dalšího nového příchozího. Byl to reverend Woody Clay. Díval se právě po místnosti a jeho oči se setkaly s Hatchovými. Na jeho nezdravě zažloutlé tváři se objevil výraz nechuti. Šel přímo k jejich stolu.

Tady ne! myslel si Hatch. Nebyl zvědavý na novou lekci o chamtivosti a o etice hledání pokladu. Reverend se samozřejmě zastavil přímo u jejich stolu a díval se střídavě z Hatche na Bonterrovou. Hatch přemýšlel, zda má ten člověk dostatek žluči na to, aby jim zkazil večeři.

“Oh!” řekla Klára a podívala se na reverenda. “Woody, tohle je Malin Hatch.”

“Už jsme se potkali.”

Hatch usoudil, že k lekci patrně nedojde, a s úlevou řekl: “Rád bych vám představil doktorku Izabelu Bonterrovou. Izabelo, tohle je Klára Northcuttová a tohle.”

“Reverend a paní Clayová,” řekl jasně pastor a podal Bonterrové ruku.

Hatch zůstal stát jako opařený. Tomu odmítal uvěřit.

Bonterrová si otřela rty ubrouskem, pomalu se postavila a s oslňujícím úsměvem si potřásla s Klárou a Woodym rukama. Po nepříjemné pauze Clay Hatchovi pokývl a odvedl si svou ženu na druhý konec restaurace. Bonterrová se podívala za vzdalující se Klárou a zeptala se Hatche: “Staří přátelé, že?”

“Ech?” zamumlal Hatch. Upřeně hleděl, jak se Clay a Klára drží za ruce.

Bonterrová se zasmála. “No, to jsem se asi nevyjádřila přesně. Spíš staří milenci. To je strašný, takhle se znovu potkat. Ona je pořád k sežrání, že?”

“Vám nic neunikne,” zamumlal vztekle Hatch, vyvedený z míry.

“Ale s jejím manželem asi nejste staří kamarádi. Vypadá to, že asi nejste kamarádi vůbec. Měl pěkný vaky pod očima. Jako by prožil a nuit blanche.”

“Cože?”

“To., jak se to řekne., bezesnou noc.” Zasmála se. “Těžko říct z jakého důvodu.”

Hatch se mlčky pustil do svého kraba.

“Vidím, že pořád nosíte její barvy,” nedala pokoj Bonterrová. “Někdy mi o ní musíte vyprávět. Ale nejdřív mi povězte něco o sobě. Že prý jste zažil zajímavá dobrodružství na Surinamu.”

O dvě hodiny později se Hatch těžce vypotácel z restaurace. Byl, jemně řečeno, úplně přecpaný, a těch sklenek brandy bylo taky dost. Bonterrová se zdála v mnohem lepší formě, i když s ním u stolu statečně držela krok a dala si navíc třetí moučník. Venku rozpřáhla ruce a zhluboka vdechovala čerstvý noční vzduch.

“Ten vzduch je úžasnej!” volala. “Možná bych se to tady naučila mít ráda.”

“Jen počkej!” odpovídal Hatch. “Ještě čtrnáct dní a už se ti odtud nebude chtít. Vleze ti to pod kůži.”

“Ještě čtrnáct dní a tobě se nebude chtít ode mne, monsieur le docteur.”

Zkoumavě se na něj zahleděla. “Co budeme dělat teď?”

Monsieur le docteur váhal. Tak daleko to naplánováno neměl. Bonterrová se svýma mandlovýma očima a opálenou pokožkou vypadala ve žlutém světle lamp exoticky a žádoucně. Ale někde v levé hemisféře se mu ozvaly varovné signály.

“Myslím, že je čas říct si dobrou noc,” řekl zbaběle. “Zítra nás čeká perný den.”

Archeoložka se zamračila a sešpulila opovržlivě ústa. “Cest tout!” řekla. “Amíci prostě nemají morek v kostech. Měla jsem si vyrazit se Sergiem. To je aspoň chlap, i když by jeho odér zabil i vola.” Přitiskla se k němu. “Tak jak se tady ve Stormhavenu říká dobrou noc, pane doktore?”

“Takhle,” řekl hrdě Hatch, pozdravil a potřásl jí pravicí.

“Aha. To je vskutku roztomilé,” neusmála se Bonterrová. “U nás na Martiniku říkáme dobrou noc jinak.” Uchopila jeho tvář do dlaní a přisála se mu ke rtům.

Hatch zůstal stát na chodníku pod lucernou a naslouchal vzdalujícímu se klapání podpatků. Špička jazyka ho pálila. Bonterrová se ani jednou neohlédla.

Když se následujícího odpoledne Hatch vracel z přístaviště, kde ošetřoval poraněné zápěstí jednoho z potápěčů, do základního tábora, uslyšel hromový rachot z Wopnerovy buňky. Dal se do běhu, obávaje se nejhoršího.

Programátor však neležel pod troskami zařízení. Naopak trosky ležely pod ním. Seděl pohodlně usazen v křesle, pojídal polárkový dort a u jeho nohou ležel rozbitý počítač.

“Všechno v pořádku?”

Wopner dožvýkal. “Ne.”

“Co se stalo?”

Programátor se na něj truchlivě podíval. “Nic se nestalo. Tenhle počítač narazil na moji nohu. To je všechno.”

Hatch zapátral, kam by se posadil. Uvědomil si, že tu jiná židle není, a opřel se o zeď. “Nechcete mi povědět, co se děje?”

Wopner vložil do úst poslední kus dortu a hodil obal na podlahu. “Je to bordel.”

“Co je bordel?”

“Charybda, ta zatracená ostrovní síť.”

“Jak to?”

“Sjížděl jsem ten program na tu hnusnou šifru. I když jsem dal nejvyšší prioritu, bylo to pomalý. A dostal jsem nějakou divnou chybovou hlášku. Zkusil jsem sjet ten samej program na Scylle na Kerberu. Tam jel fofrem a bez chyby.” Rozladěně se ušklíbl.

“Círn to může být?”

“Jo, mám takovej nápad. Pustil jsem diagnostickej program. Někerý části systémovýho disku jsou přepsaný. Stejně jako když se pomátly ty pumpy. Přepsaný náhodně. Vypadá to, že je přepsal nějakej generátor náhodnejch čísel.”

“Tomu nerozumím.”

“To prostě není možný. Je tu nějakej neznámej proces, kerej přepisuje paměti, na kerý se nesmí zapisovat. A ke všemu určitým matematicky definovaným způsobem.” Wopner se postavil, otevřel dveře, které vypadaly jako lednička, a vylovil další polárkový dort. “Stává se to jenom tady, na ostrově. Nestane se to na člunu ani v Brooklynu. Jenom tady.”

“Neříkejte, že to není možné, když se to stalo. Vy prostě jenom nevíte proč.”

“Jo, já vím proč. To zatracený prokletí Skalnatýho ostrova.”

Hatch se zasmál, ale Wopner se nepřipojil.

Programátor rozbalil polárku a zakousl se do oplatky. “Jen se smějte! Řekněte mi jinej důvod a já ho vemu, ale zatím se každej, kdo přišel na tohleto zatracený místo, potkal s nevysvětlitelnejma věcma. Vždycky se tu všecko podělalo. Když se nad tím zamyslíte, není žádnej rozdíl mezi náma a těma před náma. Jen se to jinak projevuje.”

Hatch by nikdy nečekal, že Wopner řekne něco takového. “Co to do vás vjelo?”

“Nic do mě nevjelo. Ten kněz mi to vysvětlil. Včera jsem se s ním potkal na poště.”

Takže Clay si povídá se zaměstnanci Thalassy a vykládá jim ty svoje jedy! pomyslel si Hatch, překvapený, jak ho to rozčílilo. Ten člověk mě štve. Někdo by ho měl zmáčknout jako tukovou cystu.

Ve dveřích se objevil St. John. “Tady jste!” řekl Hatchovi. Byl oblečen do bizarní kombinace zablácených holínek, tvídového saka a staré pracovní kombinézy s nápisem Mázne. Prudce oddechoval.

“Co se děje?” zeptal se Hatch a instinktivně se pohnul kupředu. Předpokládal, že se stala další nehoda.

“No, nic vážného,” řekl St. John a očistil si kapuci. “Izabela mne poslala, abych vás přivedl k našim vykopávkám.”

“To jsou vaše vykopávky?”

“Ano. Pravděpodobně víte, že Izabele pomáhám s vykopáváním pirátského tábora.” Izabela sem, Izabela tam! Historikův důvěrný vztah k Bonterrové Hatche poněkud dopálil.

St. John se otočil k Wopnerovi. “Už jsi sjel ten program na Kerberu?”

Wopner přikývl. “Jo. Bezchybně. Ale výsledky veškerý žádný.”

“Kerry, asi budeme muset přece jen vyzkoušet.”

“Ne, já nebudu psát žádnej program pro polyabecedu!” řekl Wopner a kopl do rozbitého počítače. “To je moc práce pro nic za nic. A není na to čas.”

“Moment!” řekl Hatch, který chtěl zabránit vznikající hádce. “St. John mi řekl o polyabecedních šifrách.”

“Tak to plejtval dechem,” odpověděl Wopner. “Začaly bejt populární až koncem devatenáctýho století. Zdály se příliš citlivý k chybám a moc pomalý. A kromě toho, kde by Macallan schovával ty svý tabulky? Přece se nemoh naučit stovky posloupností písmen nazpaměť.”

Hatch si povzdechl. “Já toho o šifrách moc nevím, vím ale něco málo o lidské povaze. Podle toho, co říkal kapitán Neidelman, byl tenhle Macallan vizionář. Víme taky, že asi v polovině deníku změnil šifru, aby zachoval své tajemství.”

“A je jasné, že ji změnil tak, aby byla hůř dešifrovatelná,” přerušil ho St. John.

“To ví každej,” odsekl Wopner. “Co myslíte, že posledních čtrnáct dní dělám?”

“Moment!” pokračoval Hatch. “My taky víme, že Macallan změnil šifru tak, aby obsahovala jenom čísla.”

“No a?”

“Takže on nebyl jenom vizionář, ale taky pragmatik. Vy se tou šifrou zabýváte jako čistě technickým problémem, ale co když je v tom něco víc? Co když měl k tomu, aby používal jenom čísla, nějaký vážný důvod?” v V buňce se rozhostilo naprosté ticho.

“Těžko,” řekl Wopner po chvíli.

“Ale ano!” vykřikl St. John a luskl prsty. ” Jasně. Použil čísla, aby ukryl kódovací tabulky.”

“To je blbost zamumlal Wopner.

“Podívej, Macallan předběhl svou dobu. Věděl, že polyabecední šifry jsou nejlepší. Ale potřeboval k tomu několik převodních tabulek. A ty tabulky nemohl nechat ležet někde, kde by je Ockham objevil. Takže použil čísla! Byl to architekt a inženýr. O něm se předpokládalo, že kolem sebe bude mít spoustu čísel, matematické tabulky, plány, rovnice. Něco z toho mohlo ukrývat kódovací tabulky, a nikdo by na to nepřišel.”

St. John mluvil jasným dychtivým hlasem a jeho tvář zčervenala vzrušením. I Wopner byl zaujat. Seděl nehnutě v křesle a jeho polárkový dort se na stolní desce pomalu měnil v hnědobílý rybníček.

“Na tom něco může bejt, Chrisi, kamaráde,” zamumlal. “Já neříkám, že je, ale může.” Přitáhl si klávesnici. “Povím vám, co udělám. Pustím na to na Kerberu nějakej fajnovej program. A teď mě nechte, jo? Mám co dělat.”

Hatch doprovodil St. Johna z buňky. Vyšli do drobného deště, který skrápěl základní tábor. Byl jeden z těch dnů, které nejsou v Nové Anglii nijak výjimečné tehdy se zdá, že vlhkost visí ztuhlá ve vzduchu.

“Měl bych vám poděkovat,” řekl historik a přitáhl si kapuci k tučné tváři. “To jste měl dobrý nápad. Kromě toho, on mě nikdy neposlouchá. Myslím, že bysme to měli říct kapitánovi.”

“Jsem rád, jestli jsem něčemu pomohl,” řekl Hatch. “Neříkal jste, že vás pro mne poslala Izabela?”

St. John přikývl. “Jo, mám vám říct, že máme na vzdáleném konci ostrova pacienta.”

Hatch se vyděsil. “Pacienta? Proč jste mi to neřekl dřív?”

“Není to urgentní,” řekl St. John s úsměvem. “Myslím, že to vůbec není urgentní.”

Vylezli na vrcholek kopce. Otevřel se jim utěšený pohled na jižní konec ostrova. Přehrada už byla hotová. Streeterovo mužstvo postávalo na západním břehu kolem čerpadel, která nedávno zažila křest ohněm, a teď se připravovala na zítřejší akci. Přešli kolem Orthance, za jehož okny byl vidět pohybující se stín, a na jehož pozorovací věži zářil nazelenalý neon.

Zablácenou cestou, která kličkovala mezi starými šachtami, pak začali sestupovat východním směrem k území vykopávek. To se nacházelo na zelení porostlé ploché části ostrova pod východní stěnou útesu. Na vzdálenějším konci trávníku stálo na plošině z betonových bloků provizorní přenosné skladiště. Před ním byl asi akr zdupané trávy a na něm vyznačená šachovnicová mřížka z bílého drátu. Tu a tam ležely nepromokavé plachty. Některá okna sítě už byla odkrytá a ocelově zbarvená země v nich tvořila kontrast k mokré trávě. Na pruhu země u jednoho odkrytého okna stála Bonterrová a kopáči. Jejich nepromokavé větrovky se blýskaly. V sousedním čtverci odstraňovalo rypadlo drny. Kolem sítě bylo několik velkých oranžových značek. To je ale perfektní místo pro pirátské tábořiště! pomyslel si Hatch. Nebylo vidět ani z moře, ani z pevniny.

Ve vzdálenosti asi sta yardů parkoval v podivném úhlu traktor. Měl ve vleku velký šedý kontejner. Za ním byly seřazeny tříkolové vozíky s nějakými zařízeními. Vedle jednoho klečel Rankin a zřejmě jej připravoval k naložení.

“Kde se tu vzaly tyhle hračky?” zeptal se Hatch a kývl směrem k přístrojům.

Rankin se ušklíbl. “Na Kerberu, samozřejmě. Tam je všechno. Tohle jsou tomografické detektory.”

“Cože?”

Úšklebek se rozšířil. “Snímače, které se zastrčí do země.” Rankin začal ukazovat na různé vozíky. “Tady je podzemní radar. Má dobrou rozlišovací schopnost asi do dvanácti stop, záleží to na vlnové délce. To vedle je infračervený detektor, ten je dobrý do písku, ale dosáhne jen mělce, a ten ultra.”

“Oukej, už vím,” zasmál se Hatch. “Je to všechno pro nekovové látky, že?”

“Přesně. Nikdy jsem si nemyslel, že budu mít možnost si s něčím takovým pohrát. Však ona si Izabela málem užila všechnu tu legraci sama. Podívejte!” Rankin ukázal na oranžové značky. “Já jsem našel tu a tam pár střepů, ale ona těma hračkama našla skoro ihned hlavní žílu.”

Hatch se rozloučil a pospíchal za St. Johnem. Když se blížili k nalezišti, Bonterrová se otočila, připjala si k opasku motyčku a očistila si zablácené ruce o zadek. Vlasy měla uvázané do drdolu a obličej a paže zmazané.

“Našel jsem doktora Hatche,” řekl zcela zbytečně St. John a nasadil ovčí výraz.

“Děkuji ti, Kryštofe.”

St. John se vděčně usmál. Zřejmě je poslední obětí Izabelina šarmu. Nic jiného by asi muže nepřimělo, aby odešel od svých knih a ryl se v dešti v bahně.

“Pojďme,” řekla, potřásla Hatchovi pravicí a postrčila ho k okraji díry. “Běžte stranou!” štěkla přívětivě na dělníky. “Pan doktor se chce podívat.”

‚Co to je?” zeptal se pan doktor. S úžasem zíral na špinavě hnědou lebku, která na něj prázdnými očnicemi hleděla z bahna. Vedle ní ležely dvě stehenní a hromada dalších kostí.

“Pirátský hrob,” řekla Bonterrová triumfálně. “Hopni dolů, ale na nic nešlápni.”

“Tak to je ten pacient.” Slezl do vykopaného čtverce. Prohlédl si lebku a pak se podíval na ostatní kostí. “Nebo lépe řečeno pacienti.”

“Cože?”

Hatch vzhlédl. “Pokud tenhle pirát neměl obě nohy pravé, pak tu máte dvě kostry.”

“Dvě?” zvolala Bonterrová. “Pane jo!” řekla a spráskla ruce.

“Byli zavražděni?”

“Monsieur le docteur, na to je vaše oddělení.”

Hatch si klekl a pozorně si prohlížel kosti. Vedle pánve ležela mosazná spona, a v místech, kde byly zbytky hradního koše, několik měděných knoflíků. Prohlédl si lebku, aniž by ji uvolnil z hlíny. Byla natočena na stranu a měla rozevřené čelisti. Neviděl na ní žádný zřejmý patologický nález. Žádné díry po kulce, žádné zlomené kosti, seknutí šavlí nebo jiné známky násilí. Těžko říct, zda byl pirát zavražděn. Snad až budou vykopávky dokončeny. Na druhou stranu bylo jasné, že tělo bylo pohřbeno ve spěchu. Možná dokonce jen hozeno do hrobu. Paže ležely nakřivo, hlava byla natočená a nohy ohnuté. Chvíli pátral očima po druhé kostře. Náhle zahlédl zlatý paprsek vedle jednoho chodidla.

“Co to tu je?” zvolal. Viděl dva předměty, z nichž byla odhrabána pouze malá vrstva země, takže zůstávaly částečně in šitu. Zlatá mince a vybroušený drahokam.

Za Hatchem se ozvaly zvonky Izabelina smíchu. “Říkala jsem si, jestli si toho všimneš. Myslím, že ten gentleman musel mít váček v botě. Ostatní mince jsme už s Christophem vybrali a identifikovali. Byl tam zlatý indický mohur, dva španělské dublony, francouzský louisdor a čtyři portugalské cruzados. Všechny ražené před rokem 1694. Ten kámen je smaragd, pravděpodobně z Peru, vybroušený jako hlava jaguára. Pirát z něj asi měl pěkný puchýř.”

“Tak konečně!” vydechl Hatch. “První část Ockhamova pokladu.”

“Ano,” řekla mnohem střízlivěji. “Teďje to fakt.”

Hatch na minci nevěřícně zíral. Měla samozřejmě i značnou nunismatickou hodnotu. Akademické řeči se náhle staly hmatatelnou ealitou. “Už o tom ví kapitán?”

“Ještě ne. Pojď sem, tady čekají další lahůdky.”

Nemohl odtrhnout oči od zlatého lesku. Čím to je, že zlato tak přitahuje lidské oči? V lidské reakci na zlato musí být něco atavistického.

Vylezl z hrobu a zakroutil hlavou. “Teď se jdem podívat pirátům do kempu,” řekla Bonterrová a zavěsila se do něj. “Tam je to ještě podivnější.”

Asi o padesát yardů dál byla jiná část vykopávek, která se předešlé vůbec nepodobala. Na ploše asi sta čtverečních metrů byla odstraněna tráva a svrchní vrstva zeminy. Na této špinavě hnědé plošině bylo vidět několik černých míst, kde zřejmě ležela ohniště, a několik kruhových prohlubní. Tu a tam byl v zemi praporek s číslem, napsaným černým fixem.

“Na těch kruhových místech pravděpodobně stály stany,” řekla Bonterrová. “Podívej se, kolik je tu vlaječek. Každá z nich označuje místo nálezu, a to ještě nepracujeme ani celé dva dny.” Zavedla ho do skladiště, kde na zemi ležela velká plachta. Odhrnula ji a před užaslým Hatchem se objevilo několik řad předmětů, opatřených visačkami.

“Dvě pistole, dvě dýky, tři palubní sekery, šavle a mušketa. Tohle jsou kulky do muškety a tohle kartáče do děl. Asi deset kusů zlatých osmipencí, stříbrné tácy a desetipalcové lodní bodce,” vyjmenovávala a ukazovala na předměty prstem.

“Nikdy jsem toho nenašla tolik a nikdy tak rychle.” Zvedla zlatou minci a podala ji Hatchovi. “Nevím, jsili bohatý nebo ne, ale tohle určitě nemáš.”

Hatch minci potěžkal. Byl to překvapivě těžký španělský dublon. Zlato zářilo, jako by minci vyrazili před týdnem. Na jedné straně měla kříž a kolem něj kruhový nápis PHILIPPVS+IV+DEI+GRAT. Na druhé straně seděl lev před nějakým hradem. Bezděčně se mu zrychlil tep.

“Je to ale celé naprostá záhada,” řekla Bonterrová. “V sedmnáctém století nepohřbívali námořníky oblečené. Na lodích byly šaty mimořádně cenné. Ale i kdyby je pohřbili oblečené, snad by je aspoň prohledali, ne? Váček zlata v botě se hodí každému. Dokonce i pirátovi. A proč by v hrobě nechávali užitečné předměty? Pistole, šavle, lodní bodce? To by žádný pirát nenechal jen tak zahrabat do hrobu. A drátěnou košili. Absolutně to nechápu.”

Do buňky vstoupil St. John a vzal Bonterrovou za loket. “Izabelo, objevili jsme další kosti.”

“Další kosti? Kryštofe, to je úžasné.”

Hatch je následoval. Dělníci odkryli další čtverec. Nevěřil svým očím. Ležely tam tři nové lebky a změť kostí. Otočil se ke třetímu čtverci, který právě začínal vydávat své tajemství. Pod kmitajícími se štětečky se začala objevovat jedna lebka a za chvíli další. Tak tohle, říkal si Hatch, to je hlezenní kost, a tohle patní. Patní kost, mířící k ne. besům. Ten muž byl pohřben tváří k zemi.

“. zuby zemi hryzající.,” zamumlal Hatch.

“Co jste říkal?” ozval se St. John.

“Ale nic, verš z Illiady.”

Nikdy nikdo nikoho nepohřbil tváří k zemi. Je to masový hrob. Prostě je tam naházeli. Kdysi už něco takového viděl ve střední Americe hrob venkovanů postřílených vojenským komandem.

Dokonce i Bonterrová ztratila svou dobrou náladu. Nevěřícně se rozhlížela a tiše se zeptala: “Co se tu proboha stalo?”

“To netuším,” řekl Hatch a cítil, jak ho mrazí v zádech.

“Přece na těch kostech nejsou žádné známky násilí.”

“Násilí někdy zanechává jenom jemné stopy,” odpověděl Hatch. “Mohli také zemřít hladem, nebo na nějakou epidemii. Ty kosti se budou muset důkladně prozkoumat.”

“Musí se to podrobně ohledat.” Zahleděla se na pohřebiště. Příšerný pohled! Z půdy vystupovalo neuvěřitelné množství kostí a lebek. Kostry ležely zcela chaoticky, jedna přes druhou. Opravdu to vypadalo, že těla byla do hrobu jen tak naházena.

“Mohl by ses toho ohledání ujmout?”

Na ostrov se pomalu snášel soumrak, který spolu s mlhou a deštěm měnil pohřebiště v neskutečnou šedivou kulisu. Scénický doprovod obstarávalo vzdálené kvílení příboje.

“Ovšem,” řekl Hatch nejistě.

“Panebože, co se to tady stalo?” šeptala si archeoložka.

Štáb expedice se následujícího dne shromáždil za úsvitu v pilotní kajutě Griffina.

Atmosféra v místnosti se samozřejmě výrazně lišila od té, která panovala po nehodě. Kajuta jako by byla nabitá elektřinou. Bonterrová sdělovala Streeterovi své stanovisko k převážení nálezů do skladů, a Streeter zaujímal postoj, odpovídající povelu Pozor! Podivuhodně zmuchlaný Wopner tiše promlouval k St. Johnovi a svůj komorní projev doprovázel divokou gestikulací. Neidelman si dával jako obvykle načas. Hatch si nalil šálek kávy a usadil se v křesílku vedle Rankina.

Dveře z podpalubí se konečně otevřely a kapitán svižně vstoupil. Vypadal jako esence optimismu. Přivolal k sobě Hatche a obřadně mu podal zlatý dublon. Připojil projev: “Předávám vám tento dublon, vážený a milý doktore Hatchi, jako projev díků za to, že jste se tak dobře rozhodl. Není to samozřejmě mnoho. Je to jen nepatrný zlomek pokladu, který na nás čeká. Ale je to čerstvý plod našeho dlouhotrvajícího úsilí.”

Hatch v rozpacích zamumlal slova díků, vsunul dublon do kapsy a vrátil se ke stolu. Snad nejsem pověrčivý! pomyslel si, napůl doo pravdy. Nemohl se zbavit pocitu, že to bylo předčasné gesto. Ještě ten poklad nemáme!

Neidelman přešel k čelnému místu u stolu. Byl ve skvělé formě oholený, vysprchovaný, s vypjatou kůží v obličeji a nabitý energií. V khaki kombinéze měl oči téměř bílé.

Rozhlédl se kolem stolu. “Myslím, že dnes máme o čem mluvit,” řekl. “Doktorko Magnusenová, můžete začít.”

“Čerpadla jsou v perfektním stavu a připravená, kapitáne. Umístili jsme dodatečné snímače do některých sousedních šachet a na vnitřní stranu přehrady, abychom monitorovali hladinu vody během vysoušení.”

Neidelman přikývl. “Pane Streetere?”

“Přehrada je hotová. Všechny testy stability a integrity jsou pozitivní. Úchytné háky jsou na místě, tým kopáčů je připraven na Kerberu a čeká instrukce.”

“Výborně.” Neidelman se podíval na historika a programátora. “Pánové, věřím, že máte také nějaké nové zprávy.”

“Máme,” začal St. John.

“Já to povím, chlapče,” řekl Wopner. “Dávejte pozor! Rozlouskli jsme tu druhou šifru.”

Shromáždění se zhluboka nadechlo. Hatch si poposedl a opřel se rukama o stůl.

“A co teda je v tom deníku?” nadzdvihla se v křesle Bonterrová.

Wopner udělal obranné gesto. “Řekl jsem rozlouskli. Neříkám, že jsme ho dešifrovali. Víme už, jakýho typu ta šifra je. Už jsme našli určité opakující se posloupnosti písmen. Je jasný, že jsme na stopě.”

“To je všechno?”

Bonterrová opět dosedla do křesla.

“Co to znamená to je všechno?” Wopner vypadal nakvašeně. “Je to v suchu. Známe typ kódu. Je polyabecední a používá převodní tabulky, kerejch je asi něco mezi pěti a patnácti. Řekněme, že jich je x. Spočteme frekvence písmen pro x, srovnáme je s četnostní tabulkou, trochu si s tím pohrajem a je to. Musíme to ovšem udělat desetkrát a musím na to upravit program. A nemám čas, testuju čerpadla, kurva. Pardon,” dodal.

“Polyabecední kód,” opakoval Hatch. “To říkal Christopher pořád, ne?” Zaznamenal přátelský pohled St. Johna a temný Wopnerův.

Neidelman přikývl. “Jak to vypadá s programem pro soustavu žebříků?”

“Otestoval jsem simulaci na Kerberu,” řekl Wopner. “Šlo to jako po másle. Ovšem ve štole to ještě není,” dodal významně.

“Dobrá.” Neidelman si stoupl k oknu a přehlédl skupinu. “Myslím, že k tomu už není potřeba nic dodávat. Vše je připraveno. V 10.00 zahájí práci čerpadla a budeme vysoušet Vodní štolu. Pane Streetere, máte na starosti těsnost přehrady. Při první známce jakéhokoli problému vyhlaste poplach.

Najáda a Grampus budou v blízkosti k dispozici. Pane VVopnere, vy budete sledovat situaci na Ostrovu l a provedete závěrečné testy systému žebříků. Doktorka Magnusenová řídí z Orthance čerpací proces.”

Přistoupil ke stolu. “Pokud všechno půjde podle plánu, bude šachta vysušena zítra v poledne. Pak ji budeme nějaký čas monitorovat. Během odpoledne z ní odstraníme největší překážky a zasadíme soustavu žebříků. Následující ráno uskutečníme první sestup.”

Jeho hlas poklesl o několik tónů. “Nemusím vám připomínat, že Vodní štola bude i bez vody vysoce nebezpečným místem. Fakt je, že odstraněním vody se ještě zvýší zatížení dřevěných podpěr ve štole. Hrozí samozřejmě jejich zřícení, zejména v počáteční fázi, než je vyztužíme titanovými vzpěrami. Pošleme tam malé družstvo, které provede počáteční pozorování a umístí piezoelektrické snímače napětí na kritická místa výdřevy. Jakmile budou snímače na místě, Kerry je z Ostrova l nakalibruje. Při náhlém vzrůstu napětí, které by signalizovalo možný kolaps, tak budeme okamžitě varováni. Snímače budou připojeny na počítačovou síť, takže budeme mít okamžitou odezvu. Jakmile budou na místě, vyšleme do šachty průzkumný tým.”

Neidelman položil ruce na stůl. “Hodně jsem přemýšlel o složení prvního průzkumného týmu. Zdá se být jasné. Budou to tři lidé: doktorka Bonterrová, doktor Hatch a já. Názor archeologa na pirátskou konstrukci je životně důležitý. Bez lékaře se tak nebezpečná výprava neobejde. No a co se týká třetího v družstvu, to je kapitánovo privilegium.” V očích mu zablýskalo.

“Vím, že většina, neli všichni z vás, je na to nesmírně zvědavá. Samozřejmě to chápu a slibuji, že v příštích dnech se každý z vás s Ma callanovým výtvorem seznámí. Jsem si jist, že víc než mu bude po chuti.”

Vstal. “Nějaké otázky?”

Pilotní kajuta mlčela.

Kapitán pokývl. “Tak se do toho, dámy a pánové, pustíme!”

Následujícího odpoledne odplouval Hatch z ostrova v povznesené náladě. Vodní štola už byla jenom štola. Čerpadla pracovala nepřetržitě třicet hodin, vyčerpala ze štoly i z přilehlých šachet miliony galonů mořské vody. V hloubce sto čtyřiceti stop voda zmizela a hadice začaly nasávat bláto a kal.

Hatch zůstal do pěti odpoledne na ošetřovně. Kolem páté se dozvěděl, že ani nejvyšší příliv situaci ve štole neovlivnil. Vyčerpáním vody vzrostl tlak na výdřevu a celé odpoledne se ze štoly ozývalo sténám a praskání mohutných starých klád. Seismografy zaregistrovaly několik menších sesuvů v postranních kanálech a šachtách, ale hlavní šachta se nakonec zdála stabilizovaná stejně jako přehrada. V šachtě teď pracuje magnetický drapák, který vytahuje trosky a trámy napadané do šachty v průběhu několika staletí.

Zakotvil ve Stormhavenu a koupil si v konzumu k večeři lososa. Pak ho napadlo, že se zajede podívat do Southportu, osm mil dolů po pobřeží. Projížděl starou pobřežní dálnicí. V dáli nad mořem proťal zrůžovělou oblohu bledě žlutý blesk. Sjel z ocelově šedého mraku nad Moneghanovým ostrovem. Typická letní bouřka, která přináší prudký déšť, ale moře ponechá v klidu.

Zeleninový stánek v Southportu by v Cambridge vzbudil úsměv, ale oproti Budově konzumu byl plný vybraných lahůdek. Nepotkal žádného známého, takže se Bud o jeho nevěře nedozví. Té myšlence se musel usmát. Maloměsto na něj zřejmě působí.

Doma samozřejmě nejdříve vypil šálek kávy. Ušlehal křenovou majonézu a hodil na pánev lososa s citrónem, koprem a chřestem. Větší část jídelního stolu pokrývala velká zelená plachta. Na vzdálenější straně byl kousek volný. Usedl k němu s večeří a rozložil si místní noviny.

Článek o Skalnatém ostrově byl až na druhé stránce. To je dobře. Titulní byla věnována krabí slavnosti a losovi, který se dostal do skladiště za Estensonovým železářstvím a jehož nakonec úspěšnou trefou uspal jakýsi zasloužilý člen mysliveckého spolku. To je bomba! Článek o pracích na ostrově se zmiňoval, že: “postupují skvěle i přes několik neočekávaných nezdarů”, a sděloval, že zraněný muž byl propuštěn do domácího ošetřování.

Po večeři sklidil nádobí a odkryl zelenou plachtu, která ukrývala dvě kostry z včerejšího nálezu. Vybral si z té překvapivě velké skupiny dva exempláře, o nichž se domníval, že jsou dostatečně kompletní a reprezentativní. Tady bude mít na jejich studium klid.

Kosti byly čisté a vydávaly slabý pach zeminy. Ostrovní půda, bohatá na železo, je zbarvila dohněda. Vedle nich ležela malá sbírka knoflíků, sponek a cvočků, a také malý prsten s granátem. Hatch si jej nasunul na prst a rněl pocit, že je teď s piráty spřízněn.

Za otevřenými okny se pomalu snášel soumrak. U mlýna začínal večerní žabí koncert. Hatch si vzal malý zápisník a nadepsal na levou stranu nadpis “Pirát A”, na sousední “Pirát B”. Pak to přeškrtl a napsal “Černovous” a “Kapitán Kidd”. Přece jim nebude říkat A a B, když je má doma na návštěvě. A teď se vám, chlapci, podíváme na zoubek!

Především bylo třeba zjistit, zda to vůbec byli chlapci. Mezi piráty se kupodivu vyskytovalo více žen, než si lidé myslí. Tihle byli. Na zoubek se jim však nepodíval. “Chlapci” byli bezzubí. Bylo to vlastně charakteristické pro většinu lebek v hrobě. Hatch vzal do ruky dolní čelist a prohlédl si ji zvětšovacím sklem. Čelist byla zjizvená a místy ztenčená, zřejmě díky poškození dásní. Několik zbývajících zubů vykazovalo nápadnou patologii: oddělení odontoblastické vrstvy od zuboviny. Hatch čelist odložil a zavrtěl hlavou. Mohlo to být způsobeno nemocí, hladověním nebo snad špatnou hygienou?

Prohlédl si lebku Černovouse. Jeho zbývající horní řezák byl špičatý. Muž asi pocházel z východní Asie, nebo byl americký indián. Druhý pirát si kdysi zlomil nohu. Okraje kostí podél fraktury byly obroušené a zvápenatělé a zlom nesrostl dobře. Muž pravděpodobně kulhal a měl asi velké bolesti. Zdá se, že kapitán Kidd nebyl ke konci svého života právě veselá kopa. Na jeho klíční kosti našel hluboký zářez, obklopený drobnými trny. Že by to koupil šavlí?

Oba muži byli mladší než čtyřicet let. Černovous byl Asiat a kapitán Kidd pravděpodobně Kavkazan. Poznamenal si, že se musí zeptat St. Johna, jeli něco známo o rasovém složení Ockhamovy posádky.

Pomalu obcházel stůl a pozorně je prohlížel. Vzal do ruky stehenní kost. Zdála se příliš lehká. Pokusil se ji ohnout. Vydala zvuk jako suchá větvička a přelomila se vedví. Prohlédl si oba konce zblízka. Bylo to jasné. Osteoporosa. Jejím důvodem nemohlo být stáří, takže to byla buď špatná skladba stravy nebo nemoc. A jaká nemoc? Chvilku přemýšlel a pak se hlasitě zasmál.

Vzal z police svou poctivě ohmatanou bibli, Harrisonovy Základy vnitřního lékařství. Brzy našel, co hledal. Heslo kurděje scorbutus, nedostatek vitamínu C. Je to jasné. Symptomy byly ztráta zubů, osteoporosa, zpomalení hojivého procesu, znovuotevření starých ran.

Vrátil knihu na polici. Záhada byla vyřešena. Hatch věděl, že kurděje jsou v současné době nemoc prakticky neznámá. Ale na pirátských lodích, to byla jiná. Rázoval kolem stolu nesmírně spokojen sám se sebou.

Ozval se domovní zvonek. To snad ne! pomyslel si a spěšně zakryl pirátské pozůstatky plachtou. To je jedna z nevýhod života na malém městě, řekl si. Nikdo se neohlásí telefonem a rovnou vám zazvoní u domovních dveří. A místo rodinného stříbra najde v jídelně lebky a zkřížené hnáty.

Přiložil oko k hledáčku. Přede dveřmi stála ohnutá postava, opírající se o hůl. Štěteček bílých vlasů jí stál na hlavě kolmo, jako nabitý Van de Graafovým generátorem. Profesor Horn!

“Ach, tady je ten hanebný doktor Hatch!” řekl profesor, když se dveře otevřely. “Sel jsem právě náhodou kolem a zahlédl jsem světlo oken toho tvého mauzolea. Říkal jsem si, že možná budeš dole v kobce rozřezávat těla. Z města náhle zmizelo několik mladých dívek a šuškanda pracuje.” Jeho zrak neomylně přistál na velké plachtě, pokrývající jídelní stůl. “Ale, copak to tu máme?”

“Kostry pirátů,” řekl Hatch a zašklebil se. “Chtěl jste dárek, ne? Takže všechno nejlepší k narozeninám.”

Profesor vstoupil do jídelny. “To je skvělé!” pokřikoval. “Mé podezření se potvrdilo. Kde jste je vzal?”

“Před dvěma dny našli archeologové místo pirátského tábořiště. Byl tam společný hrob. Říkal jsem si, že si vezmu nějakého piráta domů a pokusím se určit příčinu jeho smrti.”

Profesor pozvedl své huňaté obočí. Hatch stáhl plachtu. Jeho host se naklonil nad kostry a delší dobu je zblízka pečlivě pozoroval.

“Myslím, že jsem na to přišel,” řekl Hatch. Profesor zvedl ruku.

“Ticho. Pokusím se o to sám.”

Hatch se usmál, když si vzpomněl, kolikrát mu profesor předložil nějaký vědecký hlavolam nebo bizarní exemplář. Teď mu to oplatil. Profesor Horn si vybral Černovousovu lebku, otáčel jí v ruce a prohlížel si zbylé zuby. “Východní Asiat,” řekl a položil ji na stůl.

“Správně.”

“Není to nijak zvlášť překvapující,” řekl profesor. “Pirátství bylo první zaměstnání, které všem poskytovalo stejnou pracovní příležitost. Tenhle mohl být z Barmy nebo Bornea. Možná je to Malajec.”

“Ehm,” řekl Hatch, na nějž to učinilo dojem.

Profesor se čile pohyboval kolem koster a jeho korálkové oči svítily jako kočce, když sleduje myš. Pozvedl kost, kterou Hatch zlomil. “Osteoporosa,” řekl a podíval se na Hatche.

Hatch se usmál a neříkal nic.

Horn vzal do ruky dolní čelist. “Tihle piráti si evidentně nečistili zuby dvakrát denně hedvábnou nití.” Prohlížel si zuby zblízka. “Všechny indikace ukazují na kurděje.”

Hatchova tvář se protáhla. “Přišel jste na to mnohem rychleji než já.”

“Kurděje byly v minulých stoletích endemickou nemocí plachetnic. To je všeobecně známé.”

“No, teď už se mi to zdá samozřejmé,” řekl Hatch schlíple. v Profesor se na něj ostře podíval, ale nic neříkal.

“Pojďme do pokoje,” řekl Hatch. “Dáme si šálek kávy.”

Vrátil se z kuchyně se dvěma šálky kouřícího nápoje a přistihl profesora, jak listuje v jedné z detektivek, které jeho matka tak milovala. Měla jich asi třicet. Je to akorát, říkávala. Když dočtu poslední, už zapomenu, kdo je vrahem v té první.

Takhle tu matka sedávala, říkal si a podnos mu málem vypadl z rukou.

Starý muž chvíli mlčky usrkával a pak si odkašlal. “Malině, dlužím ti omluvu.”

“Prosím vás, nechte to tak. Oceňuji vaši přímost,” odpověděl Hatch.

“Ale k čertu s mou přímostí! Toho dne jsem mluvil ukvapeně. Sice si pořád myslím, že by Stormhavenu bylo lépe bez toho zatraceného pokladu, ale to nikam nevede. Nemám právo soudit tvoje motivy. Dělej samozřejmě to, co musíš.”

“Děkuju.”

“Na usmířenou jsem ti přinesl takovou maličkost, takovou malou záhadu,” řekl se starým známým zábleskem v očích. Vyndal z kapsy krabičku a otevřel ji. Objevila se podivná skořápka se dvěma laloky, s tečkami a rýhováním, které vytvářelo složitý obrazec. “Co to je? Máš na to pět minut.”

Hatch vzal vápennou schránku do ruky a okamžitě řekl: “Siamský mořský ježek.” Položil ji na stůl a dodal: “Krásný exemplář.”

“Hergot! Malině, jestli by ti to nevadilo, rád bych znal všechny okolnosti, které k tomuhle patří.” Profesor ukázal palcem. “Možná by to mohlo být užitečné. Řekni mi všechny podrobnosti, i kdyby byly sebevíc triviální. Každé přehlédnutí se může vymstít.”

Hatch se pohodlně usadil, natáhl si nohy a vyprávěl o tom, jak Bonterrová našla tábořiště, o počátku vykopávek, o objevu masového hrobu, o zlatu a neuvěřitelném množství předmětů, o husté spleti těl. Profesor poslouchal, energicky přikyvoval a jeho obočí se střídavě zvedalo a klesalo jako bójky za přílivu.

“Co mne překvapilo nejvíc,” uzavřel Hatch své vyprávění, “je počet koster. Dnes odpoledne jich bylo osmdesát a vykopávky ještě zdaleka nejsou skončeny.”

Profesor chvíli seděl tiše a nehybně. Pak se zavrtěl, uklidil svůj šálek, očistil si překvapivě jemným gestem klopy saka a vstal. “Kurděje,” řekl si sám pro sebe. V jeho tónu zněla stopa výsměchu. “Pojďmne, prosím, doprovodit ke dveřím. Už jsem tě dnes večer připravil o dost času.”

U dveří se otočil. “Řekni mi, Malině, jaká je dominantní flóra na Skalnatém ostrově? Nikdy jsem tam nebyl.”

“Je to typický vnější ostrov. O stromech se tam nedá mluvit. Je porostlý trávou, planými třešněmi, lopuchem a šípkovými růžemi.”

“Plané třešně, to je skvělé. A jestlipak jsi někdy pil šípkový čaj?”

“Jasně,” řekl Malin. “Moje matka ho hodně pila. Pro zdraví, říkala. Mě tím moc neotravovala.”

Profesor si zakryl ústa zápěstím a lehce si odkašlal. Hatch si pamatoval, že to je jeho gesto nesouhlasu. “Copak?” zeptal se.

“Plané třešně a šípkové růže,” řekl profesor, “byly v minulých stoletích na tomto pobřeží stabilní složkou potravy. Jak víš, obojí má velký obsah vitamínu C.”

Nastalo ticho. “Myslím že vím, kam míříte,” řekl Hatch.

“Námořníci sedmnáctého století možná neznali, co působí kurděje, ale velice dobře věděli, že čerstvé plody, ovoce, kořínky a zelenina je léčí.” Profesor se pátravě zadíval na Hatche. “Ta naše diagnóza je ukvapená ještě i z jiného důvodu.”

Hatch se na něj napjatě podíval.

“Ten způsob, jakým byla pohřbena těla.” Profesor doprovodil své myšlenky ťukáním hůlky o podlahu. “Kurděje nemohou nikoho přinutit, aby naházel kopu lidí do společného hrobu a vzal nohy na ramena v takovém spěchu, že ani neposbírá zlato a smaragdy.”

Na jihu se zablýsklo a po chvíli se ozvalo temné dunění. “Ale co to teda bylo?” zeptal se Hatch.

Místo odpovědi mu profesor významně poklepal na rameno. Pak se otočil, pomalu sestoupil se schodů a jeho hůlka ťukala ve vyhřáté temnotě Přístavní ulice ještě dlouho poté, kdy se Hatchovi ztratil z očí.

Na druhý den brzy ráno vstoupil Hatch do řídicího centra a našel tam neočekávaně velké shromáždění.

Bonterrová, Wopner a St. John mluvili jeden přes druhého. Mlčeli pouze Magnusenová a kapitán. Inženýrka sledovala běh diagnostického programu a Neidelman postával uprostřed místnosti a bafal z lulky, klidný jako oko hurikánu.

“Jste všichni natvrdlí nebo co?” říkal právě Wopner. “Já mám sedět na Kerberu a hrát si s tou šifrou, a ne se onanovat ve studni. Jsem programátor, a ne kanálpucr.”

Neidelman vyňal dýmku z úst a podíval se na něj. “Nedá se nic dělat. Viděl jste ty výsledky.”

“Jo. Co jste očekával? Tady na tom zatraceným ostrově nefunguje nic.”

“Něco jsem zmeškal?” řekl Hatch a postoupil kupředu.

“Dobrýtro, Malině,” řekl Neidelman a usmál se. “Nic důležitého. Máme několik problémů s elektronikou systému žebříků.”

‚Několik!” řekl Wopner posměšně.

“Výsledkem je, že musíme vzít Kerryho s sebou na procházku do štoly.”

“Taková blbost!” ozval se Wopner otráveně. “Říkám vám, že poslední kousek skládačky zapadl. Ta šifra je jasná, věřte mi. Až to spustím, Scylla mi to za pár hodin rozšifruje.”

“Pokud poslední kousek skládačky zapadl, může to dodělat Christopher,” řekl Neidelman trochu ostřeji.

“Správně,” odpověděl St. John. “Je to jenom otázka správné substituce.”

Wopner se díval z jednoho na druhého s přehnaně ohrnutým spodním rtem.

“Je to prostě otázka toho, kde jste nejvíc zapotřebí,” prohlásil Neidelman. “Dnes vás nejvíc potřebujeme v našem týmu.” Otočil se k Hatchovi.

“Je naprosto nezbytné, abychom do štoly umístili ty piezoelektrické snímače. Jakmile je připojíme na síť, budou nás okamžitě varovat, pokud dojde k nějakému porušení struktury šachty. Ale Kerrymu se nedaří ty snímače nakalibrovat dálkově z Ostrova 1.” Zahleděl se na Wopnera.

“Když to nejde, musíme je nakalibrovat pomocí ručního palmtopu. Až vyjdeme ven, přehrajeme data do sítě a bude to. Je to otrava, ale nic jiného se nedá dělat.”

“Otrava?” ozval se Wopner. “Ježek v prdeli by mi byl příjemnější!”

“Většina mužstva by dala polovinu svého podílu, aby se mohla účastnit prvního průniku,” řekl St. John.

“Já taky, ale ne tohodle,” řekl Wopner a Bonterrová se zasmála.

Neidelman se protáhl. “Je skoro osm,” řekl. “Vezměte si nádobíčko a začneme.”

Hatch se vrátil do ordinace pro polní kufřík a dohonil skupinu, která se vydala do kopce směrem k Orthanci. “Merde, to je zima!” řekla Bonterrová. Chvěla se a dýchala si na ruce. “Jak tady říkáte takovému letnímu ránu?”

“Letní ráno v Maine,” odpověděl Hatch. “Vánek vám udělá foukanou.”

“Řekla bych, že se bez toho obejdu, monsieur le docteur.” Aby se zahřála, dala se do klusu. Hatch si všiml, že se také trochu chvěje, nebylo mu však jasné, zda je to zimou, nebo rozrušením z nastávajícího sestupu. Nad ostrovem se právě sjednocovaly zatím potrhané mraky. Bouřce, zdá se, neuniknou.

Vystoupal nahoru a zastavil se před štíhlou konstrukcí Orthance. Z podbřišku věže visely barevné kabely přímo do ústí Vodní štoly. Už nebyla vodní, byla suchá a připravená vydat své letité tajemství.

Hatch se otřásl a rozhlédl se po ostrově. Šedý srpek přehrady tvořil oblouk kolem jižního konce ostrova. Byl na něj bizarní pohled. Za ním se vlnil tmavomodrý oceán posetý chuchvalci mlhy. Na vnitřní straně bylo téměř obscénně obnaženo kamenité mořské dno, tu a tam s malými bazénky stojaté vody. Pět oranžových terčů označovalo východy záplavových kanálů. Na pláži za koncem přehrady se vršilo několik hromad rezavého haraburdí, trámů a trosek odstraněných z hlubin Vodní štoly.

Streeter a jeho unavené mužstvo stáli na lešení vedle ústí šachty a tahali kabely. Ze šachty vyčníval konec masivního žebříku, zhotoveného ze silných blýskavých kovových trubek, mezi nimiž byly dvojité, gumou potažené příčky.

Hatch věděl, že instalace žebříků, manévrování jimi kolem neviditelných překážek a odstraňování zbývajícího haraburdí probíhalo celou předešlou noc. “To je ale žebřík! Vypadá jako stetoskop,” řekl.

“Je to něco víc než jen žebřík,” odpověděl kapitán. “Je to celá soustava. Tubus je ze slitiny titanu a bude páteří budoucí podpůrné struktury. Upevníme k němu výztužná žebra, aby štola zůstala během kopání stabilní. A přidáme výtah.”

Ukázal na kostru žebříků. “Každá trubka má uvnitř optické vlákno, koaxiál a elektrický kabel a každá příčka má našlápne světlo. Je zkonstruován podle návrhu Thalassy a stál skoro dvě stě tisíc dolarů. Každá část žebříku bude řízena a kontrolována počítačem od servomechanismu až po kamery. Bohužel, příteli Wopnerovi se nepodařilo celou instalaci dálkově ovládat. To je další důvod, proč půjde s námi.”

Wopner se ušklíbl. “Kapitáne, kdyby ta síť neblbla, dokázal bych dálkově ovládat celou instalaci toaletních mís.”

Neidelman se zasmál. “To jsem rád, že se vám zlepšila nálada.”

Otočil se ke skupině. “Naším nejdůležitějším úkolem dnes je připevnit tyhle tenzometry, snímače napětí na výdřevu a podpůrné trámy šachty.” Nechal jeden ze snímačů kolovat. Byl to malý kovový proužek, který měl ve svém středu čip, zalitý do tvrdého průhledného plastického obalu. Z každého konce trčel půlpalcový bodec.

“Stačí jej přitlačit do dřeva. Pan Wopner ho nakalibruje a zapíše do databáze svého palmtopu.”

Zatímco Neidelman podával výklad, přišli k Hatchovi technici a pomohli mu obléknout výstroj. Jeden z nich mu podal helmu a ukázal mu, jak se používá interní telefon a jak se rozsvěcí halogenová čelní svítilna. Nakonec mu podal vak, obsahující piezoelektrické snímače, a jeho vlastní lékařskou brašnu.

Neidelman pokročil vpřed a promluvil do mikrofonu připevněnému k přilbě. “Paní inženýrko, zapojíme to.”

Ve štole se objevila šňůra světelných korálků a osvětlila ji do strašidelné hloubky. Vypadalo to jako cesta do pekel. Hatch tak poprvé spatřil, jak Vodní štola vypadá. Nahoře byl zubatý čtvercový otvor o průměru asi deseti stop, opatřený ze všech stran těžkými kládami, zapuštěnými do masivních kolmých trámů v rozích. Každých deset stop se uprostřed štoly protínaly čtyři rozpěrné trámy, které zabraňovaly zhroucení.

Tato Macallanova důkladnost ho opravdu překvapila. Štola vypadala, jako by byla postavená, aby vydržela tisíc let, a Ockham si zatím chtěl vyzvednout poklad, jen co se trochu projede.

Ostrovem se rozlehlo vzdálené dunění hromu a vítr rozvlnil zubatou trávu v okolí. Spustil se déšť. Hatch stál, částečně ukrytý pod vyhlídkovým ochozem Orthance, a přemýšlel. Zdálo se mu, že práce postupují neočekávaně snadno. Přemýšlel i o tom, že někde dole v bludišti kanálů leží Johnyho tělo. Jeho objevení si sice přál, ale zároveň se toho hrozil. Neměl z cesty do hlubin dobrý pocit.

Technici podali Neidelmanovi malý přístroj na detekci plynů a ten si jej zavěsil kolem krku. “Nezapomeňte, že nejdeme dolů na procházku,” řekl a přehlédl své družstvo. “Všichni musí být neustále zajištěni, s výjimkou okamžiků umisťování snímačů. Zapíchneme je, nakalibrujeme a lezeme nahoru. To je náš dnešní úkol. Při té příležitosti vás ale žádám, abyste pozorovali vše, co pozorovat lze stav výdřevy, velikost a počet bočních kanálů a všechno ostatní. Na dně je stále bahno, takže se soustředíme na stěny a na ústí těch kanálů.” Utáhl si helmu. “Oukej. Připevněte si prsní úvazy a jdeme na to.”

Všichni si připnuli ke svým postrojům krátká pevná lana. Neidelman jim osobně zkontroloval karabinky a předvedl, jak se budou jistit.

“Vypadám jako ňákej telefonní opravář,” stěžoval si Wopner. Programátorovi se u pasu kromě brašny se snímači kýval i ruční počítač, palmtop.

“Naopak, Kerry!” utahovala si z něj Bonterrová. “Poprvé vypadáš jako chlap.”

Na lešení nad šachtou už stála shromážděna celá posádka ostrova a vydávala povzbuzující výkřiky. Hatch se podíval na účastníky expedice. Bonterrová se usmívala a mávala St. Johnovi. Wopner byl neklidný a kontroloval si připevnění palmtopu. Neidelman se rozhlédl, krátce zamával, přistoupil k okraji lešení, přicvakl karabinu svého lana k žebříku a zahájil sestup.

fiat itch vstoupil na žebřík poslední. Podíval se dolů a zmocnila se ho závrať. Pod ním byly tři postavy a pak už jen neuvěřitelná hloubka. Podíval se před sebe a závrať ho přešla. Žebřík vypadal solidně a bezpečně. Zkontroloval zajišťovací lano drželo. I kdyby spadl, nepadal by daleko.

V šachtě se ozývaly zvuky. Část z nich se ozývala na rádiové frekvenci. V Orthanci jejich cestu sledoval celý tým. Další zvuky, vrzání a praskání, vydávala samotná šachta. Zdálo se, jako by se tu ozýval šepot nějakého neviditelného mořského zvířete. Hatch minul první svazek konektorů, které byly na žebříku umístěny v pravidelných patnáctistopových intervalech.

“Všichni v pořádku?” ozval se Neidelmanův hluboký hlas v interkomu. Bylo slyšet kladné odpovědi.

“Doktorka Magnusenová?”

“Přístroje v normálu,” ohlásil se Orthanc. “Všechny panely zelené.”

“Doktor Rankin?”

“Indikátory neaktivní, kapitáne. Žádné známky seismické aktivity.”

“Pan Streeter?”

“Všechno oukej,” ozval se lakonický hlas.

“Dobrá. Pokračujeme v sestupu na padesátistopovou plošinu, umístíme senzory a pak si vydechneme. Buďte opatrní, abyste nezachytili lanem o nějaký trám. Doktorko Bonterrová, doktore Hatchi, pane Wopnere, mějte oči dokořán. Kdybyste viděli něco divného, okamžitě to oznamte.”

“Děláte si srandu?” ozval se Wopner. “Tady je to celý divný.”

Ačkoli bylo ze šachty po vysušení odstraněno neuvěřitelné množství trosek a trámů, některé překážky v ní zůstaly. Byly uchyceny hlavně v místech, kde se křížily původní vzpěry. Systém žebříků byl obratně provléknutý mezi červotočivými trámy a ulomenými kusy vrtné aparatury. Mužstvo se zastavilo, když Neidelman umístil první senzor do malého otvoru ve stěně šachty. Čekali, až jej Wopner nakalibruje. Zápach v šachtě byl odporný. Hatch přemýšlel, jestli to ostatní členové družstva také cítí, nebo zda je tak ovlivněn tím, že někde v tomto studeném a kapajícím labyrintu leží tělo jeho bratra.

“Panebože, tady to smrdí!” řekl Wopner, skloněný nad počítačem.

“Vzduch v normálu,” ozval se Neidelman. “V příštích dnech tu instalujeme ventilaci.”

Minuli druhé konektory a pomalu slézali dále. Hatch měl pocit, že sestupuje do hlubokého bazénu brakické vody. Vzduch byl chladný a lepkavý, nasáklý plísní. Každý výdech zkondenzoval do obláčku páry, které zůstaly viset ve vlhkém přesyceném vzduchu a odmítaly se rozptýlit. Rozhlédl se kolem a světlo čelní svítilny se pohybovalo v rytmu pohybu jeho hlavy. Nacházel se právě v zóně přílivu a odlivu, kde ještě nedávno v šachtě dvakrát denně stoupala a klesala voda. Byl překvapen, když viděl tytéž známky života, jaké tolikrát pozoroval na skalách na pobřeží. Nejprve vilejši, pak mořské řasy, mušle a plži přílepky. Následoval pás hvězdic a mořských okurek, pak ježci a sasanky, vrstva korálů a dalších mořských řas. Stovky spirálovitých surmovek zoufale visely na stěnách a trámech a marně doufaly, že se příliv vrátí. Tu a tam se některá z nich utrhla a zmizela v hlubině.

Výdřeva šachty byla vyzdobena stále masivnější vrstvou mořských řas a hnědých chaluh, které na ní visely jako těžké závěsy. Shora se ozývalo tlumené rachocení bouřky. Hatch vzhlédl a spatřil tmavý, nazelenalý čtverec Orthance, po jehož stranách byly proužky ocelově šedé oblohy. Proužky se právě rozjasnily bleskem. Bylo to strašidelné.

Skupina pod ním se zastavila. Hatch se podíval dolů a spatřil paprsek pátrající v nepravidelném otvoru. Ústí kanálu, který vedl někam do tmy.

“Co si o tom myslíte?” zeptal se Neidelman a vbodl do stěny další snímač.

“Originál to není,” řekla Bonterrová a zapíchla k druhému otvoru jiný. “Nemá výdřevu.”

Protáhla se, vzhlédla k Hatchovi a pruh světla z její čelní svítilny mu ozářil nohy. Zasmála se. “Všecko vám vidím.”

Umístili ještě dva snímače a zastavili se na úzké plošině na hladině padesáti stop. Kapitánova tvář byla bledá vzrušením. Navzdory citelnému chladnu se potil.

Shora se ozvalo další tiché zarachocení. Potůčky vody crčely rychleji, než když začali sestupovat. Asi pěkně prší. Hatch vzhlédl, ale otvor byl už téměř zcela zakryt zkříženými trámy, mezi kterými prošli. Na svítilnu mu kapala voda. Napadlo ho, zda přehrada vydrží. Kdyby praskla, byl by to sice zajímavý, ale zato určitě poslední zážitek.

“Jsem úplně zmrzlej,” stěžoval si Wopner. “Proč jste mi neřekli, že si mám vzít elektrickou deku? A smrdí to tu čím dál hůř.”

“Je tu trochu zvýšená hladina metanu a CC2,” řekl Neidelman. “Nic, čeho bysme se museli bát.”

“Ale má pravdu,” řekla Bonterrová a připnula si k opasku polní láhev. “Frišno tu je.”

“Čtyřicet osm stupňů Fahrenheita,” řekl Neidelman nesmlouvavě. “Nějaká další pozorování?”

Bylo ticho.

“Takže pokračujme. Teď už budeme potkávat nějaké boční kanály. Pokusíme se do nich dát snímače. Protože pan Wopner musí každý nakalibrovat, bude se opožďovat. Počkáme na plošině ve sto stopách.”

Na příčných podpěrách trámů se v těchto místech zachytilo neuvěřitelné množství odpadků. Staré kabely, řetězy, nářadí, trubky, dokonce prožrané kožené rukavice. Pod zkříženými trámy byly ve stěnách šachty další otvory, kde ústily jakési kanály. Neidelman vlezl do prvního, Bonterrová do dalšího. Byla řada na Hatchovi. Opatrně odepnul karabinu a slezl z žebříku do otvoru. Okamžitě uvázl v bahně. Kanál byl úzký a nízký a vedl ostře vzhůru. Byl pro kopaný v měkkých brekciích a byl evidentně pozdějšího data. Ušel asi dvacet stop, připevnil snímač na zvápenatělou stěnu a rychle se vrátil do šachty. K ústí kanálu připevnil fluoreskující vlaječku jako upozornění pro Wopnera.

Přelezl na žebřík a opět sestupoval. V této hloubce byla šachta živější. Vrzala a praskala.

Náhle se ozvalo jakési smrtelné zachroptění, které ho strašně vylekalo. Pevně stiskl žebřík a zadržel dech.

“Šachta se usazuje,” ozval se Neidelmanův hlas z hloubky pod ním. Z ústí postranního kanálu se ozvalo další zaskučení. Ostré a téměř lidské.

“Co to sakra je?” řekl Wopner, který ho právě dostihl, hlasem, který v tom omezeném prostoru zaduněl.

“Totéž,” řekl Neidelman. “Staré dřevo protestuje.”

Ozvalo se další zaskučení, které přešlo v jakési hluboké drmolení.

“Tohle sakra není dřevo!” řekl Wopner. “To jsou zvuky něčeho živýho.”

Hatch vzhlédl. Programátor se nehýbal. Držel v natažené levé ruce palmtop a ukazováčkem pravé ruky bodal do obrazovky, jako by ve své dlani studoval čáru života.

“Sviť, prosím tě, někam jinam, jo?” řekl Wopner. “Čím dřív nakalibruju tyhle mrchy, tím dřív se dostáném z tyhle posraný díry.”

Z postranní šachty se vynořila Bonterrová a přelezla na žebřík. “Chce být na lodi dřív, než mu Christoph ukradne slávu.”

Přibližovali se k plošině v hloubce sta stop. Nad ní byl další otvor horizontálního kanálu, který se ale lišil od všech, které zatím minuli. Na rozdíl od zubatých a částečně propadlých otvorů horizontálních kanálů, které dosud viděli, byl tento zcela pravidelný.

“To je určitě část původní štoly,” řekla Bonterrová.

“Jaký asi má smysl?” zeptal se Neidelman a lovil v brašně snímač.

Bonterrová se naklonila ke kanálu. “To je těžko říct, ale už jsme viděli, jak Macallan ke svým stavbám využíval přirozené praskliny v hornině.”

“Wopnere?” řekl Neidelman a podíval se nahoru. Bylo ticho a pak zaslechli Wopnerův hlas. “Ano?” Byl nepřirozeně ztlumený. Vzhlédl a spatřil mladíka asi dvacet stop nad sebou vedle vlaječky. Kalibroval snímač. Vypadalo to, že se třese.

“Kerry, jsi v pořádku?”

“Dobrý.”

Neidelman se podíval z Bonterrové na Hatche. “To mu zabere ještě nějaký čas,” řekl. “Pojďme se do toho kanálu podívat.”

Kapitán přelezl do otvoru a pomohl oběma ostatním. Ocitli se v dlouhé úzké chodbě, asi pět stop vysoké a tři stopy široké, podepřené masivními trámy, podobnými těm ve Vodní štole. Neidelman vyndal z kapsy malý nůž a vrazil jej do trámu. “Půl palce měkké a pak pevné,” řekl. “Vypadá to bezpečně.”

Přikrčeni opatrně prošli asi padesát yardů přímou úzkou chodbou. Náhle se kapitán zastavil a hvízdl překvapením. Ocitli se v neuvěřitelné kamenné jeskyni. Měla asi patnáct stop v průměru a zdálo se, že je osmistěnná. Každá ze stěn končila nahoře obloukem, který podepíral klenutý strop. Uprostřed podlahy byla železná mříž, celá zrezivělá, překrývající nějakou studnu, která vypadala nesmírně hluboká.

Stáli uprostřed jeskyně, dívali se užasle a z úst jim vycházely obláčky páry, které zůstávaly viset ve vzduchu. Kvalita vzduchu byla velice špatná. Bonterrová jezdila paprskem světla po stropě. “Mon dieu,” vydechla, “to je klasické anglické baroko. Trochu hrubé, možná, ale je to ono.”

Neidelman se zadíval na strop.

“Ano, tady vidíme ruku sira Williama. Podívejte se, jak ta žebra vytvářejí hvězdici. Pozoruhodné.”

“Pozoruhodné je, když si uvědomíme, že to tady bylo celé ty stovky let sto stop pod zemským povrchem,” řekl Hatch. “Ale nač to je?”

“Já bych myslela,” řekla Bonterrová, “že ta místnost měla nějakou hydraulickou funkci.” Vyfoukla dlouhý mlžný obláček ke středu prostoru. Pozorovali, jak klouzal ke mříži, a náhle ho to stáhlo do hloubky.

“To pochopíme, až zmapujeme celou šachtu i s okolím,” řekl Neidelman. “Teď tu zapíchneme snímač a půjdeme. Je tu trochu vysoká hladina COi.”

Vrátili se do šachty. Wopner už byl hotov. “Dali jsme dva senzory do prostoru na konci kanálu,” řekl mu Neidelman a zapíchl ke vchodu další vlaječku.

Hatch si všiml, že když stojí na jednom místě příliš dlouho, jeho dech kondenzuje do oblaku mlhy kolem obličeje a nic nevidí. “Doktorko Magnusenová,” řekl Neidelman, “stavové hlášení, prosím.”

“Doktor Rankin detekoval několik seismických anomálií, kapitáne. Nic vážného. Je to pravděpodobně slabé echo bouřky.”

“Dobrá,” řekl Neidelman a otočil se na Bonterrovou a Hatche. “Jdeme dolů a doděláme zbytek.”

Zvolna sestupovali.

“Podívejte se na tohle,” řekl Neidelman a kroužil světlem v dalším otvoru. “Pravidelný kanál, asi přímo pod tím prvním. Je jasné, že je to taky část původní šachty.” Bonterrová tam umístila snímač a pokračovali. Hatch náhle zaslechl, jak se Bonterrová prudce nadechla. Podíval se dolů a jen tak tak, že nesletěl ze žebříku.

Na hromadě rezavého šrotu, zachyceného příčnými trámy, ležela lidská kostra. Její oční jamky se bláznivě blýskaly ve světle čelní lampy Bonterrové. Z jejích ramen a boků visely cáry oblečení. Lebka měla uvolněnou čelist a vypadala, jako by se smála. Hatch se roztřásl, i když mu ihned bylo jasné, že to není kostra Johnyho, protože je příliš velká. Přitiskl se k žebříku, pevně se držel a snažil se soustředěně a zhluboka dýchat.

“Malině,” ozval se naléhavý hlas Bonterrové. “Malině, ta kostra je stará. Comprends? Ta je nejmíň dvě stě let stará.”

Hatch chvíli počkal, než si byl jist, že mu bude sloužit hlas. “Já vím,” řekl. Pak pomalu uvolnil ruce, kterými křečovitě objímal žebřík, a pomalu sestupoval k Bonterrové a Neidelmanovi stojícím na rozpěrných trámech.

Kapitán ohledával skelet svítilnou. Na Hatche zapomněl. “Podívejte na ty zbytky košile. Takhle se oblékali začátkem minulého století rybáři. Myslím, že jsme našli tělo Simona Ruttera, první oběti šachty.” Dívali se na kostru, dokud je nevyrušilo tlumené zahřmění.

Kapitán beze slova namířil světlo dolů. Hatch ho následoval. V paprscích světla už bylo v hloubce asi dvaceti stop krásně vidět dno Vodní štoly. Z hlubokého bahna vyčnívaly trámy, železné tyče a zbytky nějakých přístrojů. Bylo vidět několik otvorů šachet, které se sbíhaly u dna hlavní štoly. V otvorech visely jako vousy na mroží tlamě mořské řasy a chaluhy. Neidelman ještě chvíli přejížděl světlem po troskách. Když se k nim zase otočil, obláčky mlhy mu obkroužily hlavu jako bílá svatozář.

“Několik desítek stop pod tímhle vrakovištěm,” řekl tiše, “leží dvoumiliardový poklad.” Jeho oči neklidně těkaly. Pak se zasmál měkkým udiveným smíchem. “Padesát stop stačí jen, když to uklidíme.”

Rádio zachrchlalo.

“Kapitáne, tady Streeter.” Hatch v jeho suchém hlase postřehl známku naléhavosti. “Vyskytl se problém.”

“Ano?” řekl kapitán ostře a jeho předchozí snivé rozpoložení okamžitě zmizelo.

Po chvíli se Streeter ozval znovu. “Kapitáne, počkejte chvíli, prosím. Doporučujeme, abyste celou akci ukončili a ihned se vrátili na povrch.”

“Proč?” řekl Neidelman. “Nějaké problémy se zařízením?”

“Ne, nic takového.” Streeter jako by nevěděl, jak má pokračovat dál. “Nejlepší bude, když vás přepojím na St. Johna.”

Neidelman se tázavě podíval na Bonterrovou. Ta pokrčila rameny. V rádiu to klaplo a ozval se St. Johnův hlas. “Kapitáne, tady St. John. Jsem na Kerberu. Scylla právě rozluštila část deníku.”

“Výborně,” řekl kapitán. “Co je tam tak urgentního?”

“Macalían vám něco vzkazuje. Já vám to přečtu.”

Stáli v šeru a vlhku samotného srdce Vodní štoly. St. Johnův hlas jako by přicházel z jiného světa.

“Cítím, že mne po skončení dtia Ockham zahubí, tak jako zahubil mnoho ostatních. Rozhodl jsem se pomstít. Je to prokletý poklad, který způsobil mnoho smrtí při shromažďování a mnoho běd na tomto ost i rove. Je to poklad samého ďábla, a jakožto takový.”

St. John se odmlčel.

“Vy chcete, abych ukončil akci na základě toho žvástu?” Z Neidelmanova hlasu bylo znát podráždění. “Pokračuje to. Poslouchejte!

Nyní, když byla šachta dokončena, moje dny se krátí. Má duše je klidná. Ockham a jeho banda stvořili podle mých pokynů trvalou hrobku bezbožné kořisti. Tento poklad nelze vyzvednout prostředky, jimiž vládnou smrtelníci. Připravil jsem šalebné uskoky, aby jej ani Ockham, ani kdokoli jiný, nemohl vyprostit. Štola je nedostupná a nepřeložitelná. Ockham věří, že k ní drží klíč, ale je to nepravý klíč. Vy, kdož rozluštíte tento text, poslyšte mé varování: Vstup do štoly před stavuje těžké nebezpečenství života, vyzvednutí pokladu znamená jistou smrt. Kdož domnívá se, že nalezl klíč ke schránce pokladu, nalezne namísto toho klíč na onen svět, a jeho mrtvola bude hnít v blízkosti pekla, kamž se odebere jeho duše.”

St. Johnův hlas zmlkl a skupinka stála mlčky. Hatch se podíval na Neidelmana. Jeho oči byly jako dvě štěrbiny.

“Takže to vidíte ozval se znovu St. John. “Vypadá to, že klíč k Vodní štole je ten, že žádný klíč neexistuje. Musela to být Macallanova odveta pirátům, kteří ho unesli. Pohřbít jejich poklad tak, že ho nikdy nikdo nevyzvedne. Ani Ockham. Nikdo.”

“Myslíme si,” ozval se Streeterův hlas, “že pro nikoho není bezpečné zůstat ve Vodní štole, dokud si nepřečteme zbytek deníku a nepodrobíme ho analýze. Vypadá to, že Macallan přichystal nějaké pasti pro každého, kdo.”

“Nesmysl!” přerušil ho Neidelman. “To nebezpečí, o kterém mluví, je ta prostoduchá past, která zabila Simona Ruttera před dvěma sty lety a zaplavila šachtu.”

Dlouho bylo ticho. Hatch a Bonterrová se podívali na sebe a pak se obrátili k Neidelmanovi. Jeho tvář zůstávala kamenná.

“Kapitáne,” ozval se Streeter, “takhle to St. John neříká.”

“To je sporné,” odsekl kapitán. “Ale my už stejně půjdeme. Už to máme skoro hotovo. Ještě umístíme pár snímačů a jdeme.”

“Já myslím, že St. John má pravdu,” řekl Hatch “Stopnem to hned, dokud nezjistíme, co nám o tom Macallan poví.”

“Souhlasím,” řekla Bonterrová.

Neidelmanův pohled putoval od jednoho k druhému. “V žádném případě,” řekl stručně. Zavřel svou tašku a podíval se nahoru. “Wopnere?”

Programátor na žebříku nebyl a na rádiové frekvenci se neozýval.

“Musí být v té chodbě. Kalibruje snímače, které jsme strčili pod tu klenbu,” řekla Bonterrová.

“Tak ho zavolejte. Panebože, on si snad vypnul interkom.” Kapitán začal rychle stoupat po žebříku. Žebřík se pod jeho vahou lehce otřásal.

Tohle není v pořádku, pomyslel si Hatch. Předtím se žebřík vůbec netřásl. Teď to přišlo znovu. Konečky jeho prstů ucítily další slabý otřes. Podíval se tázavě na Bonterrovou a z jejího pohledu bylo jasné, že to cítila také.

“Magnusenová, zprávu! Co se to děje?” řekl Neidelman ostře.

“Všechno v pořádku, kapitáne.”

“Rankin?”

“Vypadá to jako seismický otřes. Ale jeho velikost je hluboko pod kritickou hladinou. Cítíte něco?”

“Ano, cítili jsme.,” začal kapitán. Náhle se všechno zatřáslo a Hatch se tak ulekl, že mu málem sklouzly nohy. Nad sebou viděl koutkem oka dvě postavy, přitisknuté k žebříku. Nad nimi bylo slyšet drobivý zvuk, jako když se sype štěrk.

“Co se to hergot stalo?” vykřikl kapitán.

“Pane!” ozvala se Magnusenová. “Zaznamenali jsme někde ve vaší blízkosti sesuv.”

“Dobrá. Najdeme Wopnera a mizíme.”

Rychle vystoupali na plošinu ve sto stopách, kde byl vchod do klenutého kanálu. Zející díra z červotočivého dřeva. Neidelman vnikl dovnitř a paprsek z jeho svítilny pátral po chodbě. “Wopnere, pojďte ven! Končíme akci.”

Chodba byla tichá. Neidelman se díval do kanálu a cítil závan slabého studeného větru. Se skousnutými rty se podíval na Bonterrovou a na Hatche.

Náhle, jako by je napadla stejná myšlenka, všichni tři odpojili své karabiny, vlezli do ústí chodby, vstoupili dovnitř a běželi kanálem. Hatchovi se chodba zdála mnohem nižší a hrozivější než před chvílí. Také vzduch se zdál jiný.

Kanál se otevřel do známé kamenné jeskyně. Na každé straně jeskyně ležel jeden senzor. U jednoho se válel Wopnerův palmtop. Jeskyní se pohybovaly obláčky mlhy.

“Wopnere?” volal Neidelman a svítil světlem na všechny strany. “Kam sakra šel?”

Hatch náhle spatřil něco, co ho úplně ochromilo. Jeden z masivních kamenů stropní klenby spadl na zem ke stěně jeskyně. V klenbě stropu zela obrovská díra jako po vytrženém zubu a kapala z ní voda. Na podlaze mezi spadlým balvanem a stěnou rozeznával něco černobílého.

Šel blíže. Byla to špička Wopnerovy tenisky, vklíněná mezi balvany. V okamžiku přiklekl a posvítil do mezery.

“Ježíšmarjá!” řekl za ním Neidelman.

Hatch spatřil Wopnera, nacpaného mezi žulovými balvany. Jednu ruku přitisknutou k boku, druhou vztyčenou v nesmyslném úhlu. Hlavu měl zkroucenou. Zíral na Hatche. Jeho oči pod helmou vypadaly široké a byly plné strachu. Jeho ústa se tiše pohybovala. “Pro sím.

“Kerry, zůstaň v klidu,” řekl Hatch a přejížděl paprskem svítilny shora dolů. Panebože, ještě je naživu. “Streetere!” zavolal do vysílačky. “Máme tu muže, chyceného mezi dvěma balvany. Pošlete sem okamžitě hever. Potřebuju kyslík, krev, fyziologický roztok.”

Otočil se zpět k Wopnerovi.

“Kerry, přinesou hever, odvalíme ten šutr a vytáhneme tě. Už to bude. Tedpotřebuju vědět, kde tě to bolí.”

“Já nevím,” řekl Wopner vysokým hlasem. “Myslím, že mám všecko zlámaný.” Jeho slova byla podivně nezřetelná a Hatch si uvědomil, že sotva pohybuje ústy. Vyskočil ze země a otevřel svůj kufřík. Vytáhl jehlu a nasál dva kubíky morfia. Podařilo se mu vsunout ruku mezi dva kameny, nahmatal Wopnerovo rameno a píchl mu do něj jehlu. Wopner nereagoval, ani se nezachvěl.

“Jak mu je?” zeptal se Neidelman. Mlha mu stoupala z úst.

“Běžte pryč, prokrista!” řekl Hatch. “Potřebuje vzduch.” Cítil, jak také sotva popadá dech. Vzduch se v jeskyni rapidně zhoršoval.

“Buď opatrný,” řekla za ním Bonterrová. “Může tu být další past.”

Past? Hatche dosud nenapadlo, že je to past. Ale je to tak, samozřejmě. Jak jinak by mohl tak obrovský kámen spadnout dolů tak najednou. Pokoušel se najít Wopnerovu ruku, aby zjistil puls, ale nedosáhl k ní.

“Hever, kyslík a krev jsou na cestě,” ozval se Streeterův hlas.

“Dobře, vemte na plošinu teleskopická nosítka, nafukovací dlahy a krční límec.”

“Vodu.,” zašeptal Wopner.

Bonterrová přistoupila a podala Hatchovi polní láhev. Hatch ji protáhl trhlinou a nechal proud vody stékat na Wopnerovu helmu. Wopner vodu chytal jazykem. Hatch spatřil, že je modročerný, a po celé jeho délce se blýskaly kapky krve.

Ježíši, kde jsou s tím heverem?

“Pomozte mi,” prosil Wopner a lehce zakašlal. Na bradě se mu objevily krvavé skvrny.

Má probodnuté plíce, pomyslel si Hatch. “Vydrž, Kerry, ještě pár minut,” řekl konejšivě, jak jen mohl. Pak se otočil a zasyčel do mikrofonu: “Streetere, do prdele, kde je ten hever?” Pocítil vlnu závratě a zhluboka se nadechl.

“Kvalita vzduchu se blíží červené zóně,” řekl tiše Neidelman.

“Cítíš ruce a nohy?” zeptal se Hatch Wopnera.

“Nevím.” Po krátké pauze, ve které popadal dech, řekl: “Jednu nohu cítím. Cítím, jak z ní trčí kost.”

Hatch se pokoušel vsunout do mezery světlo, ale dlouho se mu nedařilo cokoli zahlédnout. Konečně spatřil džínový rukáv. “Kerry, dívám se na tvou levou ruku. Pokus se pohnout prsty.”

Ruka zůstala chvíli bez hnutí. Pak se ukazováček a prostředníček lehce pohnuly. Oddechl si. Centrální nervová soustava funguje. Kdybysme ho odtud dostali, máme šanci. Kroutil hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit.

Země se zachvěla. Na Hatche spadla sprška bláta a Wopner zakňučel nelidským hlasem.

“Mon dieu, co to bylo?” řekla Bonterrová a podívala se rychle na strop.

“Myslím, že bys měla odejít,” řekl tiše Hatch.

“Nesmysl.”

“Kerry?” Hatch se pokoušel podívat do štěrbiny. “Kerry, můžeš mi odpovědět?”

Wopner na něj upřeně hleděl a z jeho rtů vycházelo chraptivé sténání. Z chodby se ozvalo bouchání a objevil se Neidelman táhnoucí kabel. Funěl jako hroch.

“Nemůžu dýchat,” pokusil se říct Wopner a jeho oči se leskly.

“Kerry, ses skvělej, vydrž! Už to bude.” Kerry se nadýchl a znovu se rozkašlal. Na bradu mu kapala krev.

Ozvalo se dupání a Neidelman se objevil znovu. Tentokrát táhl dva hydraulické hevery a přenosnou kyslíkovou bombu. Hatch popadl masku a připojil ji k hadici. Otočil kolečkem na vršku válce. Ozvalo se uklidňující syčení kyslíku.

Neidelman a Bonterrová za ním horečně pracovali. Roztrhali plastikové obaly a sešroubovávali kusy dohromady. Vtom přišel další otřes. Hatch ucítil, že se kamenná masa pod jeho rukou pohnula a sune se nekompromisně ke stěně jeskyně.

“Dělejte!” křičel. Roztočil uzávěr kyslíku na maximum a vsunul škvírou masku k Wopnerovi.

“Kerry,” řekl, “pokusím se ti nasadit masku na obličej.” Sám už nemohl popadnout dech. “Dýchej, prosím tě, pomalu a mělce. Už to bude trvat jenom pár vteřin a ten šutr z tebe sundáme.”

Protáhl kyslíkovou masku nad zmáčknutou helmou a pokusil se ji přehodit Kerrymu přes obličej. Prsty ji zformoval, aby byla dostatečně úzká a sedla si na Wopnerův rozmačkaný nos a ústa. Teprve teď si všiml, jak těsně je mladík zmáčknutý. Hleděly na něj prosebné, vlhké oči, které zcela zachvátila panika.

Neidelman a Bonterrová mlčeli a šroubovali. Hatch natahoval krk, aby zahlédl Wopnera mezerou, která jakoby se stále zužovala. Měl hlavu pevně sevřenou dvěma kameny. Už nemohl mluvit, ani naříkat. Jeho levá ruka se křečovitě svírala. Tlak skály mu téměř znemožňoval dýchání.

“A je to, konečně!” zasyčel Neidelman a podal mu hever. Hatch se jej pokusil nacpat do zužující se štěrbiny.

“Je moc vysoko!” vrátil hever Neidelmanovi. “Dejte to dolů.”

Otočil se k Wopnerovi. “Kerry, teď budeš pěkně dýchat se mnou. Budu ti počítat, ano? Jedna., dvě.”

S divokým zachvěním země a s drsným skřípavým zvukem se deska pohnula. Hatch rněl náhle dlaň a zápěstí zaklíněné mezi skalami, které se k sobě přiblížily. Kerry se otřásl a zalapal po dechu. V paprsku světla, který ozařoval úzký prostor s neúprosnou jasností, Hatch v hrůze pozoroval programátorovy vyvalené oči, které zrůžověly, zčervenaly a zčernaly. Skály ho svíraly stále pevněji. Helma mu praskla. Z ucha mu vytryskl proud krve. Z masky vylezl jazyk.

“Ta skála ujíždí!” vykřikl Hatch. “Dejte mi něco, něco.”

Už když to říkal, cítil, jak mu Wopnerova hlava pod rukou znehybněla. Kyslíková maska jí sklouzla z obličeje a plyn mu proudil kolem prstů. Mezi prsty cítil chvění. Byl to Kerryho jazyk.

“Ne!” křičel Hatch zoufale. “Panebože, nedělej to!” Nemohl se nadechnout a nemohl vytáhnout ruku z mezery.

“Hatchi, zpátky!” řval Neidelman.

; Malině!” křičela Bonterrová.

“Hej, Male!” slyšel svého bratra ze tmy. “Male! Tudy!”

Tma zhoustla a hlasy umlkly.

Půlnoční oceán byl hladký a tiše se vlnil, jak tomu bývá po letní bouřce. Hatch vstal od stolku a vyhlédl z okna své buňky přes potemnělý tábor. Vítr odfoukal mlhavý prstenec a na obzoru byla pod hvězdami posetou klenbou oblohy patrná lehce fosforeskující čára pobřeží.

Koroner, zdá se, ještě nejede.

Povzdechl si a bezděky si masíroval zabandážovanou ruku. Celý večer proseděl v ordinaci. Nedokázal se pohnout, dokonce ani rozsvítit lampu. Nedaleko něj ležel nepravidelný předmět, přikrytý bílým prostěradlem. Hatch se pokoušel na nic nemyslet. Usnout se mu však nepodařilo.

Ozvalo se tiché zaťukání na dveře. V měsíčním světle se zjevily Neidelmanovy obrysy. Vklouzl do buňky a rozplynul se v temné hmotě křesla. Ozvalo se škrtnutí, v místnosti se rozzářilo světélko a zavoněl kouř tureckého tabáku.

“Po koronerovi ani známka, že?” zeptal se Neidelman.

Hatchovo mlčení bylo dostatečně výmluvné. Chtěli zavézt Wopnera na pevninu, ale úzkostlivý a podezíravý ohledač mrtvol trval na tom, aby se tělem hýbalo co nejméně. Kapitán chvíli tiše kouřil. Jedi nou viditelnou známkou jeho přítomnosti byl žhavý oharek. Odložil dýmku a odkašlal si.

“Malině?” zeptal se tiše.

“Ano?” Hlas zněl vlastním uším chraptivě a cize.

“Je to samozřejmě pro nás všechny strašná tragédie. Měl jsem Kerryho moc rád.”

“Já vím.”

“Pamatuji si, nechci říct vzpomínám si,” pokračoval kapitán, “jak jsem vedl tým hlubinných potápěčů při záchranných pracích nedaleko ostrova Sable. Pohřebiště Atlantiku. Měl jsem šest potápěčů v přetlakové komoře. Pracovali v hloubce sto metrů na nacistické ponorce, plné zlata. Těsnění komory se porušilo.” Hatch slyšel, jak se v křesle kroutí. “Dovedeš si představit, co se stalo. Embolie. Krev jim zaplavila mozky a zastavila srdeční činnost.”

Hatch nic neříkal.

“Jeden z těch potápěčů byl můj syn.”

Hatch se zadíval na temný stín. “To je mi líto,” řekl. “Nevěděl jsem.” Umlkl. Kapitán jako otec a manžel! Ve skutečnosti vlastně nevěděl o Neidelmanově životě nic.

“Bylo to moje jediné dítě. Jeho smrt byla samozřejmě pro nás oba velice tvrdá, a moje žena Adelaide. Zkrátka mi neodpustila.”

Hatch seděl bez hnutí. Vzpomněl si na svou matku, když se toho listopadového dne dozvěděla o otcově smrti. Vzala z římsy porcelánový svícen, vyčistila jej zástěrou, uložila na místo, pak jej zase vzala a vyčistila, uložila, a to dělala pořád obličej šedý jako prázdná obloha. Copak asi dělá matka Kerryho Wopnera?

“Jsem strašně utahaný,” řekl Neidelman a zase se zavrtěl v křesle. Tentokrát čileji, jako kdyby se chtěl probudit. “Takové věci se v tomhle byznysu stávají,” řekl. “Jsou nevyhnutelné.”

“Nevyhnutelné,” opakoval Hatch. “Pouze je možné se jich vyvarovat.”

“Já to nechci omlouvat. Kerry si riziko uvědomoval a zvolil si je, stejně jako my.”

Hatchovy oči mimoděk zabloudily k rozdrcenému stínu pod prostěradlem. Přemýšlel, zda si to chudák Wopner skutečně zvolil, nebo jen plnil příkaz.

“Co je teď něj důležitější,” kapitán ztišil hlas, “nesmí nás to zlomit.”

Hatch si hluboce povzdechl. “Myslím, že to oba vidíme stejně. Musíme to překonat. Kerryho smrt by byla ještě nesmyslnější, kdybychom se vzdali. Potřebujeme teď čas na kontrolu bezpečnostních postupů. Takže.”

Neidelman si poposedl. “Čas? To si, Malině, nerozumíme. Musíme pokračovat zítra.”

Hatch se zamračil. “Není mi jasné, jak bysme mohli. Morálka je v háji. Slyšel jsem pod okny dva dělníky, kteří říkali, že to prokletí funguje a že ten poklad nikdy nikdo nevyzvedne.”

“A to je právě to, co musíme zarazit,” řekl kapitán naléhavým hlasem. “Nebudou se ulejvat a budou pěkně pokračovat v práci. To, že lidi reptají, není překvapující. Co taky po takové tragédii můžeme očekávat? Ale řeči o prokletí a jiných nadpřirozených nesmyslech jsou k ničemu. To je právě to, o čem s tebou chci mluvit.”

Přitáhl si křeslo blíže. “Ty záhadné potíže s přístroji. Všechno perfektně funguje, ale jakmile to instalujeme na ostrově, vyskytnou se nepředvídané problémy. Zdržuje to a překračujeme náklady. A to nemluvím o ztrátách na morálce.” Zažehl dýmku a zabafal. “Přemýšlel jsi o možné příčině?”

“Vlastně ne. Já toho o počítačích moc nevím. Kerry to nechápal. Říkal, že je tu nějaká zlomyslná síla, která se do všeho plete.”

Kapitán si výsměšně odfrkl. “Ano, dokonce i on. To je legrační, že počítačový expert mohl být tak pověrčivý.” I ve tmě Hatch cítil jeho upřený pohled. “No, já jsem o tom hodně přemýšlel, a k jistému závěru jsem dospěl. Není tu žádné prokletí.”

“A čím to tedy je?”

jj Kapitán si znovu zapálil dýmku a zabafal. jHj “Sabotáž.”

B “Sabotáž?” řekl nevěřícně Hatch. “Ale kdo a proč?” 1 “To nevím. Je to určitě někdo z našeho nejužšího kroužku. Někdo, H kdo má snadný přístup k počítačovému systému a k ovládám zaříH zení. Z toho plyne, že to musí být Rankin, Magnusenová, St. John 1 nebo Bonterrová. Možná i Wopner, který by tak naplnil přísloví čím , 1 kdo zachází.”

B Hatch byl nesmírně překvapen, že Neidelman o Wopnerovi doH káže takhle mluvit, když jeho mrtvé tělo leží jenom šest stop odtud. “Co Streeter?” zeptal se.

Kapitán potřásl hlavou. “Streeter a já jsme spolu od Vietnamu. Byl důstojníkem na mé lodi. Vím, že se vy dva nemáte moc rádi, a vím, že je to kus starého mezka, ale v žádném případě nemůže být sabotér. Všechno, co má, vložil do tohoto podniku. Má to i hlubší důvody. Zachránil jsem mu život. S kým prožiješ bok po boku válku, s tím si nikdy nemůžeš lhát.”

“Dobře,” odpověděl Hatch. “Nevidím ale důvod, proč by měl kdokoli naši práci sabotovat.”

“Já jich vidím několik,” řekl Neidelman. “Jeden je třeba průmyslová špionáž. Thalassa není jediná společnost, která loví poklady. Pokud nebude úspěšná nebo zbankrotuje, otevřou se dveře pro nějakou další.”

“Ne bez mé spolupráce.”

“To oni nemusí vědět. A i kdyby věděli, tvé názory lze změnit.”

“No, já nevím,” řekl Hatch. “Těžko věřit, že.” Umlkl, když si vzpomněl, jak včera narazil do Magnusenové ve skladišti archeologických nálezů. Prohlížela si zlatý dublon.

Inženýrka, která se obvykle naprosto kontroluje a vypadá, že pod odbornou maskou nemá žádné vlastní já, se dívala na minci a v její tváři byla vepsána žádost. Když ho spatřila, s téměř provinilým gestem minci položila.

“Nezapomeň,” řekl kapitán, “že tu jsou dvě miliardy dolarů. Na světě je spousta lidí, která je schopná zastřelit výčepního pro dvacet dolarů. O kolik víc by jich bylo ochotno spáchat jakýkoli zločin pro dvě miliardy?”

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Neidelman se postavil a neklidně přecházel před oknem. “Teď, když je šachta suchá, můžeme zredukovat počet zaměstnanců na polovinu. Už jsem odeslal parník a plovoucí jeřáb zpět do Portlandu. To by mohlo zajistit lepší utajení. Ale jedna věc musí být jasná. Sabotér může stále pracovat. Mohl se pokusit, on nebo ona, přepsat počítačové programy, aby přinutil Kerryho jít dneska ráno s námi. Ale byl to Macallan, kdo zabil Kerryho. Stejně jako zabil tvého bratra. Natahuje své pařáty přes tři staletí. Malině, nenecháme se zlomit. Porazíme tu šachtu a to zlato si vezmeme. A meč.”

Hatch seděl ve tmě, zmítán protichůdnými pocity. Nikdy se tímto způsobem na šachtu nedíval. Ale v jednom měl Neidelman pravdu.

Macallan zabil jeho nevinného bratra a téměř stejně nevinného programátora.

Vodní štola byla vlastně krutý smrtící stroj.

“S tím sabotérem nevím,” řekl pomalu, “ale myslím, že máš pravdu s tím Macallanem. Stačí se podívat na to, co říká ve svém deníku. Navrhl šachtu tak, aby zabila každého, kdo se ji pokusí vyplenit. Je to další důvod pro to, abysme si oddechli, prostudovali ten deník a promysleli si, jak na to. Naše práce postupuje příliš rychle. V tom vidím hlavní problém.”

“A to je právě špatně, Malině.” Neidelmanův hlas byl náhle pro tak malou pracovnu příliš hlasitý. “To by jen nahrávalo tomu sabotérovi. Musíme jít vpřed s maximální rychlostí. Musíme zmapovat vnitřek štoly, usadit podpůrné prvky a vzpěry. Každé další zdržení by znamenalo větší komplikace a víc překážek. Brzy přijde špatné počasí a Thalassa platí tři sta tisíc dolarů týdně pojištění. Po tomhle neštěstí se to vyšplhá na dvojnásobek. Máme přečerpaný rozpočet a našim investorům se to nelíbí. Malině, jsme tak blízko! Jak můžeš navrhovat zpomalit tempo?”

“Nenavrhuju zpomalit tempo,” řekl Hatch zvolna. “Já navrhuju zastavit a obnovit práce na jaře.”

Neidelman hvízdl. “Panebože, co tě to napadlo? Spadne nám přehrada, všechno se zaplaví, budeme muset rozmontovat Orthanc a Ostrov 1. To nemůžeš myslet vážně.”

“Podívej,” řekl Hatch, “až dosud jsme předpokládali, že k pokladu existuje nějaký klíč. Tedjsme se dozvěděli, že neexistuje. Je to právě naopak. Jsme tu už tři neděle. Srpen je skoro v háji. Každým dnem, kdy tu zůstáváme, vzrůstá šance, že nám to všecko rozseká severovýchodní vítr.”

Neidelman zamítavě máchl rukou.

“Není to postavené z lega. Přežijeme tu na kotvě každou bouři, která sem vtrhne, i hurikán.”

“Nemluvím o hurikánu nebo severozápadním větru. Na ty se můžeme čtyři dny připravovat a evakuovat ostrov. Mluvím o severovýchodním. Ten se vrhne na pobřeží a jeho varovné signály se objeví ani ne dvacet čtyři hodiny předtím, než to vypukne. Sotva stačíme uklidit lodě do přístavu.”

Neidelman se zamračil. “Já vím, co je severovýchodní vítr.”

“Pak taky víš, že se objeví boční vítr a obrovské vlny, mnohem nebezpečnější než za hurikánu. Nevím, jak je ta přehrada pevná, ale nejspíš ji to strhne jako dětskou hračku.”

Neidelmanova brada se sveřepě zvedla. Bylo zřejmé, že žádné Hatchovy argumenty nebudou mít patřičnou váhu. “Podívej,” pokračoval Hatch co nejklidnějším tónem, “měli jsme nezdar. Ale není to konečná. Apendix je zanícený, ale nepraskl. Já jenom říkám, že potřebujeme čas na opravdové studium štoly, prozkoumám dalších Macallanových staveb a pochopení, jak jeho mozek pracoval. Jít slepě dál je strašně nebezpečné.”

“Říkám ti, že tu asi máme sabotéra a že si proto nemůžeme dovolit zpomalit práce. Slepě dál? To mi říkáš ty?” Neidelman byl rozhořčen. “Přesně s takovou bázlivou reakcí Macallan počítal. Dát si načas, neriskovat, prošustrovat všechny prachy, až z nich nic nezůstane. To ne. Ten výzkum by byl fajn, ale.,” kapitán ztlumil hlas, jeho rozhodnost však byla překvapivá, “teď je správný okamžik jít mu po krku.”

Hatch nikdy nebyl bázlivý, ale to slovo se mu nelíbilo. Taky se teď rozhořčil, ale ovládl se. Drž se, nebo to všechno zkazíš, říkal si. Možná, že kapitán má pravdu. Možná mnou tak otřásla Wopnerova smrt. Došli jsme už daleko, jsme vlastně těsně u cíle. V hlubokém tichu bylo slyšet slabé vrčení nějakého člunu.

“To je koroner,” ozval se Neidelman. Přistoupil k oknu. “Nechám to tady na tobě,” řekl a odebral se ke dveřím.

“Kapitáne?”

Kapitán se otočil, ruku na klice. Hatch cítil neobyčejnou sílu jeho pohledu, který mířil přímo na něj.

“Ta německá ponorka co jste dělali potom? Myslím po smrti potápěčů.”

“Pokračovali jsme, samozřejmě. Tak by si to přál.”

Odešel. Zbyla po něm silná vůně tabáku.

Rowell nechodil do kostela často. Po nástupu Woodyho Claye chodil ještě méně, neměl rád oheň a síru, kterými si nový pastor pomáhal, když přesvědčoval farníky, aby se více věnovali duchovnímu životu. Tentokrát však nemohl nepřijít. Reverend Clay připravil zvláštní kázání.

O tom, jaké překvapení chystá, se v Budově konzumu dlouze debatovalo.

Přišel chvíli před zahájením. Nevelký kostel už byl přeplněný. Kupodivu našel v kostelní lavici volné místo, i když nebylo za sloupem, odkud by byl snadný únik. Bude to muset přežít.

Usadil se a pomalu se rozhlížel po přítomných. Většina z nich byli jeho zákazníci. Občas se očima s někým potkal a lehce pokývl. V první řadě seděl starosta Fitzgerald, nechyběl ani vydavatel místních novin Bili Banns, z jehož čela vyrůstal zelený štítek. Ve druhé řadě seděla na svém místě Klára Clayová. Smutným úsměvem a osamělýma očima svého muže skvěle doplňovala. V kostele bylo i několik přespolních, či spíše přesmořských; byli jistě z Thalassy. To bylo “zcela neobvyklé, zatím se nikdo z ostrova v kostele neukázal. Možná že s nimi zatřásla ta včerejší katastrofa.

Nakonec se zahleděl na neznámý předmět, který ležel na malém stolku vedle kazatelny, přikrytý plátnem. To bylo skutečně divné. Stormhavenský pastor neměl ve zvyku používat jevištní rekvizity, ostatně ani zvedat pěsti nebo bouchat biblí o kazatelnu.

Ozvaly se zvuky varhan. Shromáždění povstalo a zapělo: “Mohutná tvrz je náš Bůh.” Po přečtení několika oznámení a po společné modlitbě vstoupil do kostela pastor Clay v černé sutaně, která mu byla příliš volná. Zaujal pozici za kazatelnou a rozhlédl se po shromáždění. Ve tváři měl rozhodný a odhodlaný výraz. Nevypadal, že by se chystal vyprávět anekdoty.

“Někteří lidé si myslí,” začal, “že úkolem pastora je uklidňovat. Působit, aby se lidé při odchodu z kostela cítili lépe. Dnes tu ale nejsem proto, aby se kdokoli z vás cítil lépe. Není mým posláním ani mým úkolem zaslepit vám oči otřepanými frázemi a konejšit vás polopravdami. Jsem člověk, který říká to, co si myslí. A to, co se vám dnes chystám říci, některé z vás zneklidní. Dělám to nerad, ale nedá se nic dělat.”

Rozhlédl se po shromáždění, pak sklonil hlavu a pomodlil se. Chvilku zůstal nehybný. Pak vzal bibli a otevřel text svého kázání.

“Slyšte Poselství pátého anděla,” začal silným, chvějícím se hlasem.

“.A viděl jsem hvězdu padat z nebes na Zemi, a byl jim dán klíč od bezedné šachty. A oni ji otevřeli. Ze šachty vyvalil se dým jako z velké pece, a v dýmu tom objevil se její vládce, anděl bezedné šachty, jenž slově v hebrejském jazyce Abaddon. Tato bestie vyšlá z bezedné šachty proti nim bude bojovati, přemůže je, zabíjeje, a jejich mrtvá těla budou ležeti po ulicích. A jejich zbytek se bude kát, ne za své dílo, ale za uctívání zlata a stříbra.”

Pastor zvedl hlavu a pomalu zavřel knihu. “Zjevení, kapitola 9.” Chvíli nechal působit neklidné ticho.

Pokračoval tišším a klidnějším hlasem. “Před několika týdny sem přišla velká firma a zahájila další nesmyslné úsilí o vyzdvižení pokladu na Skalnatém ostrově. Vy všichni, kteří tu jste, slyšíte exploze dynamitu, motory běžící dnem i nocí, sirény, helikoptéry. Vidíte ostrov zalitý světlem. Někteří z vás pro tu firmu pracujete, někteří pro najímáte pokoje jejím zaměstnancům, anebo z té honby za pokladem profitujete jinak.” Jeho oči přejely kostelní prostor a zastavily se u Buda. Obchodník se zavrtěl a podíval se ke dveřím.

“Vy, kteří se zajímáte o životní prostředí, se můžete ptát, jaký má všechno to čerpám, znečišťování vody naftou a olejem, exploze a stálá aktivita vliv na ekologii zálivu. Vy, kdož jste rybáři a lovci krabů, se můžete ptát, zda tato činnost nemá něco společného s poklesem úlovků krabů a makrel zhruba o dvacet procent.”

Pastor se odmlčel. Bud věděl, že v minulých čtrnácti dnech by úlovek stejně klesl, ať už se na ostrově kope nebo ne, ale značný počet rybářů se neklidně vrtěl v kostelních lavicích.

“Já tady dnes nechci mluvit o hluku, znečištění, zruinování rybolovu nebo o plenění zálivu. Tyto světské záležitosti jsou oblastí působnosti starosty, pokud se jim bude ochoten věnovat.” Clay upřel pohled na starostu. Starosta se neklidně usmál a zakroutil si vous.

“Smyslem mé řeči je rozebrat duchovní následky této honby za pokladem.” Clay sestoupil z kazatelny. “V této věci ovšem bible mluví naprosto jasně. Láska ke zlatu je kořenem všeho zla a pouze chudí vejdou do království nebeského. Není zde žádná dvojznačnost a žádné spory o interpretaci těchto výroků. Je tvrdé to slyšet, ale je to tak. A když bohatý muž chtěl následovat Ježíše, ten mu řekl, aby se nejdříve vzdal svého bohatství. Ale ten to nechtel učinit. Pamatujete Lazara, žebráka, který zemřel u boháčovy brány a Abrahám ho přivinul na svou hruď? Boháč, který žil za branou, se dostal přímo do pekla. Žebral o kapku vody, aby svlažil svůj vyprahlý jazyk, ale nedostal ji. Ježíš to nemohl říci jasněji. Snáze velbloud uchem jehly projde, než bohatý vejde do království Božího.”

Rozhlédl se kolem sebe. “Možná si myslíte, že to není váš problém. Konečně, většina lidí tohoto města není v žádném slova smyslu bohatá. Ale ten hon za pokladem všechno změnil. Uvážil někdo z vás, co bude v případě úspěchu s tímto městem? Já vám to řeknu. Stormhaven se stane větší turistickou atrakcí než Disneyland. Pokud máte dojem, že rybaření teď nestojí za nic, počkejte, až tu budou brázdit vody stovky turistických lodí, až tady na stráních vyrostou hotely a letní vily, zkrátka až zde nastane provoz. Zamyslete se nad tím, co bude, až sem vtrhnou hordy dobrodruhů a hledačů zlata, budou kopat tam i onde, na břehu i v moři, dokud všechno nezplundrují, ne znečistí, nezničí zemi a nezlikvidují rybaření. Jistě, někteří z vás vydělají peníze. Ale bude váš osud jiný, než osud toho boháče z podobenství o Lazarovi? A ti nejchudší z vás, vy, kteří žijete z darů moře, vy budete nešťastní. Budete mít na výběr buď veřejnou podporu, nebo lístek do Bostonu. Nemyslím zpáteční.”

Když se zmínil o těchto dvou věcech, kterými ve Stormhavenu nejvíc opovrhovali, ozvalo se v lavicích nešťastné šeptání.

Clay se opřel o kazatelnu. “Odvázali bestii, jejíž jméno zní Abaddon. Abaddon, vládce šachty. Abaddon, což hebrejsky znamená ničitel.”

Přelétl očima lavice. “Něco vám ukážu.” Sestoupil z kazatelny a přikročil k malému stolku. Položil ruku na pokrývku zahalující záhadný předmět.

Chvíli vyčkával a pak ji jedním pohybem strhl.

Objevil se plochý černý kámen, asi osmnáct až dvacet palců dlouhý. Měl otlučené okraje a opíral se o dřevěnou krabici. Na jeho straně, otočené k lavicím, byly vytesány tři řádky, zdůrazněné žlutou hlinkou. Clay si stoupl za kazatelnu a hlubokým chvějícím se hlasem přečetl nápis:

Nejprwe bvdete lhát

Prokletí bvdete lkát

Nejhvře vmírat

“Není náhoda, že tento kámen byl nalezen ve Vodní štole, když byla poprvé objevena, a jeho odstranění mělo za následek první smrt. Není to náhoda. Proroctví o tomto prokletém kameni je platné dodnes. Vy všichni, kteří vzýváte idol zlata a stříbra, ať už přímo kopáním nebo nepřímo profitováním z kopáčů, si pamatujte, co to znamená. Nejprve budeš lhát: Chtivost bohatství zkazí vaše lepší instinkty.”

Na okamžik se zastavil. “Na slavnostech pečení krabů mi sám Malin Hatch řekl, že poklad má cenu několika milionů dolarů. Ani pro člověka z Bostonu to není zanedbatelná suma. Ale později jsem se dozvěděl, že skutečný odhad činí dvě miliardy. Dvě miliardy, prosím! Proč mne doktor Hatch klamal? Řeknu vám to. Vidina zlata je lákavá. Nejprve budeš lhát.”

Klesl hlasem. “Další řádek zní: Prokletý budeš lkát. Zlato ti přinese prokletí a starosti. Pokud o tom pochybujete, zeptejte se člověka, který ztratil své nohy. A jak zní poslední řádka? Nejhůře umírat.”

Pozoroval svýma vpadlýma očima odezvu. “Dnes by mnoho z vás chtělo pohnout tím kamenem. Čímž myslím získat ten podzemní zlatý idol. Stejné přání měl i Simon Rutter před dvěma sty lety. Vzpomeňte si, co se mu stalo.” Vrátil se ke kazatelně. “Včera byl v šachtě zabit muž. Mluvil jsem s ním před necelým týdnem. Netajil se svou žádostivostí zlata. Ve skutečnosti na ni byl hrdý. Nejsem Matka Tereza, řekl mi. Tento muž je dnes mrtvý. Zemřel tím nejhorším možným způsobem. Život z něj vymačkaly obrovské kameny. Nejhůře umírat. Vpravdě vám říkám, byla to odplata.”

Clay nabral dech. Bud se rozhlédl po shromáždění. Rybáři a lovci krabů se polohlasně dohadovali. Klára se pozorně dívala na své ruce na klíně.

Clay pokračoval: “A co všichni ostatní, kteří díky tomuto zlořečenému pokladu zemřeli, nebo byli zmrzačeni, nebo prodělali finanční úpadek? Ta honba za pokladem je ďáblovo vtělení. A všichni kdo z ní mají prospěch, ať přímý nebo nepřímý, musí očekávat, že budou pohnáni k zodpovědnosti. V konečném zúčtování bude jedno, jestli se poklad najde nebo ne. Hříchem je jeho hledání. Je to hřích, neslučitelný s Bohem. A čím více vás vejde na cestu hříchu, tím více pokání bude muset město platit. Pokání ve smyslu zničeného živobytí. Pokání ve formě zničeného rybaření. Pokání ve formě zmařených životů.”

Odkašlal si. “V dřívějších dobách se hodně mluvilo o prokletí Skalnatého ostrova a Vodní štoly. Dnes se tomu většina lidí směje. Říkají, že pouze hloupý nevzdělaný člověk může věřit takové pověře.” Ukázal na kámen. “Řekněte to Simonu Rutterovi. Řekněte to Ezekielu Harrisovi. Řekněte to Johnu Hatchovi.”

Clayův hlas se změnil téměř v šepot. “Na ostrově se dějí divné věci. Věci, o kterých vám nikdo neřekne pravdu. Přístroje záhadně přestávají fungovat. Práce zpožďují nevysvětlitelné události. A před několika dny byl na ostrově nalezen masový hrob. Bylo v něm osmdesát, možná sto koster pirátů bez jakékoli stopy násilí. Nikdo neví, jak zemřeli. Tato bestie, vyšlá z bezedné šachty, proti nim bude bojovati, přemůže je, zabije je, a jejich mrtvá těla budou ležeti po ulicích. Jak zemřeli ti muži?” zahřímal náhle Clay. “Byl to prst Boží. Víte, co bylo u těch koster spolu se smrtí nalezeno?”

Kostel byl tak tichý, že Bud slyšel ťukání větvičky do okenní tabulky.

“Zlato,” zachraptěl Clay.

Jako lékař expedice se Hatch musel účastnit soudního vyšetřování Kerryho smrti. Zatímco v ordinaci za něj zaskakovala narychlo povolaná ošetřovatelka, trávil tři dny vyplňováním papírů a poskytováním svědeckých výpovědí v Bangoru. Třetího dne odpoledne se vrátil a ihned odplul na ostrov.

Měl pocit, že tempo, které Neidelman nasadil, poněkud zahnalo depresi z Kerryho smrti. Mělo však svůj rub: četná zranění a nemoci. Jen za zbytek odpoledne ošetřil čtyři drobná poranění. Tři onemocnění, o nichž mu referovala sestra, znamenalo relativně hodné, když se vzalo v úvahu, že více než polovina mužstva už odjela domů. Jedno znamenalo celkovou nevolnost a apatii, druhé podivnou bakteriální infekci, o které nikdy předtím neslyšel. Třetí, nespecifická viróza se projevovala vysokou horečkou. Toho asi kapitán ze simulování podezřívat nebude, pomyslel si, když dělníkovi odebíral krevní vzorek pro laboratorní analýzu.

Příštího rána si vyšel na obchůzku kam jinam, než k Vodní štole. Tempo prací bylo hektické. Dokonce i Bonterrová, která se vynořila zeštoly s ručním laserem k měření vzdáleností, pro něj měla jen úsměv a pokývnutí. Soustava žebříků už byla dokončena, v šachtě jezdil výtah a průzkum uvnitř štoly a v přilehlých kanálech byl podle techniků před dokončením. Kapitán prý za poslední tři dny vůbec nespal a řídil z Orthance mapovací práce.

Po Wopnerově smrti Hatch jako by přijal dílo za své. Teď přemýšlel o dalším kapitánově tahu. Nebyl mu jasný, pokud to nebude už přímé kopání na dně šachty. Zdálo se mu, že všechno potřebné je hotovo.

Napadlo ho, co bude vlastně dělat se svým podílem. Miliarda, to je příšerně moc peněz. Snad by ani nebylo nutné věnovat nadaci Johnyho Hatche celou sumu. Bylo by docela příjemné mít v Lynnu nový člun. No, a nedaleko nemocnice je na prodej krásný rodinný domek. Taky by neměl zapomenout, že bude mít někdy děti, asi by je neměl připravit o dědictví. Čím více o tom přemýšlel, tím silnější měl pocit, že by si měl pár milionů nechat, řekněme pět nebo deset, pro případ nouze. Nikdo by nemohl nic namítat.

Zadíval se do hlubin štoly a napadlo ho, zda tam už maká Donny Truitt. Pak se vrátil na Ostrov 1.

Místnost okupovala se svým sveřepým výrazem Magnusenová. Hbitě ťukala do klávesnice a Hatche zcela ignorovala. Bylo uklizeno. Nikde žádná vrstva zmuchlaných obalů od polárkových dortů, změť barevných drátů nebo rozkopaný počítač. Hatchovi to připadalo nepietní.

Chvíli se usmíval nad tím, jak si ho vychutnává. Potvrzovala mu to, co si o ní myslel. Po chvíli už ho to bavilo o něco méně a nakonec vyštěkl: “Promiňte, potřeboval bych překlad druhé části deníku.”

Magnusenová nadskočila, přestala ťukat a natočila hlavu patřičným směrem. Její obličej byl jako prázdný rám.

“Jistě,” řekla. Nic dalšího neudělala.

“Tak prosím!”

“Kde to máte?” odpověděla.

To nedávalo žádný smysl. “Kde mám co?” zeptal se Hatch.

Hatch by se vsadil, že její tváří probleskl triumfální výraz. “Tím chcete říct, že nemáte povolení od kapitána?”

To ho uzemnilo. Bylo to na něm zřejmě vidět, protože Magnusenová pokračovala: “Máme nová pravidla. Jediná kopie dešifrovaného deníku je uložena ve skladu. Nikdo si ji nesmí půjčit bez písemného povolení kapitána.”

Hatch chvíli lapal po dechu. “Doktorko Magnusenová,” řekl chladně a obřadně. “Toto pravidlo pro mne neplatí.”

“Kapitán se o žádné výjimce nezmiňoval.”

Hatch vzal beze slova telefon a vytočil číslo Orthance.

“Malině!” ozval se kapitánův mocný hlas. “To je prima, že voláš. Už jsem se chtěl zastavit za tebou na pevnině, abych viděl, jak se věci mají.”

“Kapitáne, jsem tady na Ostrovu l s doktorkou Magnusenovou. Co to znamená, že potřebuju povolení, když se chci podívat na Macallanův deník?”

“To je jenom bezpečnostní formalita. Pamatuješ přece, mluvili jsme o nutnosti většího utajení. Neber si to osobně.”

“Já si to ale beru osobně.”

“Malině, dokonce i já si musím podepsat vlastní povolení, když si to chci vypůjčit. To opatření přece chrání stejně tvoje zájmy, jako zájmy Thalassy. Teď mi, prosím tě, půjč Sandru. Já jí řeknu, že povolení máš.”

Hatch podal telefon Magnusenové, která chvíli bez komentáře nebo změny výrazu poslouchala. Pak beze slova položila telefon, otevřela zásuvku a vyplnila malý žlutý lístek.

“Odevzdejte to službě ve skladu a nezapomeňte se tam zapsat do deníku.”

Hatch dal lístek do kapsy a kroutil hlavou nad Neidelmanovým výběrem strážného anděla. Byla přece na seznamu podezřelých ze sabotáže.

Pokud to celé s tou sabotáží není nesmysl. Vždyť všichni jsou na ostrově skvěle placeni. Všichni ti podezřelí dostanou několik milionů. Nikdo přece nezahodí milionového vrabce v hrsti kvůli holubovi bůhvíkde.

Dveře Orthance se otevřely a dovnitř vstoupila zchoulená postava. “Dobré ráno!” pravila ponurým hlasem.

Překvapilo ho, jak se St. John po Wopnerově smrti změnil. Obvyklý blazeovaný výraz vystřídalo zachmuřené čelo a vaky pod očima. Sako si zřejmě dával na noc pod hlavu.

Otočil se k Magnusenové. “Hotovo?”

“Skoro,” odpověděla. “Čekám na zbytek dat. Váš přítel Wopner v tom udělal strašlivý zmatek. Už jsem to dala do pořádku.”

Hatch se zadíval na velkou obrazovku, před kterou seděla. Byla na ní neuvěřitelná změť čar různých délek a barev. St. John přešel k obrazovce a chvíli ji beze slova studoval. Pak se ozval: “Rád bych si s tím chvíli pohrál.”

“Dobrá,” řekla Magnusenová.

“Sám, jestli dovolíte.”

Magnusenová vstala. “Každý knoflík myši ovládá jednu z os řekla. “Taky můžete.”

“Já to s tím umím.”

Opustila místnost beze slova. Hatch se ji chystal následovat.

“Vy ne,” řekl St. John. “Jenom ona. To je baba!” Potřásl hlavou a vrátil se k obrazovce. “Už jste viděl tohle? Je to opravdu zajímavý.”

“Ne,” řekl Hatch. “Co to je?”

“Vodní štola a její zpracování. Nebo přesněji to, co bylo do dneška zmapované.”

Hatch přistoupil blíž. To, co vypadalo jako nesmyslné barevné čáry, byl třírozměrný obraz štoly a věnců jejích postranních chodeb s vyznačeným hloubkovým měřítkem. St. John zmáčkl knoflík a obraz se začal otáčet kolem své osy.

“Panebože, to mě nenapadlo, že je to tak složitý,” vydechl Hatch.

“Dvakrát denně sem mapovací družstvo posílá výsledky měření. Já mám za úkol najít nějakou historickou paralelu k architektuře štoly. Kdybych našel nějakou podobnost s jinou stavbou té doby, nebo dokonce s nějakou stavbou Macallanovou, mohlo by to pomoci určit místa, kde jsou nastražené pasti. Tedy nevím, jestli na něco přijdu, protože ta štola opravdu vypadá moc složitě. Kromě toho netuším, jak s tímhle krámem zacházet. Ale ty krávy se na to ptát nebudu.

No, něco málo o tom vím. Teď to všechno vyčistím a nechám tam jenom původní štolu.” Zmáčkl tlačítko. Na monitoru zůstaly jen červené čáry. Diagram měl náhle smysl. Byla to prostě holá Vodní štola. Na hladině sta stop vedl boční kanál do většího prostoru, kde byl zabit chudák Wopner. Těsně u dna šachty trčelo šest malých příčných kanálů jako hvězdice nebo prsty. St. John zobrazil spodní část šachty. “Tak tady máme našich šest záplavových kanálů.”

“Šest?”

“Ano. Ten ďábelský šestý kanál tu barvu do moře nepustí. Magnusenová říkala něco o systému zpětných proudů. Moc jsem tomu ne rozuměl,” zamračil se historik. “Kousek nad nimi je vstup do Bostonské šachty, kde se tenkrát protrhla stěna Vodní štoly. Teď tu zbývá ještě jeden kanál,” řekl St. John po chvíli a pátravě se na Hatche zadíval. “Ten ještě není úplně zmapován. Myslel jsem si, že je to původní zadní vchod do šachty. Ale končí někde na půl cestě na pobřeží. Možná má nějakou spojitost s tou blbou pastí, kde váš bratr.,” klesl hlasem.

“Rozumím,” řekl Hatch statečně. “Doufám, že ho pořádně prozkoumají.”

“Samozřejmě,” řekl St. John a znovu se očima přisál k obrazovce. “Můžu vám říct, že ještě před třemi dny jsem toho Macallana opravdu obdivoval. Teď to vidím jinak. Ten návrh je samozřejmě brilantní. A ty pasti na piráty naprosto chápu. Ale on moc dobře věděl, že to ta štola bude brát napořád vinnej či nevinnej.”

Struktura začala rotovat. “Samozřejmě, neměl důvod si myslet, že se Ockham pro poklad nevrátí. Ale stejně nechápu, proč to postavil tak důkladně.”

Zmáčkl další knoflík a místo červených čar se objevila spleť zelených. “Tady je diagram výdřevy a vzpěr hlavní šachty. Čtyři sta tisíc krychlových stop dubového dřeva. Z toho se daly postavit dvě fregaty. Naplánoval to, aby to vydrželo stovky let. Proč Macallan postavil tu svoji gilotinu tak mohutnou?”

“Hele, nemaže to náhodou disky, když to rotuje tak rychle?” ozvalo se z vyšisovaného plnovousu, zarámovaného otevřenými dveřmi.

St. John vtip neuznal za hodná pohledu. Vstal a protáhl se.

“Ta obrazovka se už brzo rozletí.” Rankin byl zřejmé ve formě. Sedl si na St. Jahnovo místo, zastavil rotaci a zahleděl se na model. “Napadlo tě něco?” zeptal se.

St. John zavrtěl hlavou. “Nic konkrétního mě nenapadá. Viděl bych nějaké paralely s Macallanovými hydraulickými stavbami, ale nic konkrétního.”

“Nech to rotovat rychlostí pět otáček za minutu.” Všichni si sedli a dívali se, jak se štola pomalu otáčí. “Zjistil jsem něco zajímavého,” řekl Rankin. “Vypadá to, že náš architekt měl při kopání toho nejlepšího pomocníka.”

“Co tím myslíš?”

“Matku přírodu. Vypadá to, že piráti už přišli k hotové šachtě. Byla tu obrovská vertikální trhlina. Dokonce to mohl být i důvod, proč si Ockham tenhle ostrov vybral.”

Požádali ho, aby to rozvedl.

“Z výsledků seismického průzkumu je patrné, že v podloží ostrova je množství zlomů a průsečíků zlomových ploch.”

“To znamená, že tady všude jsou podzemní jeskyně.”

Rankin přikývl. “Samozřejmě spousta. Náš přítel Macallan je pouze rozšířil a přidal k nim, co bylo potřeba. Nejzajímavější problém; vás ovšem asi moc zajímat nebude; je tenhle: proč je ta oblast zlomů omezená jenom na samotný ostrov? Obvykle mívá mnohem větší rozměry.”

Umlkl, když do místnosti vstoupil Neidelman. Pokývl, usmál se a otočil se k Hatchovi. “Tak co, Malině? Dala ti Sandra povolenku?”

“Jo, díky.”

“Nenechte se vyrušovat,” řekl Neidelman Rankinovi.

“Já tady jenom pomáhám St. Johnovi s tím třídimenzionálním modelem štoly,” řekl Rankin omluvným tónem.

Hatch se užasle podíval z jednoho na druhého. “Co se stalo?”

Neidelman na něj hleděl nějak podivně. Obvykle ležérní geolog se tvářil formálně a dokonce koktal jakási vysvětlení. Co se mezi nimi přihodilo? Možná to bylo jen ve způsobu, kterým se teď kapitán díval. Hatch si uvědomoval, že i on má tendenci koktat jakási vysvětlení pro své úplně normální počínání.

“Ano,” řekl Neidelman. “No, mám pro vás dobrou novinu. Měření skončila a data už nasypali do sítě.”

“To je fajn,” řekl Rankin a zmáčkl další tlačítka. “Tak to tam přidáme.”

Během vteřiny ke spleti čar přibyly další. “Nech tam jen původního Macallana.” Čtyři páry očí napjatě pozorovaly obrazovku.

“Nic, co bysme ještě neznali,” řekl Neidelman.

“Připomíná ti to něco?” zeptal se Rankin. “Nebo vidíš tam něco, co by mohla být past?”

St. John potřásl hlavou. “Dej to pryč a pusť tam dřevěné trámy, prosím tě.” Osm očí zíralo na zelenou houštinu.

Historik náhle hvízdl.

“Co je?” zeptal se rychle Neidelman.

St. John potřásal hlavou. “Nevím.” Ukázal na dvě místa na obrazovce, kde se protínalo několik čar. “Takhle překřížené trámy jsem už někde viděl, ale nevím kde.” Po chvíli dodal: “Je to asi nesmysl. Copak můžeme najít nějakou paralelu s nějakou Macallanovou stavbou? Jaká budova má deset stop v průměru a sto čtyřicet stop do délky?”

“Šikmá věž v Pise?” navrhl Hatch.

“Moment!” zařval St. John a rozčilením poposedl. “Podívejte se na ty symetrické čáry tady a tady. A tadyhle na ty křivý místa. Jedno nad druhým. Kdybych nevěděl, že je to šachta, řekl bych, že to jsou transverzální oblouky.” Otočil se k Neidelmanovi. “Věděl jste, že se štola v polovině zužuje, ne?”

Kapitán přikývl. “V sedmdesáti stopách se zúží z dvanácti na devět.”

Historik jezdil prstem po obrazovce. “Ano,” mumlal. “Tady je konec, a tohle je základna opěrného pilíře. A tenhle oblouk soustřeďuje váhu do jednoho bodu, úplně opačně než normální oblouk.”

“Nebyl byste tak laskav a neřekl nám, co to tady žvaníte?” řekl Neidelman.

St. John vstal od monitoru a ve tváři měl vepsán údiv. “Tohle dává smysl. Macallan byl přece stavitel církevních staveb. Vysoké a úzké.”

“Tak co je?” zahučel kapitán netrpělivě.

“Otoč osu ypsilon o sto osmdesát stupňů,” řekl St. John Rankinovi. Síť svítících zelených čar se převrátila.

“Panebože!” vydechl Neidelman. “To je věž katedrály.”

Historik s triumfálním výrazem několikrát přikývl. “Macallan prostě postavil to, co uměl nejlíp. Vodní štola je věž. Otočená věž katedrály.”

Půda vypadala skoro tak, jak si ji pamatoval, to jest nacpaná až k trámoví všelijakými rozlámanými šunty, s nimiž se rodina nedokázala rozloučit. Kulatým okénkem sem dopadaly tlumené paprsky odpoledního světla, pohlcované chmurnými hromadami starých skříní bez dvířek, zaprášených pohovek s trčícími pery, beznohých křesel a rezavých věšáků. Když Hatch stál na posledním stupni dřevěných schodů a vdechoval prach a molekuly naftalínu, vynořila se mu náhle vzpomínka, jak si tu hráli s Johnym na schovávanou a déšť jim k tomu bubnoval na střechu.

Vstoupil na půdu a pomalu, opatrně postupoval vpřed. Snažil se do ničeho nevrazit a nedělat zbytečný hluk. Připadal si jako vetřelec, který narušuje klid své vlastní svatyně vzpomínek.

Celá posádka měla dnes odpoledne volno. Neidelman jí je udělil nerad, přitlačen ke zdi okolnostmi. Průzkum štoly byl dokončen a po ostrově slídil odhadce pojišťovny. Hatch zajel domů na malý oběd a pro jistou knihu. Jmenovala se Velké evropské katedrály, patřila kdysi jeho pratetě a měl dojem, že ji matka někde na půdě pečlivě uložila. Třeba by mu pomohla pochopit, co ten St. Johnův objev vlastně znamená.

Pomalu se prodíral památečním haraburdím. Odřel si holeň o vysloužilý servírovací stolek, opatrně na něm vybalancoval láhev vitriolu a prohlédl si pár poškrábaných desek se starým swingem s již skoro nečitelnými názvy. Svého času se za nedělních podvečerů nesly jejich chraplavé tóny otevřenými okny do zahrady a klouzaly po trávníku dolů ke kamenité pláži. V okně stával otec a usmíval se.

V rohu rozeznal ve slábnoucím světle vyřezávané čelo manželské postele, kterou dostali pradědeček a prababička jako svatební dar. To tedy byl dar!

A tady to je vedle stál starodávný šatník a za ním hromady knih, převázané motouzem. Sám je sem vlastně s Johnym ukládal. Šatník však bylo třeba trochu odsunout. Opřel se do něj ramenem, ale ta hnusná masivní viktoriánská bedna z pradědečkových časů se nehnula ani o píď. Vevnitř asi zůstaly nějaké krámy.

Horní zásuvka šatníku byla otevřená, střední utrhl. Obě prostory byly prázdné. Zbývala spodní zásuvka. Ani tam nebylo nic, kromě vybledlé zmačkané košile s odznakem Led Zeppelin, kterou dostal od Kláry. Koupila ji na školním výletu do Černého přístavu. No, teď snad má, co chtěla.

Věnoval se raději zase skříni. Byla zřejmě tak těžká sama o sobě. Takže ještě jednou. Uchopil skříň a viklal s ní dopředu a dozadu. Ještě kousek, ještě. Jeden nakloň však přehnal a skříň se s ohlušujícím rachotem zřítila na podlahu.

Hatch poodstoupil a počkal, až se oblak prachu trochu usadí. Na cíl svého snažení však zapomněl. Zadní část skříně se odlomila. Pod ní našel úzkou skrýš. Uvnitř nalezl výstřižky z novin a několik stránek s roztřepenými okraji, popsaných drobným úhledným písmem.

Okrově zbarvená Spálená hlava, poloostrov jižně od města, končí vysokým útesem, spadajícím kolmo do moře. Rybářům, připlouvajícím do zátoky, připomíná hlavu obra. Na vrcholu útesu stojí maják. Moře hluboko pod ním připlavuje na pláž miliony mušlí, které se převalují v rytmu příboje a inspirovaly vznik jména Pištivá zátoka. Na útes vede zvolna stoupající divoce zalesněné úženu, zvané Pištivá rokle. Rokle je oblíbeným výletním místem smíšených dvojic studentů Stormhavenské střední školy, kteří její jméno považují za dvojsmyslné. Nejedná panenka se tu přesvědčila, že právem.

Hatch se rozhodl, že si dědečkovy zápisky přečte někde venku. Vyšel z města a jeho kroky zamířily, snad podvědomě, ale zato zcela neomylně do rokle. Svého času tu měl i on svůj studentský zážitek. Uvědomil si to, když narazil za ohbím neudržované cesty s hlubokými vyjetými kolejemi na malou paseku, místo činu. Nad pasekou se ze dvou stran vypínaly skály, končící Spálenou hlavou. Třetí stranu uzavíral hustý porost, který bránil průchodu na pobřeží, jež však svou přítomnost připomínalo zvukem příboje. Světlo a stín se na trávě střídaly v nepravidelných pruzích. Šikmé paprsky. Okamžitě si vybavil báseň Emily Dickinsonové:

Šikmé zimní paprsky: tepla v nich namále smutkem duši naplní jak tón v katedrále

Tady zažil to květnové odpoledne, plné nervózních dotyků a objetí. Byl překvapen, jak ho ten dávný zážitek dokáže ještě dnes rozrušit. Bylo to šest měsíců před odjezdem do Bostonu. Klára se tehdy zcela přizpůsobila jeho vnitřnímu stavu, stavu kluka, který přišel o lepší část své rodiny.

To místo už stejně asi vypadá jinak, pomyslel si. Ale opak byl pravdou. Vypadalo úplně stejně a mezi dvěma kameny byla vklíněna plechovka od piva jako důkaz, že patrně stále slouží témuž účelu.

Posadil se. Faunovo letní odpoledne. Natáhl se na trávu. Na cestě se ozval zvuk kroků. Kdyby to bylo před pětadvaceti lety, pomyslel si Hatch, byla by to Klára. Pohnul hlavou a koutkem oka se podíval na příchozího.

Byla to Klára.

Zastavila se a i na tu vzdálenost bylo patrné, jak se začervenala. Měla pestré letní šaty a dlouhé zlaté vlasy spletené do francouzského copu, který jí spadal na pihovatý krk. Po chvilce váhání vykročila rezolutně směrem k Hatchovi.

Ten okamžitě vyskočil. “Ahoj! Takový krásný den, a ještě se potkám s tebou.” Snažil se, aby jeho hlas zněl přirozeně. Nebylo mu jasné, máli jí potřást rukou, nebo ji políbit. Ale váhal tak dlouho, až už se nedalo dělat nic.

Klára se usmála.

Hatch měl vzácný dar říkat ve chvílích rozrušení neuvěřitelné pitomosti. “Co jsi měla k obědu?” zeptal se.

“Sendvič.” Tento směr konverzaci příliš nerozdmýchal.

Po chvíli Klára řekla: “Promiň, já tě tu vyrušuju.” I když nebylo zřejmé v čem, lehce naznačila odchod.

“Počkej!” vykřikl Hatch nahlas. “Nechoďpryč, prosím tě. Já tady jen tak. Jsem rád, že jsme se potkali.”

Klára se trochu nervózně rozhlížela. “Víš, jak to malé město bere. Kdyby nás někdo viděl.”

“Kdo by sem přes den chodil? Tohle je přece Písklavá rokle. Pojď si sednout.” Posadil se a poklepal dlaní na trávu vedle sebe.

Přistoupila k němu a uhladila si šaty tím samozřejmým gestem, které si tak dobře pamatoval.

“To je zvláštní,” řekl Hatch, “že ze všech míst, kde jsme se mohli potkat, se potkáme zrovna tady.”

Přikývla. “Pamatuju si, jak sis dal za uši dubové listy, stoupl si támhle na skálu a recitoval jsi Browninga. Jaký to bylo, těch pětadvacet let?” zeptala se.

“Ani nevím.” Na chvíli se rozpačitě odmlčel. “Cos dělala celou tu dobu ty?”

“Vždyť víš. Dodělala jsem střední školu a chtěla jít do Orona na vejšku, ale potkala jsem Woodyho. Tak jsem se vdala. Děti nemám.” Pokrčila rameny, sedla si na nejbližší kámen a objala si pažemi kolena.

“To je v podstatě všechno.”

“Ty nemáš děti?” Pamatoval si, že Klára už na střední škole chtěla mít hodně dětí.

“Nemám,” řekla a věcně dodala: “Má málo pohyblivé spermie.”

Věta dopadla do trávy a nastalo hrobové ticho. Ke své hrůze, a z důvodů, které absolutně nechápal, Hatch najednou propukl v hlasitý smích. Smál se, až ho všechno bolelo, smál se, až mu tekly slzy. Uprostřed záchvatu si všiml, že se Klára směje stejně bláznivě jako on.

“Panebože!” řekla a utírala si oči. “To je ale úleva se zasmát. A tomuhle. Nedovedeš si představit, co by se stalo, kdybych doma řekla slovo spermie. Nebo málo pohyblivé spermie to by bylo zemětřesení.”

A znovu se bláznivě rozesmála.

A bylo to. Jako by se rozešli včera. Hatch vykládal historky z pitevny, ze Surinamu a ze Sierry Leoně, a Klára mu povídala, co se stalo s jejich spolužáky. To bylo poměrně stereotypní. Odstěhovali se buď do Bangoru, Portlandu nebo Manchesteru.

“Musím se ti k něčemu přiznat,” řekla pak. “Nepotkali jsme se tak úplně náhodou. Viděla jsem tě jít podle Černého zámku a moc jsem chtěla vědět, co máš za lubem.”

“Myslím, že to nebylo tak těžké uhodnout.”

Podívala se mu do očí. “Chtěla jsem se ti omluvit. Víš, nemyslím si to, co si myslí Woody. Já vím, že tu nejsi kvůli penězům a chtěla jsem, abys to slyšel ode mne. Věřím, že se vám to povede.”

“Prosím tě, neomlouvej se! Radši mi řekni, proč sis ho vzala?”

Vzdychla a odvrátila oči. “Musím?”

“To teda musíš.”

“To bylo. Já nevím. Tys odjel a už jsi nikdy nenapsal. Ne, ne, já tě neobviňuju,” řekla rychle. “Já vím, že jsem s tebou přestala chodit už předtím.”

“Právě. Začala jsi chodit s Richardem Moem, nadhazovačem. Jak se má starej Dick, mimochodem?”

“Nevím. Rozešla jsem se s ním tři týdny po tom, co jsi odjel. Nikdy jsem o něj moc nestála. Byla jsem blázen do tebe. Jenomže tys vlastně opustil Stormhaven mnohem dřív, než jsi skutečně odjel. Měl jsi v sobě takové zákoutí, kam jsi mě nikdy nepustil. Časem mi to začalo vadit.” Pokrčila rameny. “Jistě víš, co tím myslím. Moc jsem doufala, že za mnou přijdeš. Místo toho přišel den, a ty ses vypařil.”

“Máš asi pravdu, myslím, že jsem tehdy byl pěknej melancholik.”

“Když jsi odjel, zůstali ve Stormhavenu samý starý kamarádi. Byla s nima strašná otrava. Byla jsem rozhodnutá jít na vejšku. A pak se objevil ten mladý kněz. Byl ve Woodstocku a na chicagském shromáždění. Zdál se ohnivý a upřímný. Zdědil miliony, to víš, a všechno rozdal chudým, každej cent. Přála bych ti, abys ho tenkrát znal. Byl plný vášně ze vznešených důvodů. Byl to muž, který opravdu věřil, že změní svět. Byl tak přesvědčivý. Nemohla jsem věřit tomu, že o mě má zájem. A víš, nikdy nemluvil o Bohu. Pokoušel se ale žít podle jeho příkazů. Dobře si pamatuju, jak mě přesvědčoval, abych na tu vejšku šla. Je to jediný muž, kterého jsem kdy potkala, co nikdy nezalhal, i když pravda bolela sebevíc.”

“Co se to s ním stalo?”

Klára vzdychla a opřela se o kolena. “Já vlastně nevím. Během let se nějak scvrkl. Maloměsto může být smrtelné. Zvlášť pro někoho, jako je Woody. Však to znáš. Stormhaven je náš svět. Na politiku kašlou, na kulturu kašlou, nezajímá je nic kromě pastí na kraby. Snažila jsem se Woodyho přesvědčit, aby smě se přestěhovali, ale byl tvrdohlavý. Přišel sem, aby město změnil, a neodejde, dokud to neudělá. Lidi ho tolerujou a berou ho s humorem, nebo ho ignorujou. To je pro něj ze všeho nejhorší. Stal se z něj takovej,” chvíli přemýšlela, “nevím, jak to přesně říct. Rejpal a moralista. Dokonce i doma. Nikdy to nerozsvítí a nemá ani kouska smyslu pro humor.”

“No, na humor Maine si člověk musí zvyknout,” řekl Hatch jemně.

“Já to myslím doslovně. Woody se nikdy nesměje. Nikdy na ničem nevidí nic směšnýho. Prostě to vůbec neumí. Já nevím, jestli to má v genech nebo co. Nemluvíme o tom. Možná to je ten důvod, proč je tak neústupný ve věcech, ve které věří.” Zaváhala. “Teď ale má něco, čemu věří. Ta křížová výprava proti tvému pokladu, to je něco. Má dojem, že o tohle se Stormhaven zajímat bude.”

“Je to vážně kvůli tomu pokladu?” zeptal se Hatch. “Není to náhodou proto, že ví o nás dvou?”

Otočila se k němu. “Samozřejmě že o nás ví. Kdysi jsme si všechno říkali. Ono toho zase tolik nebylo,” dodala a krátce se zasmála.

To mi ale dává právo, abych se zeptal, pomyslel si Hatch. “Možná by si měl hledat jiný případ. My už jsme skoro hotoví.”

“Vážně? Jak si můžeš být tak jistý?”

“Náš historik udělal dnes ráno objev. Pochopil, že Macallan; to je ten borec, co postavil Vodní štolu; ji navrhl jako věž katedrály.”

Klára se zamračila. “Věž? Na ostrově žádná věž není.”

“Ne, ne! Já myslím věž do země. Mně to taky připadá divný. Ale když o tom přemýšlíš, má to smysl. On mi to vysvětlil.” Hatch mlčky předpokládal, že Kláře může důvěřovat, že to nevyžvaní. “Podívej, Rudý Ned chtěl, aby mu ten Macallan postavil něco, co by ten poklad zabezpečilo, než se pro něj vrátí.”

“Vrátí kudy?”

“Tajným bočním kanálem. Ale Macallan měl lepší nápad. Jako odvetu za to, že ho unesli, navrhl štolu tak, aby nikdo, ani Rudý Ned, se k tomu pokladu nedostal. Udělal to tak, že kdyby to Ned zkusil, zabilo by ho to. Ovšem Ned zemřel dřív, než se k tomu pokladu mohl vrátit, a nikomu jinýmu se to taky nepovedlo. Ale my máme technologii, o který se Macallanovi ani nezdálo. Teď je štola suchá a my už víme, co to vlastně postavil. Macallan stavěl kostely. Kostely mají vnitřní a vnější vzpěry, které je drží, aby nespadly. No a náš borec celé schéma obrátil.

Pak tajně odstranil nejdůležitější vzpěry v šachtě. Nikdo z pirátů o tom neměl ani tušení. Kdyby se Ned vrátil, postavil by znovu pře hradu, ucpal by záplavové kanály a vypumpoval štolu. Ale kdyby se pokusil poklad vyzvednout, pak by se šachta i s ním sesypala. Macallan na něj vymyslel perfektní past. Když tam ale ty vzpěry vrátíme, štolu tím stabilizujeme a poklad vyzvedneme bez problémů.”

“To je k nevíře!” vydechla Klára.

“Že?”

“Proč tím nejsi víc nadšenej?”

Hatch se zamyslel. “To je tak vidět?” usmál se. “Dalo by se to říct tak, že mám z celého projektu smíšené pocity. Zlato, nebo lákadlo zlata, dělá s lidma hrozný věci. Zjistil jsem, že nejsem výjimka. Pořád jsem si myslel, že tu jsem proto, abych zjistil, co se stalo Johnymu. Chtěl jsem na jeho paměť založit nadaci a dát jí celý svůj podíl. Ale teď už začínám přemýšlet o tom, co s těma penězma vlastně udělám.”

“To je ale úplně přirozený.”

“Možná, jenže to mi moc nepomůže. Ten tvůj pastor si nenechal nic, že? Má koneckonců dost pravdu. A kromě toho, ten asi moc škody nenadělá.”

“To se pleteš. Už jsi slyšel o jeho kázaní minulou neděli?”

“No, něco jsem zaslechl.”

“Četl pasáž ze Zjevení. Na rybáře to udělalo obrovský dojem. A slyšels, že na kázání přinesl prokletý kámen?”

Hatch se zamračil. “To ne.”

“Řekl, že hodnota pokladu jsou dvě miliardy. A žes mu lhal a řekl jsi mu mnohem menší sumu. Tys mu lhal, Malině?”

“Já.” Zmlkl a nebylo mu jasné, jestli je víc naštvaný na Kláru, nebo na sebe. “Jo, tu sumu jsem snížil. Nechtel jsem mu poskytnout víc informací, než bylo nutné.”

“Teď má dobré důvody. Nákladní přeprava tento rok klesá a rybáři si myslí, že to je kvůli vašemu kopání. Myslím, že polovičku města přesvědčí. Chápej, konečně našel téma, které hledal dvacet let.”

“Kláro, ten obchod se každý rok snižuje. Už to trvá několik let.”

“To víš ty, to vím já. Ale on teď z toho má koho obvinit. Víš co? Chystá něco jako veřejný protest.”

Hatch se na ni zadíval.

“Detaily neznám, ale nikdy jsem Woody ho neviděla tak nabitého energií. Dokonce ani když se ženil. Dal to dohromady v posledních dvou dnech. Bude to něco velikýho.”

“Nemůžeš o tom zjistit něco bližšího?”

Klára se dívala na zem. “Už jsem ti řekla dost. Nechtej po mně, abych špehovala vlastního manžela.”

“Promiň. Tak jsem to nemyslel. To je to poslední, co bych si přál.”

Náhle se zoufale rozplakala. “Ty nic nevíš!” vzlykala. “Kdybych jenom mohla.” Její ramena se zoufale otřásala.

“Ššššš,” šeptal Malin a objal ji. Její pláč tiše dozníval. Cítil jablkový šampón jejích vlasů a horký dech na svém rameni. Její vlhká tvář se náhle ocitla na jeho. Mumlala něco nezřetelného. Cítil, jak mu na rty stékají slané kapičky. Zvrátil jí lehce hlavu a zlehounka ji políbil na horkou linii rtů. Byly pootevřené. Políbil ji znovu, silněji. Náhle se jejich rty k sobě přisály. Vnímal šumění příboje a její ruce ve svých vlasech. Celý svět zmizel a zbyli jen oni dva, její ramena, její blůzička, její bříško, její uvolněná kolena. Takhle jsme se nikdy nelíbali. Nebo jsme to tenkrát neuměli? Panebože, pomyslel si Malin a jel rukou po vlhké vnitřní straně stehna. Zasténala. Ucítil její vůni a v hlavě mu začaly zvonit zvony.

Náhle se od něj odtrhla. “To nejde,” řekla chraptivým hlasem. Vyskočila a uhladila si šaty.

“Kláro,” snažil se na ni dosáhnout. Otočila se však a beze slova utíkala pryč. Díval se jak mizí za zatáčkou a snažil se vůlí ovládnout vzrušení, i když věděl, že to není možné. Po chvíli mu přišel na pomoc mozek. Aféru s pastorovou ženou by mu Stormhaven neprominul. Byla by to největší hloupost, jakou mohl udělat.

Pomalu se zvedl. Dědečkovy zápisky budou pěkně zmuchlané. Panebože! říkal si se smíšenými pocity, když zvolna vykročil opačným směrem.

Na druhý den ráno Hatch zaběhl do základního tábora a pootevřel dveře St. Johnovy buňky. Historik zcela neočekávaně seděl za stolem. Místo psacího stroje měl před sebou půl tuctu knih.

“To jsem si nemyslel, že vás tu tak brzo ráno najdu,” řekl Hatch. “Chtěl jsem vám tu nechat lístek, abyste se zastavil na ošetřovně.”

St. John se opřel a promnul si oči tučnými prsty. “Já jsem se s vámi vlastně chtěl taky vidět. Mám zajímavý objev.”

“Já taky.” Hatch beze slova položil na stůl svazek průhledných fólií. Každá z nich obsahovala jednu zažloutlou stránku. St. John pro ně uvolnil místo na stole a letmo se na ně podíval. Zjistil, že vidí pergamen, a vzhlédl. “Kde jste to schrastil?” zeptal se.

“Bylo to schované ve starém šatníku na naší půdě. Jsou to záznamy z výzkumu mého dědečka. Poznám jeho rukopis. Byl pokladem posedlý a sehnal o něm všechno možné. Otec to pak zase spálil, ale tohle dědeček schoval dobře.”

St. John se vrátil k pergamenům. “To je úžasný,” řekl. “Některé z nich v Seville nenašel ani výzkumný tým Thallasy.”

“Já moc španělsky neumím, takže jsem všechno nepřeložil. Tohle se mi zdá nejdůležitější,” ukázal Hatch složku s nápisem Archivos de la Ciudad de Cádiz. Byla to trochu rozmazaná xerografie značně poškozeného rukopisu.

“Tak se na to podíváme,” oznámil St. John. “Záznamy soudního dvora v Cádizu z let 16611700. Hmm. Za vlády svatého římského císaře Karla II. byla země sužována piráty. Jen v roce 1690 byla Královská obrněná flotila taky Stříbrná flotila, i když vozila většinou zlato.”

“Jen čtěte!”

“. byla zajata a zničena pohanským pirátem Ockhamem. Skoda královské koruny činila devadesát milionů reálů. Ockham byl největší pohromou koruny, morem, který na nás seslal sám ďábel. Po mnoha debatách nám tajný královský rada dovolil vládnout mečem svatého Michaela, naším, největším, nejtajnějším a nejstrašnějším pokladem. Bůh buď milosrdný našim duším za tento skutek.”

St. Johna to viditelně zaujalo. “Co to znamená náš největší, nejtajnější a nejstrašnější poklad?”

“To netuším. Možná si mysleli, že ten meč má nějaké magické vlastnosti. Že by třeba mohl zahnat Ockhama. Něco jako španělský Excalibur.”

“To je rozhodně málo pravděpodobné. Už nebyl středověk a Španělsko bylo jednou z nejcivilizovanějších zemí v Evropě. Panovníkův tajný rada jistě nevěřil na středověké pověry. Ten musel být naprosto věcný.”

“Možná je ten meč opravdu prokletý,” zamumlal Hatch a starostlivě se zašklebil.

St. John se však nezasmál. “Už jste to ukázal kapitánovi?”

“Ještě ne. Možná to nejdřív pošlu emailem své přítelkyni v Cádizu. Markýze de Hohenzollern.”

“Kamarádíte s markýzami?”

Hatch se zasmál. “Ona zase tak moc jako markýza nevypadá. Ale strašně ráda každého otravuje svým vznešeným rodokmenem. Potkal jsem ji na jedné konferenci. Je jí přes osmdesát a je úplně praštěná, ale je to špičkový odborník a zná všechny archaické evropské jazyky a většinu jejich dialektů.”

“Pomoc zvenčí by se možná hodila. Kapitán se tak zažral do té štoly, že tímhle nebude ztrácet čas. Když se včera odtud konečně vymotal ten pojišťbvák, přišel za mnou, že mu mám porovnat hloubku a šířku štoly s různými věžemi katedrál. Pak jsem mu musel načrt nout trámy a vzpěry, které mají ty katedrály, ale ve štole chybí. Počítá, že je doplní a Macallana zneškodní.”

“To je chytrý.”

“Je. Ta konstrukce Vodní štoly není sama o sobě moc složitá. Ale to všechno kolem,” historik vztáhl ruce nad hromadu knih, “to mi zabralo celou noc.”

“Měl byste si odpočinout. Jdu teď do skladu pro druhou část deníku. Díky za pomoc.” Hatch si posbíral desky a chystal se odejít.

“Moment! Říkal jsem, že mám objev.”

“To je pravda. Sem s ním.”

“Má to co do činění s Macallanem. Nepřímo. Podívejte se na tohle.” Zvedl ze stolu list papíru a přidržel jej Hatchovi před očima. Na listu stála řádka písmen:

ETAONISRHLDCUFPMWYBGKQXYZ

“To je hebrejsky,” řekl Hatch.

“Podívejte se lépe na prvních sedm písmen.”

“ETAONIS. Páni! Eta Onis. To je ta teta, které věnoval svou knihu o architektuře. Co to znamená?”

“Je to četnostní tabulka anglického jazyka. Pořadí pravděpodobností, s jakou se jednotlivá písmena v textu vyskytují. Její pomocí se luští kryptogramy.”

Hatch hvízdl. “Kdy jste si toho všiml?”

St. John se sebevědomě usmál. “Den po Kerryho smrti. Nikomu jsem ještě nic neřek. Připadám si jako idiot. Celou tu dobu, co jsme tady, jsem to měl na očích. Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi připadá, že se tím ledacos vysvětluje. Macallan asi nebyl jenom architekt. Pokud znal četnostní tabulku, měl určitě něco společného s Londýnskou učenou společností, nebo dokonce s nějakou tajnou společností. Tak jsem to trochu prověřoval. A narazil jsem na něco, co nemůže být náhoda. Jsem si teď naprosto jistý, že v těch letech, kdy o něm nemáme zprávy, pracoval pro Černou komoru.”

“To je co?”

“Teďse držte. Totiž.” St. John náhle umlkl a zadíval se přes rameno směrem, kde bývala Wopnerova místnost, jako by čekal, že se ozve nějaká jedovatá poznámka.

“Jen pokračujte,” řekl Hatch. “Můžete mi to vysvětlit i cestou do skladiště.”

“Černá komora bylo tajné oddělení britské Královské pošty pokračoval St. John, když vyšli do ranní mlhy. “Přijímali tam zapečetěnou korespondenci, přepisovali obsah a pak ji opatřili falešnou pečetí. Pokud byl dopis šifrovaný, předali to něčemu, co by se dnes jmenovalo dešifrovací pobočka. Dešifrovaný text byl případně zaslán králi nebo příslušnému ministrovi, podle toho.”

“Tohle se vážně dělo ve stuartovské Anglii?”

“A nejenom v Anglii. Tak to fungovalo skoro v celé Evropě. A bylo to místo vyhledávané inteligentními mladými muži z dobrých rodin. Kdo se ukázal schopným v kryptoanalýze, mohl počítat se slušně placeným místem u soudního dvora.”

“O tom jsem neměl ani páru,” potřásl Hatch hlavou.

“To není všechno. Když čtete mezi řádky starých soudních spisů, byl to asi dvojitý agent. Pracoval nejspíš taky pro Španělsko, protože měl sympatie k Irsku. Byl asi odhalen, a důvod, proč odjel z Anglie, je jednoduchý. Chtěl si tak zachránit život. Možná nejel do Ameriky stavět katedrálu, ale prostě se schovat.”

“A Ockham mu to překazil.”

“Tak. A získal další poklad.”

“To ovšem vysvětluje, proč Macallan tak pilně používal tajný inkoust a šifry.”

“A proč byla druhá šifra tak ďábelská. A proč se mu v hlavě vylíhl ten dvojitý plán, když projektoval Vodní štolu. Zmiňoval jsem se o tom včera Neidelmanovi.”

“Co na to říkal?”

“Že je to zajímavý a že by stálo za pokus se na to podívat, ale že teď není čas, protože je potřeba kopat a vyzvednout poklad.” Lehce se usmál. “Nemá cenu, abyste mu ukazoval ty vaše lejstra. Už není schopen myslet na nic jiného.”

Došli ke skladišti. To se od pionýrských dob prvních vykopávek na pirátském tábořišti podstatně změnilo. Vypadalo jako arzenál.

Na oknech byly bytelné mříže a u vchodu stráž, která sice neměla přilbu s chocholem, ale zato pilně zapisovala všechno, co šlo ven i dovnitř.

“Je to blbý, ale nedá se nic dělat,” ušklíbl se St. John, když se Hatch vykazoval podepsanou povolenkou. “Já bych vám tu kopii pořídil, ale jednou přišel Streeter, Kerryho materiál nahrál na diskety a zli kvidoval všechno, co bylo na serveru, i záložní kopie. Bohužel toho o počítačích zase tolik nevím, takže.”

Z nitra spoře osvětleného skladiště pronikl výbuch smíchu. Vzápětí se ve dveřích objevila jeho sličná původkyně v jedné ruce psací desku a ve druhé něco kulatého. “Á, moji miláčkové, ahoj!” zvolala rozesmátá Bonterrová.

St. John se začervenal a zmlkl. “Jak se vede v Pirátské Lhotě?” zeptal se Hatch.

“Nebudete věřit, ale s pirátama jsme pěkně zacvičili. Ještě poslední čtverec a máme je zlikvidovaný. A tak jako v lásce, to nejlepší přišlo na konec. Podívejte, co ti moji chlapci včera vykopali ze země.” Ukazovala kulatý předmět.

Bylo to složitě vypracované, nejspíš z bronzu, na okraji to mělo vyleptané číslice. Uprostřed byly upevněny dvě kovové ručičky.

“Pirátský budík,” řekl Hatch.

“Je to astroláb,” usmála se archeoložka. “Určovala se tím zeměpisná šířka podle výšky slunce nad obzorem. V dobách Rudého Nedá to bylo cennější než zlato. I tohle tady nechali. To museli umírat hodně rychle, a ostatní ještě rychleji zdrhat. Teď už to nechápu vůbec.”

Náhle zaslechli výkřik. “Co to bylo?” ozval se St. John, připravený ke startu.

“Znělo to jako vytí,” usoudil Hatch.

“Bylo to z geologické boudy,” řekla věcně Bonterrová.

Rozběhli se všichni. K jejich obrovskému překvapení tam Rankin seděl v křesle, oči na obrazovce. Nikde žádná známka katastrofy.

“Co blbnete?” řekl Hatch.

Rankin na ně ani nepohlédl. Zamával dlaní, aby se utišili, a pustil nějaký text. Lehce pohyboval rty, jako by v duchu počítal. “Zkontroloval jsem to. Je to tutovka.”

Ostatní se po sobě pochybovačně podívali. “Zbláznil se,” řekla Bonterrová klidně.

Rankin se otočil. “Je to tak, vážně!” řekl vzrušeně.

“Je to tutovka,” řekla Bonterrová.

“Je to tam. Neidelman dal po vysušení štoly umístit na dno vibrační zařízení a provedli jsme seismický průzkum podloží dna šachty. Teďjsem zpracoval první část. Podívejte se na to.”

“Co je to tady za divnou plochu?” ozval se Hatch.

“Právě. To je ono. Je to asi železná komora padesát stop pode dnem Vodní štoly. Nejspíš má zajímavý obsah.”

“Jupííí,” prohlásila Bonterrová a skočila nepřipravenému Hatchovi do náručí. Rankin zabučel a tloukl St. Johna do zad. Tanec, který následoval, nejspíš připomínal pirátskou čtverylku. Tanečníci se vyhrnuli před buňku.

Neartikulovaný řev, ozývající se z geologického centra, neunikl pozornosti ostatních pracujících. Začali se sbíhat a také hlasitě oslavovali, i když zpočátku netušili co. Tíživá atmosféra, panující po Wopnerově smrti, byla zapomenuta. Scopatti si vložil mezi zuby dýku, poskakoval po pažitu a vyhazoval do vzduchu potápěčskou obuv. Bonterrová zaběhla bez písemného povolení do skladu a objevila se s pirátskou šavlí. Utrhla si kus džínových šortek a ovázala si je jako pásku přes oko. Pak, sledována ostřížími zraky nejen St. Johna, utrhla i větší kus blůzy a ovázala si jej kolem čela. Příšerně se šklebila, kulhala kolem kruhu účastníků a hrozivě máchala šavlí. Pravda, šavle nebyla na strašlivé pirátce to nejzajímavější.

Hatch si s překvapením uvědomil, jak sám podlehl okamžitému nadšení. To uvolnění už asi všichni zoufale potřebovali. To se netýká zlata, pomyslel si. Radujeme se, že nás tenhle zatracený ostrov nedostal.

Když se svižným krokem objevil kapitán Neidelman, jásot utichl. Kapitán se kolem rozhlédl chladnýma šedýma očima. “Co se tady krucinál děje?” řekl hlasem sopky před výbuchem.

“Kapitáne,” řekl hlasitě Rankin, “pode dnem šachty je kovová deska. Pod ní je to zlato. Padesát stop pode dnem.”

“To víme všichni,” řekl Neidelman. “Myslíte si snad, že tu kopeme pro zdraví?” Rozhlédl se po své posádce. “Nejsme mateřská školka na výletě. Máme tu důležitou práci. Chovejte se podle toho. Doktore St. Johne, už jste dodělal tu analýzu?” St. John přikývl.

“Tak to nahrajte na Kerbera. A vy se dejte práce. Nezapomeňte, že máme kriticky málo času.”

Otočil se a vyrazil rozhodným krokem směrem k molu. St. John poklusával za ním a sotva mu stačil.

****

Příštího dne byla sobota, ale na Skalnatém ostrově se pracovalo. Hatch zaspal. Vyběhl ze svého domu, aniž by se nasnídal. Vyzvedl si cestou poštu, doklusal k Bachraté Janě a vyrazil.

Ocelově šedá obloha nevěstila nic dobrého. Ani předpověď počasí, kterou si naladil na rádiu, nehýřila optimismem. Bylo už 28. srpna. Od konce srpna už počasí na pobřeží Maine nestojí za nic.

Takzvané záchranné práce se zpožďovaly za plánem a nedávná onemocnění a nehody je neurychlily. Ani dnes to nebylo jiné. Už na něj čekali dva kopáči. Jeden s neobvyklou infekcí zubů. Bylo třeba odebrat mu krev a určit přesně, co to je. Druhý měl bohužel virový zápal plic a bylo třeba zařídit jeho převoz do nemocnice. Sotva to zařídil, objevil se muž obsluhující větrák, který si poranil holeň.

Už bylo skoro k polednímu, když si sedl k počítači, připojil se k internetu a přepnul na email. Po několika zdvořilostních řádcích vypsal obtížná místa z dědečkových dokumentů a požádal markýzu, zda by se nepodívala po případném dalším materiálu, týkajícím se meče svatého Michaela.

Odeslal mail a prohlédl útlý balíček pošty, který si vyzvedl ve Stormhavenu. Zářijový výtisk Časopisu amerických lékařů, reklamu Udělej si špagety sám, poslední výtisk místního plátku a malou krémovou obálka beze jména a beze známky. Zvědavě ji otevřel. Rukopis okamžitě poznal.

Drahý Malině, není mi úplně jasné, jak Ti to říct. Myslím, že se mi nepodaří se vyjádřit přesně, ale zkusím to aspoň jednoduše.

Rozhodla jsem se opustit Claye. Jsou věci, které už nedokážu dál překonávat. Nechci tu zůstat a být stále zahořklejší. To by nebylo dobré ani pro jednoho z nás. Řeknu mu to, až skončí ten jeho protest. Možná, že to pro něj v té chvíli nebude tak tíživé, ale zraní ho to těžce, to je mi jasné. Ale vím, že se nic jiného nedá dělat.

Také vím, že my dva nejsme stvořeni pro sebe. Mám jisté krásné vzpomínky a věřím, že Ty taky. Ale nebudeme minulost oživovat. Bolelo by nás to oba. To, k čemu málem došlo v Písklavé rokli, k čemu jsem málem přivolila, mne vylekalo, ale pomohlo mi to ujasnit si některé myšlenky, které se mi honily hlavou. Za to Ti děkuji.

Myslím, že bych Ti měla říct, co chci udělat. Chystám se do New Yorku. Volala jsem jednomu starému příteli z koleje. Má stavební firmu. Nabídl mi místo sekretářky a slíbil, že mi pomůže. Vždycky jsem toužila po tom, být v New Yorku.

Prosím Tě, neodpovídej na tento dopis a nepokoušej se mne přesvědčovat. Nechci, aby se minulost pokazila něčím hloupým, to by se mohlo stát dnes.

Líbá Tě Klára

Zazvonil telefon. Hatch, pohybující se jako v transu, zvedl pomalu sluchátko. “Streeter,” ozval se úsečný hlas.

“Co potřebujete?” řekl Hatch, stále v šoku.

“Kapitán si přeje, abyste ihned přišel do Orthance.”

“Řekněte mu, že.,” začal Hatch, ale Streeter zavěsil a na lince se neozýval ani vyzváněcí tón.

Hatch vystoupal závěrečnou sadu ramp a můstků k základně Orthance. Ve štole už byla nainstalována ventilace. Vedly z ní tři masivní roury, které nasávaly zkažený vzduch ve štole a vypouštěly jej jako mlhu do mlhy v okolí.

Hatch vylezl po žebříku do řídicí věže. Neidelman tu nebyl. Jediným možná živým tvorem v místnosti byla Magnusenová, nehnutě sedící před velkou obrazovkou s několika řadami zelených světélek. Světélka představovala výstupy tenzometrů, napíchaných do trámů výdřevy šachty. Stačil sebemenší vzrůst deformace, aby se zelené světélko změnilo v červené a rozezněl se poplašný signál. V posledních hodinách, tak jak postupovalo vyztužování šachty, se poplachy přestaly objevovat. Také se už kupodivu neobjevovaly chyby v ostrovním počítačovém systému.

Hatch přešel ke středu místnosti a podíval se skleněnou podlahou do štoly. Věděl, že v některých postranních kanálech ještě může číhat nebezpečí. Byly ovšem označeny žlutou páskou a zákazem vstupu.

Poryv větru odfoukl mlhavé cáry z ústí šachty a obraz se prosvětlil. K soustavě žebříků přibyly osvětlené plošiny. Nesčetné titanové vzpěry odrážely světla a působily vizuální efekt, při němž se tajil dech. Světla pokračovala do nesmírné hloubky a osvětlovala stěny šachty, porostlé nazelenalými vodními řasami.

Blýskavá titanová mříž byla hotová. Dnes ráno ještě tvrdě pracující Neidelmanova osádka usadila titanové vzpěry na místa chybějících článků Macallanovy výztuhy podle návrhu St. Johna. Další vzpěry byly přidány podle požadavků počítačového modelu. Šachta byla bezpečná.

Vše bylo připraveno na závěrečné kopání padesáti stop k pokladnici, jehož začátek byl stanoven na dnešní odpoledne.

Hatch zíral do té úžasné hloubky a přemýšlel o tom, co mu Klára napsala. Náhle v šachtě spatřil pohyb. Neidelman vyjížděl nahoru mechanickou zdviží. Vedle něj stála Bonterrová. Zdálo se, že jí je zima. Sodíková světla jejím vlasům dodávala zlatavý nádech.

Uvažoval, proč ho asi kapitán zavolal. Možná mu není dobře, pomyslel si. Nebyl by to žádný div. Ještě nikdy nikoho neviděl tak tvrdě, bez odpočinku a snad i beze spánku, pracovat jak to Neidelman předváděl v posledních dnech.

Kapitán se vyhoupl na horní plošinu, vylezl po žebříku a vešel dovnitř. Zanechával za sebou blátivé stopy. Díval se na Hatche bez jediného slova. Ke kapitánovi se přidružila Bonterrová a tvářila se tak, že pocítil náhlé napětí. Neidelman se obrátil na Magnusenovou. “Sandro, mohla byste nás, prosím, nechat chvilku o samotě?”

Inženýrka vstala, vyšla na pozorovací plošinu a zavřela za sebou dveře. Neidelman zhluboka vydechl a upřel své unavené oči na Hatche. “Zachovej, prosím tě, klid,” řekl tiše.

“Malině, našli jsme tvého bratra,” oznámila Bonterrová.

Měl pocit, jako by ho náhle popadla neviditelná ruka a přemístila někam do jiného světa.

“Kde?” podařilo se mu ze sebe dostat.

“Je v hluboké dutině pod tou klenutou jeskyní. Pod mříží.”

“Jste si jistý?” zašeptal. “Nemůže to být omyl?”

“Je to kostra dítěte,” řekla Bonterrová. “Bylo mu asi dvanáct let, možná třináct, měl modré džínové šortky a baseballovou čepici.”

“Ano,” zašeptal a posadil se, protože cítil závrať. Kolena měl jako z rosolu.

Ve věži se rozhostilo ticho.

“Chtěl bych ho vidět,” řekl Hatch.

“To jsme si mysleli,” ozvala se Bonterrová a pomohla mu vstát. “Pojďme.”

“Je to hluboko v kolmé chodbě,” řekl Neidelman. “Ta poslední jeskyně ještě není úplně zabezpečená. Je tu jisté riziko.”

Hatch mávl rukou.

Vstoupil do zdviže, jejíž vodicí lišty byly ukotveny u soustavy žebříků. Neidelman a Bonterrová k němu přistoupili z obou stran, jako by ho chtěli podepírat. Světla šachty ho bodala do očí. Zdviž rychle sjížděla do hlubiny. V jednom z bočních otvorů zahlédl dělníky, kteří přestali pracovat a sledovali je.

V hloubce sta stop výtah zastavil. Vystoupili na kovovou plošinu a přešli k ústí boční chodby. Hatch zaváhal.

“Jinudy to nejde,” řekl Neidelman.

Prošli pod ventilátorem a vstoupili do kanálu. Strop chodby byl opatřen soustavou kovových desek, které podepíraly titanové sloupy. Jako ve snách se dostal až do osmistěnné jeskyně. Vedle stěny ležel nepoškozený velký kamenný kvádr, Kerryho smrtící stroj a zároveň chladný památník. Byl ještě stále podepřen dvojicí heverů a byla na něm vidět skvrna, která v jasném světle vypadala jako rezavá.

“Tak jak jste očekával, že?” řekl Neidelman.

Vzchopil se a prošel kolem kamene s rezavou skvrnou ke studni v centru jeskyně. Železná mříž byla odstraněná a do černé hlubiny vedl lanový žebřík. Ozval se Neidelmanův hlas.

“Mapovacímu družstvu vyšlo, že tahle šachta protíná kanál, který sem vede z pobřeží. Ten, který jsi objevil jako dítě. Takže tam někoho poslali, aby se podíval. Ten prorazil přepážku, která asi kdysi byla vodotěsná.” Kapitán pokročil dopředu. “Jdu první.”

Kapitán zmizel. Hatch čekal a nevnímal nic než studený vzduch ze studny. Bonterrová ho tiše vzala za ruku. Asi za minutu Neidelman zavolal. Hatch se sehnul a vstoupil na žebřík. Studna měla v průměru jen asi čtyři stopy. Pomalu slézal podél hladké, zakřivené stěny, až se dostal dolů. Stoupl na hromadu suti a rozhlédl se ztuhlý hrůzou.

Ocitl se v malé jeskyni. Nejprve viděl jen čtyři masivní kamenné stěny. Pak si všiml, že jedna stěna nedosahuje až k zemi. To, co vypadalo jako stěna, byl vlastně obrovský, hrubě otesaný kámen. Neidelman tam namířil světlo. Hatch postoupil pár kroků dopředu, sklonil se, vzal svou svítilnu a namířil ji do toho úzkého prostoru.

Pod kamenem ležela přiskřípnutá kostra. Na lebce stále měla červenou čepičku, zpod níž vyčnívaly hnědé vlasy. Na hrudním koši se držely cáry polorozpadlé košile. Pod nimi byly zpráchnivělé džínové šortky, stále ještě přepásané páskem. Na pravé noze seděla červená teniska, zatímco levá byla pod zadní částí kamene, zabořená do blátivé hmoty.

Část jeho mozku stále vnímala jednotlivé podrobnosti. Nohy a ruce byly zlomené, žebra a lebka prasklá. Johny byl to samozřejmě Johny se stal obětí jedné z Macallanových pastí a byl zabit podobným způsobem jako Wopner. Protože však neměl přilbu, která by zpomalila pohyb kamene, zemřel zřejmě okamžitě. Aspoň doufal.

Vztáhl ruku a jemně se dotkl štítku čepice. Byla to Johnyho oblíbená, podepsaná samotným Jimem Lonborgem. Koupil mu ji kdysi otec na výletu do Bostonu. Pohladil prsty chomáč vlasů, pak lebku a pažní kost. Vnímal vše jako ve snu, ale každý detail se mu vrýval naprosto jasně do mozku. Za hrobového ticha vzal ty kosti, lehoučké jako pírko, do náručí.

Hatch proplouval podél Canberrského krku do širokého ústí Passabecu. Spálená hlava trčela nad šmouhami pokrytém jižním obzorem asi tři míle za ním.

Ráno bylo chladné a chvělo se nevábným příslibem nástupu zimního počasí.

Držel kormidlo a snažil se na nic nemyslet.

Řeka se zužovala a její vody se uklidňovaly a zelenaly. Proplouval kolem takzvané milionářské řady “chalup” z minulého století, plných věžiček, štítů a mansardových střech. Jakési děcko v neuvěřitelně archaickém vystrojení na něj mávalo žlutým deštníkem.

Ve vnitrozemí se uklidnila i krajina. Skalnaté břehy ustoupily oblázkovým plážím a jedle byly vystřídány mechem porostlými duby a skupinkami bříz. Proplul kolem zborceného dřevěného mola, u kterého stála rybářská chata na dřevěných kůlech. Tady už to bude. Tuhle pláž si dobře pamatoval. Nepravděpodobně vysoké hromady lastur z ústřic mohly mít dobře dvacet stop. Tohle místo bylo vždycky opuštěné. Nikoho z obyvatel Stormhavenu ani nenapadne, aby se vydal k prehistorickému indiánskému tábořišti a k hromadám skořápek, které tu indiáni z neznámého důvodu navršili. Nikoho, s výjim kou profesora Horná, který je sem vzal toho zamračeného letního odpoledne den před Johnyho smrtí.

Hatch vytáhl člun na břeh a vyndal z něj svůj malířský kufřík a skládací židli. Rozhlédl se a zamířil ke skupince břízek. Tam nebude na slunci. Zašel ještě pro stojan a zásobník pláten a rozhlédl se po krajině.

Viděl světle šedé hromady mušlí, purpurovou bouli Spálené hlavy a modrou oblohu. To bude chtít vodou ředitelné barvy. Mokrá na mokré, to bude ono.

Napnul plátno. Uděláme to trochu abstraktní, řekl si, když z kufříku doloval tři potřebné tuby a vlhčil paletu a plátno. Poraněná ruka ho trochu pobolívala. Soustředil se, nadechl se a jedním tahem načrtl modrou linku obzoru.

Svíravý pocit, který ho od včerejška neopouštěl, se pomalu vytrácel. Asi udělal dobře, že sem zajel, od té doby už tu nikdy nebyl. Teď měl pocit, že to možná překoná. Bolelo to strašně, ale i každá bolest má svůj konec. Bratrovy kosti se našly. Zbývá je uložit do země. Ještě by měl pochopit ten ďábelský mechanismus, který Johnyho zabil. Ale to zase tak důležité není. Tuto kapitolu by už asi měl uzavřít.

Na tuhle pláž bude potřebovat ještě okr. Hromady lastur je taky potřeba trochu líznout okrem, kontrast bude jinde.

Po jeho předloze se však pohybovalo něco, co tam nepatřilo. Mělo to opálený obličej, pěknou figuru a slaměný klobouk s velkou stuhou. Usmívalo se to, právě to vypnulo motor a přirazilo ke břehu.

“Izabelo!” vydechl konsternované.

Upevnila člun na pláži a kráčela směrem k němu. Sundala si klobouk, aby předvedla své dlouhé černé vlasy. “Špiónuju tě z pošty, mají tam krásný starý dalekohled. Koukala jsem se, jak si to kalíš po řece, a začalo mě to zajímat.”

Tak takhle se to hraje, pomyslel si. Žádné orosené oči, žádné připomínky toho, co se stalo včera. Velice se mu ulevilo.

Ukázala palcem na řeku. “Jsou tu pěkný baráky.”

“Smetánka z New Yorku sem jezdí na letní pobyt,” odpověděl Hatch. “Postavili to, když FDR začal jezdit na dovolenou na ostrov Campobello deset mil odtud na sever.”

Bonterrová se zamračila. “Co to je FDR?”

“Franklin Děláno Roosevelt.”

Přikývla. “Vy Američani máte zkratky snad na všechno.” Náhle se jí rozšířily zorničky. “A to se podívejme, on tu maluje! Monsieur le docteur, nikdy by mě nenapadlo, že máte umělecké nutkání.”

“Až to bude, to budeš teprv koukat!” řekl nevzrušeně Hatch a krátkými tahy štětce vytvářel cosi, co patrně měla být kamenitá pláž. “Začal jsem s tím na medicíně. Dobře se přitom relaxuje. Nejradši mám vodovky. S olejem to moc neumím.”

“Co je to tady za neuvěřitelný hromady, mon dieu?” řekla Bonterrová.

“To tady nastřádali indiáni. Začali asi před třemi tisíci roky. Ty skořápky navrchu jsou ze začátku sedmnáctého století, kdy ty indiány vyhnali.” Máchl rukou směrem k řece. “Tady podél řeky bylo několik prehistorických indiánských tábořišť.”

Bonterrová si šla nejbližší hromadu prohlédnout zblízka. “K čemu jim ty hromady byly?” zeptala se.

“To nikdo neví. Muselo to asi dát dost práce. Pamatuju si, že se říkalo, že je to z nějakých náboženských důvodů.”

Zasmála se. “Aha, náboženský důvody. To říkají archeologové vždycky, když něčemu nerozumějí.”

Hatch si pečlivě vybíral jiný štětec. “Izabelo, čemu vděčím za tvou návštěvu? To opravdu neznáš lepší způsob, jak trávit neděli, než stopovat starýho mládence?”

Bonterrová se potutelně usmála. “Zajímalo mne, proč jsi mě nepozval na druhý rande.”

“Asi si o mně myslíš, že jsem třasořitka, že? Jako ostatní seveřani, co v kostech nemají morek, jak ses onehdy ráčila vyjádřit.”

“Něco na tom je. Ale jestli tomu zajímavému slovu dobře rozumím, tohle bych neřekla. Spíš mi připomínáš kuchyňský zápalky. Jediný co potřebuješ, abys vzplanul, je správná ženská, která by škrtla.” Nedbale zvedla ústřicovou skořápku a hodila ji do vody. “V tom by asi taky nebyl problém. Akorát nevím, jak to udělat, abys nevzplál vzteky.”

Hatch se vrátil k malování. V tomhle druhu šermu nemohl vyhrát. Bonterrová se přiblížila. “Kromě toho, bála jsem se, že tu máš rande s tou druhou. Myslím s pastorovou ženou. S tou tvou starou, starou přítelkyní.”

“Nic jiného taky není,” řekl ostřeji, než chtěl. “Je to má přítelkyně.”

Bonterrová ho zvědavě zkoumala a Hatch si povzdechl. “Vysvětlila mi to jasně.”

Zvedla obočí. “A to tě otrávilo.”

Hatch ke svému překvapení promluvil zcela otevřeně: “Abych řekl pravdu, nevím co jsem si sliboval, když jsem přijel sem domů. Ale ona mi jasně vysvětlila, že náš vztah patří minulosti. Napsala mi to. Docela mě to bolí, ale má samozřejmě pravdu.”

Bonterrová se na něj dívala a pokoušela se usmát.

“Proč se šklebíš?”

“Doktor a jeho love story, thriller!”

“Však ty máš taky svoje hříšky.”

Rozesmála se. “Já se ušklíbám úlevou, pane! Ale ty mi jako obvykle vůbec nerozumíš.” Poškrábala ho ukazováčkem na zápěstí. “Já si ráda hraju, víš? Ale dostane mě jenom ten právej. Moje matka vychovala dobrou katoličku.”

Hatchovi poklesla čelist. Zasadil si ji štětcem zpět a změnil téma. “Myslel jsem, že tě dneska zatkne Neidelman a budete spolu meditovat nad mapami a diagramy.”

Teď zase poklesla čelist Bonterrové, ale nebylo to překvapením. “Ne, ne! Ona ho už archeologie nezajímá. Vyrazil na zteč, a do háje se vším ostatním! Je teď dole v šachtě a chystá se vydlabat dno. Nezajímají ho nálezy ani stratigrafická analýza. Kope. Je naprosto nesnesitelnej.”

To Hatche překvapilo.

“On dnes kope?” Práce v neděli bez lékařské pohotovosti byla porušením předpisů.

“Od objevu ty věže je jako posedlej. Myslím, že poslední týden vůbec nespal. Představ si ale, jak je nažhavenej. Trvalo mu dva dny, než si řekl o mého drahého kopáče. Říkala jsem mu pořád dokola, že Christopher je mnohem cennější při rekonstrukci všech doprovodných jevů, ale vůbec mě neposlouchal.” Potřásla hlavou. “Já jsem Neidelmanovi nikdy nerozuměla. A teď mu rozumím ještě míň.”

Hatche napadlo, že by jí mohl říct o Neidelmanových obavách, že mezi sebou mají zrádce. Pak usoudil, že to může počkat. Možná že by jí mohl říct o listinách, které našel, ale to může taky počkat. Všechno může počkat. Ať se Neidelman třeba kope do zadku. Dnes má volný den a teď dokončí svůj obraz.

“Ještě na to musím hodit Mount Lovell,” řekl a kývl na vzdálený temný a hranatý kopec. Smíchal trochu šedé a kobaltově modré a nanesl silnou vrstvu do místa, kde se obloha dotýkala země. Uvolnil plátno ze stojanu, otočil je a nechal barvu volně stékat do nebe. Pak plátno znovu obrátil a upevnil na stojan.

“Proboha! Ty ses musel učit u samotnýho Picassa.”

“Každé řemeslo má své triky. Sama to dobře víš,” řekl Hatch. Pečlivě očistil štětce a uklidil tuby. Vstal a protáhl se. “Teď to musí trochu zaschnout. Co kdy by smě si chvíli zahráli na horolezce?”

“Už jsem se lekla, že na maminku a na tatínka,” řekla Bonterrová. Vylezli na nejvyšší hromadu skořápek. Nahoře byl čerstvý vzduch, teplo a jasno. Kam oko dohlédlo, bylo vidět jen klikatící se modrou řeku a vrcholky stromů, kterými tu a tam prosvítaly světlezelené trávníky. “Pěkný,” řekla Bonterrová uznale.

“Chodíval jsem sem s Johnym,” řekl Hatch. “Brával nás sem jeden můj učitel, skoro každé sobotní odpoledne. Byli jsme tu den předtím, než Johny zemřel.”

“Povídej mi o něm,” řekla Bonterrová.

Hatch se tiše posadil a zavrtal ruce do ulit. “Byl strašně pánovitý. Tenkrát nebylo ve Stormhavenu moc dětí, a tak jsme většinou byli spolu. Byli jsme ohromný kamarádi, pokud mě teda zrovna nemlátil.” Bonterrová se zasmála.

“Měl rád všecko, co mělo co dělat s vědou, víc než já. Měl neuvěřitelný sbírky motýlů, kamenů a fosilií. Znal jména všech souhvězdí. Dokonce jednou postavil dalekohled.” Opřel se o lokty a díval se přes vrcholky stromů. “Chtěl jednou něco úžasnýho dokázat. Myslím, že jeden z důvodů, proč jsem se na Harvardu tak dřel, bylo, abych to napravil.”

“Co jsi chtěl napravit?” zeptala se jemně Bonterrová. “Byl to můj nápad plavit se ten den na Skalnatý ostrov.” Chvíli seděli mlčky. To je fajn, že nežvaní ty obvyklý ženský nesmysly, pomyslel si. Dýchal zhluboka.

“Když Johny zmizelv tom kanálu,” pokračoval, “chvíli mi trvalo, než jsem našel cestu ven. Nepamatuju si, jak dlouho. Vlastně si nepamatuju skoro nic. Zkoušel jsem to, ale určitý časový interval mám úplně vymazaný. Lezli jsme dolů tou štolou a Johny škrtal zápalky. Dál si zase pamatuju, jak jsem přijel k molu u našeho baráku Naši se právě vrátili z nějaké večeře nebo nákupu, a jeli se mnou okamžitě zpátky. Půlka města s nima. Nikdy nezapomenu, jak se otec tvářil, když se vrátil z toho kanálu. Byl celej zmazanej Johnyho krví.”

Viděl to živě před sebou.

“Johnyho tělo nemohli najít. Dělali průzkum, kopali díry do stěn a do stropu. Přijela pobřežní hlídka a důlní inženýr s nějakým naslouchadlem, ale byla tam příliš nestabilní půda a později se už k tomu místu nemohli dostat.”

Bonterrová se ani nepohnula.

“Byli tam celou noc a další den a další. Když už bylo jasný, že Johny není naživu, začali lidi odjíždět. Lékaři říkali, že podle množství krve v chodbě musí být Johny mrtvý, ale táta ho pořád hledal. Neodešel. Po týdnu už tam nikdo nezůstal, ani máma, ale táta tam byl pořád. Zřejmě se pomátl. Chodil po ostrově, slézal do šachet, kopal krumpáčem a nic neříkal. Odmítal ostrov opustit. Máma ho prosila, aby toho nechal, ale nechtel. Jednoho dne jsme za ním přijeli a už tam nebyl. Taky ho hledali a tentokrát tělo našli. Plaval dole v jedny z těch šachet.

Nikdo nám nic neřekl, ale později jsme se doslechli, že to byla sebevražda.”

Obloha byla neuvěřitelně modrá. Vyprávěl to vůbec poprvé a nikdy by nevěřil, jaká je úleva prostě to jen někomu sdělit. Někomu, kdo poslouchá.

“Zůstali jsme ještě šest let ve Stormhavenu. Nevím, proč jsme neodjeli dřív. Na malém městě se něco takového nezapomene. Všichni k nám byli tak. přátelský. Ale řeči vedli pořád. To, že se nenašlo Johnyho tělo, bylo pořád divný. A víš, že některý rybářský rodiny věří v prokletí. Později jsem si všiml, že některý rodiče zakazujou svým dětem, aby si se mnou hrály. Konečně, když mi bylo šestnáct, to matku přestalo bavit. Vzala mě na prázdniny do Bostonu. Předpokládali jsme, že tam zůstaneme dva měsíce, ale přišlo září, začal jsem tam chodit do školy, pak další rok, a pak jsem šel na vejšku. A už jsme se nikdy nevrátili. Až já teď.”

Nad řekou plachtila modrá volavka.

“Co bylo pak?”

“No, šel jsem na medinu, pak jsem jezdil po světě a zakotvil ve špitále Mount Auburn. Pak přišel den, kdy do mé laboratoře vstoupil kapitán. To je všechno.” Odmlčel se. “Když vysušili štolu a našli kanál, který mířil k pobřeží, nic jsem neříkal. Netrval jsem na tom, aby se do něj podívali. Ty sis možná myslela, že jsem k tomu kapitána nutil, ale ve skutečnosti jsem se bál, když se to přiblížilo. Nebyl jsem si jistý, jestli chci vědět, co se doopravdy stalo.”

“Lituješ, že jsi s kapitánem podepsal smlouvu?”

“No, vlastně on podepsal moji smlouvu. Ale ne, nelituju. Včera se to všechno změnilo.”

“A za týden nebo za dva odsud odjedeš jako nejbohatší člověk Ameriky.”

“Ale kdepak!” Hatch se zasmál. “Víš, Izabelo, rozhodl jsem se ty peníze dát na Johnyho nadaci.”

“Všechny?”

“Jasně.” Zaváhal. “No, trochu o tom teď přemýšlím.”

Bonterrová se zavrtěla na mušlích a skepticky se na něj podívala. “Hele, já umím člověka odhadnout. Možná dáš většinu peněz na tu nadaci, ale kdyby sis nenechal menší sumu pro sebe, nebylo by to lidský. A já bych tě určitě nemilovala, kdybys nebyl lidský.”

Hatch automaticky otevřel ústa, aby protestoval. Pak je zase tiše zavřel. I to může počkat.

“Jsi v každém případě svatý muž,” řekla Bonterrová. “Já mám se svým podílem mnohem přízemnější plány. Například koupit si rychlej bourák a samozřejmě poslat balík rodině na Martiniku.” Nenápadně se na něj podívala a byla překvapená, že přikývl.

“To je dobře,” řekl. “Pro tebe je to zaměstnání, pro mě to je osobní věc.”

“Vy jste dvojka, ty a Gerard!” řekla Bonterrová. “Je tím Macallanem úplně posedlej. Bere to jako přímý souboj o poklad a neúspěch jako osobní urážku. Myslím, že nebude šťastnej, dokud Macallanovi nezakroutí hrdlem.”

“Krkem,” opravil ji lenivě Hatch.

“To je fuk.” Bonterrová zavrtala zadečkem do mušlí. “Ať jdou do háje oba.”

Zmlkli a lehli si na záda. Nad hlavou jim letělo véčko vlaštovek. Hatch zavřel oči. Matně si vzpomínal, že by měl říct Billu Bannsovi, že se našlo Johnyho tělo. Bonterrová něco říkala, ale byl příliš ospalý, než aby ji poslouchal. Usnul.

Je strašně hubený, ale úžasně sladký. Stále se na mne usmívá. Má výborného dentistu. Líbí se mu, když ho hladím po pleši. Sportuje i s bypassem a je plný optimismu.

Markýziny dopisy obvykle pokračovaly hodnocením minulých milenců, manželů a předků, jejichž řadu uzavírali římští císaři. Tentokrát však přistoupila neobvykle rychle k věci. Vyhledala informace v archivech cádiské katedrály. Když si Hatch informace přečetl, zalil ho studený pot. To snad ne, proboha!

Ozvalo se zaklepání na dveře. “Dále!” řekl Hatch a předal markýzinu zprávu tiskárně. Ve dveřích stál nějaký dělník. Hatch vytřeštil oči. “Panebože!” vydechl a vstal. “Co se vám to, proboha, stalo?”

Následujícího odpoledne dostal Hatch odpověď od markýzy. V rohu obrazovky jeho laptopu se objevila malá letecká obálka, která indikuje novou emailovou poštu. Když se na ni chtěl podívat, vypadlo mu internetové spojení. Rozhodl se udělat si krátkou přestávku. Zaběhl na kotviště a nastartoval Bachratou Janu. Projel mlhavým kruhem, zastavil, připojil modem laptopu k mobilu a markýzina zpráva se bez problémů objevila na displeji. Co je to s těma počítáčema a s tím ostrovem? pomyslel si.

Zamířil zpět. Zaslechl zprávu o počasí. Porucha nad Grand Banks se proměnila v hlubokou tlakovou níži, která směřuje na pobřeží severního Maine. Pokud bouře udrží současný kurs, v poledne následujícího dne mohou obyvatelé očekávat výstrahu. Klasický severovýchodní vítr, pomyslel si.

To zřejmě vysvětlovalo, proč je na moři tolik krabích člunů vytahujících sítě. Asi se už na tu bouři připravují. Může to mít ale i jiný důvod. Kláru sice od posledního setkání neviděl, ale Bili Banns mu telefonoval, že Clay naplánoval protestní akci na posledního srpna.

Na ošetřovně si uvařil kávu a otevřel laptop. Samozřejmě, nejdříve se musel prokousat srdečními záležitostmi té milé paní.

O patnáct minut později už Hatch rychle stoupal po cestě vedoucí k Vodní štole. Slunce se klonilo k západu a mlha kolem ostrova vytvářela veliký bílý vír.

Službu v Orthanci měla Magnusenová a technik obsluhující vrátek. Z hlubiny se ozval lomoz. Hatch spatřil oknem v podlaze masivní okov zavěšený na silném ocelovém laně, pomalu se vynořující z ústí štoly. Posádka na okraji štoly jej odsunula na stranu a vyklopila do jedné z opuštěných šachet. Ozval se mlaskavý zvuk bláta a rachot kamení. Prázdný okov muži dostrkali zpátky k ústí štoly a spustili do hlubiny.

“Kde je Gerard?” zeptal se Hatch.

Magnusenová na obrazovce sledovala síťový obraz dna Vodní štoly. Pohlédla koutkem oka na Hatche a odpověděla: “Je dole s kopáči.”

Na stěně vedle technika visela baterie šesti červených telefonů, jimiž se bylo možné dovolat na různá místa ostrova. Hatch zvedl sluchátko s nálepkou Vodní štola, první linie. Zaslechl tři rychlá pípnutí. Pak se ozval Neidelmanův hlas. “Ano?” Doprovázel jej zvuk pneumatického kladiva.

“Potřebuju s tebou mluvit,” řekl Hatch. “Je to důležité?” zeptal se Neidelman. Nelíbilo se mu to. “Je to dost důležité. Mám nějaké nové informace o meči svatého Michala.”

Bušení kladiva zesílilo. “Pokud je to nezbytné,” ozval se konečně Neidelman, “tak přijeď dolů. Musíme teď instalovat nějaké podpěry.” Hatch vrátil telefon do vidlice, nasadil si přilbu a postroj a vyrazil na plošinu. V houstnoucí tmě šachta zářila jako briliant a vrhala sloupec jasného světla do mlhy nad sebou. Jeden z členů povrchového družstva mu pomohl nastoupit do výtahu. Zmáčkl knoflík a začal pomalu klesat.

Projížděl blýskavými žebry titanových podpěr, projel kolem techniků kontrolujících výztuhu a za devadesát vteřin se objevilo původní dno štoly, vyznačené železnými plošinami. Uprostřed zela obrovitá díra, zabezpečená podpěrami. Do nové šachty vedly kabely měřicích přístrojů a lano vrátku. Ke stěně byl připevněn titanový žebřík. Hatch vystoupil z výtahu a lezl dolů. Rachot pneumatické sbíječky a ventilačního zařízení byl ohlušující.

Po třiceti stopách vstoupil na současné dno štoly. Pracoval tu muž se sbíječkou. Jiný nakládal suť do okovu lopatou a jeden vysával tlustou hadicí bláto a vodu. V rohu stál Neidelman s přilbou na hlavě. Vedle něj Streeter s papíry v ruce.

Když se k nim Hatch přiblížil, kapitán mu pokývl. “Překvapuje mě, že ses tu nebyl podívat už dřív. No, nikdy není pozdě. Tady to vidíš sám. Štola je stabilizovaná a my jedeme maximální rychlostí závěrečné metry. Je ti asi jasné, že jsme v časovém presu. Doufám, že jdeš s něčím důležitým.”

Za týden od Wopnerovy smrti se s tímto mužem udala obrovská změna. Jeho klidná síla a vyrovnanost, které ho obklopovaly jako plášť od prvního dne, kdy vstoupil do jeho laboratoře, byly tytam. Jeho současné vzezření bylo těžké popsat jediným slovem byl vychrtlý, téměř divoký a rozhodný. “Je to důležité, ale osobní.”

Neidelman ho chvíli pozoroval. “Objevili jsme vchod do Bostonské šachty, všiml sis?” Podíval se na hodinky. “Poslyšte,” zavolal na dělníky, “směna končí za sedm minut. Zapíchněte to, vyfárejte a řekněte další četě, aby přijela.”

Dělníci odložili nářadí a lezli po žebříku k výtahu. Streeter zůstal mlčky na místě. Sací hadice utichla, zpola plný okov stoupal vzhůru a houpal se ze strany na stranu. Neidelman řekl: “Máš pět minut, maximálně deset.”

“Přede dvěma dny,” začal Hatch, “jsem se dostal k papírům mého dědečka, které se týkají Vodní štoly a Ockhamova pokladu. Byly ukryté na půdě rodinného domu. Proto je můj otec nezničil. Některé z nich se zmiňují o meči svatého Michala. Naznačují, že meč je nějaká strašná zbraň, kterou chtěla španělská vláda použít proti Rudému Nedovi. Jsou tam i jiné znepokojující zprávy. Proto jsem kontaktoval jednu známou historičku z Cádizu, aby se pokusila zjistit historii toho meče.”

Neidelman se upřeně díval do bláta.

“To ovšem lze považovat za výlučnou vlastnickou informaci. Jsem překvapen, že jsi tento krok podnikl, aniž bys to se mnou konzultoval.”

“Ona ji objevila,” řekl Hatch. Vyndal z kapsy papír a podal jej Neidelmanovi.

Kapitán na něj krátce pohlédl. “Je to ve staré španělštině,” řekl zamračeně.

“Pod tím je překlad.”

Neidelman mu list podal zpátky. “Nějak mi to v krátkosti shrň.”

“Je to trochu úlomkovité, ale dobře to popisuje původní objev meče a vše, co se později stalo.”

Neidelman zvedl brvy. “Povídej.”

“Když ve Španělsku řádil černý mor, jeden bohatý obchodník vzal rodinu a vyplul na bárce z Cádizu. Přepluli Středozemní moře a vylodili se na neobydlené části Berberského pobřeží. Našli tam zbytky starého římského osídlení. Tam se usadili a čekali, až mor přejde. Seznámili se s jedním Berberem, který je varoval, aby nechodili blízko ke zříceninám hradu, který stál na nějaké hoře poblíž. Že prý je prokletá. Několikrát to varování opakoval. Po nějakém čase mor pominul a obchodník se rozhodl do toho hradu podívat. Možná si myslel, že tam Berbeři ukryli něco cenného. Mezi troskami našel za oltářem mramorovou desku. Pod ní byla stará uzavřená kovová truhla s latinským nápisem, který tvrdil, že schránka obsahuje meč, který je nejstrašnější a nejsmrtelnější ze všech zbraní. Dokonce pohled na něj znamená smrt. Chtěl tu truhlu přenést na loď, ale Berber mu odmítl pomoc a zahnal ho z pobřeží.”

Neidelman poslouchal a díval se do bahna.

“O několik týdnů později, na den svatého Michala, našli obchodníkovu loď na Středozemním moři. Na palubě seděli supi. Všichni lidé byli mrtví. Truhla byla zavřená, ale olověná pečeť rozlomená. Převezli ji do kláštera v Cádizu. Mniši si přečetli latinský nápis a rozhodli, že meč je teď cituji přesný překlad vydávený samým peklem. Truhlu zapečetili a uložili do katakomb pod katedrálou. Dokument končí tím, že všichni mniši, kteří s truhlou měli něco společného, onemocněli a zemřeli.”

Neidelman se na Hatche podíval. “Má to něco společného s prací, kterou teď děláme?”

“Ano,” řekl Hatch pomalu. “Samozřejmě. Hodně.”

“Objasni mi to, prosím!”

“Kdekoli se meč svatého Michala objevil, lidé houfně umírali. Obchodníkova rodina. Mnichové. A když ho uloupil Ockham, osmdesát mužů z jeho posádky zemřelo přímo tady na ostrově. O šest měsíců později objevili Ockhamovu loď. Plula volně, stejně jako loď toho obchodníka. Všichni na palubě byli mrtví.”

“Je to zajímavá historka,” řekl Neidelman. “Ale nemyslím, že bych měl kvůli ní zastavit práce. Teď už máme dvacáté století. Tohle se nás netýká.”

“Nemáš pravdu. Nevšiml sis, jak se v poslední době množí nemoci?”

Kapitán pokrčil rameny. “Nemoci se ve skupině takové velikosti vyskytují vždycky. Zvlášť když lidé začínají být unavení a práce je nebezpečná.”

“To, o čem jsme spolu mluvili, není žádné simulování. Udělal jsem rozbory krve. Ve všech případech výrazně poklesl počet bílých krvinek. Před chvílí přišel do ordinace jeden z tvých kopáčů s naprosto neobvyklým kožním onemocněním. Má vyrážku a otoky přes celé paže, stehna a slabiny.”

“Co je to za svinstvo?” zeptal se Neidelman.

“To ještě nevím. Díval jsem se do učebnic, ale nejsem schopen určit diagnózu. Kdybych nevěděl, že to není možné, řekl bych, že to jsou dýměje.”

Neidelman zdvihl obočí. “Černá smrt? Černý mor ve dvacátém století v Americe?”

“Jak říkám, nedokážu to identifikovat.”

“Tak proč tady panikaříš?”

Hatch se nadechl, ale ovládl se. “Gerarde, já nevím co ten meč znamená, ale je naprosto jasně nebezpečný. Nechává za sebou řadu nevysvětlitelných úmrtí. Myslím, že jsme neměli pravdu, když jsme předpokládali, že ho Španělé chtěli použít proti Ockhamovi. Možná si naopak přáli, aby se ho zmocnil.”

“Ach,” Neidelman sarkasticky pokýval hlavou. “Možná že ten meč bude nakonec prokletý.” Streeter si posměšně odfrkl.

“Dobře víš, že na prokletí nevěřím, podobně jako ty. To ale neznamená, že neexistuje nějaká fyzikální příčina, která té legendě dala vzniknout. Jako třeba epidemie. Ten meč má všechny charakteristiky tyfové Mary.”

“A to samozřejmě vysvětluje, proč někteří z mé posádky mají bakteriální infekce, jiní virovou pneumonii a další divnou infekci zubů. Jaká epidemie to může být co, doktore?”

“Nevím. Vím jenom to, že se nemoc může projevovat tak různě, až by ses divil. Podstatné je, že ten meč je nebezpečný. Musíme zjistit jak a proč dřív, než se na to vrhneme a vyzvedneme ho.”

Neidelman přikývl a usmíval se. “Jasně. Nemůžeš přijít na to, proč je mužstvo nemocné. Nejsi si dokonce ani jistý, jestli vůbec nemocní jsou. Ale meč je nějak za všechno odpovědný.”

“Nejsou to jenom nemoci. Musím ti taky říct, že se blíží obrovský severovýchodní vítr. Jestli se obrátí sem, bude proti němu ta bouřka, co byla o posledním víkendu, něco jako jarní přeprška. Pokračovat je naprosté šílenství.”

“Pokračovat je šílenství,” opakoval Neidelman. “A jak chceš to kopání zastavit?”

Hatch řekl po chvíli tak tiše, jak jen byl schopen: “Apelem na tvůj zdravý rozum.”

Zavládlo napjaté ticho. “Neexistuje,” řekl Neidelman konečným tónem. “Kopání pokračuje.”

“Tvoje tvrdohlavost mi nedává jinou možnost. Já to kopání zastavím sám, a okamžitě.”

“To by mě opravdu zajímalo, jak.”

“Odvolám se na devatenáctý dodatek naší smlouvy.” ,

Chvíli nikdo nepromluvil.

“Je to můj dodatek, pamatuješ si? Dává mi právo zastavit práce, pokud zjistím, že podmínky jsou příliš nebezpečné.”

Neidelman vylovil z kapsy dýmku a nacpal ji tabákem. “To je legrační,” řekl klidným ledovým hlasem a otočil se ke Streeterovi. “To je legrační, ne, pane Streetere? My tu za třicet hodin vykopeme poklad. A pan doktor Hatch si přeje zastavit celou operaci.”

“Za třicet hodin,” řekl Hatch, “může být bouřka přímo nad námi.”

“Nejsem si jistý, jestli ti jde o ten meč, nebo o tu bouřku. A ty tvoje středověký papíry jestli jsou vůbec pravý? A taky nevím, jestli.” Kapitán náhle zmlkl. V očích mu zablýsklo. “Ale jasně, samozřejmě, že vím proč! Máš jinej motiv, holoubku, že?”

“Nevím, co tím myslíš.”

“Jestli to teď zabalíme, Thalassa přijde o celou investici. Investoři už otravujou kvůli tomu, že jsme překročili rozpočet. Rozhodně nám nedají dalších dvacet milionů na kopání v příštím roce. A s tím ty počítáš, že?”

“Máš paranoidní nápady,” řekl Hatch rozčileně.

“Fantasmagorie, že? Ony to asi žádný fantasmagorie nebudou,” řekl Neidelman sotva slyšitelným hlasem. “Dali jsme ti všechny informace, který jsi od Thalassy potřeboval, teď jsme ti prakticky otevřeli dveře k pokladu, a ty už nepotřebuješ nic jiného, než abysme vypadli. Ty pak příští rok přijedeš, dokončíš to a budeš mít celý poklad. I s mečem svatého Michala.” Jeho oči podezíravě blýskaly. “Teď to všechno dává smysl. Teď se například vysvětlilo, proč jsi tak trval na tom devatenáctém dodatku. Vysvětluje to problémy s počítačem a nekonečná zpoždění. Proč vždycky na Kerberu všecko šlapalo a na ostrově bylo všecko jako pomatený? Tys to měl spočítaný od samého začátku.” Hořce potřásal hlavou. “Když si pomyslím, že jsem ti věřil! Když si pomyslím, že jsem zrovna za tebou přišel s podezřením, že tu máme nějakého sabotéra!”

“Já tě nechci připravit o poklad. Já tě nepodvádím. Já se můžu na celý ten tvůj poklad vykašlat. Teď mám jediný zájem, a tím je bezpečnost lidí. Jsem lékařem expedice.”

“Bezpečnost lidí!” opakoval posměšně Neidelman. Vylovil z kapsy krabičku zápalek, jednu vyndal a škrtl. Místo aby si zapálil dýmku, hodil sirku po Hatchovi. “Rád bych, pane doktore, abyste pochopil jednu věc. Za třicet hodin bude poklad můj. Teď vím, jaká je vaše hra, a já ji nehraju. Každý pokus zastavit nás narazí na sílu. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.”

Hatch si Neidelmana opatrně prohlížel a pokoušel se zjistit, co se skrývá za jeho chladným výrazem. “Sílu?” opakoval. “To má být hrozba?”

Chvíli bylo ticho. “Myslím, že to je adekvátní interpretace,” řekl Neidelman.

Hatch se napřímil. “Zítra ráno za svítání,” řekl oznamovacím tónem, “z tohohle ostrova vypadnete, nebo vás vystěhuju násilím. A osobně vám zaručuju, že vás v případě jakéhokoliv úmrtí nebo poranění zažaluju za zabití z nedbalosti.”

Neidelman se otočil. “Pane Streetere?”

Streeter postoupil kupředu.

“Vyprovoďte, prosím, pana doktora! Jeho loď odjíždí.”

“Na to nemáte právo,” řekl Hatch. “Je to můj ostrov.”

Streeter pokročil dopředu a uchopil Hatche za paži. Hatch udělal krok stranou, zaťal pravou ruku v pěst a trefil ho na solar plexus. Nebyla to silná rána, ale byla umístěna s anatomickou přesností. Streeter klesl na kolena a lapal po dechu.

“Dotkněte se mě ještě jednou,” řekl Hatch, “a rozflákám vám držku, brejle a hodinky.”

Streeter se těžce zvedal, ale tvářil se, že mu to příliš neublížilo.

“Pane Streetere, nemyslím, že by síla byla nutná,” prohlásil kapitán hlasem, chladným jako ledový bonbón. “Doktor Hatch se v klidu a míru vrátí na svůj člun. Už si asi všiml, že nemůže udělat absolutně nic, aby nás zastavil. Bylo by to od něj málo inteligentní.” Otočil se zpět k Hatchovi. “Já jsem férový člověk, pane doktore. Dobře poslouchejte, co vám řeknu. Dělal jste, co jste mohl. Věci se prostě někdy nepovedou. Vaše další přítomnost není na ostrově žádoucí. Pokud odejdete a necháte mne dokončit práci, jak jsme se domluvili, dostanete svůj díl pokladu. Ale jestliže se mne pokusíte zastavit.”

Jeho pravá ruka zajela pod gumový plášť, a když se objevila, držela revolver.

“Vidím, že máte nové argumenty,” řekl Hatch.

“Jdeme!” řekl Streeter a uchopil Hatche za límec.

“Umím chodit sám,” řekl Hatch. Vyškubl se mu, otočil se a šplhal vzhůru, s hlavou natočenou ke kapitánovi. Na úrovni starého dna se potkal s kopáči další směny.

Slunce už potrhalo proužky mraků a oceánem se vlnil briliantový pás, který dosahoval až ke člunům, namačkaným u mola stormhavenského přístavu.

V čele celého chumlu pomalu bafal motor malého draggeru, u jehož kormidla stála vzpřímená postava Woodyho Claye. Člun trochu kličkoval a při vjezdu do kanálu se netrefil mezi bójky. Zařadil zpětný chod a napodruhé se mu to skvěle podařilo.

Po vjezdu do kanálu Clay zastavil a vypnul motor. Pozvedl letitý megafon a vykřikoval své instrukce. Jeho hlas byl tak přesvědčivý, že mu chrčení megafonu nemohlo uškodit. Jeho vzácná slova odměnilo místo potlesku kašlání a hřmění startujících motorů. Čluny projely kanálem a zařadily rychlost. Celý záliv zbělal zpěněnými brázdami, které měly jeden směr a jeden cíl: Skalnatý ostrov.

O tři hodiny později a o šest mil jihovýchodněji stál na malé plošině v hloubce sto šedesáti stop ve Vodní štole kapitán Neidelman. Nad ním se tyčil obrovitý, čtverhranný, strašidelně osvětlený labyrint výdřevy, vzpěr a otvorů. Pod ním horečně pracovali muži se sbíječkami a lopatami. Pojmy dne a noci pozbyly v tomto světě významu. Bylo něco před polednem. Když kopáči umlkli, zaregistroval mezi hučením ventilátoru a lomozením řetězu okovu jakési vzdálené zvuky, které připomínaly lodní sirény a dělové výstřely. Chvíli poslouchal a pak sáhl po telefonu. “Streetere?”

“Jsem tu, kapitáne!” ozval se Orthanc. Hlas zněl slabě a doprovázelo jej praskání.

“Jak to vypadá?”

“Jsou tu asi dva tucty člunů, kapitáne. Vytvořily kruh kolem Kerbera, zřejmě ho blokují. Asi přemejšlejí, kam všichni zalezli.” Ozvalo se další zapraskání, mohl to však být i smích. “Na palubě je jenom Rogerson. Zbytek výzkumného týmu jsem poslal včera večer na břeh.”

“Nějaké známky sabotáže?”

“Ne, kapitáne, jsou úplně neškodní. Dělají kravál, ale nic, co by nám mohlo uškodit.”

“Něco jiného?”

“Magnusenová našla vypadlý snímač na hladině šedesáti čtyř stop. Pravděpodobně o nic nejde. V sekundární síti to je v pořádku.”

“Podívám se na to.” Neidelman chvíli přemýšlel. “Pane Streetere, rád bych se tam s vámi setkal.”

“Jdu.”

Neidelman vylezl po žebříku ke zdviži. Na jeho pohybech nebyl znát nedostatek spánku. Vyjel zdviží do šedesáti stop a opatrně šplhal po trámech k chybnému snímači. Zatlačil jej do trámu a vrátil se na plošinu právě v okamžiku, kdy na ni sestoupil Streeter. “Nějaký problém?” zeptal se Streeter.

“Se snímačem ne,” řekl Neidelman a vypnul spojem s Orthancem. “Přemýšlel jsem o Hatchovi.”

Zdola se ozval hřmot. Kolem projel nahoru okov, naplněný kamením. Nahoře čekali dva muži, aby jej vyprázdnili.

“Ještě osm stop k pokladnici,” řekl Neidelman tiše, když okov opustil kruh světla nad nimi. “Devadesát šest palců.”

Otočil se k Streeterovi. “Všechen zbytečný personál pošlete pryč z ostrova. Všechny. Řekněte jim cokoli. Třeba použijte ten protest nebo bouřku, jak myslíte. Nechci, aby se tu při otevření pokladu někdo zbytečně potloukal. Až se ve dvě hodiny budou střídat směny, pošlete kopáče taky na břeh. Příští šichta tu práci dokončí. Vytáhněme poklad v okovu a já převezmu ten meč. Musí to proběhnout co nejrychleji. Můžeme důvěřovat Rogersonovi?”

“Udělá, co mu řeknu.”

Neidelman přikývl. “Přivezte Kerbera a mou velitelskou loď co nejblíže k ostrovu, ale držte je dostatečně daleko od útesu. Použijeme čluny a jako bezpečnostní opatření ten poklad rozdělíme.” Chvíli mlčel.

“Nemyslím, že už jsme s ním hotovi,” řekl tiše, jako by jeho myšlenky stále kroužily kolem Hatche. “Podcenili jsme ho, a možná že ho podceňujeme i teď. Teď je doma a přemýšlí. Přijde na to, že může trvat celé dny, dokonce týdny, než by dosáhl soudního zákazu. Vlastnictví sice je devět desetin zákona, ale s tím devatenáctým dodatkem má smůlu. V té době už bude všecko jen akademická diskuse.”

Dotkl se Streeterovy klopy. “Kdo by to řekl, že tomu chamtivýmu bastardovi nebude stačit miliarda? Určitě má nějaký plán. Já bych rád, abyste zjistil jaký, a zastavil ho. Od Ockhamova pokladu nás dělí jenom několik hodin, a sám Bůh ví, že tu nechci zažít žádný překvapení, dokud ho nevyzvedneme.” Chytil Streetera za klopu a zatřásl s ním. “A prokristapána, nedovolte mu, aby se na tenhle ostrov vrátil. Tady by jen škodil.”

“Doporučujete pro toho bastarda nějaké speciální zacházení?”

Neidelman pustil jeho klopu. “Vždycky jste byl chápavý a vynalézavý námořník, pane Streetere. Jednejte podle vlastního uvážení.”

Streeter zvedl obočí, ale zdržel se komentáře. “Ano, pane!”

Neidelman se naklonil a zapnul mobil. “Buďte se mnou ve spojení.”

Nastoupil do výtahu a rozjel se za pokladem.

latch stál na široké verandě svého domu a díval se na moře. To, čím hrozila předpověď počasí, se rychle stávalo skutečností. Mořem se valily východním směrem mohutné vlny, které končily na pobřeží šlehnutím obrovských vodních jazyků. Na druhé straně přístavu znovu a znovu bušil příboj do žulových útesů za majákem Spálené hlavy a zesiloval šustivý zvuk valících se oblázků. Obloha sestoupila až k hladině a její černý podbřišek se výhružně svíjel. Kolem Starého hrbolu se voda snad vařila. Příboj, který zatím dorážel jen na holé skály, se chystal k výbuchu.

V přístavu už kotvilo několik lodí protestní flotily, které se vrátily od ostrova menší čluny a rybářské lodi prozíravějších kapitánů.

Periferním viděním zahlédl pohyb blízko domu. Byla to robustní dodávka federální pošty, kodrcající po kočičích hlavách. Zastavila před domem a Hatch ji sešel po schodech přivítat.

Vešel s balíčkem do jídelny a trhal z něj plastikovou fólii. Profesor Horn a Bonterrová, stojící vedle pirátské kostry, umlkli.

“Je to ze Smithovy fyzikální antropologické laboratoře,” řekl, když z plastických desek vydoloval několik hustě popsaných stránek. Po ložil je na stůl a pomalu v nich listoval. Závěr četl pomalu a pečlivě. Jeho zklamání bylo zřejmé. Nakonec si povzdechl a plácl sebou do nejbližšího křesla. Profesor se dobelhal k sousednímu. Opatrně se posadil a pozorně se na Hatche zadíval.

“Není tam cos hledal, že?” zeptal se.

“Není.” Hatch potřásl hlavou. “Bohužel.”

Profesor se zamračil. “Ty ses vždycky moc snadno vzdával.”

Zprávu prolistovala i Bonterrová. “Ten doktorskej žargon je příšernej,” řekla. “Co to znamená, všechny tyhle šílený nemoce?”

“Náhodně jsem posbíral kosti z tvých vykopávek a poslal jsem je do Smithovy laboratoře na rozbor.”

“Aby zjistili, na co piráti zemřeli,” řekl profesor Horn.

“Tak. Na ostrově bylo čím dál víc nemocných lidí. Začal jsem přemýšlet o tom pirátském hromadném hrobu. A měl jsem dojem, že by mi ty kostry mohly pomoct. Každá nemoc vyvolá v těle protilátky, a něco z nich by se mělo v kostech usadit.”

“A to můžou v laboratoři zjistit.”

“Jo. Na ostrově je něco, z čeho lidi onemocní. Tenkrát, a teď zase. Řekl bych, že to dělá ten meč. Je z nějakého důvodu nosičem nemocí. Všude, kde se objevil, lidé umírali. Ale bohužel, podle těch testů, žádní dva piráti nezemřeli na stejnou nemoc. Mor, Brunierova choroba, tahitská horečka, dentritická mykóza je to úplně nesmyslné, na jak exotické nemoci si piráti potrpěli. A skoro u poloviny píšou: příčina neznámá. Smrt z náboženských důvodů,” dodal a podíval se na Bonterrovou.

Vzal ze stolu jeden z listů. “Charakter krevního obrazu těch pirátů je úplně stejný, jako u mých pacientů. Krevní obraz je vždycky abnormální, ale každý jinak. Jediným společným jmenovatelem je nízký obsah bílých krvinek. Podívejte! Dva a půl tisíce buněk na krychlový milimetr. Normální je pět až deset tisíc. Taky lymfocyty a monocyty jsou strašně nízko. Sakra práce.”

Vstal a rázoval jídelnou. “Tohle byla, bohužel, moje poslední šance Neidelmana zastavit. Kdyby to byla infekce nebo viróza, možná bych ho mohl přesvědčit. Nebo bych použil své konexe a vyhlásil karanténu. Ale společným jmenovatelem nemocí není žádná epidemie. Ani tehdy, ani teď.”

Bylo ticho. “Co použít nějakou právní cestu?” zeptala se Bonterrová.

“Se svým právníkem jsem pochopitelně mluvil. Řekl mi, že ta smlouva má mezeru. Abych mohl Neidelmana zastavit, musel bych mít soudní příkaz.” Podíval se na hodinky. “A my na to nemáme týden. Když budou kopat takovým tempem jako teď, máme několik hodin.”

“Nemohli by ho zavřít pro rušení držby?” zeptala se Bonterrová.

“Ono to rušení držby není. Smlouva dává jemu i Thalasse svolení provádět na ostrově zemní práce.”

“Možná chápu tvé obavy,” řekl profesor, “ale nechápu tvé závěry. Jak může být ten meč sám o sobě nebezpečný? Kromě toho, že s ním někdo někomu může useknout hlavu?”

“To můžu těžko vysvětlit. Diagnostikům se občas vyvine šestý smysl. A já mám dojem, že ho teď mám. Smysl, nebo spíš přesvědčení, že ten meč je nějakým způsobem nosičem nemocí. Víte, co se říká o prokletí Skalnatého ostrova. Ten meč něco takového možná skutečně je, a musí existovat nějaké reálné vysvětlení.”

“Vy jste úplně zavrhli myšlenku, že by mohl být opravdu prokletý?”

Hatch nevěřil vlastním uším. “Děláte si legraci?”

“Žijeme v divném světě, Malině.”

“Ne tímhle způsobem.”

“Já myslím, jestli jsi přemýšlel o nemožném. Musíme hledat všechny souvislosti.”

Hatch přistoupil k oknu. Před oknem rval vítr dubové listí. Začaly dopadat první dešťové kapky. V přístavu se začaly hromadit čluny. Několik menších už bylo vyzdviženo na rampu a čekalo na odvoz. Všechny vlny v zálivu už měly bílé čepice a za odlivu, který brzy začne, to bude ještě horší.

Povzdechl si a otočil se.

“Žádné nevidím. Co může mít společného streptokokový zápal plic, a řekněme canditis?”

Profesor si olízl rty. “Pamatuju si, že někdy v jedenaosmdesátém jsem četl podobnoupoznámku nějakého epidemiologa z Národního institutu zdraví.”

“Jakou?”

“Ptal se, jestli mohou mít něco společného Kaposisův nádor a pneumocystis carinii.”

Hatch se prudce otočil. “Podívejte, tohleto nemůže být HIV.” Ještě než profesor otevřel znovu ústa, Hatch pochopil, co tím vlastně mysleli. “Ano. HIV zabíjí tím, že zlikviduje imunitní systém. Tím otevře cestu jakékoli nemoci.”

“Přesně! Takže teď odfiltrujeme všechen zhoubný šum a podíváme se, co zůstalo.”

“Možná opravdu hledáme něco, co ničí lidský imunitní systém.”

“Já ale nevím nic o tom, že by na ostrově bylo tolik nemocných,” řekla Bonterrová.

“Děláš si legraci?”

Bonterrová potřásla hlavou. “Čestný slovo.”

“Tak. Vidíte to?” zasmál se doktor Horn a poklepal holí o podlahu. “Hledáš obecnou hrozbu, a ona je selektivní. Máš o čem přemýšlet.”

Vstal a podal Bonterrové ruku. “Těší mne, že jsem vás poznal, mademoiselle. Rád bych tu zůstal, ale bude bouřka a měl bych jít domů ke své sherry, bačkorám, psovi a krbu.”

Než si profesor stačil obléci kabát, ozvaly se na verandě těžké kroky. Domovní dveře se rozevřely dokořán a kromě větru vnikl dovnitř i Donny Truitt. Rozepnutý gumák na něm volně visel a po tváři mu stékaly čůrky deště. V obdélníku za ním se zablesklo. Dříve, než stačil dveře zavřít, se ozvala hromová rána. Efektnější vstup si nemohl přát.

“Co je, Donny?” řekl Hatch.

Truitt si beze slova svlékl gumák i košili a zvedl ruce. Profesor se hluboce nadechl.

“Grande merde au noir,” zašeptala Bonterrová.

Truittova podpaždí zdobily velké, mokvající, zeleně zbarvené boláky. Měl naběhlé oči a modročerné vaky pod nimi. Za rachotu dalšího hromu odvrávoral Truitt k Hatchovi a strhl si z hlavy kapuci. Všichni v místnosti úplně ztuhli. Hatch a Bonterrová pak Truitta chytili za paže a posadili ho na gauč.

“Pomoz mi, Male,” řekl Truitt a oběma rukama se chytil za hlavu. “Nikdy v životě jsem nebyl ani jedinej den nemocnej.”

“To víš, že ti pomůžu,” řekl Hatch hluše. “Lehni si a já se ti na ty boláky podívám.”

“Vyprdni se, prosím tě, na boláky!” řekl Donny. “Já mluvím o tomhle.” Křečovitým pohybem si sundal ruce z hlavy. Natáhl dlaně a Hatch v nich s hrůzou viděl chomáče vlasů, červených jako vlčí mák.

lay stál u zábradlí na přídi svého jednomotorového člunu. Spolu s dalšími šesti účastníky protestní akce nalezl dočasný úkryt v závětří Kerbera, kterého chtěl původně zablokovat.

Byl promoklý a zmrzlý na kost. Ještě horší však byl pocit naprosté porážky, naprosté marnosti. Kerberus byl prázdný. Bylo možné, že se posádka zdržovala na břehu. Za celé dvě hodiny se na palubě neukázala ani noha. Blokáda Kerbera byla zřejmě nesmyslná. Asi měli doplout na ostrov a zablokovat molo. Tam se nenávidění okupanti objevili asi před dvěma hodinami odtud odrazila skupina člunů. Zamířila od protestní flotily k Stormhavenu. Za nimi se jeden za druhým vydávaly i čluny jeho přívrženců.

Ráno to vypadalo slibně. Lodí bylo víc než čekal, a sám se cítil jako mladík, plný optimismu. Byl přesvědčen, že pro zdejší lidi konečně něco udělá. Když však teď přehlížel truchlivé pozůstatky své akce, musel si přiznat, že skončila fiaskem.

Jako ostatně všechno, oč se kdy v tomhle prokle., v tomhle městě pokusil.

Vedoucí rybářského družstva Lemuel Smith opustil úkryt v kabině a přirazil k boku jeho člunu. Obě lodi se nebezpečně houpaly a nará žely na sebe. Rozbouřenou hladinu bičoval déšť. Clay se naklonil přes zábradlí. S vlasy připláclými k lebce vypadal jako smrtihlav.

“Je čas vyrazit, reverende!” zakřičel Smith. “Bude strašná bouřka. Až skončí tah makrel, tak se sem vrátíme.”

“To už bude pozdě,” snažil se Clay přehlušit vichřici. “To už bude to neštěstí hotovo.”

“Mám na to jinej názor.”

“Nejsme tu kvůli názorům. Jsem taky promočený. Musíme se obětovat. Musíme to zastavit.”

“Tohle počasí nezastavíme, reverende. Pojeďte. Severovýchodní vítr to obstará za nás.” Smith se podíval na oblohu a na proužek pobřeží, který se ztrácel za clonou deště. “Nemůžu si dovolit přijít o člun.”

Clay neodpovídal. Nemůžou si dovolit přijít o člun. Nechápou, že jsou důležitější věci než čluny nebo peníze. A asi to nikdy ani nepochopí. Nejasně si uvědomil, že mu tečou slzy. Dvě kapky v oceánu. “Nemohu nést zodpovědnost za ztrátu člunů!” zakřičel. “Jeďte domů, Leme. Já zůstanu.”

Smith zaváhal. “Radši pojeďte taky. Proti lidem mužem bojovat jindy, ale proti oceánu to nejde.”

Clay máchl rukou. “Pojedu na ostrov a promluvím si s Neidelmanem.” Odstoupil od zábradlí a předstíral činnost kolem motoru.

Smith se za ním chvíli zamračeně díval. Reverend přece není námořník. Ale dal mu k odplutí své požehnání. Kromě toho, z reverendovy tváře bylo jasné, že se přemluvit nenechá. Plácl do zábradlí jeho lodi.

“My teda radši vyrazíme. Budu na frekvenci deset nula pět, kdybyste potřeboval pomoc.”

Clay se zmítal v závětří Kerbera a hleděl za odplouvajícími čluny. Zvuk jejich motorů zvolna slábl. Přitáhl si gumový plášť a pokoušel se udržet rovnováhu. Dvacet yardů od něj se vypínal bílý trup Kerbera a vlny jej nehlučně míjely.

Mechanicky zkontroloval člun. Podpalubní pumpa pracovala spolehlivě a vyčerpala několik galonů vody, motor běžel hladce a nafty měl dost. Teď, když zůstal osamocen, pocítil zvláštní uvolnění. Snad to byl hřích domýšlivosti, očekávat tolik od stormhavenských rybářů. Neměl se spoléhat na ně, ale na sebe. Na sebe se spolehnout může.

S vyloděním na ostrově ještě chvíli počká. Má člun a má čas. Spoustu času.

Zatímco pozoroval, jak se zbytky jeho flotily blíží k přístavu, z ostrova vyrazil člun. Potácel se po hladině a mířil k vstupnímu otvoru na druhé straně Kerbera.

Clay si jej nevšiml. Nastartoval a pevně sevřel kormidlo. Dál pro něj neexistovalo nic, kromě vzdálených, strašidelných obrysů na šedém pozadí.

lonny ležel na gauči a klidně dýchal. Lorazepam už zabral. Zatímco ho Hatch vyšetřoval, díval se upřeně na strop. Bonterrová s profesorem šli do kuchyně, odkud byl slyšet tlumený hovor.

“Poslyš, Donny, kdy jsi začal ty symptomy pozorovat?”

“Asi před týdnem. Nic mě nenapadlo. Začalo to tak, že jsem zvracel. Několikrát jsem vyzvracel snídani. Pak se objevily ty hnusný boláky.”

“Jak vypadaly?”

“Nejdřív to byly červený skvrny. Pak jsem dostal třesavku. Pak mě taky začal bolet krk po obou stranách. No a pak jsem si všim, že mám v hřebenu vlasy. Nejdřív málo, no a nakonec plný hrsti. V naší rodině nebyl nikdy nikdo holohlavej. Všichni byly pohřbený s hlavou plnou chlupů. Panebože, moje žena mě nepozná.”

“Jen se neboj, tohle není normální holohlavost. Až zjistíme, co ti je a dáme to do pořádku, tak ti to zase naroste.”

“To sakra doufám,” řekl Truitt. “Na noční šichtu jsem už nešel a šel jsem si rovnou lehnout, ale ráno to bylo ještě horší. Představ si, nikdy jsem ještě nebyl u doktora. Ale ty ses kamarád, ne? Já nechci do nemocnice nebo něco takovýho.”

“Máš ještě něco?” zeptal se Hatch. Donny byl na rozpacích. “No, já jaksi., no, mám něco na prdeli.”

“Tak se převal na stranu,” řekl Hatch, “a sundej si kalhoty. Koukneme se na to.”

O pár minut později už Hatch seděl u telefonu. Zavolal ambulanci, ale ta nepřijede dříve než za patnáct minut. A bude asi problémem Donnyho do ní nacpat.

Některé ze symptomů se podobaly těm, které viděl u ostatních členů posádky. Apatie, zvracení. Ale zbytek byl k zbláznění nepochopitelný. Hatch sáhl po svém potrhaném výtisku Merckova manuálu. Po chvíli listování měl jasno. Donny trpěl chronickou granulomatózou. Granulami leze na kůži, hnisavé lymfatické uzliny, bolestivý anální absces. Bylo to naprosto jasné. Jenomže to je vrozená nemoc, pomyslel si Hatch. Neschopnost bílých krvinek zabít bakterie. Jak to, že se projevila až teď? Položil knihu a vrátil se do obýváku.

“Donny, potřebuju se ještě podívat na ten tvůj skalp. Jestli se ti vlasy oddělují v trsech.”

“Jo, jsem už skoro hotovej Yule Brynner.” Sáhl si rukou do vlasů a Hatch spatřil ošklivý řez, kterého si předtím nevšiml. “Půjč mi tu ruku, prosím tě!” Vyhrnul mu rukáv a podíval se na zápěstí. “Co to je?”

“To nic, to jsem se škrábl ve štole.”

“Musí se to vyčistit.” Sáhl do kufříku, chvíli štrachal a pak mu natřel řez fyziologickým roztokem a betadinem. Hledal nějakou antibakteriální mast.

“Jak se ti to stalo?”

“Škráb jsem se o titanovou příčku, když jsme do štoly soukali žebřík.”

To Hatche překvapilo. “To se přece stalo před týdnem. Ta rána vypadá jako čerstvá. No, infikovaná není,” řekl Hatch. Pak ho napadlo: “Co tvoje zuby?”

“No, to snad není pravda. Včera jsem si všiml, že se mi viklá řezák. Asi už je starej.”

Vypadávání vlasů, viklání zubů, zpomalení hojivého procesu. Úplně stejné jako u pirátů. Kromě toho, že měli všelijaké různé nemoci, tohle měli společné. A taky kopali. Tohle všechno byly klasické symptomy kurdějí. Kurděje to ovšem nejsou. Ale je to něco, co je zatraceně známé. Jak to říkal profesor? Na všechny individuální nemoci zapomeň a podívej se, co zůstalo. Abnormálně nízký počet bílých kr vinek, ztráta vlasů, ztráta zubů, zpomalení hojivých procesů, zvracení, únava, apatie.

Náhle to bylo jasné jako den. Vyskočil. “Ježíšmarjá!”

“Moment, prosím tě,” řekl Truittovi, přetáhl přes něj přikrývku a vyběhl. Podíval se na hodinky. Bylo sedm. Za pár hodin se Neidelman prokope do pokladnice. Doběhl k telefonu a zavolal automatickou ostrovní centrálu. Byla vypojená. Doběhl pro svůj kufřík a vytáhl nouzovou vysílačku. Na frekvenci, na kterou měly být naladěny stanice po celém ostrově, bylo ticho.

Rychle zrekapituloval své možnosti. Dostal se k číslu jedna. Vpadl do kuchyně, kde profesor skloněný nad stolem posunoval nějaké figurky. Bonterrová měla soustředěný výraz. Když uviděla Hatche, poklesla jí čelist.

“Izabelo,” řekl, “musím okamžitě na ostrov. Nalož Donnyho do ambulance a jeď s ním do nemocnice.”

“Na ostrov?” křičela Bonterrová. “Ty ses zbláznil!”

“Strašnej průser. Nemám čas to vysvětlovat,” řekl Hatch už na cestě do haly. Slyšel, jak se za ním kácejí křesla. Otevřel dvířka komory, vytáhl dva vlněné svetry a začal se do nich soukat. Bonterrová a profesor stáli vedle něj.

“Malině.”

“Sorry, Izabelo, není čas.”

“Jedu s tebou.”

“Na to zapomeň,” řekl Hatch. “Je to moc nebezpečný. V každým případě tady zůstaň a dohlídni, aby Donny jel do nemocnice.”

“Do žádný nemocnice nepojedu,” ozvalo se z gauče.

“Slyšíš, co ti říkám?” Hatch si navlékl pršiplášť a do kapsy vsunul kapuci.

“Ne, já moře znám. V takovýmhle počasí nemůžeš jet sám. To chce dva.” Bonterrová se vrhla do komory. Také si vytáhla svetr a začala se oblékat.

Ucítil na svém rameni ruku. “Má pravdu,” řekl profesor. “Nevím sice proč tam jedeš, ale sám v tomhle počasí nemůžeš. Já Donnyho do té nemocnice dopravím.”

“Slyšíte mě? Já do žádný nemocnice nejedu.”

“Nic se neboj,” řekl profesor Hatchovi, který vytáhl starý gumák po otci a navlékl jej Bonterrové.

“Proč to děláš?” zeptal se jí tiše.

Bonterrová mu pohladila loket. “Musím si tě hlídat. Nikdy bych si neodpustila, kdybych tu zůstala a tobě se něco stalo.”

Hatch pokýval hlavou a zašeptal profesorovi Donnyho diagnózu. Vyběhli do deště. Bouře sílila. Někde za clonou větru a deště Hatch spíše cítil než slyšel, jak se po pláži valí balvany.

Běželi předčasně ztemnělými uličkami. Skrze uzavřené okenice pronikaly světelné pruhy. Ačkoli měl gumák, byl ve chvilce úplně promočený. Běželi po hrázi. Nad hlavami se jim křížily blesky a burácel hrom. Blesk uhodil do transformátoru nad přístavem. Transformátor zaprskal a světla ve městě zhasla.

Po kluzkých schodech opatrně sestoupili na plovoucí molo. Lodě poskakovaly jako zběsilé. Odřízl člun nožem a s pomocí Bonterrové jej dotáhl k vodě.

“Ve dvou bysme se potopili,” řekl. “Přijedu sem a vemu tě.”

Nepokoušel se nastartovat motor. Vytáhl vesla a zamířil k Bachraté Janě. Hladina v zátoce byla poměrně klidná, ale boční vítr byl nepříjemný a člun se v jeho poryvech otřásal. Vesloval a díval se na temnou siluetu města, nad níž se tyčil temný prst Clayovy rezidence. Nad městem projel blesk a v jeho záři zahlédl postavu v otevřených dveřích fary. Možná se mi to jen zdálo, pomyslel si, už zase obklopen temnotou.

Přirazil k lodi, přivázal ji a vyškrábal se na palubu. Motor naskočil. Vytáhl kotvu a vyrazil. Měl bych se pomodlit, pomyslel si.

Bonterrová už ho netrpělivě vyhlížela. Hatch jí před vyplutím hodil ze člunu plovací vestu. Vypadala v ní jako kulička s kapuci. Nastoupila, Hatch zkontroloval kompas a vyplul k osvětleným bojím v ústí zálivu.

“Až se dostaneme na otevřené moře, pojedeni na půl plynu úhlopříčně proti vlnám. Bude to s náma strašně mlátit, tak se pořádně drž. Bud tady u mě, kdybych potřeboval píchnout s kormidlem.”

“Rozkaz, kapitáne! Ty si vážně myslíš, že bouřky jsou jen v Maine? Co bys mi měl spíš říct, je, proč na tenhle šílenej výlet vůbec jedem.”

“Řeknu. Nebude se ti to líbit.”

Clay svíral bolavýma rukama kormidlo a snažil se oknem pilotní kajuty zahlédnout něco z vřeštící temnoty před sebou. Každá z obrovských vln, valících se oceánem, lodí otřásla a vrhla proti oknu příval hučící pěny. Příď pak slepě sjela do hlubiny, do okamžitého ticha, v němž se člun zakymácel, naklonil se nosem vzhůru, vyškrábal se na hřeben a začalo to nanovo.

Před deseti minutami se pokoušel rozsvítit čelní reflektor a praskla nějaká pojistka. Loď teď nebyla osvětlená, protože nefungovaly ani záložní baterie. Neměl však čas se s tím párat Kerberus, který neráčil vzít ječeni jeho lodní sirény na vědomí, si to nekompromisně namířil na tmavé, deštěm bičované moře. Clay vyrazil za ním a bezúspěšně se na sebe pokoušel upozornit, až mu bílý trup zmizel ve tmách.

Rozhlížel se kolem a pokoušel se zhodnotit své možnosti. Sledování Kerbera byl zřejmý omyl. Nevšímal si malého člunu už hodiny, a bylo dostatečně jasné, že si jej nevšimne, ani když za ním popluje. Teď ovšem ztratil závětří Skalnatého ostrova a byl vystaven oceánu, který se doslova vařil. Východní proudění se tu sráželo s přílivem a boční vlny je nesly bůhvíkam. Rádiová navigace nefungovala a na kompas na stojanu neviděl. Musel by si posvítit baterkou, kterou sice měl v kapse, ale obě ruce potřeboval k držení kormidla. Zvonění bójek asi v ječícím větru a příboji nebude slyšet.

Opřel se o kolo kormidla oběma lokty a pověsil se na ně. Ostrov měl půl míle za zády. Věděl, že by u něj v tomto počasí těžko přistál i dobrý námořník; všude byly skryté útesy. Ale tímhle peklem šest mil do Stormhavenu, to se zdálo jako nadlidský úkol!

Dvakrát se mu zdálo, že slyší hluboký zvuk Kerberova motoru. Nemělo smysl jej hledat.

Přidržel kolo jednou umdlévající paží a posvítil na kompas. Neviděl nic. Člun se otřásal. Před ním se objevila hrozivě vysoká vlna. Masa jejího pěnícího hřebenu práskla do pilotní kabiny a vyrazila okno. Claye zalila voda a jeho nohy ztratily oporu. Zoufale se držel kola. Člun se řítil do propasti. Otřásal se a ponořoval se stále hlouběji. V okamžiku, kdy se zdálo, že se užuž rozpadne a zmizí v hlubině, se moře náhle uklidnilo. Ještě se držel na hladině. Z paluby odtekla voda. Ve světle baterky spatřil houpající se hladinu v závětří Skalnatého ostrova.

Clay pohlédl k černé obloze. Zašeptal: “Pane, děj se vůle tvá,” a pustil se do dalšího boje. Chopil se kormidla a vedl člun diagonálně ke klidnější vodě, i když ho vyraženým oknem zalévala voda.

Než si stačil ulehčené vydechnout, všiml si, že voda je klidná pouze v porovnání s peklem, kterým proplul. Kolem ostrova se vlnil prudký proud. Zamířil přímo ke kotvišti. Otevřel naplno přívod benzínu a doufal, že útesy přejede na nějaké vzedmuté vlně. Zvýšená rychlost dodala člunu stabilitu. Člun se hnal vpřed, kolébal se přídí nahoru a dolů rovnou k příboji, který narážel na podmořská skaliska. Clay zahlcený vodou nic neviděl. Možná bych mohl trochu ubrat, pomyslel si. To by.

Ozval se strašlivý, ohlušující praskot. Člun narazil na podmořský útes. Claye to hodilo na kormidlo a rozbil si nos. Vzápětí ho to odmrštilo na stěnu kajuty. Příboj a skály převrhly člun na bok. Reverend, polykající krev a pěnu, se pokoušel dosáhnout na kormidlo. Další vlna mrštila člunem o skálu a smetla ho z paluby do pěnícího kotle.

Nos Bachraté Jany zamířil do kanálu. Hatch se ještě jednou otočil. Za nimi doznívala rachotivá symfonie stěžňů člunů, které hystericky poskakovaly u mola. Vítr byl chladný a nebe plné vody. Slaná chuť v obličeji byla příjemná. Připomínala mu dětství. Ale na takových vlnách se ještě nikdy neodvážil vyplout.

Propluli kolem přístavních bójek. Bonterrová se postavila vedle něj a držela se všeho, nač dosáhla.

“Tak co?” vykřikla mu do ucha.

“Izabelo, byl jsem úplný idiot!” zakřičel na ni. “Tyhle symptomy jsem viděl stokrát. Bylo to přímo do očí bijící. Každý, kdo zažil ozařování proti rakovině, by věděl, co to všechno znamená.”

“Ozařování?”

“Ano. Ví to každé malé dítě. Pacientům je nevolno. Ztratí energii. Pak vlasy. Bílé krvinky klesnou na nulu. A přesně tohleto měly společné všechny tajemné nemoci, které jsem minulý týden viděl.”

Bonterrová zaváhala a do jejích široce rozevřených očí jí stříkala pěna.

“Meč svatého Michala je radioaktivní. Přemýšlej! Dlouhodobé účinky radioaktivity zničí kostní dřeň a zastaví buněčný růst. To zli kviduje imunitní systém a člověk se stane snadnou obětí jakékoli nemoci, hlavně těch exotických, které se normálně neprojeví. Tím, že se buňky nedělí, se zastaví všechny hojivé procesy. Ani moje vlastní ruka se nehojila.”

“No a dál?”

“Několik ozáření vede k osteoporóze, řídnutí kostí, a ke ztrátě zubů. Symptomy podobné symptomům kurdějí.”

“Taky to může vysvětlit ty problémy s počítači.”

“Jak to?”

“Rušivá radiace působí kolaps mikroelektroniky.” Bonterrová se k němu přitiskla. Po tváři jí stékal déšť a mořská voda. “Proč tam jedeme v téhle vražedné bouřce?”

“Víme, že meč je radioaktivní. Nic víc. Ta věc je ukrytá v ocelové urně a přesto zabila všechny, kteří s ní přišli v posledních třech staletích do styku. Nikdo neví co se stane, když to Neidelman z té urny vyndá. Nesmíme mu to dovolit.”

Když loď vyplula ze závětří Spálené hlavy, udeřil do ní oceán se vší brutální silou. Hatch okamžitě zpomalil a stočil kormidlo tak, aby pluli po diagonále proti vlnám. Vzduch byl plný rozprášené vody. Zkontroloval kompas a obrazovku navigace pomocí rádiových vysílačů.

Izabela se držela oběma rukama zábradlí a natáčela hlavu tak, aby jí voda nechrstala přímo do obličeje.

“Ale co ten meč teda je?”

“Pámbu ví. Ať je to co je to, je to smrtelný. A já bych nerad.”

Náhle zmlkl a upřeně se zadíval dopředu. Ze tmy se k nim blížila jakási bílá čára, mnohem vyšší než jejich člun. V prvním okamžiku si myslel, že je to velká loď.

“Ježíš,” řekl, překvapen věcným tónem svého hlasu. “Podívej se nato!”

Nebyla to loď. S hrůzou spatřil, že je to vrcholek obrovské vlny. “Pomoz mi s kolem!” zakřičel.

Izabela se naklonila a oběma rukama popadla kolo. Hatch zoufale otevíral přívod benzínu. Člun se postavil téměř do vertikální polohy.

Hatch otevřel přívod naplno a snažil se udržet člun rovně. Dostali se na hřeben vlny. V tom okamžiku jakoby kolem vybuchla bílá pěna a s dutým řevem je pohltila. Pevně se držel a zatajil dech.

Loď, na okamžik jako by zavěšená ve vzduchu, pak prudkým šroubovitým pohybem přepadla přes hřeben vlny. Rychle uzavřel škrticí klapku. Loď se nepřevrhla a se vzrůstající rychlostí mířila do hluboké strže mezi vlnami. Ocitli se v podivné, neuvěřitelné tišině. Ale to už ve tmě zahlédli zpěněný hřeben další vodní stěny, která se na ně valila.

“Za Funebrákem to bude ještě horší,” křičel Hatch povzbudivě.

Izabela neříkala nic a pevně držela kormidlo, zatímco se Bachratá Jana s mohutným řinčením a kymácením šplhala na hřeben další obrovité vlny.

Podíval se na navigační obrazovku. Vlny odnesly loď příliš na jihovýchod. Upravil kurs. Už pěkně spolupracovali. Jednou rukou drželi klapku a třemi kormidlo.

“Profesor měl pravdu, bez tebe by to nešlo.”

Vítr vytrhal Izabele dlouhé vlasy zpod kapuce a teď jí zuřivě vlály ve větru. Tvář měla soustředěnou, beze stopy strachu nebo vzrušení. Loď zalil hřeben další vlny.

“Jak chceš kapitána přesvědčit, že meč je radioaktivní?” ozvalo se z pěny.

“Mám v ordinaci radmetr, měřič radioaktivity. Je to moderní Geigerův počítač. Nikdy jsem ten krám nezapojil.” Hatch potřásl hlavou a loď začala šplhat na další vlnu. “Kdybych to udělal, nemuseli být kopáči takhle nemocní. Udělám to teď. Až to ukážu Neiďelmanovi, pochopí to snad i on.”

Zaslechl zvuk, který pronikal svištěním větru i jejich křikem. Vzdálený zvuk příboje, bušícího do skal ostrova Funebrák. Jako by oceán spěchal vyplnit jeho předpověď, objevila se nad nimi bílá zpěněná čára mnohem výše než ty předcházející. Její hřeben syčel jako klubko hadů a chystal se jim vpadnout na palubu. Loď se dostala do hluboké tišiny a začala se zvedat. Hatch otevřel přívod.

“Drž se!” zařval, když do nich pleskl hřeben obří vlny. Uzavřel plyn a namířil příď člunu přímo do rolující vodní hmoty. Vlna loď uchopila a smýkla s ní dozadu do jakéhosi soumračného světa, kde bylo vše stvořeno z vody. Náhle vyjeli do vzduchu. Lodní šroub bezmocně kvílel a příď se propadla do obrovské jámy. Padali do temného skleněného údolí a před nimi a vysoko nad nimi se už rýsovala další bílá čára. Šuměla jako zběsilá.

Hatch bojoval s panikou, která se ho náhle zmocnila. Vlna, která je téměř utopila, byla jen varováním. Takových teď před sebou mají ještě tři míle. To nemůže Jana přežít. Cítil otřesy a tah v kormidelním kole. Zneklidněl. Pohlédl deštěm bičovanou palubou na záď. Čerpadlo jelo už od vyplutí nadoraz. Staré lodi však chyběl indikátor vody v podpalubí. Bylo nutné se tam podívat.

Zapřel nohy o stěny kajuty a rukama pevně svíral kolo.

“Izabelo!” zakřičel. “Běž do přední kajuty, odšroubuj železný poklop uprostřed podlahy a podívej se, kolik je dole vody.”

Bonterrová si setřásla vodu z očí, přelezla do lodní kajuty a otevřela dveře. Za chvilku se vynořila. “Je to ze čtvrtiny plný!” zakřičela.

Hatch zaklel jako pohan. Zřejmě by měl vyhodit krámy, které jsou v podpalubí, ale na tak divokém moři si to netroufal. Pohlédl na obrazovku: dvě a půl míle. Na otočení bylo pozdě. A k ostrovu příliš daleko. Je zle.

“Vem to kormidlo!” zavolal. “Jdu se podívat na člun.” Přelezl na záď a zoufale se přitom držel oběma rukama zábradlí. Loďka tam pořád byla a poskakovala jako korková zátka. Byla poměrně suchá, protože ji Bachratá Jana chránila. To je fajn, řekl si a zároveň doufal, že ji nebudou muset použít. Když si zase vzal od Bonterrové kormidlo, zdálo se mu, že loďztěžkla. Voda se už do ní hrnula příliš dlouho.

“Ses v pořádku?” zavolala Izabela.

“Zatím,” řekl Hatch. “Co ty?”

“Je to příšerný.”

Loď právě zase prudce klesala do hlubiny mezi dvěma vlnami. Hatch byl připraven přidat plyn, jakmile začnou stoupat. Ale nestoupali. Čekali. Pak to přišlo, ale stoupali strašně pomalu. Na okamžik ho napadlo, že má poruchu navigačního zařízení a že už připluli do závětří ostrova. Jenže uslyšel strašlivý rachot. Před nimi se tyčila kolmá hladká stěna, vysoká jako himalájský útes. Na jejím hřebenu vrčela a syčela pěna, jako kdyby byla živá. Dívali se do stěny a neřekli ani slovo.

Loď se obrátila přídí k obloze a stoupala do výše, jako tažená obrovskou neviditelnou rukou. Nad ní, před ní i pod ní hučel vodopád. Jana pořád stoupala. Hatch visel na zábradlí, paluba mu zmizela pod nohama. Na hřebenu je zalila řvoucí pěna. S hrůzným praskotem se zřítili do hlubiny.

Kormidelní kolo se volně otáčelo. Řvoucí vodní stěna zmizela a loď byla téměř pod vodou. Bachratá Jana se položila na bok a začala se rychle potápět. Hatch se podíval dozadu na člun. Taky nabral dost vody, ale držel se na hladině.

Hatch viděl, že ho Bonterrová sleduje a že ví, co má dělat. Vyrazil. Oba už byli po pás ve vodě. Mají zhruba dvě nebo tři minuty na dosažení člunu. Musí od Bachraté Jany odrazit, než je stáhne do hlubiny. Za obrovskou vlnou obvykle přijde řada malých. Hatch přeručkoval po zábradlí na záď. Vždy, když se přes něj přelila vlna, zadržel dech.

Železný kruh, na němž byl člun přivázán, ležel příliš hluboko ve vodě, ale když chvíli šmátral pod hladinou, nahmatal lano. Pustil se zábradlí, ručkoval po laně a zuřivě kopal proti tahu vody, dokud se nepraštil o špičku člunu. Vyškrábal se do něj, spadl do vody na dně, vztyčil se a podíval se po Izabele.

Bachratá Jana už byla téměř pod vodou a Izabela ručkovala po laně ke člunu. Člun právě zasáhla další velká vlna a zavalila jej šumící pěnou. Vyklonil se ven, popadl Izabelu pod paží a vtáhl ji do člunu. Pěna zmizela. Bachratá Jana se otočila dnem vzhůru a začala rychle mizet v záplavě obrovských bublin.

“Musíme se odříznout!” zařval Hatch. Zuřivě hledal v kapse nůž a řezal do lana. V posledním okamžiku se to podařilo. Záď Bachraté Jany se postavila kolmo k inkoustově modré obloze a za obrovského heknutí zmizela.

Bonterrová bez váhání popadla kbelík a začala ze člunu vylévat vodu. Hatch přešel na záď a pokusil se nastartovat motor. Několikrát zatáhl a motor se po krátkém kašlání rozběhl. Hatch se vrhl k dalšímu kbelíku, ale vylévání nebylo k ničemu. Bez ochrany Bachraté Jany člun schytával nápory bouře přímo. Přes jeho boky se do něj dostávalo více vody, než mohli vylít.

“Potřebujeme se otočit proti vlnám,” řekla Izabela. “Vylejvej, já budu řídit.”

“Ale.”

“Dělej!”

Bonterrová přelezla na záď, otevřela naplno přívod benzínu a namířila člun bokem k vlnám.

“Panebože, co blbneš!” křičel Hatch.

“Vylejvej,” volala. Člun se prudce zhoupl dozadu a pak dopředu. Po dně se přelévala voda. Když se přiblížil hřeben vlny, otevřela přívod benzínu a natočila člun. Přehoupli se přes vrcholek. Znovu natočila člun, který pak zamířil do hlubiny téměř paralelně s vlnou.

To byl naprostý opak toho, co Hatch věděl o řízení člunu. V hrůze praštil vědrem a chytil se oběma rukama boku. Nabírali rychlost.

“Vylejvej!” Otočila se a vytrhla uzavírací kohout na zádi. Když člun nabíral stále větší rychlost, voda z něj vytékala.

“Zabiješ nás!” řval Hatch.

“Už jsem to dělala,” křičela Bonterrová. “Takhle se plachtí ve vlnách.”

“Ale ne v tak velkých!”

Člun právě projížděl údolí mezi dvěma vlnami a začínal zvolna šikmo stoupat na následující stěnu. Hatch ležel rozplácnutý na dně a držel se obou boků. Rychlost odhadoval na dvanáct uzlů.

“Drž se!” vykřikla Bonterrová.

Člun vjel na hřeben vlny a plul přímo po zpěněném hřebenu. Užaslý Hatch měl na chvíli pocit, že se člun vznáší. Pak začal pomalu klesat po druhé straně vlny do dalšího údolí.

“Nemůžeš zpomalit?”

“Tohle funguje jenom, když jedeme rychle.”

Hatch se na to díval z přídě. “Jedeme rychle, ale blbým směrem.”

“Neboj, za chvíli to otočím.”

Hatch se posadil a zíral. Izabela zůstávala tak dlouho, jak to jen bylo možné, v hladkém údolí mezi vlnami, kde nebyl vítr. Porušovala tím základní pravidlo mořeplavby, že vlny nesmí nikdy jít z boku lodi, ale v té velké rychlosti byl člun stabilní a mohla si vybírat nejlepší místo, kde hřeben vlny přejet.

Byli před hřebenem další vlny. Bonterrová vykřikla a otočila rukojetí motoru. Člun sklouzl po hřebenu, otočil se a opačným směrem se řítil do další hlubiny.

“Panebože!” vykřikl Hatch a pak už se jen držel boků.

Když vpluli do závětří ostrova, vítr se zmírnil. Zmizely obrovské hřebeny a údolí vln. Hladina místo toho jen zcela nepravidelně šplouchala, ale špatně se tím plulo.

“Otoč to!” zvolal Hatch. “Příliv s náma praští o skály.”

Bonterrová chvíli neodpovídala. Pak zakřičela: “Světla!”

Světla pocházela z přední paluby Kerbera, který je zřejmě zpozoroval a natáčel směrem k nim svůj bílý trup, spásonosný a majestátní. Asi nás zahlédli, pomyslel si Hatch. Ne, určitě nás zahlédli. Museli vidět Bachratou Janu na svých obrazovkách. A teď nás jedou zachránit.

“Tady jsme!” křičela Bonterrová a mávala rukou.

Kerberus zpomalil a člun mu přirazil k boku. Pocítili nekonečnou úlevu. Mohutný trup lodi je chránil před větrem a vlnami.

“Otevřete poklop!” volal Hatch. Kerberus však neodpovídal.

“Dělejte, dělejte!” křičela netrpělivě Bonterrová. “Jsme strašně zmrzlí.”

Zatímco Hatch hleděl na bílou stěnu, zaslechl vysoké obrátky elektromotoru. Otočil se k poklopu, ale ten zůstával uzavřený a bez pohnutí.

Oblohou projel klikatý blesk. Vysoko nad sebou Hatch zahlédl temnou postavu na kapitánském můstku, která se na ně dívala. Ječeni pokračovalo. Pak spatřil, že se harpuna na přední palubě natáčí jejich směrem. Izabela na to vyděšeně hleděla. Potom vykřikla: “Zatracený hajzli!”

“Otoč ten člun!” vykřikl Hatch.

Bonterrová otevřela klapku. Člun se otočil a vyrazil vpřed. Periferním viděním Hatch nad sebou zahlédl modrý záblesk. Uslyšel ostrý syčivý zvuk a tlumené plesknutí před přídí. Následovala hromová rána a dvacet stop před nimi vyrostl sloup vody, který na hladině oranžově zazářil.

“Explozivní harpuna!” křičel Hatch.

Další zablesknutí. Exploze byla strašně blízko. Člun sebou prudce trhl a naklonil se na stranu. Ujížděli někam pryč a člunem začala zmítat rozbouřená hladina. Z Kerbera na ně vystřelili další harpunu, která letěla kamsi mimo. Bonterrová beze slova otočila člun, přidala plyn a zamířila přímo k nepřátelské lodi. Dříve, než Hatch stačil vydat jakýkoli zvuk, pochopil, co to dělá. V posledním okamžiku stočila člun na bok a tvrdě narazili. Teď je kryl trup lodi a harpuna nebyla k ničemu.

Hatch se naklonil přes zábradlí a náhle spatřil něco strašně podivného. Tenkou čáru na vodě, která prskala, syčela a mířila k nim. To je zvláštní, pomyslel si. Prskající čára se dotkla přídě. Ozval se zvuk dopadajících broků a z přídě se vyvalil oblak pilin. Hatch se vrhl na záď. Nad sebou spatřil Streetera. Vykláněl se přes zábradlí a v ruce držel zbraň, v níž Hatch ke svému zděšení poznal flešetu. Mířila přímo na ně.

Než stačil něco říct, člun vyrazil vpřed. Za nimi se ozval zvuk pekelného žacího stroje a na místo, kde se před okamžikem nalézali, pršely broky Streeterovy flešety. Opustili Kerbera a vjeli opět do bouře. Člun poskakoval po hladině a rozbitou přídí do něj vnikala voda. Piráti se začali hřmotně obracet. Bonterrová otočila člun. Nějakým zázrakem jej nepřevrhla a zamířila k ostrovnímu molu.

Na rozbouřeném moři však člun neměl šanci. Pirátská loď jim odřízla jediný přístup do zátoky mezi útesy.

“Jeďproti útesům!” zařval Hatch. “Když se trefíš do hřebenu vlny, tak je přejedem.”

Bonterrová změnila směr. Kerberus se neúprosně blížil.

“Převezeni je. Myslí si, že to na útesu otočíme!” volal Hatch.

Pluli rovnoběžně s příbojem na útesu.

“Už si myslí, že nás mají,” volal, když se Kerberus natočil. Skoro je měli. Vyšlehla rána a Hatche do obličeje udeřila vodní stěna. Zábradlí na levoboku zmizelo. “Přejeďpřes to s další vlnou!” zasípal.

Poskakovali podél útesu nekonečně dlouhou dobu. Zařval: “Jeď!”

Bonterrová stočila trosky člunu do vroucího pekla, valícího se přes útes. Ozvala se další rána a křupavý zvuk drceného člunu. Hatch měl pocit, že se vznáší ve vzduchu uprostřed pěny. Pak se vše utišilo. Kolem se ozývalo bublání, všude plavaly kusy dřeva a Hatch cítil, jak se potápí. Na okamžik pocítil strach, ale pak se všude rozhostil klid a mír.

Skály u břehu byly pokryté mořskými řasami. Woody Clay na nich uklouzl. Rozhodl se nebrat nadále jméno Boží nadarmo a lézt po čtyřech.

Byl úplně prokřehlý a všechno ho bolelo, nejvíc nos. Přesto byl kupodivu nabitý energií a téměř veselý. Koná něco, co má smysl. Protestní akce sice nevypadala jako rozhodující úspěch, spíše připomínala blamáž, ale co Bůh činí, dobře činí, a nevyzpytatelné jsou jeho cesty. Ostrované o protestu vědí, a to, že ho Bůh zachránil a moře vyvrhlo na Skalnatý ostrov, má jistě svůj důvod. Byl přesvědčen, že mu jeho poslání bude zavčas odhaleno.

Vylezl nad čáru příboje, postavil se a vykašlával vodu z plicních sklípků. Bylo to nepříjemné, ale nedbal na to. Zatímco svatého Laurentia zaživa opékali na pánvi naplněné žhavým uhlím, řekl: “Otoč mne, Bože, ať se opeču i z druhé strany.”

V mládí, když ostatní kluci hltali kovbojky a indiánky, Clayovou oblíbenou četbou byla Foxova Kniha mučedníků. Ani dnes nic neměl proti čtení o smrti katolických světců. Byli to lidé s určitou myšlenkou, kterou měli odvahu uskutečnit bez ohledu na cenu, jakou zaplatí. Byl přesvědčen, že odvaha mu nechybí. Co mu dosud chybělo, byla myšlenka. Nyní pojal jednu prozatímní. Najít úkryt, kde by se trochu zahřál a pomodlil se o milost zjevení.

Pobřeží vypadalo na temném pozadí šedé. Po pravici měl obrovské skály, Velrybí hřbety, které spadaly do nepřirozeně suchého mořského dna, jež končilo hrází. S uspokojením si všiml, že přehrada už odolává vlnám jen s vypětím všech sil a zpěněné vrcholky vln se přes ni přelévají. Už jim to brzy pukne. Došel ke kamennému náspu s převislými stromy. Bylo to lepší, ale nebylo to ono. Ostrov se zdál zcela opuštěný. Možná že jeho ničitelé odtáhli ze strachu před bouří jako lichváři z chrámu.

Zašel za výběžek. Na návětrné straně byl příboj ještě hlučnější. Ve tmě vlála jakási žlutá páska. Za ní byl otvor ve skále, lemovaný kovovými vzpěrami. Vlezl dovnitř a praštil se do hlavy. Stálo to však za to. Uvnitř bylo sucho a poměrně ticho. Nebylo tu právě teplo, ale možná bude o kousek dál tepleji. Ve světle baterky spatřil jakýsi úzký kanál.

To bylo uspokojivé. Kanál nejspíš vede někam do centra dění. Říká se, že ostrov je provrtán jako medová plástev. V koutě jeskyně se povalovaly naplavené klacky. Clay usoudil, že nic nepokazí, když se před zahájením dalších aktivit trochu usuší.

Naházel klacky na hromadu, usmál se a vyndal nepromokavou krabičku poslední záchrany. Nosil ji vždy, když vytáhl paty ze Stormhavenu. Klára si z něj proto dělala legraci. Nikdy ji dosud nepoužil, ale teď se náhle stala tato součást pastorova tajného klukovského koutku doslova životně důležitou.

Oheň praskal a hřál mu ruce, nohy i záda. Po stěnách jeskyně poskakovaly bizarní stíny. Nos už tolik nebolel. Už brzy se dozví, jaká úloha mu je na ostrově přisouzena.

zabela Bonterrová zuřivě pobíhala na pobřeží, nedbala větru ani deště. Prohlédla všechny temné neurčité předměty, ale žádný z nich nevypadal jako Hatchovo tělo.

Na moři, kousek od podmořského útesu, kotvil Griffin. Ani příšerná vichřice s ním nedokázala praštit o skály. V dáli svítila světla Kerbera. Asi zase nabíjejí harpunu. Před několika minutami rozeznala malý člun, který proplul od lodi směrem k molu naproti základnímu táboru. Nebylo jasné, zda v něm seděl Streeter. Jedna věc ale jasná byla: Ten, kdo střílel, nemohl současně řídit loď. Střelba tedy nebyla dílem náhodného šílence, probíhala s kapitánovým souhlasem.

Přitáhla si gumák těsněji k tělu. Po Hatchovi ani památky. Pokud ztroskotání přežil, mohl by ho příliv vyplavit na břeh.

Na pláži však není, tím si byla jistá. Zbytek břehu tvořily zubaté skály.

Je to hrůza, ale má tu určitý úkol, a ten je třeba splnit. Vyrazila směrem k základnímu táboru. Nešla po pobřeží, opatrně zvolila delší cestu středem ostrova. Bouře nabírala obrátky a občas přehlušila i řev příboje.

V základním táboře svítila pouze okna Ostrova 1. Jeden z generátorů mlčel, druhý sebou škubal, jako by právě dodělával. Z komunikační věže visely utrhané antény. Schovávala se ve stínu buněk, až se dostala k osvětlenému oknu. Nadechla se a odvážila se podívat dovnitř. Řídicí centrum bylo opuštěné. Sláva!

Ošetřovna byla temná a dveře zamčené. Vzala kámen a rozbila okno na zadní straně buňky. Řinkot skla nemohl být v té bouři slyšet. Sáhla rozbitým sklem po klice, otevřela a vklouzla dovnitř.

Pod oknem stálo lůžko a vedle skříň se zásuvkami. Otevírala jednu po druhé a nakonec něco našla. Bylo to lepší než zbraň, byla to svítilna. Izabela Hatchovi v duchu poděkovala a rozsvítila. Mířila paprskem k zemi. Místnost byla Hatchova nouzová noclehárna. Přesunula se do chodby mezi ordinací a čekárnou, kde našla dveře s nápisem Sklad přístrojů. Dveře byly zamčené, ale zdály se chatrné. Vyrazila je.

Místnost neměla okna a mohla ji tedy prohledat důkladně. Na všech stěnách byly skleněné vitríny nahoře léky, dole přístroje. Na jednom z nich, těžko říct, jak by měl vypadat, bude možná nápis radmetr. Aspoň tak to Malin říkal. Logo Radmetrics našla na černé nylonové tašce. Rozbila sklo vitríny baterkou. Uvnitř tašky našla něco divného se dvěma uchy, displejem a miniaturní klávesnicí. Ve vnitřní kapse tašky byl jakýsi černý mikrofon.

Našla kupodivu vypínač. Na displeji se objevil páni, oni tam dali baterie barevný nápis:

RADMETRIC SYSTEMS INC.

LOKACE A MONITOROVÁNÍ RADIOAKTIVNÍHO ZÁŘENÍ

RELEASE 3.2 SOFTWARE

CHCETE INSTRUKCE? AN

“Ano,” pomyslela si a zmáčkla A. Přelétla očima instrukce. Vmžiku pochopila, že je nepochopí. Vypnula přístroj a uložila jej zpět do tašky. Náhle se jí zatajil dech. Venku se ozval jasný a ostrý zvuk, který se výrazně odlišoval od monotónního řevu bouřky.

Někdo tam střílel.

Nebyla na něj příliš zvědavá. Popadla tašku a mazala k rozbitému oknu.

Hatch klidně ležel na skále a more se přes něj přelévalo. Měl pocit, že má mozek rozštěpený na dvě části. Ta větší si myslela, že je škoda, že zůstal naživu a bude se muset pohybovat, když ho všechno tak bolí. Menší část, která se ale rychle zvětšovala, se podivovala nad tím, co si ta první myslí.

Naživu bezesporu byl. Jak se sem dostal a jak dlouho tu ležel, o tom jeho vodou nasáklá hlava nic nevěděla. Jakmile si uvědomil její existenci, začala ho samozřejmě bolet. Pud sebezáchovy mu radil, aby už konečně vytáhl svou ctěnou tělesnou schránku z vody a vylezl na pláž. Uposlechl.

Jakýmsi plížením se dostal mimo dosah příboje. Roztřásl se zimou. Náhle se mu vrátila paměť. Je na Skalnatém ostrově. Bachratá Jana ztroskotala, pluli v člunu, byl tam Streeter.

Vyděšeně se posadil. Streeter! A na člunu byla Izabela!

Vyskočil, okamžitě upadl a pak pomalu vstal. Někde tady musí být Izabela. Rozhlédl se. Nad sebou spatřil útes, který střežil pirátské tábořiště. Třeba je u svých vykopávek.

Začal se belhat a volal její jméno. Chvíli se potácel a pak se zarazil. Na tábořišti určitě nebude. Spíš někde na pláži. Otočil se a vrátil se na pláž. Po Izabele a po zbytku člunu ani památky. Došel k přehradě a pochopil, že musí jít na opačnou stranu. Náhle měl v hlavě úplně jasno. Ušel kus po břehu, ale Izabela nikde. Spatřil před sebou záblesk světla. Byl to světelný kužel, který pomalu jezdil po skalách a po pláži na pobřeží. Pomalu se blížil a neustále pátral ve všech koutech. Světelný kužel halogenové svítilny. Kdo ji asi drží v ruce? Izabela to nebude, kde by vzala svítilnu! Kužel pečlivě prohledával pláž. Žádné tělo na ní neleželo. Kužel se obrátil směrem do nitra ostrova. Instinktivně se přikrčil.

Nebylo mu to nic platné. Světlo ho náhle udeřilo přímo do očí. Uskočil, otočil se a začal se škrábat do kopce. Světlo pojíždělo po skalách a náhle ho jasně ozářilo. Viděl svůj stín na skále, která se tyčila před ním. Už ho měli.

Znovu se ozval ten divný koktavý zvuk, který předtím slyšel z přídě Kerbera. Přehlušil hřmot příboje i skučení větru. Zvuk létajících jehliček. Kousek vpravo se ozvalo prskání kamene. Hatch se okamžitě převalil na levou stranu. Ozval se další třesk a v místě, kde byl ještě před vteřinou, vybuchla země. Teď, když promluvila flešeta, světlo svítilny zhaslo. Hatch toho využil a lezl jako zběsilý, až se dostal na vrchol útesu a rozběhl se po kluzkém trávníku směrem k pirátskému tábořišti. V dálce svítil Orthanc. Nemohl se ocitnout na horším místě. Nebyly tu žádné stromy a na pozadí světel Orthance ho Streeter snadno zahlédne. Přeběhl k malé Izabelině kůlně. Vedle se na zemi černal dlouhý obdélník. Pirátský hrob. Kůlna bude samozřejmě první místo, kde ho Streeter bude hledat. Okamžik zaváhal, pak přeběhl těch několik yardů a skočil do hrobu.

Nebyl tam sám. Vykopávky měly skončit až příští týden a Izabela zatím jen odebrala vzorky. Piráti však byli přikryti plachtou.

Vlezl si rychle k nim. Odsunul stranou jednoho, který ho tlačil do lopatek. Pod plachtou bylo vlhko, ale nebylo tam bláto. Chlapci tu mají docela teplo, řekl si. Cítil, jak se mu do promrzlých končetin vrací život. Uslyšel zvuk kroků a zatajil dech. Slyšel ostré kovové cvaknutí a vrznutí dveří kůlny. Pak bylo opět ticho. Najednou se kroky začaly přibližovat. Někdo ztěžka pravidelně oddechoval ve vzdálenosti asi deseti stop. Cvakl závěr zbraně.

Flešeta zaštěkala a hrob ožil. Svist smrtících jehliček se k němu blížil. Schoulil se, ale věděl, že je konec. “Ne!” vykřikl.

Flešeta ho vyslyšela. Vydala suchý koktavý zvuk a umlkla. Objevila se zoufalá šance. Hatch se hbitě vyhrabal zpod cárů plachty, vyskočil z hrobu a vrhl se směrem, odkud přicházel ten zvuk. V plném běhu vrazil do Streetera. Upadli oba. Flešeta, nový zásobník a baterka se rozsypaly po trávníku.

Streeter ležel naznak a mlátil kolem sebe rukama a nohama jako nějaký brouk. Hatch na něj skočil, kolenem se mu trefil do slabin a byl odměněn zavytím.

“Ty parchante!” řval Hatch a zalehl jeho zmítající se tělo. “Ty dobytku zatracenej!”

V další fázi zápasu hodlal improvizovat. Dostal však ránu do brady, až mu cvakly zuby. Streeter ho zřejmě praštil hlavou. Další kolo se mu vymklo z ruky. Spadl na záda. Pořád Streetera držel, ale ten byl šlachovitý a na svou výšku silný. Brzy se mu vysmekl z ruky. Hatch se převalil, popadl zásobník flešety a hodil jej do tmy. Pokusil se dostat k baterce. To už ale Streeter sahal po pistoli. Kopl do baterky o chlup dřív a výstřel zazněl už ve tmě.

Vyrazil ke kopci. Oblohou projel blesk. Kličkoval po trávníku jako zajíc, než se ostrov zase ponořil do tmy. Streeter ho jistě viděl. Běžel ze všech sil a snažil se dostat ke spleti cest a otvorů šachet na vrcholku ostrova.

Pod vrcholkem spatřil záři Orthance. Neodvážil se však k němu přiblížit, poskytl by Streeterovi dobrý terč. Motal se po žlutě vyznačených cestách a pod sebou slyšel kroky a těžké supění.

Rychle uvažoval. Mohl by běžet do základního tábora a tam se schovat někde v budově. To by ho asi Streeter snadno chytil. Uvědomil si, že ho na povrchu ostrova těžko setřese.

Takže pod zem, pomyslel si. Tady někde je Bostonská šachta, která není kolmá a která se někde v hloubce napojuje na Vodní štolu. Neidelman mu přece ukazoval její ústí, když se před několika týdny poprvé spustili do šachty. Je to vůbec možné?

Měl zoufale málo času. Rychle se v záři Orthance orientoval a rozběhl se po jedné z cest. Ano, tady to je. Za žlutou páskou zel obrovský černý otvor, lemovaný zubatými třásněmi. Je to určitě ono.

Podlezl pásku a zastavil se na okraji. Déšť mu šlehal do obličeje. Šachta vypadala jako kolmá. Zaváhal a zadíval se dolů. Za ním se ozval zvuk kroků, dupajících po železném můstku. Chytil se něja kého křoví, přehodil nohy přes okraj a snažil se najít oporu pro nohy. Nenašel ji. Křoví se přetrhlo a Hatch se zřítil do hlubiny.

Dopadl na nějaké bahno. Vyškrábal se na nohy. Nebyl zraněn, ale bahno pod ním ujíždělo. Nad hlavou měl rozmazaný světlejší proužek oblohy, po němž se pohyboval černý stín.

Ze stínu vyšlehly jasné záblesky. Šachtou se rozlehl ohlušující hřmot a do vzduchu vzlétla asi tuna bahna. Hatch okamžitě vystartoval a zpola klouzal, zpola padal do tmy, směrem po srázu, pryč od toho grázla, který si prvním výstřelem posvítil a teď ho dostane.

Stihl to, ale víc se kutálel než klouzal. Byl to téměř už nekontrolovaný pád v absolutní tmě. Pak se však sklon šachty náhle zmírnil a Hatch se na chvíli zastavil. Prudce oddechoval. Tímhle způsobem se dostanu spíše hluboko než daleko, říkal si. Všechny jen trochu horizontální chodby jsou prošpikovány vertikálními, a když si nedám pozor, do nějaké zahučím.

Nad ním se ozvalo šplouchnutí. Nějaký těžký předmět sjížděl v šachtě za ním.

To bylo nepříjemné. Streeter bude bezpochyby střílet. Takže ho nesmí dostihnout. Nedá se nic dělat.

Sklouzával hlouběji a hlouběji. Zastavoval se kde to jen šlo, a naslouchal. Streeter teď asi postupoval opatrněji.

Pokud se mu podaří dojít až do Vodní štoly, bude tam Neidelman. Možná neví, co to ten kretén dělá. Asi zešílel. Pokud se mu podaří dojít až do Vodní štoly.

Vtom se ozval další výstřel. Streeter byl rychlejší, než čekal. Dalšímu už utekl. V jeho světle spatřil, že se šachta větví. Chodba vlevo byla úzká a končila černou dírou. Zazněl další rachot a něco ho kouslo do ucha.

Vběhl do té úzké chodby, klesl na kolena a lezl, dokud nenahmatal prázdno. Zalehl v bezpečné vzdálenosti ke stěně, svaly připravené k okamžité akci, kdyby se ukázalo, že není neviditelný. Kdyby třeba Streeter nešel Bostonskou ale sem a kdyby se netrefil do té černé díry. Ze zasaženého ucha mu vytékala krev a hřála ho pod košilí.

Někde nedaleko se ozývalo jakési slabé pleskám, ne hlučnější než krev, která mu bušila ve spáncích. Zaslechl dech. Je s tou střelbou nějak opatrný, napadlo ho. Třeba mu už došlo střelivo. Dech se přibližoval.

Ve tmě zazněl výstřel. Vrhl se směrem k záblesku a ucítil strašnou ránu do hlavy.

Od základního tábora se ozvala praskavá rána a světla Orthance zablikala a zhasla. Řídicí věž se okamžitě zalila slabou oranžovou září nouzových světel. Pochopila to jako pokyn. Pevně stiskla radmetr a vyrazila.

Zlehka kladla nohy do bahna a každou chvíli se zastavila a naslouchala. Kromě vzdáleného dunění a blízkého pleskání deště neslyšela nic. Neviděla také nic, kromě světel Orthance. To bylo nebezpečné, protože se dostávala do míst, kde bylo třeba chodit ve žlutě vyznačených koridorech. Pod pláštěm chránila před vytrvalými potoky deště Hatchův přístroj.

Obešla opuštěný traktor a šťastně se dostala do blízkosti řídicí věže. Ústí štoly bylo tmavé, ale čerpadla běžela naplno.

Za okny Orthance se pohyboval tmavý stín.

Bonterrová postupovala opatrně. Ušla asi sto yardů a schovaná za křovím pozorovala okna znovu. Stín měl mohutná ramena a dlouhé vlasy. Oddechla si.

Může mu však důvěřovat?

Streeter se je nepochybně pokoušel zabít. Proč? Pravda je, že Hatche od začátku nesnášel. Ale nemohla to být jen individuální akce. Streeter nejedná ukvapeně.

Takže znovu! Hatch se pokoušel zarazit práce. Na čí straně je Rankin? To je jedno, rozhodla se. Členem party zabijáků určitě není. A co kapitán? napadlo ji.

Hatch zjistil, že je stále naživu. Ležel tváří v bahně a v hlavě mu bušila prudká bolest. Nebyla to střela, byla to zřejmě jenom rána. Něco ho tlačilo do zad. Tlak v zádech náhle povolil a něco kovového ho začalo šťouchat do poraněného ucha.

“Poslouchej, Hatchi!” ozval se Streeterův hlas. “Zahráli jsme si na honěnou. Už to skončilo. Máš babu. Rozumíš?” Hlaveň se mu zavrtala do ucha.

Hatch se pokoušel přikývnout, ale Streeter ho chytil za vlasy. “Jo nebo ne?”

“Jasně,” zachrčel Hatch s ústy plnými bláta.

“Tak hele, neškubej sebou a neřvi, dokonce ani nekašli, dokud ti to nedovolím. Nebo se tvůj mozek promění v růžový opar.”

“Jasně,” řekl Hatch znovu. Pořád je naživu. Prima.

“Tak teďpůjdem. Pěkně pomalu a žádný blbosti. Uklouzneš a střílím.” Tlak na zádech povolil. Hatch si klekl na kolena, a pak pomalu a opatrně vstal. Něco ho bušilo do hlavy. Nebo v hlavě?

“Povím ti co uděláme, miláčku,” řekl Streeter. “Vrátíme se támhle do ty vidlice a pak přímo dolů Bostonskou šachtou. Tak déme, déme!”

Hatch před sebe opatrně předsunul nohu a přenesl na ni váhu. Šlo to. Pomalu se sunul k rozcestí a snažil se nezakopnout. Tady bych mohl frnknout, pomyslel si, a krotce zabočil do Bostonské.

Pomalu sestupovali. Hatch si uvědomil, že by mohl spadnout do nějaké šachty. “Není tu někde šachta?” zeptal se. Ozval se upřímný smích. “Jestli je, tak se to dovíš první.”

Nedovedl odhadnout jak dlouho šli, když před sebou spatřil slabou záři. Kanál zatočil a před ním se objevil osvětlený rozeklaný otvor, kterým pronikal hluk. Streeter ho postrčil dopředu. Otevřel se mu pohled na Vodní štolu. Nic z něj neměl, protože byl oslepen po dlouhém pobytu ve tmě. Streeter s ním smýkl na kovový můstek, spojující ústí Bostonské šachty se soustavou žebříků. Zmáčkl nějaký knoflík a ozvalo se bzučení. Hatch už viděl. Viděl žebříky a trámy, osvětlené nouzovým světlem, a výtah, který se k nim z hlubiny šachty blížil, až zastavil vedle můstku. Streeter do Hatche strčil a stoupl si za něj.

Zvolna klesali. Do obvyklého plesnivého a červotočivého zápachu se přimísilo cosi nového. Zápach kouře a horkého kovu. Zastavili na úrovni původního dna Vodní štoly. Vzduch nic moc, i když ventilace pracovala. Dolů vedla nově vykopaná šachta se žebříkem upevněným na stěně. Streeter dal Hatchovi galantně přednost. Hatch tedy pomalu slézal mezi titanovými vzpěrami až do místa, kde syčel acetylenový hořák.

No, a bylo to! Hatch se ocitl tam, kde chtěl být. Nebo nechtel? Na dně srdce ostrova ležela masivní železná deska. Na desce klečel muž, s nímž chtěl hovořit, a prořezával v ní čtvercový otvor. K desce byl přivařen svorník, na němž už spočívala kladka s lanem připraveným k vyzvednutí. Je pozdě!

V opačném koutě šachty stála Magnusenová se založenýma rukama a dívala se na Hatche velice nepříjemnýma očima. Kapitán zhasil plamen, položil hořák, sundal kuklu a mlčky se zadíval na nezvaného návštěvníka.

“Vypadáš zbědované,” řekl konečně. Otočil se na Streetera. “Kdes ho vzal?”

“Pokusil se s Bonterrovou vrátit na ostrov, kapitáne. Chytil jsem ho v Bostonský šachtě.”

“A Bonterrová?”

“Jejich člun se rozsekal na útesu. Možná se zachránila, ale pravděpodobný to není.”

“Škoda, že se ta holka do toho zamotala. Udělals to dobře.”

Streeter byl potěšen. “Kapitáne, můžu si půjčit vaši zbraň?”

Neidelman vytáhl revolver a podal jej Streeterovi s tázavým výrazem. Streeter ukázal na Hatche a podal Neidelmanovi svou pistoli. “Mohl byste mi ji nabít, pane? Já už nemám náboje.” Ušklíbl se na Hatche.

“Propásl jste příležitost, doktore. Další nebude.”

Hatch mu nevěnoval pozornost.

“Gerarde, prosím tě, poslouchej mě!”

Kapitán nabil pistoli a zavěsil si ji k opasku. “Už tě poslouchám několik týdnů a jsem z toho unavený.” Podal Magnusenové kuklu. “Sandro, jdi na to, prosím tě! Nouzový proud vydrží jen dvě hodiny a nemůžeme ztrácet čas.”

“Musíš to slyšet,” řekl Hatch. “Meč svatého Michala je radioaktivní. Otevřít pokladnici je sebevražda.”

Neidelman se zatvářil podezíravě. “Ty prostě nedáš pokoj, co? Miliarda dolarů se ti zdá málo?”

“Prosím tě, uvažuj!” pokračoval Hatch. “Zapomeň na chvíli na ten poklad a vzpomeň si, co se dělo na ostrově. Tohle přece všechno vysvětluje. Ty problémy s počítači, padání systému. Ty anomálie, o kterých mluvil Wopner, může přece působit radioaktivní záření. A těch nemocí, co jsme tu měli! Záření totiž zlikviduje imunitní systém, sníží počet bílých krvinek a člověk dostane jakoukoli nemoc. Vsadím se, že všichni, kdo strávili delší dobu tady v šachtě, všichni co tu kopali a instalovali podpěry, mají nějakou hroznou neznámou nemoc.”

Kapitán se na něj díval neproniknutelným pohledem.

“Radioaktivní záření působí padání vlasů a zubů. Vzpomeň si na ty pirátské kostry. Nebyla na nich žádná známka násilí. Proč by je jinak ostatní piráti opustili takovým tempem? Utíkali před někým neviditelným, kdo zabíjí. A proč si myslíš, že našli Ockhamovu loď s mrtvou posádkou na palubě? Protože během času všichni dostali smrtelnou dávku záření, která pochází tady z urny meče svatého Michala.”

Streeter mu hrubě vrazil hlaveň do ucha a Hatch se ji marně snažil odstrčit. “Ty to nechápeš? Ten meč je radioaktivní jako Hirošima.

Jestli tu urnu otevřeš, nezabiješ jenom sebe, ale bůhví kolik ostatních. Ty.”

“Už jsem slyšel dost,” řekl Neidelrnan. “To je legrační. To by mě nikdy nenapadlo. Když jsem pro své sponzory odhadoval rizika podnikání, byl jsi úplná tutovka. Poklad jsi nenáviděl. Nikdy jsi nikoho nenechal na svém ostrově kopat. Vždyť ty ses ani nikdy nebyl podívat ve Stormhavenu. Prostě to vypadalo, že vůbec nejseš chamtivej,” zavrtěl nevěřícně hlavou. “Nikdy bych nevěřil, že se takhle spletu.”

Hořák utichl, Magnusenová vstala a sundala si kuklu. “Hotovo, kapitáne,” řekla a zmáčkla vypínač vrátku. Lano se napjalo a vyřezaná čtvercová železná deska se vznesla. Magnusenová ji zatlačila do kouta šachty, vyhákla z ní lano a připevnila je k velkému okovu. Zcela proti své vůli se Hatch, stejně jako ostatní, zadíval na temný čtvercový otvor, z něhož se linula slabá vůně ambry a santalového dřeva.

“Spusťte tam světlo,” řekl kapitán a chvěl se potlačovaným vzrušením. Magnusenová sejmula z žebříku lampu a spustila ji do otvoru. Neidelman poklesl na všechny čtyři a opatrně tam nahlédl.

Nikdo se nepohnul. Bylo slyšet jen hučení ventilátoru. Pak kapitán vstal, lehce se zapotácel, kapesníkem si utřel smrtelně bledou tvář a kývl Magnusenové. Magnusenová hbitě zaklekla a zasunula obličej do otvoru. Dlouhé minuty zůstala ve strnulé pozici. Konečně vstala a ustoupila stranou. Neidelman se otočil na Hatche. “Teď jsi na řadě ty.”

“Já?”

“Jistě. Jen se podívej! Polovička toho bohatství je tvoje, a díky tobě jsme ho mohli vykopat. Jsem ti vděčný, nemysli si; přes všechny potíže, co nám působíš. Jistě tě zajímá, proč jsme tak tvrdě makali.”

Hatch se zhluboka nadechl. “Gerarde, mám na ošetřovně radmetr. Pojďme pro něj a uvidíš.”

Neidelmanův obličej zbrunátněl. Zasáhl Hatche direktem do čelisti a kývl na Streetera.

Hatch se svezl na kolena, Streeter ho chytil za vlasy a nacpal mu hlavu do otvoru.

Hatch se bránil, ale nebylo mu to nic platné. Otevřel oči. Spatřil krychlovou místnost s hranou asi deset stop, ve které se kývala lampa a vrhala na stěny pohyblivé stíny. V jejím světle náhle zapomněl na bolest v hlavě, na Streeterovy sadistické pracky, na Neidelmana, na Izabelu i na smrt z ozáření.

Jako malý kluk viděl jednou barevnou fotografii vnitřku Tutanchamonovy hrobky. Něco podobného teď viděl ve skutečnosti. Viděl sudy, koše, bedny a pytle. Bedny byly shnilé a pytle zteřelé a z většiny z nich stékaly potůčky zlatých a stříbrných mincí. Mezi proděravělými krabicemi svítily hromádky drahokamů; smaragdů, rubínů temných jako holubí krev, světélkujících safírů a diamantů. O jednu stěnu se opíraly stovky zlatých prutů, u druhé stály nádoby s vykládanými zlatými kříži, poháry a epoletami lodních kapitánů.

Uprostřed blyštivé záplavy stála podlouhlá černá urna se zlacenými hranami, přepásaná kovovými obručemi. Na její víko se sypal vodopád zlatých penízů z právě prasknuvšího pytle.

Všiml si, že Streeterův tlak na jeho hlavu ustal. Rychle se zvedl a vrátil se do hrůzné přítomnosti.

“Připravte všechno na povrchu!” říkal právě Neidelman. “Sandra bude ovládat vrátek, k traktoru jsou, doufám, připojeny dva přívěsy. Abysme to dopravili na Griffina, budeme muset asi šestkrát. Víckrát by se nám to stejně nepovedlo.”

“A co bude s ním?” zeptal se Streeter. Neidelman krátce přikývl. Streeter se šťastně usmál, zvedl revolver a namířil Hatchovi na hlavu. “Tady ne, ty vole!” řekl kapitán rezolutně. “Musí to vypadat jako nehoda. Jeho tělo by se nemělo plácat někde v příboji u pobřeží s kulkou v hlavě. Vem ho do ňákýho postranního kanálu, nebo.” Umlkl. “Víš co? Hoď ho za bráchou,” řekl a podíval se na okamžik na Streetera, než zase upřel zrak do čtvercového otvoru. “A, Streetere, říkal jsi, že je možné, že Bonterrová přežila. Doufám, že tuto možnost eliminuješ.”

Bonterrová opatrně vylezla na pozorovatelnu, připravená skočit při sebemenším projevu nepřátelství na zem. Rankin se otočil a jeho vous se zavlnil. Vypadal téměř komicky.

“Izabelo!” zvolal a šel k ní. “Jsi mokrá. Ježíš, máš obličej plný krve.”

“To nevadí,” řekla Bonterrová, svlékla si mokrý gumák a oba svetry a vyždímala je.

“Co se ti stalo?”

Bonterrová se na něj zadívala a přemýšlela, co všechno mu může říct. “Člun ztroskotal,” řekla po chvilce.

“Ježíš, proč jsi ne.”

“Vysvětlím ti to později,” přerušila ho a oblékla si znovu mokré svetry. “Viděl jsi Malina?”

“Hatche?” řekl Rankin. “Neviděl.” Na vzdáleném panelu cosi zapípalo a Rankin se tam běžel podívat. “Tady je úplná divočina. Kolem sedmé se kopáči dostali až k pokladnici. Neidelman je propustil, poslal je domů kvůli bouři. Pak mi zavolal, ať to tady monitoruju sám a pošlu dolů Magnusenovou. Skoro všechno je tu v hajzlu. Generátory jsou v čudu a záložní baterie to neutáhnou. Musel jsem vypnout všechny pomocné systémy. Komunikace taky nefunguje, všechen proud žere světlo. Dole mají vlastní baterie.”

Bonterrová přešla doprostřed místnosti a podívala se dolů skleněným dnem. Vodní štola byla temná, jen v hloubi zářily žhnoucí uhlíky.

“Kdo je dole?” zeptala se.

“Jenom Neidelman a Magnusenová, pokud vím. Nikoho jiného jsem na monitoru neviděl. Ale monitor odešel spolu s generátory.” Ukázal palcem směrem k temné řadě monitorů.

Bonterrová se stále dívala na světlo na dně šachty. “Kde je Streeter?”

“Neviděl jsem ho od té doby, co odjely krabí čluny.”

“Už se Neidelman dostal do schránky?”

“Už jsem říkal, nemám obraz. Monitoruju jen přístroje. Podle údajů sonaru můžu říct, že hlína už je odstraněná všechna. Pokoušel jsem se udělat průřez.”

Zmlkl v okamžiku, kdy Bonterrová pocítila jakési jemné vibrace. Věž se slaboučce chvěla. Podívala se oknem dolů a zalila ji náhlá vlna strachu. Ale zdálo se, že poškozená přehrada ještě stále odolávala zběsilosti moře.

“Co to je, sakra?” vydechl Rankin a sledoval obrazovku sonaru.

“Taky jsi to cítil?”

“Cítil? Já to tady vidím.”

“A co to je?”

“To netuším. Je to příliš mělké, aby to bylo zemětřesení. V každém případě to nevysílá správné Pvlny.” Vyťukal cosi na klávesnici. “Tak, už to skončilo. Vsadil bych se, že se někde sesypal kus kanálu.”

“Hele, Rogere, potřebuju pomoct.” Bonterrová položila na přístrojový panel promočenou nylonovou tašku a otevřela ji. “Už jsi někdy viděl takovýhle přístroj?”

Rankin se odpoutal od monitoru. “Co to je?”

“Měřič radioaktivity. Je to pro.”

“Moment. Radioaktivity?” Rankin se podíval na monitor. “Aha, tuším, co to je. Ta hračka není moc levná. Kdes to sebrala?”

“Víš, jak se s tím zachází?”

“Víceméně. Používali jsme to v důlní firmě, kde jsem dělal, pro detekci ložisek smolince. Takhle fantastický přístroje jsme ale neměli.” Chopil se jej a vyťukal pár příkazů na miniaturní klávesnici. Na obrazovce se objevila třírozměrná mřížka. “Vezmeš tenhle detektor,” řekl a vzal to, co vypadalo jako mikrofon, “a tím mapuješ radioaktivní zdroje na obrazovce. Intenzita má barevnou stupnici. Modrá a zelená je nejnižší radiace, a pak podle spektra. Bílá je největší. Hm, ale tohleto potřebuje nakalibrovat.” Obrazovka byla posetá skvrnami modré barvy.

Rankin zmáčkl několik tlačítek. “Sakra, je tady moc šumu. Ten přístroj pravděpodobně blbne. Jako všecko kolem na tomhle ostrově.”

“Ten přístroj pracuje správně,” řekla jasně Bonterrová. “Zobrazuje záření z meče svatého Michala.”

Rankin se na ni zadíval a oči se mu zúžily. “Co to říkáš?”

“Ten meč je radioaktivní.”

“Děláš si srandu?”

“Žádnou srandu. Radioaktivita je příčinou všech našich potíží.” Bonterrová rychle vysvětlovala a Rankin na ni nevěřícně zíral. Někde za plnovousem pohyboval ústy. Když Izabela skončila, chystala se čelit jeho námitkám.

Žádné nebyly. Rankin stále zíral a vypadal vyděšeně. Přikývl a plnovous se mu zatřepetal. “Panebože, tohle vysvětluje všechny ty záhady.”

“Nemáme moc času,” přerušila ho ostře Bonterrová. “Nesmíme dovolit Neidelmanovi otevřít tu truhlu.”

“Ano,” řekl pomalu Rankin a stále přemýšlel. “Musí to být radioaktivní až hrůza, když se to projevuje i na povrchu. Usmaží nás to všecky. Proto všecky přístroje blbly. To se divím, že ten sonar ještě.”

Slova mu odumřela na jazyku, když se podíval zpět na soupravu obrazovek. “To snad není pravda!” řekl překvapeně.

Neidelman stál nehnutě na dně Vodní štoly. Nad ním bzučel výtah, který vyvážel Streetera a Hatche vzhůru. Brzy se mu v pralese podpěr ztratili z očí.

Neidelman se podíval na Magnusenovou. Měla tvář zabořenou ve čtverhranné díře, vyřezané v železné desce. Vzrušeně dýchala. Beze slova ji odsunul stranou. Přicvakl svůj úvaz k žebříku a vlezl dírou do pokladnice.

Přistál a kolem něj vytrysklo několik vodopádů zlatých mincí. Stál a rozhlížel se po útrobách pokladnice, nacpané oslnivým bohatstvím. Poklekl k urně téměř uctivě a prohlížel si každý její detail.

Byla olověná, pět stop dlouhá a dvě stopy široká. Po stranách byla vykládána tepaným stříbrem, rohy a hrany byly zdobeny krásnou zlatnickou prací. K podlaze krypty byla přikována čtyřmi silnými železnými obručemi. Byla to hrubá klec na tak urozeného vězně. Neidelman si ji prohlédl podrobněji. Urna stála na čtyřech nohách z ryzího zlata. Každá z nich vypadala jako orlí spár, který drží zeměkouli. Přibyly k urně zřejmě mnohem později. Urna představovala směsici různých stylů, třináctým stoletím počínaje a raným španělským barokem konče.

Neidelman si sáhl na jemnou kovotepeckou práci. Urna byla téměř horká. Přejížděl po ní prstem. Po dlouhé roky si každým dnem tento okamžik představoval. Jak ji uvidí, jak se jí dotkne, jak ji otevře a samozřejmě vyzvedne její obsah.

Přemýšlel nespočetné hodiny o tom, jaký ten meč asi bude. Někdy si jej představoval jako velký římský meč, ulitý z elektronu, možná sám Damoklův meč, jindy jako zbraň barbarských Saracénů ze zlata se stříbrným ostřím. Nebo jako byzantský meč posázený drahokamy a tak těžký, že jej není možné zvednout. Jindy jako Saladinův meč, který přivezla křížová výprava, zhotovený z nejlepší damascénské oceli, vykládané diamanty z dolů krále Salamouna.

Takové pocity asi člověk zažívá před tváří Boha, pomyslel si.

Uvědomil si, že nemá moc času. Vsunul ruce pod ocelové pásy a zatáhl za ně. Nejprve lehce, pak vší silou, ale ani s nimi nehnul. Pásy procházely štěrbinami v železné podlaze schránky a zdálo se, že jsou upevněny zespodu. Tak mimořádná bezpečnostní opatření potvrzovala obrovskou cenu meče.

Vyndal kapesní nůž a řízl do rezivé krusty, která pokrývala jeden z pásů. Pod ní byla kvalitní ocel. Bude ji muset zdolat acetylenovým řezákem. Kousek nad sebou zaslechl zrychlený dech. Vzhlédl a spatřil Magnusenovou, nakukující dolů otvorem.

“Vem sem dolů acetylenový hořák,” řekl. “Musíme řezat.”

Za malou chvíli přistála vedle něj, padla na kolena a dychtivě se rozhlížela po tom nepředstavitelném bohatství. Hořák zapomněla. Hrábla do hromady zlatých dublonů a nechala si je protékat mezi prsty. Vzala další hrst, a další a další. Šťouchla do dřevěné skříňky, která se okamžitě rozpadla na prášek a vysypaly se z ní diamanty. Vrhla se k nim a začala si nacpávat kapsy. Vstala, zapotácela se a hledala nějakou nádobu. Nenašla ji. Padla na zlatou hromadu, zabořila do ní ruce i obličej a začala se otřásat.

Možná plakala, nebo se smála. V každém případě byla naprosto mimo. Neidelman vylezl pro acetylenový hořák a vlezl zpátky do pokladnice. Už by byl čas dát signál ke spuštění okovu. Při dalším pohledu na urnu však na to zapomněl. Na urně byl tlustý mosazný zámek. Byl těžký, rezavý a pokrytý pečetěmi. Jedna pečeť byla z roku 1380. Pečetě byly neporušené, takže Ockham svůj největší poklad nikdy neotevřel. To je tedy vážně záhada.

Slavnostní otevření čeká na něj.

Zámek uzavíral urnu poměrně volně. Když použil čepel svého nože, dokázal o několik milimetrů nadzvednout víko. Vrátil je zpátky a sáhl po hořáku. Odšrouboval čepičku a škrtl. Na konci trysky se objevil malý bílý plamínek. Všechny činnosti vykonával pomalu a důstojně, každý okamžik a každý pohyb mu působil nesmírnou radost. Za patnáct či dvacet minut bude meč volný. Věděl, že na tyto okamžiky nezapomene nikdy, dokud bude živ.

Opatrně přistoupil s plamenem k urně.

Hat atch ležel na dně kamenné studny. Byl jen zpola při vědomí, jako by se právě probudil ze sna. Nad ním rachotil skládací žebřík, který Streeter vytahoval z šachty. O čtyřicet stop výše osvětlovalo malé světlo klenutý strop jeskyně, kde zemřel Wopner. Ozval se zvuk Streeterových těžkých bot, jak jejich majitel kráčel úzkým kanálem zpět k soustavě žebříků. Světlo zmizelo a zvuk ustal.

Několik minut jen tak ležel na studené vlhké kamenné podlaze. Těch hrozných klaustrofobických snů si už užil dost a probouzel se z nich s nekonečnou úlevou. Tentokrát to však nebyl sen. Posadil se a udeřil se hlavou o strop. Streeter ho opustil beze slova. Dokonce se ani neunavoval tím, že by mu svázal ruce. Zřejmě tak jeho smrt bude méně podezřelá. Ono to také bylo zcela zbytečné. Neexistuje žádný způsob, jak by vylezl po hladkých stěnách studny zpět do klenuté jeskyně. Za dvě za tři hodiny Neidelman vyzvedne poklad a odveze si jej z ostrova. Pak mu zbývá zbourat jen kus přehrady, voda vnikne do šachty, do kanálu a bude to.

Hatch bojoval s narůstající panikou, až ho zachvátila křeč. Chvíli klidně ležel a poslouchal údery svého srdce. Vzduch tu nestojí za moc, pomyslel si. Bude hůř. Přelezl do míst, kde byl vyšší strop a kde mohl sedět. Rozhlížel se kolem sebe a snažil se zahlédnout náznak světla. Neobjevil žádný. Šmátral rukama a nahmatal něco studeného, vlhkého a pevného. Nebyl to kámen.

Pochopil, že to je kost. Johnyho kost, kterou tu zapomněl.

Vzduch v jeskyni byl lepkavý a dusivý, promočené šaty ho studily. Vzpomněl si, že těžší plyny, jako kysličník uhličitý, klesají k zemi. Možná bude lepší, když se postaví. Přinutil se vstát a rukama se opřel o zeď. Hučení v hlavě postupně sláblo. Na beznaděj je vždycky času dost, řekl si. Měl by být rád, že několikrát unikl jisté smrti. Začal rukama systematicky zkoumat stěny dutiny, pomalu, kousek po kousku. Nedaleko odtud pokračuje kanál, vedoucí k pobřeží. Pokud přijde na to, jak Macallanova past funguje, mohl by najít cestu k úniku.

Přitiskl se tváří na slizkou zeď, zvedl ruce nad hlavu a začal systematicky zkoumat kameny nad sebou. Pokračoval spodní částí a podlahou. Jako slepec ohmatával každou rozsedlinu a každý výčnělek. Proklepal stěny a poslouchal, zda se neozve dutý zvuk.

Propátral každé dosažitelné místo studny, kromě úzké štěrbiny nad podlahou, ale všude nahmatal jen hladké stěny. Žádná známka možné únikové cesty. Zadržel dech a šátral ve štěrbině. Na konci štěrbiny nahmatal bohužel další zeď. Začalo se mu těžko dýchat. Pokoušel se zachytit závan svěžího vzduchu, ale štěrbina se zdála neprodyšná. Postavil se. Johny od něj očekává, že přežije. Začal křičet o pomoc. Nejprve jen tak zkusmo, pak nahlas. Pokoušel se zapomenout, jak je ostrov prázdný, pokoušel se zapomenout na Neidelmana, který se chystá otevřít urnu, snažil se zapomenout na všechno, kromě křiku. Křičel a přestávky, které potřeboval na nadechnutí, se stále prodlužovaly. Křičel a uvědomoval si všechnu tu hrůzu stavu, ve kterém se ocitl. Křičel a vrátily se mu vzpomínky na ten den, kdy Johny zahynul.

Jeho křik o pomoc se změnil v neartikulované vytí.

Co to je?” zeptala se Bonterrová s rukou na Geigerově počítači.

Rankin mávl, aby byla zticha. “Moment! Musím udělat korekci na stopové záření.” Díval se zblízka na monitor a jeho osvětlená tvář byla jantarově žlutá. “Ježíš!” řekl stručně. “Je to tak. Oba systémy souhlasí.”

“Rogere.”

Rankin se odvrátil od obrazovky a poškrábal se ve vlasech. “Podívej se na to.”

Bonterrová se podívala. Byly tam nezřetelné vertikální čáry a pod nimi velký černý pruh. “Tohle černý je prázdno pod Vodní štolou.”

“Jaký prázdno?”

“Obrovská kaverna, pravděpodobně naplněná vodou. Bůh ví, jak hluboká.”

“Ale.”

“Bohužel jsem to neobjevil dřív, když byla štola plná vody. Pak zase nefungovaly všechny snímače. Až teď.”

Bonterrová se zamračila.

“Ty tomu nerozumíš? Je to kaverna, podzemní jeskyně. Nás nikdy nenapadlo podívat se až pode dno Vodní štoly. Ta pokladnice a sa motná štola, to všechno sedí na vrcholu nějakýho zatracenýho podzemního dómu. To vysvětluje ty zlomy, posuny, všechno.”

“To taky postavil Macallan?”

“Ne, ne. To je přírodní. Macallan to využil. Podzemní dóm je geologický útvar, který může vzniknout při vrásnění pod strukturální elevací.” Sepnul ruce, jako by se modlil, a pak je zdvihl do výše. “Při vyvrásnění to všechno nad tím popraská,” uvědomil si, že mluví s laikem, “a vznikne vertikální trhlina, která může dosahovat do hloubky i tisíců stop. Ty seismické vlny a vibrace, to se asi stalo něco v dómu, co způsobilo rezonanci. Ty Macallanovy kanály asi taky byly součástí.”

Radmetr v Izabelině ruce začal pípat. Modrý třpyt obrazovky se změnil ve žlutý.

“Půjč mi to řekl Rankin a vyťukal nějaký příkaz. V horfif olovirtě obrazovky se objevil tučný černý nápis:

Zjištěna nebezpečná hladina radioaktivity Specifikujte požadavky měření ionizace jouly radony a čas sekundy minuty hodiny

Rankin něco zmáčkl.

Zjištěn proud rychlých neutronů

Pravděpodobnost celkového radioaktivního zamoření

Doporučení: Okamžitá evakuace

“Tak, a je pozdě.”

“Na co je pozdě?” ,

“Otevřel urnu.”

Nebylo co dodat. Obrazovka se náhle změnila.

34.14 Radhod.

Celková hladina: riskantní

Doporučení: Standardní postup za kontaminace

“Co se stalo?” zeptal se Rankin.

“Nevím. Možná ji zase zavřel.”

“Podívám se, jestli získám obraz záření ze zdroje.” Zaťukal na klávesnici. Pak se vzpřímil a vypadal nesmírně překvapeně.

“Panebože,” zamumlal. “Nebudeš mi věřit.”

Přerušilo ho dupání. Dveře se prudce otevřely. Stál v nich Streeter.

“Hej, Lyle!” řekl Rankin. Pak spatřil revolver. Streeter se podíval z Rankina na Bonterrovou a zpět. “Jdeme,” řekl a pokynul revolverem.

“Kam bysme chodili?” oponoval Rankin. “Co tu blbneš s tím revolverem?”

“My tři si uděláme malý výlet,” odpověděl Streeter.

Bonterrová si vsunula pod svetr radmetr.

“Myslíš do šachty?” řekl nevěřícně Rankin. “Tam je to strašně nebezpečný. Celá ta šachta je zavěšená nad.”

Streeter přiložil hlaveň na Rankinovu ruku a vystřelil. Orthancem se rozlehl obrovský třesk. Bonterrová instinktivně uhnula očima. Když se podívala znovu, Rankin klečel na kolenou a svíral si pravou ruku. Mezi prsty mu stékal pramínek krve a kapal na kovovou podlahu.

“Teď stačí, když zvedneš jednu ruku,” řekl Streeter. “Koukej držet hubu. Déme.” Ukázal znovu směrem ke dveřím. Rankin se s tváří zkřivenou bolestí zvedl, podíval se ze Streetera na revolver a pomalu vykročil.

“Teď ty,” kývl Streeter na Bonterrovou. “A dávejte si bacha!” řekl a radostně pohupoval zbraní. “Čeká nás dlouhá cesta.”

Hat itch se opřel o stěnu svého vězení. Už nekřičel. Už nemohl. Nemohl mluvit a nemohl skoro ani dýchat. V jeskyni už nebyl žádný kyslík.

V hlavě mu bzučel hlas: “Kde jste? Kde jste?”

Domníval se, že je to hlas Johnyho. Zacpal si uši. Hlas zmizel. Odkryl si je a hlas se ozval znovu. Přitiskl ucho na zeď a poslouchal. Hlas se ozval opět.

“Haló!” zavolal zkusmo.

“Kde jste?” uslyšel zase.

Hatch se pokusil zorientovat. Zdálo se, že zvuk vychází ze štěrbiny.

“Jste v pořádku?” zaslechl.

“Ne!” zarval. “Ne! Jsem tu uvězněn.”

Hlas zase zeslábl a už jej neslyšel. Možná že se mi to jenom zdálo, pomyslel si. Možná už nejsem příčetný.

“Jak vám můžu pomoct?” ozval se hlas.

Hatch mlčel. “Kde jste?” řekl nakonec a zachvěl se,

“V nějaké chodbě,” řekl hlas.

“V jaké chodbě?”

“Já nevím, vede sem z pobřeží. Ztroskotal jsem, ale zázrakem jsem se zachránil.”

Existovala jediná taková chodba. Johnyho chodba.

“Kde jste uvázl?” pokračoval hlas.

“Počkejte!” zakřičel Hatch a pokusil se zrekapitulovat děsivé okamžiky. Co tehdy vlastně viděl?

Před nimi byly dveře s pečetí. Johny ji rozlomil a vstoupil dovnitř. Vyhrnul se zkažený vzduch a zhasil plamen. Johny zakřičel překvapením a bolestí. Pak zvuk vlečení. Nahmatal sirky, škrtl a před ním byla hladká stěna. Na zemi u ní pruhy krve a spára vlevo, kde byla další zeď. Krev jakoby vyvěrala ze štěrbiny a temná rudá vlna zalévala nejprve jeho kolena a pak tenisky.

Utřel si pot a přinutil se přemýšlet. Když Johny otevřel dveře, ucítil v kanálu závan větru. Pak, když rozsvítil zápalku, před ním stála jen kamenná stěna a Johny byl pryč. Takže ten kanál musel za tou stěnou pokračovat.

Když Johny vstoupil do místnosti, když otevřel dveře nebo když porušil pečeť, spustila se Macallanova past. Kanálem projela masivní kamenná deska, srazila Johnyho, rozdrtila ho, odvlekla jeho tělo do tohoto dutého prostoru a vodotěsně ucpala kanál. To bylo zřejmě vysvětlení. Jeskyně, v níž je teď uvězněn, a klenutá místnost nahoře musejí být součástí podpůrného mechanismu pro tu past. Macallan nebo možná i Rudý Ned učinili opatření, aby ji nikdo neodzbrojil. Proto klenutou místnost vybavili další pastí, která lapila chudáka Wopnera.

“Jste tarn ještě?” ozval se zase hlas.

“Čekejte, prosím vás!” zakřičel Hatch a snažil se soustředit. Kanál, který s Johnym objevili, musel být Ockhamův tajný vchod. Tajný vchod k pokladu. Pokud by však pobřežní kanál objevili lovci pokladů, bylo třeba je zastavit. Kamenná deska přejede z jedné strany ke druhé a rozmáčkne vetřelce, který ji neumí zneškodnit. Je opracována tak, aby po přesunu vypadala jako stěna kanálu a tím zabránila dalšímu zkoumání.

To znamená, že po vysušení štoly a kanálu musel mít Ockham nějaký způsob, jak past zneškodnit a dojít si pro kořist. Nejspíš tak, že by ji spustil, než vstoupil do místnosti, a potom odvalil kamennou desku zpátky na místo. Macallan sice mohl tu past naplánovat pro Ockhama, ale to není pravděpodobné. Pirát musel vědět, že má zadní vchod k pokladu k dispozici.

Je to jasné. Past funguje pomocí nějakého mechanismu, který kámen udržuje v rovnováze tak, že stačí úplně malý tlak, váha malého kluka, aby se rozjel.

Ale proč tedy nikdo nepřišel na to, jak ten kámen přesunout zase zpátky na místo? V době před jedenatřiceti lety, kdy tak zoufale hledali Johnyho?

“Hej!” vykřikl náhle. “Jste tam ještě?”

“Jsem. Jak vám můžu pomoct?”

“Máte světlo?” volal Hatch.

“Mám baterku.”

“Podívejte se kolem sebe. Řekněte mi, co vidíte.”

Chvíli bylo ticho. “Jsem na konci chodby. Po třech stranách jsou kamenné stěny.”

Hatch zakašlal. “Jak vypadají?”

“Velké desky.”

“Na všech třech stranách?”

“Ano.”

“Žádná skulina nebo otvor? Cokoli?”

“Nic.”

Hatch se pokoušel přemýšlet.

“Co strop?”

“Je tam velký kamenný překlad, podepřený dubovými trámy.”

“Zkuste trámy, jsou pevné?”

“Vypadají tak.”

Hatch se pokoušel nadýchnout. “Co podlaha?”

“Je na ní bahno, nic nevidím.”

“To bahno odhrňte.”

Hatch čekal a pomalu dýchal.

“Jsou tu dlaždice,” řekl hlas.

V Hatchovi vzklíčila naděje. “Malé kousky dlaždic?”

“Ano.”

“To je dobře. Podívejte se pořádně. Liší se nějaká dlaždice od ostatních?”

“Ne.”

To nebylo dobře. Hatch začal bojovat s dechem.

Hlas se opět ozval: “Počkejte, tady uprostřed je kámen, který není čtvercový. Je trochu do špičky, jako klíčová dírka. Není to moc vidět, ale je to tak.”

“Můžete ho vyndat?”

“Zkusím to.” Po krátkém tichu se hlas ozval znovu. “Nejde to, drží pevně a kolem něj je to tvrdé jako beton.”

“Nemáte nůž?”

“Ne. Moment, zkusím něco jiného.” Hatch slyšel slabý zvuk škrábání.

“Oukej!” řekl hlas a v jeho tónu bylo slyšet vzrušení. “Už jsem ho zvedl.” Po chvíli řekl: “V díře pod ním je nějaký mechanismus. Dřevěný kolík. Vypadá jako páka.”

To je ono, řekl si Hatch. “Zatáhněte za to, něco s tím udělejte.”

“Drží to pevně,” řekl hlas.

“Zkuste to znova!” zařval Hatch. Víc už neřekl. V jeskyni nezbyla ani molekula kyslíku. Slyšel jenom hučení, stále hlubší a hlubší. Sesul se podél zdi a ztratil vědomí.

Náhle bylo kolem něj světlo a slyšel hlas. Měl pocit, že se vrátil odněkud z veliké dálky. Vedle sebe viděl kost. Nadechl se. Vzduch byl cítit mořem. Díval se do velkého kanálu. Kamenná deska, která mu zabila bratra, byla zpátky na svém místě.

Pokusil se promluvit, ale nešlo to. Díval se do světla a snažil se zaměřit pohled na svého zachránce. Nadzvedl se a spatřil reverenda Claye. Pastor držel v ruce baterku a z nosu mu kapala krev.

“Tak to jste vy,” řekl Clay a z jeho hlasu bylo slyšet zklamání. Na krku mu visel kovový kříž s jedním zabláceným ramenem.

Hatch vstal, zakolébal se a neustále s rozkoší vdechoval čerstvý vzduch. Cítil, jak se mu v žilách rozlévá síla.

Clay očistil kříž o košili a přistoupil blíže. Stál teď ve veřejích, ve kterých před tou dávnou dobou stál sám Hatch. “Hledal jsem úkryt před bouřkou,” řekl reverend. “Našel jsem ústí chodby a zaslechl váš křik. S tou pákou se mi podařilo napotřetí hnout. Najednou se kamenná deska rozjela a otevřel se tenhle otvor. Jak jste se tam dostal? A co tu děláte?” Posvítil si do jeskyně. “A co je to tady za kost? A kam vede ten další kanál?”

Hatch se zapotácel a napřáhl ruku. “Děkuji vám,” zachrčel. “Zachránil jste mi život.”

Clay, stále ještě roztrpčený, mu potřásl rukou.

“Ten mechanismus, který jste našel, zabil mého bratra. Tohle je jeho kost.”

Clayovy oči se rozšířily. “Och,” řekl a namířil světlo na druhou stranu. “To je mi líto.”

“Viděl jste na ostrově někoho jiného?” zeptal se Hatch naléhavě. “Mladou ženu v gumáku s tmavými vlasy?”

Clay potřásl hlavou.

Hatch se zhluboka nadechl. Pak se podíval směrem ke svému vězení. V zadní stěně zel nový otvor. “Tady jste otevřel vstup do kanálu, který zřejmě vede ke dnu Vodní štoly. Kapitán Neidelman je v pokladnici. Musíme ho zastavit.”

Clay se zamračil. “Zastavit před čím?”

“Chystá se vyzvednout meč svatého Michala.”

Clay se zatvářil podezíravě.

Hatch zakašlal. “Zjistil jsem, že meč je smrtelně nebezpečný. Je radioaktivní.”

Reverend zkřížil ruce.

“Jestli se mu to podaří, zabije to nás a taky půlku Stormhavenu.”

Clay mlčel.

“Podívejte,” řekl Hatch a těžce polkl. “Měl jste pravdu, nikdy jsme neměli ten poklad hledat. Teď už je ale příliš pozdě. Musíme ho zastavit a sám to nedokážu.”

Reverendův výraz se začal měnit. Jako by jeho tvář zalilo nějaké vnitřní světlo. “Myslím, že tomu začínám rozumět,” řekl téměř pro sebe.

“Neidelman na mne poslal svého člověka, aby mě zabil,” řekl Hatch. “Zešílel.”

“Ano,” řekl Clay, náhle rozhodný. “Samozřejmě že je to šílenec.”

“Můžeme jenom doufat, že ještě není příliš pozdě.”

Hatch opatrně překročil kost. “Pojďme,” řekl tiše.

Neidelman bez hnutí klečel před urnou. Odřezal už všechny železné pásy, zůstal pouze jeden zarezlý na jejím boku. Ostatní pásy sjely z truhly a zmizely ve štěrbině na dně pokladnice. Odřízl i zámek a zlomil pečetě. Už mu nic nebránilo, aby naplnil svůj životní sen.

Klečel bez hnutí, s prsty na víku. Prožíval naplno uspokojení a naplnění. Jeho pocity byly tak intenzívní, že si je dříve ani neuměl představit. Je u cíle. Předešlý život mu připadal jako bezbarvá krajina, ve které se připravoval na tento okamžik. V celém těle pociťoval slabé chvění.

Pomalu a obřadně otevřel víko.

V šeru truhly se blýskaly drahokamy. Meč ležel na sametovém polštáři, z něhož se linula příjemná vůně myrty. Dotkl se zlatého tepaného jílce. Samotný meč byl ukrytý v pochvě, zlaté a vykládané drahokamy.

Vyzdvihl meč z truhly a sametová podložka se ihned změnila v prach. Meč byl těžší, než vypadal. Přemístil jej pod světlo a zatajil se mu dech.

Pochva a jílec zřejmě pocházely z byzantské dílny, patrně osmé nebo deváté století. Ještě nikdy neviděl tak dokonalou zlatnickou práci. Safíry, kterými byla pochva vykládána, byly syté barvy, jasné a obrovské. Oblouk chránící kotníky prstů byl osazen čtyřmi rubíny, které si nezadaly se slavnou Dlouhou hvězdou. Na hrušce meče viděl další rubín, který Dlouhou hvězdu předčil snad ve všech ohledech. Jílec byl vykládán naprosto unikátním souborem safírů duhových barev. Každý z drahokamů by sám o sobě způsobil na trhu poprask. Celý meč pak zřejmě neměl na světě rovného. Neidelmanovy sny se více než naplnily.

Teď ovšem přijde ten dlouho očekávaný okamžik. Uchopil pravou rukou jílec, levou pochvu a nesmírně pomalu meč vyňal.

Spatřil něco neuvěřitelného. Z pochvy se vynořil divný a zdeformovaný kus jakéhosi kovu, zoxidovaného do černočervena, posetý jakýmisi bělavými šupinami. Jeho ostří, pokud se tomu vůbec dalo ostří říkat, bylo úplně zubaté. Takhle si tedy meč svatého Michala nepředstavoval ani ve snu.

Přejel prsty po meči. Možná byl roztaven v ohni a jílcem opatřen dodatečně. Ale jaký to mohl být oheň? A z jakého je vlastně kovu? Železo to není, stříbro také ne, to oxiduje do černá. Ani zlato nebo platina, ty neoxidují. A meč je strašně těžký na to, aby byl z nějakého neušlechtilého kovu.

Jaký kov oxiduje do purpurová?

Máchl mečem a vzpomněl si na křesťanskou legendu o svatém Michalovi. Něco ho napadlo. Často snil o tom, že meč ukrytý na dně Vodní štoly je legendou, samotným mečem svatého Michala, vítěze nad Satanem. Když uváží úctu a děs, které vyjadřují staré dokumenty, je to pravděpodobné.

A když svatý Michal se Satanem bojoval, jeho zbraň se v žáru bitvy spálila a roztavila.

Teď ji drží ve svých dlaních. Vzkříšení toho meče bude úžasná událost. S takovým mečem zasadí fatální úder všem neznabohům i hlubokému poklesu zbožnosti ve světě. Bude to signál příštímu tisíciletí. Nedrží jej v ruce náhodou, procedil za něj svůj pot a krev, a patří mu právem.

Chvějící se rukou položil meč na otevřené víko truhly. Znovu ho překvapil kontrast mezi nadpozemskou krásou jílce a ohavností meče. Teď však viděl, že ta ošklivost je krásná, téměř svatá. A bude mít čas tuto podivnou a strašlivou krásu vnímat a snad i pochopit.

Opatrně vložil meč do pochvy a podíval se vzhůru. Tam jej teď musí dopravit. Taky urnu, ta má svou vlastní důležitost a je od historie meče neoddělitelná. V horním otvoru spatřil lano vrátku. Konečně se rozhlédl. Kousek od něj stála Magnusenová a pomalu, jako automat, plnila okov zlatými mincemi.

Obrátil se k urně. Bylo divné, že všechny železné pásy sklouzly někam pod pokladnici. Bylo přece snadnější přikovat je ke dnu. Co je asi přitáhlo dolů? Utrhl zbývající železnou obruč. Zajela do štěrbiny v podlaze udivující rychlostí, jako by ji něco táhlo. Náhle se všechno zatřáslo a celá pokladnice se zakymácela. Pokladnice se naklonila ke straně jako letadlo, které vletělo do turbulence. Bedny a pytle se začaly kácet a ujíždět po podlaze, všude padaly zlaté pruty a sypaly se mince a drahokamy. Neidelman upadl pod truhlu. Nad sebou spatřil Magnusenovou s očima a ústy rozevřenými hrůzou.

****

Výtah pomalu sjížděl do hlubiny. V jednom rohu stál Streeter s revolverem v ruce, proti němu Rankin a Bonterrová.

“Lyle, musíš mě vyslechnout,” zkoušela to Bonterrová. “Roger říká, že pod náma je obrovská propast. Viděl to na obrazovce sonaru. Celá šachta a pokladnice jsou vystavěny na podzemní propasti.”

“To si říkejte svému příteli Hatchovi,” řekl Streeter. “Pokud je ještě naživu.”

“Co jsi s ním udělal?”

Streeter pozvedl hlaveň. “Dobře vím, co jste plánovali.”

“Mon dieu, ty ses upínej paranoik!”

“Drž hubu! Bylo mi jasný vod samýho začátku, že Hatchovi nemůžu věřit. Kapitán je někdy trochu naivní. Je to dobrej chlap a lidem důvěřuje. Proto mě potřebuje. Já lidem moc nedůvěřuju a čas ukázal, že mám pravdu. Co se tebe týká, ty děvko, vybrala sis špatnou stranu. Máš to taky spočítaný.” Rankin se pohnul a hlaveň zbraně na něj okamžitě zamířila.

Geolog si držel poraněnou ruku pod paží té zdravé, kterou se přidržoval zábradlí. Zadíval se na Streetera a prohlásil: “Ty ses zbláznil.”

Bonterrová se na něj podívala. Velký dobrácký medvěd se rozzuřil. Nebylo divu. “Tys to ještě nepochopil?” řekl. “Ten trezor vysílá už stovky let radioaktivní záření. To není pro nikoho dobrý.”

“Drž hubu, nebo tě do ní kopnu!” řekl Streeter.

“To je úplně fuk, co uděláš,” řekl Rankin. “Ten meč nás zabije všechny.”

“Kravina.”

“To není kravina. Viděl jsem to na monitoru. Ta hladina záření je neuvěřitelná. Pokud ten idiot meč vytáhne, jsme mrtví všichni.”

Projeli kolem plošiny v padesáti stopách. Titanové vzpěry v nouzovém osvětlení matně zářily.

“Ty si o mně myslíš, že jsem idiot,” řekl Streeter. “Nebo ses možná tak zoufalej, že řekneš cokoli, aby sis zachránil prdel. Ten meč je pět set let starej. Nic na Zemi není tak přirozeně radioaktivní.”

“Přesně, nic na Zemi.” Rankin se naklonil dopředu a jeho vous se zachvěl. “Ten meč je z nějakýho zatracenýho meteoritu.”

“Cože?” vydechla Bonterrová.

Streeter ze sebe vydal jakýsi zvuk.

“Měřič radioaktivity určil zdroj jako iridium 80. To je těžký izotop iridia. Příšerně radioaktivní.” Geolog si odplivl přes zábradlí. “Iridium je na zemi vzácné, ale často se vyskytuje v meteoritech typu železonikl.” Zhoupl se zpět a tvář se mu zkřivila bolestí, když zraněnou rukou zavadil o zábradlí.

“Streetere, musíš nás nechat promluvit s kapitánem,” řekla Bonter rová.

“Na to zapomeň. Kapitán na tom nechal kus života. Mluvil o tom dokonce i když spal. Ten poklad mu patří a žádnej zasranej geolog mu do toho nebude kecat. Ani žádná francouzská kurva. Tím to hasne.”

“Ty ses ale dojemnej blbec,” řekl Rankin.

Streeter neodpověděl.

“Víš co?” řekl Rankin. “Kapitán se na tebe nakonec vykašle. Pro něj bude mnohem užitečnější, když tu zhebneš, než kdyby ses vrátil. Ty myslíš, že se odtud dostaneš? Na to taky zapomeň.”

Streeter udeřil Rankřna revolverem prudce do obličeje.

“Vyser se na to,” řekl Rankin. “Nech mě být, nebo střílej. Prdel ti nakopu i s jednou rukou.”

Streeter otočil revolver směrem k zábradlí a vystřelil. Druhá Rankinova ruka zčervenala krví. Klesl na kolena a křičel bolestí a nemohoucností. Ukazováček a prostředníček mu visely na kousku masa. Streeter se chystal, že ho kopne do obličeje. Bonterrová se na něj s výkřikem vrhla.

Z hloubky se ozval chraptivý rachot. Klec výtahu se otřásla a všichni tři upadli na podlahu. Rankin zoufale šátral prostřílenýma rukama. Bonterrová ho chytila za límec a držela, aby nespadl přes okraj klece. První se vzpamatoval Streeter. Vstal, opřel se o zábradlí a namířil na ně. Konstrukce věže se prudce otřásala a titanové vzpěry protestovaly. Pod nimi bylo slyšet hukot řítící se vody.

Výtah se zakymácel a zastavil.

“Ani hnout!” zavelel Streeter.

Přišel další řinčivý otřes a nouzová světla začala blikat. Z výtahu spadla tyč zajišťující dveře, dopadla několik stop pod nimi na plošinu, zazvonila a zřítila se do tmy.

“Už to začalo!” vykřikoval Rankin z podlahy výtahu.

“Co začalo?” zeptala se Bonterrová.

“Šachta se hroutí do toho dómu. Je to dobře načasovaný.”

“Držte hubu a seskočte.” Streeter máchl revolverem k plošině ve sto stopách, která se pod nimi nezřetelně rýsovala.

Přišel další otřes a kabina se naklonila. Zdola se vyřinul studený čerstvý vzduch.

“Načasovaný?” křičela Bonterrová. “Tohle není náhoda. Tohle je ta Macallanova past.”

“Řek sem držte hubu!” Streeter do Bonterrové strčil. Ta letěla několik stop a tvrdě dopadla na plošinu. Podívala se nad sebe. Streeter právě několika dobře mířenými kopanci do břicha vyhodil z výtahu Rankina, který těžce dopadl vedle ní. Bonterrová mu chtěla pomoci, ale Streeter seskočil a zamával varovně zbraní. “Nešahej na něj! Déme támhle.”

Můstek z plošiny do Wopnerova kanálu se otřásal. Plošinu zasáhl další prudký otřes a nouzové osvětlení zhaslo.

“Pohyb!” zasyčel Streeterův hlas.

Náhle se zastavil. I v té tmě Bonterrová cítila jeho napětí. Pak to spatřila také. Slabé světlo, které zespodu pomalu stoupalo po žebříku.

“Kapitáne?” zavolal Streeter dolů.

Žádná odpověď nepřišla.

“Jste to vy, kapitáne?” zvolal Streeter znovu a hlasitěji. Pokoušel se překřičet rachot, ozývající se zdola. Světlo se stále blížilo. Mířilo dolů, takže neosvětlovalo šplhající postavu.

“Hej, ty dole!” zařval Streeter. “Ukaž se, nebo střelím.”

Ozval se tlumený, zcela nesrozumitelný hlas.

“Kapitáne?”

Světlo se zase přiblížilo. Bylo asi dvacet stop pod nimi. Náhle se zastavilo.

“Panebože!” zařval Streeter. Rozkročil se na otřásající se plošině a uchopil revolver oběma rukama. “Aťjsi kdokoli,” křičel, “budu.”

Nedořekl. Na druhém konci plošiny se ozval hluk. Streeter se otočil a naslepo vystřelil. Ve světle výstřelu spatřila Bonterrová Hatche, jak plnou vahou praštil Streetera pěstí do obličeje.

Následoval úder na solar a direkt do čelisti. Streeter se odpotácel dozadu. Hatch přiskočil a chytil ho za košili. Streeter se kroutil a Hatch ho znovu dvakrát tvrdě udeřil do tváře. Streeterovi se z nosu vyřinula krev.

Zasténal a Hatch uvolnil sevření. Náhle ho zasáhlo koleno. Hatch zařval bolestí a upadl na záda. Streeter sáhl po revolveru. Hatch skočil po hlavě na druhý konec plošiny. Zazněl další výstřel a kulka zacinkala o titanové vzpěry vpravo od něj. Hatch se odvalil a vyhnul se tak další kulce.

Zezadu se na blížícího se Streetera vrhla Bonterrová. Streeter ji brutální ranou srazil na plošinu. Sehnul se pružně jako kočka a Hatch se náhle díval do ústí revolveru. Streeter se usmíval a po prsou se mu řinula krev.

V tom okamžiku se svět zakymácel a obrovitá Rankinova hmota srazila Streetera na podlahu. Užuž se zdálo, že přepadne do hlubiny, ale našel rovnováhu a okamžitě vystřelil do snadného cíle. Rankinova hlava se zvrátila a jeho tělo se pomalu svezlo na plošinu.

V té chvíli už úřadovala Hatchova pěst. Její úder odmrštil Streetera na zábradlí. Hatch přiskočil a prudce se do něj opřel oběma rukama. Zábradlí povolilo. Streeter zahrabal rukama v prázdnu, vykřikl, vystřelil a pak už bylo vidět jen tělo řítící se do hlubin a otloukající se o kovové vzpěry.

Bylo dobojováno. Ztráty měly obě strany. Bonterrová klečela u nehybného Rankina. Těžce oddychující Hatch se na něj zadíval a i při matném svitu, přicházejícím z dolní části štoly, mu bylo všechno jasné. Tady se už nedalo nic dělat.

Objevil se jasný paprsek světla a na plošinu se vyškrábal reverend Clay zpocený, špinavý a zkrvavený. Pomalu šplhal po žebříku jako návnada, zatímco Hatch lezl jako veverka, aby Streetera překvapil. Spatřil objímající se dvojici.

“Díkybohu!” šeptal Hatch. “Myslel jsem, že jsi mrtvá.”

“Já zase, že ty.”

“Něco kolem mě padalo,” řekl po chvíli Clay, “a slyšel jsem výstřely.”

Než stačil někdo odpovědět, ozval se hřmot. Šachtou se řítilo několik titanových vzpěr. Tloukly do těch dosud pevných. Žebříky se otřásaly. Hatch vtáhl Bonterrovou a Claye do kanálu.

“Co se to, proboha, děje?” žasl reverend.

“Gerard otevřel truhlu,” odpověděla Izabela. “Spustil závěrečnou past.”

****

Neidelman vyčkával. Byl v šoku ze série prudkých otřesů. Pokladnice se ještě více naklonila doprava. Magnusenová ležela u pravé stěny, zpola zasypána blýskavým kovem. Snažila se vyhrabat a křičela neskutečným hlasem. Všude padaly bedýnky a vzduch se naplnil částečkami rozpadlého dřeva.

Další otřes probudil Neidelmana z letargie. Připnul si k postroji meč a hledal své lano. Houpalo se přímo nad ním. Vysoko nad sebou viděl otvorem v pokladnici nouzová světla základny žebříků. Sáhl po lanu v okamžiku, kdy přišel další otřes.

Na pravé straně pokladnice se utrhl kus podlahy od stěny. Neidelman zděšeně pozoroval, jak se hromada zlaťáků začala otáčet jako zachvácená vírem. Do víru se dostala i Magnusenová. Křičela a snažila se vyhrabat. Přišel otřes, který jako by vycházel ze samého středu Země. Zlaté ingoty se kácely. Hromada zlata u prasklé stěny se zvětšovala, vír se otáčel stále rychleji a Magnusenová, zabořená do něj, hlasitě křičela: “Ne, ne, ne!” Vztáhla ruce ke svému kapitánovi, který se ani nepohnul, a zmizela v záhadných hlubinách.

Neidelman se pustil záchranného lana a po navršené hromadě zlata vylezl k houpajícímu se okovu. Zavěsil se na něj, zmáčkl vypí nač a okov začal stoupat do výše. Protáhl se bez úrazu nesmyslně nakloněným horním otvorem a pomalu stoupal k původnímu dnu šachty. Podařilo se mu vyhoupnout dovnitř okovu. Podíval se pod sebe. V otvoru spatřil poslední záblesky zlata a drahokamů, které mizely proraženým otvorem. Lampa v okovu se prudce rozkývala a rozbila se o stěnu. Šachtu teď osvětlovala pouze nouzová světla na základně žebříků. V téměř úplné tmě viděl; nebo si myslel, že vidí; jak se celá železná schránka odpoutala od stěn Vodní štoly a zmizela. Zdálo se mu, že vidí vodní hladinu.

Šachta se otřásla. Kolem začal padat prach a kamínky. Titanové vzpěry zoufale úpěly. Okov se zastavil na původním dně štoly.

Zkontroloval, zda má meč dobře upevněn, a přistoupil k žebříkům. Šachta se znovu otřásla a Neidelman už na nic nečekal. Zahájil výstup z bortící se propasti. Celé podpůrné lešení Vodní štoly se otřásalo. Nad sebou spatřil slabé světlo a kousek od sebe temnou postavu, přehozenou přes rozpěrný trám.

Lezl, lapal po dechu a snažil se pochopit rozsah té katastrofy. A příčinu. Nějakou příčinu to prostě mít musí!

Zmocnila se ho vražedná zuřivost. Otevřel ústa a jeho řev přehlušil bouři, která propukla někde pod ním.

****

Očem to, prosím tě, mluvíš?” zeptal se Hatch a opřel se o stěnu kanálu. “Jaká poslední past?”

“Podle toho, co říkal Roger, je Vodní štola zbudována nad geologickým útvarem, zvaným dóm,” řekla Bonterrová. “Je to jeskyně vzniklá při vrásnění, která vede hluboko do země. Macallan to nachystal na samotného Ockhama.”

“A my jsme si mysleli, že stačí štolu vyztužit vzpěrami!” Hatch potřásl hlavou. “Ten Macallan byl vždycky krok před námi.”

“Takže titanové vzpěry udrží štolu jen dočasně. Celá ta legrace se zhroutí, a už to začalo.”

“Co Neidelman?”

“Pravděpodobně už zahučel do té jeskyně i s pokladem.”

“Fajn,” řekl Hatch. “Vypadneme odtud.”

Vykročili k ústí kanálu a zažili další silný otřes. Ve chvilce ticha, které po něm následovalo, se Bonterrové pod svetrem ozvalo pípání. Sáhla tam, vyndala měřič radioaktivity a podala jej Hatchovi. “Půjčila jsem si ho u tebe v kanceláři,” řekla.

Displej byl poměrně tmavý. Baterie už zřejmě dosluhovaly, ale nápis v horní části obrazovky byl ještě čitelný. Stálo tam:

Zjištěn proud rychlých neutronů

Pravděpodobné celkové radioaktivní zamoření

Doporučení: Okamžitá evakuace

“Možná že to ukazuje reziduální záření navrhla Bonterrová.

“Pánbůhví. 244 radonů! Zkusím se podívat na lokátor.”

Mrkl na Claye, který posvítil kapesní svítilnou na ciferník. Hatch vyťukal několik příkazů. Varování zmizelo a objevila se třírozměrná souřadnicová síť. Hatch pohyboval detektorem. V centru obrazovky vykvetla zářivě duhová skvrna a její barvy se měnily, jak pohyboval detektorem.

“Panebože!”

Hatch upřeně pozoroval monitor. “Vypadá to, že Neidelman není mrtvý. Je na žebříku pod námi a meč má u sebe.”

“Cože?” vydechla Bonterrová.

“Podívej se na monitor!” Hatch jí podal přístroj. Na obrazovce oscilovala zubatá bílá skvrna. “Panebože, ten musel dostat strašnou dávku.”

“Jaká dávka je smrtelná?” zeptal se Clay napjatým hlasem.

“Já bych ráda věděla, jakou dávku dostáváme my,” řekla Bonterrová.

“Nejsme v bezprostředním nebezpečí. Zatím. Mezi mečem a námi je skála. Záření se ovšem kumuluje. Čím déle tu budeme, tím větší dávku koupíme.”

Země se zase otřásla a ze štoly bylo slyšet pád masivního trámu. “Na co ještě čekáme?” řekla Bonterrová a otočila se směrem do hloubi kanálu. “Pojďme.”

“Počkej!” vykřikl Hatch. Radmetr mu bzučel v ruce.

“Nemůžeme čekat,” ozvala se Bonterrová. “Vede tenhle kanál ven?”

“Jo. Ale neslezem do studny. Zabili bysme se.”

“Tak do štoly. Vylezeme nahoru, tady zůstat nemůžeme.” Vyrazila opačným směrem.

Hatch ji rychle stáhl zpátky. “Musíme tu zůstat,” zavrčel.

“Proč?”

Clay přistoupil a pozorně se díval na obrazovku. Hatch si všiml, že vypadá vzrušeně.

“Podle toho, co ten přístroj ukazuje,” řekl pomalu Hatch, “je ten meč tak radioaktivní, že při přímém kontaktu stačí několik vteřin, abysme dostali smrtelnou dávku. A Neidelman s ním k nám leze. Jestli do štoly strčíme nos, opeče nás jako topinku.”

“A proč není mrtvý?”

“Je mrtvý. Ani ta největší dávka záření ale nezabíjí okamžitě. Byl mrtvý od okamžiku, kdy meč uviděl. Až nám sem vleze, budeme mrtví taky. Neutronové záření se šíří jako světlo. Zatím je mezi mečem a námi dost skal.”

Hatch se upřeně zadíval na radmetr. “Je zhruba na dně staré štoly. Možná blíž. Běžte do kanálu. Když budeme mít kliku, bude šplhat pořád pryč.”

Hladinu doléhajícího šumu proťal nezřetelný výkřik.

Hatch ukázal, aby zůstali na místě, a sám se vyplížil ke vstupnímu otvoru. Nedaleko okraje se zastavil. Před ním se chvěly titanové vzpěry.

Přístroj z posledních sil hlásil alarm. Podíval se na monitor.

32173 Radhod.

Zjištěn proud rychlých neutronů

OKAMŽITÁEVAKUACE!!!

Panebože! pomyslel si. Je to v červeném poli! Možná to je ještě v normě, ale stále se to blíží.

“Hatchi!” uslyšel chraptivý hlas.

Mlčel.

“Hatchi, našel jsem Lylovo tělo.”

Neozýval se. Ví Neidelman kde jsme, nebo jenom blufuje?

“Hatchi, nebuď upejpavej! To ti nesluší. Viděl jsem vaše světlo a jdu k vám. Slyšíš mě?”

“Kapitáne!” zvolal Hatch.

Podíval se na radmetr. Bílá skvrna se pohybovala po mřížce směrem vzhůru a blikala.

“Kapitáne, zastavte se, musíme si promluvit.”

“Jistě. Promluvíme si. Už k vám lezu.”

“Vy mi nerozumíte!” křičel Hatch a popolezl ještě kousek k okraji. “Ten meč je strašně radioaktivní. Zabije vás, kapitáne. Okamžitě ho zahoďte.”

Cekal, až se z temného dunění něco ozve.

“Ach, náš vynalézavý Hatch!” zaslechl slabý a chladný hlas. “Naplánoval jste tu katastrofu dobře.”

“Kapitáne, proboha, zahoďte ten meč!”

“Zahodit? To určitě. Nalíčil jsi mi past, zničil Vodní štolu, zabil jsi mou posádku a připravil mě o poklad. A teď bych měl ještě zahodit meč? Ty ses zbláznil.”

“To je přece nesmysl!”

“Nebuď příliš skromný. Můžeš být na svou práci hrdý. Dal jsi tam pár náloží, co, ty hajzle?”

Hatch zoufale hledal nějakou možnost. “Kapitáne, jste nemocný!” křičel. “Když nevěříte mně, aspoň si všimněte svého těla. Meč emituje neutronové záření. Už brzy se na vás projeví symptomy. Jste ozářený.”

Kromě hukotu vody a slábnoucího pípání neslyšel nic. Nadechl se.

“Kapitáne, už je vám určitě nevolno. Ten meč vás otrávil. Zahoďte to!”

“Nevolno je mi z tebe, ty parchante!”

“Proboha, kapitáne! Když sem vylezete, všechny nás tím mečem zabijete.”

“To si piš. Nebude to ale mečem,” ozval se hlas. “Mám na to revolver.”

Hatch se posadil. Hlas zněl blíž. Ještě blíž. Strašlivě blízko. Ne dále než patnáct stop odtud. Vřítil se do kanálu.

“Co se děje?” křičela Bonterrová.

“Za pár vteřin je tady. Nechce se zastavit.” Zatímco to říkal, uvědomoval si, že se nedá nic dělat. Nemají žádnou únikovou cestu. Za chvíli se Neidelman objeví v ústí kanálu s mečem v ruce, a bude konec.

“Nemůžem ho nějak zastavit?” křičela Bonterrová.

Clay prohlásil silným a jasným hlasem: “Samozřejmě že můžeme.”

Tvář měl mrtvolně bledou, když vyrazil k ústí kanálu s baterkou v ruce.

“Nedělejte to!” křikl Hatch a chytil Claye za rukáv. “To je sebevražda. Ten meč vás zabije.”

“Ne dřív než udělám, co je třeba,” odstrčil ho reverend. Vyrazil a ztratil se z dohledu.

****

Reverend slezl několik stop a zastavil se. Potřeboval se uklidnit. Ze šachty se ozýval hromový rachot hroutících se trámů a podpěr. Vlhký vzduch mu zalézal za límec košile. Ventilace od okamžiku kolapsu nouzového systému nepracovala a vzduch byl těžko dýchatelný.

Namířil baterkou dolů. Na trámech se tvořily kapky a shora na ně padalo bláto.

Neidelman byl asi o deset stop níže; lezl pomalu a tvář měl zkřivenou námahou. Při každém otřesu žebříku se zastavil a přidržel se oběma rukama. U pasu se mu houpal nějaký předmět, který se blýskal proměnlivými barvami.

“Tady jsem,” zakrákoral Neidelman a díval se přímo do světla. “Poznal jsem vás, reverende. Et lux in tenebris lucet. Světlo svítící v temnotě. Ani mě nepřekvapuje, že náš dobrý pastor je taky členem spiknutí.” Jeho hlas zanikl v záchvatu kašle. Při dalším otřesu se kapitán přitiskl k žebříku.

“Zahoďte meč!” zvolal Clay.

Místo odpovědi Neidelman sáhl za pás a vytáhl pistoli. Clay se vyklonil na opačnou stranu žebříku.

“Běžte mi z cesty,” zasípal Neidelman.

Reverendovi bylo jasné, že mu nemůže vzdorovat na úzkých příčlích žebříku. Zapátral svítilnou. Několik stop pod ním byla plochá železná vzpěra. Uložil baterku do kapsy a slezl těch několik příčlí. Žebřík se právě prudce otřásal.

Clay věděl, že kapitán teď střílet nebude. Ani postupovat, protože drží pistoli. Věděl však, že otřesy následují v sériích, a jakmile tenhle skončí, Neidelman vystřelí.

Slezl další dvě příčky. Neidelman byl dvě stopy pod ním a blížil se k vyhlédnuté vzpěře. Chytil se za ni rukou. Clay se zhoupl a vší silou na tu ruku dupl. Kapitán zařval. Nespadl, ale upustil pistoli.

Reverend doklouzal na vzpěru. Kapitán visel pod ním a neartikulovaně vyl. Náhle se ale hbitě vyškrábal na druhý konec vzpěry. Odděloval je teď jen jeden svislý nosník. Clay na něj namířil kužel svítilny.

Kapitán byl zpocený a pocákaný bahnem, tvář měl sinalou a mrkal pod přívalem neústupného světla. Vypadalo to, že jeho tělo drží pohromadě jen silou vůle. Pravou rukou šmátral někde za sebou. Když se objevila, držela meč. Trochu se třásla.

Clay se na meč díval se směsí hrůzy a úžasu. Jílec zářil jako jeden obrovský drahokam. Čepel vypadala ohavně a nebezpečně.

“Ustupte, reverende!” řekl kapitán. “Vás nechci, chci dostat Hatche.”

“Hatch není váš nepřítel.”

“Poslal vás, abyste mi to řekl?” rozkašlal se Neidelman. “Macallana jsem porazil, ale Hatche a jeho zasranou vynalézavost jsem podcenil. Už se nedivím, že chtěl toho blbce dostat mezi kopáče. Vaše protestní akce byla taky jenom mlha.” Díval se na Claye a oči se mu blýskaly.

“Jste mrtvý, kapitáne,” řekl Clay klidně. “Oba jsme mrtví. Své tělo už zachránit nemůžete. Ale možná ještě můžete zachránit svou duši. Ten meč je ďáblův nástroj. Hoďte ho dolů.”

“Jste blázen!” zasyčel Neidelman. “Nástroj ďábla, říkáte? Hatch mě připravil o poklad. Ale meč mám. Meč mám. Mám na něj nárok.”

“Je to nástroj vaší smrti.”

“Je to nástroj tvé smrti. Říkám naposledy, reverende, běž do hajzlu!”

“Nikdy,” řekl Clay, přilepený k otřásající se plošině.

“Tak máš smůlu!” zařval Neidelman, zvedl meč do výše a udeřil jím do pastorovy hlavy.

****

Hatch odhodil radmetr a vzal Izabelu za ruku. Dívali se do ústí kanálu. Slyšeli nezřetelné hlasy, viděli paprsky Clayovy svítilny a zaslechli výstřel, nad hřmotem zdola ostrý a jasný. Hatch bojoval s pokušením vrhnout se k ústí šachty a podívat se, co se děje. To samozřejmě nešlo.

Objal Izabelu kolem ramen. Cítil její napětí a přerývaný dech.

Zaslechli zazvonění kovu o kov, křik a hluk boje. Bolestný výkřik a pak strašný řev, který se vzdaloval a utichl někde v hlubině šachty.

Hatch se přikrčil. Drastické zvuky boje ho přikovaly na místo. Uslyšel přerývaný dech a spatřil paprsek baterky.

Někdo lezl po žebříku. Kužel světla zasáhl otvor jejich kanálu.

Hatch pustil Izabelu. Pokud se to Clayovi nepovedlo, musí Neidelmana zastavit někdo jiný.

Pohnul se k východu. Zezadu na něj narazila Izabela, která měla zřejmě tutéž myšlenku.

“Ať tě to ani nenapadne!” řekl a srazil ji k zemi. Dříve než se vyškrábala na nohy, vyrazil Hatch vpřed, klopýtavě doběhl k ústí šachty a skočil na můstek. Byl připraven Neidelmana shodit do vřeštící propasti.

Tři stopy pod ním se objevila Clayova hlava s krvavým šrámem nad pravým spánkem. Unaveně vylezl ještě dvě příčky. Hatch ho zachytil. Když dorazila také Izabela, společně ho vytáhli nahoru a dopravili do ústí kanálu.

Kněz stál tiše nakloněný dopředu, hlava mu volně visela a pažemi se opíral o stehno.

“Co se stalo?” řekl Hatch.

Clay řekl jako z velké dálky: “Vzal jsem mu meč a hodil jsem ho do šachty.”

“A kapitán?”

“On., rozhodl se jít za ním.”

“Zachránil jste naše životy,” řekl Hatch. “Panebože!” nadechl se. “Musíte do nemocnice.”

Clay mávl rukou. “Doktore, neblázněte. Uctěte mou smrt tím, že budete mluvit pravdu.”

Hatch se na něj zadíval. “Dostanete léky. Nezachrání vás, ale nebude to bolet.”

“Já bych vám to strašně chtěla nějak oplatit,” řekla chraptivě Bonterrová.

Clay se usmál. Byl to divný smích. Zčásti žalostný, zčásti euforický. “Já přesně vím, co jsem udělal. To nebyla žádná oběť, byl to dar.” Podíval se na Hatche. “Rád bych se vás na něco zeptal. Dovezete mne na pevninu včas? Rád bych řekl Kláře sbohem.”

“Pokusím se o to.”

Byl čas vyrazit. Už dávno. Vyšli z kanálu, přešli otřásající se kovový můstek a Hatch vyzvedl Izabelu na žebřík. Chvilku počkal, než zmizela v temnotě nad ním.

Vysoko nahoře na okamžik spatřil proužek oblohy, prosvětlený bleskem.

“Teďvy!” křikl na Claye. Pastor mu podal baterku, unaveně se otočil k žebříku a začal šplhat. Hatch se za ním chvíli díval, pak se otočil, vhodil baterku přes zábradlí do šachty a vyklonil se za padajícím paprskem.

Nespatřil nic. Neidelman i meč zmizeli v temnotách.

Štola se otřásla a titanové vzpěry se znovu rozpršely. Hatch se vydal nahoru. Brzy dostihl Claye.

“Já už nemůžu,” popadal reverend dech. “Lezte napřed.”

Hatch ostře řekl: “Lezte vedle mě. Držte se a lezte sám, já vás budu nadzvedávat.”

Clay chtěl protestovat.

“Nebojte, to zvládneme.”

Lezl a vlekl pastora vzhůru příčku po příčce. Dostihli Izabelu.

“Jdeme, jdeme!” křičel Hatch. Vylezli na plošinu v padesáti stopách a bez odpočinku postupovali výš a výš. Už rozeznávali ústí šachty. Hatch už toho měl taky plné zuby. Šachta se otřásala a zdálo se, že se musí každou chvíli sesypat. Pod nimi se ozvalo praskání. O deset stop níže se odlomil kus žebříku a spadl do šachty. Napravo se rozpadala výdřeva.

Lezli a lezli. Vedle prudce oddechoval Clay, nad ním se činil Izabelin zadeček. Podepíral Claye ze všech sil a nasával vzduch do jakési pálící hmoty uvnitř hrudního koše.

Blížili se povrchu. Příčky žebříků byly nebezpečně kluzké. Pršelo. Déšť byl příjemně teplý. Hroutící se šachta pod nimi vydávala téměř lidské zvuky. Žebříky se divoce houpaly ze strany na stranu.

“Jdeme, jdeme!” křičel Hatch. Vzhlédl a s hrůzou spatřil, jak vyskakují skoby držící střední lištu žebříku. Vypadalo to, jako když se otevírá zip lyžařské bundy. Nad hlavami se jim kroutilo dno Orthance. Okno v jeho podlaze se s hlasitým řinčením rozbilo a padalo do šachty.

“Pozor!” řval Hatch. Pod skleněnou sprchou instinktivně zavřel oči. Když je otevřel, spatřil, jak se žebříky odtrhávají.

“Na trámy!” křikl na Izabelu. Uposlechla. Chytil pastora kolem pasu a přetáhl ho po kovové vzpěře na trámy, ve kterých zbyla tu a tam nějaká skoba.

“Zmáknete to?”

Reverend přikývl.

Hatch lezl po trámech, hledal chyty a povzbuzoval Claye. Trámy se začínaly pomalu uvolňovat. Teď spadl jeden právě pod Hatchovou nohou, ten se však už držel spodního okraje horní plošiny. Vydrápal se na ni, spolu s Izabelou vytáhli reverenda a svalili se na spásný travnatý břeh.

Hatch se okamžitě zvedl a zjišťoval situaci. Na jihu viděl sotva zřetelný oblouk příboje, který se přeléval otvorem v přehradní hrázi do hlubin ostrova. Šedivé mraky se hnaly přes měsíc. Celé moře až k ho rizontu vypadalo bílé a zpěněné. Vedle nich se kroutil Orthanc; vypadalo to, že se v příštím okamžiku svalí.

“Utíkáme k molu!” zakřičel.

Vzali s Izabelou Claye mezi sebe a prchali blátivou cestou k základnímu táboru. Orthanc se za nimi se strašlivým rachotem zřítil. Ze šachty vystřelily žluté páry a vyvalily se k noční obloze. Proběhli blátivou cestou opuštěným základním táborem směrem k molu, které vypadalo nedotčeně.

Na jeho konci bláznivě poskakoval nějaký člun.

Nalodění bylo dílem okamžiku. Hatch otočil spínačem a vydal radostný výkřik, když motor nastartoval. Zapnul podpalubní čerpadlo. Fungovalo.

Odvázal člun a vyrazili do bouře. “Vezmeme si Griffina!” oznámil Hatch a zamířil k opuštěné lodi, která tvrdohlavě kotvila hned za útesy. “Brzy začne odliv. Musíme hned vyrazit.”

Izabela přikývla a přitáhla si těsněji svetr. “Tak šťastnou cestu, pro změnu!”

Z bezpečí pilotní kajuty velitelské lodi pak fascinovaně přihlíželi několika dějstvím závěrečné zkázy. Představem zahájil sesuv jedné části přehrady. K ostrovu se valila mohutná vodní stěna a celé severní pobřeží se pokrylo bílým pláštěm syčící pěny. Voda se valila záplavovými kanály do nitra ostrova.

V kajutě bylo sucho a teplo. Hatch se podíval na přístroje řídicího panelu. Bylo jich příliš. Rozhodl se plout naslepo. Uprostřed stál javorový stůl, u nějž nedávno seděli Wopner, Rankin, Magnusenová, Streeter, Neidelman. Všichni teď byli mrtví.

Zanedlouho k nim přibude i Woody Clay. Podíval se po něm. Seděl v křesle, vypadal jako duch, a když se jejich zraky setkaly, odevzdaně pokývl.

“Kotva vytažená!” hlásila Izabela. Griffin vyplul ze závětří na rozbouřené moře, zbarvené tentokrát do karmínova.

“Mon dieul” vydechla Izabela. Na ostrově explodovala palivová nádrž. K obloze vytryskl obrovský plamen, a trosky základního tábora zahalil sytě černý kouř.

Přivinula se k Hatchovi. V posledním dějství asi explodoval sám ostrov. Bez hlesu sledovali, jak se celý ostrov sesouvá a propadá, jako by se rozpouštěl v kyselině. K obloze vytryskl gejzír. Zřítila se zbýva jící část hráze. Nafta z nádrží stekla do moře a zdálo se, že samo moře vzplanulo, aby byla závěrečná apokalypsa dokonalá.

Po chvíli se živly uklidnily. Uprostřed ostrova, na místě pyšného Orthance a desítek ústí šachet, omotaných žlutou páskou, se prostírala neklidná vodní hladina.

“Kdož domnívá se, že nalezl klíč ke schránce pokladu,” polohlasem deklamovala Izabela, “nalezne namísto toho klíč na onen svět, a jeho mrtvola bude hnít v blízkosti pekla, kamž se odebere jeho duše.”

“Amen,” řekl slabým hlasem reverend.

“Ten meč byl meteorit, víte,” dodala Izabela.

“Slyšte poselství pátého anděla,” šeptal pastor. “A viděl jsem hvězdu padat s nebes na Zemi a byl jim dán klíč od bezedné šachty,”

Umírající reverend se k Hatchovu úžasu usmíval.

“Odpouštím vám,” řekl. “A myslím, že i já bych vás měl požádat o odpuštění.”

Hatch se pokusil odpovědět, ale vyšlo z toho jen přikývnutí. Pohlédl panoramatickým oknem ke zbytkům Skalnatého ostrova, které už zahaloval prstenec mlhy, a zkontroloval, zda příď Griffina skutečně směřuje ke stormhavenskému přístavu.

****

Realitní společnost Severní pobřeží měla sídlo v malém výběžku náměstí přímo proti vydavatelství místního plátku. Hatch seděl u okna, popíjel kávu a lenivě si prohlížel vývěsku plnou fotografií rozličných nemovitostí. Pod titulkem Aktuální nabídka zahlédl něco, co musel být starý Haiglerův dům, zaručeně už rozpadlý, ale kuriózní. 125 000 dolarů, postaven r. 1872, čtyři akry, olejové topení, 3 ložnice, 2 koupelny. Zapomněli se zmínit o ventilaci, pomyslel si, když viděl trhliny mezi prkny a prohnuté okenní římsy. Prvotřídní dřevěný dům na Písečné ulici. Není to jen rekreační chalupa, ale i kus historie, hlásal nápis vedle další fotografie nízkého stavení mezi obrovskými javory. Patřil zesnulé paní Lyonové. Dát to do pořádku by určitě nebyla rekreace. Kus historie to ovšem byl. Hatch se usmál při vzpomínce, jak s Johnym o jednom Halloweenu okrášlili ty javory toaletními papíry.

Dům snů v Maine, stálo u vedlejšího snímku. Autentický druhý empír, slunečný pokoj, oblouková okna, vyhlídka na moře, terasa kolem celého domu, molo. Originální zabudovaný nábytek, 329 000 dolarů. Pod inzerátem byla fotografie jeho vlastního domu.

“Och,” řekla Doris Bowditchová. “To už tu opravdu viset nemusí.” Odtrhla snímek a položila jej na stůl. “Nechtela jsem nic říkat, ale myslela jsem si, že jste udělal chybu, když jste neslevil. Ale ten pár z Manchesteru ani nemrkl.”

“Jak jste mi už několikrát laskavě sdělila,” podotkl Hatch. Neměl už jediný důvod potloukat se po Stormhavenu s trouchnivějícími šindely, řinčícími ocelovými lany na stěžních a maloměstskou úzkoprsostí. Že by nostalgie? Pohlédl z okna. V dáli rozeznával několik černých skalisek zbytek Skalnatého ostrova. Tady tři generace Hatchů.

Pryč odtud!

“Smlouvu podepíšeme v Manchesteru,” řekla jasným hlasem Doris. “Jejich banka to tak chce. Uvidíme se příští týden?”

Hatch vstal a zavrtěl hlavou. “Myslím, že tam pošlu svého právníka. Mohla byste všechny ty bedny poslat na tuhle adresu?”

Doris si vzala navštívenku a podrobně ji zkoumala. “Samozřejmě, doktore.”

Hatch se rozloučil a vyšel ven. Tím to měl z krku. Vyšetřování skončilo, bílé krvinky měl relativně v pořádku. Johnyho pohřbil, zázvorové pivo s Budem vypil včera a hospodyni v Cambridge zavolal dnes ráno. Otevřel dveře auta.

“Malině!” zaslechl známý sytý hlas. Po kočičích hlavách k němu rychle kulhal St. John s deskami pod paží.

“Ahoj, Christophere!” řekl Hatch radostně. “Ráno jsem ti volal, ale řekli mi, že už jsi zmizel.”

“Byl jsem v knihovně. Za chvíli připluje loď Thalassy pro posledních šest mohykánů a vezme nás do Portlandu.”

“Ty jsi byl ve stormhavenské knihovně?” usmál se Hatch. “Cos tam, proboha, hledal?”

“Nevěřil bys, jak to bylo užitečný. Našel jsem tam spoustu materiálů.”

“Prosím tě, jakých?”

St. John poklepal na desky. “Píšu samozřejmě monografii o siru Williamu Macallanovi. Bude to bomba. Otevřel se mi tu nový pohled na historii Stuartovců. No a něco taky pošlu do časopisu Kryptografie.”

Zaslechli lodní sirénu. Do přístavu vplouvala štíhlá bílá jachta. “Je tu docela brzy,” řekl St. John, zasunul si desky pevněji pod levou paži a napřáhl ruku. “Tak ještě jednou díky, Malině!”

“Opravdu nemáš zač,” potřásl mu Hatch pravicí. “Hodně štěstí.” Podíval se za odcházejícím historikem, vlezl do vozu, otevřel okna a zasunul klíček do startéru.

Jel pomalu a vdechoval příjemný slaný vzduch. Sjížděl z kopce a přejížděl pruhy světla a stínů, které na ulici vrhaly letité duby. Izabela seděla před poštou na konci bílého laťkového plotu v tenké kožené bundě a bílé minisukni. U nohou jí ležel velký lodní pytel. Zvedla ruku se vztyčeným palcem a přehodila si nohu přes nohu. Měla hezky opálenou vnitřní stranu stehna. Hatch zastavil těsně vedle ní.

“Ahoj, námořníku!” řekla.

“Ahoj. Být tebou, dávám si pozor. Tady čarodějnice ještě upalujou.”

“Můžou to zkusit. Ti tví kamarádi jsou všichni kapku při těle. Těm bych zdrhla i v lodičkách.” Zvedla se a sklonila se k okénku. “Kde jsi trčel?”

“V realitní kanceláři. Doris si užívala poslední minuty prodeje.”

“Já jsem měla taky co dělat. Přemýšlela jsem, co si pořídím za svůj podíl z pokladu.”

Hatch se zasmál.

“Takže mě už vážně odvezeš z tyhle ville horible? Těším se na randál, prach, žebráky, noviny a Harvardské náměstí.”

“Račte, prosím, do mé boudy!” řekl Hatch.

Izabela se nehýbala.

“Můžu dnes pozvat na večeři já tebe?”

“Jasně.”

“A uvidím konečně, jak Amíci dávají dobrou noc?”

Hatch se usmál a neříkal nic.

“Hádej, čím budu platit?” řekla a vytáhla z rukávu zlatý dublon.

“Kdes to, proboha, vzala?”

Zasmála se.

“Kde asi? Tenhle v tvý ordinaci. Našla jsem ho, když jsem hledala radmetr. Několik dalších bylo na Griffinovi.”

“Dej to sem!”

“Ani omylem, hošku! Kdo ho našel, tomu patří,” zasmála se Izabela a stáhla ruku. “Váček kapitána Kidda. Pár večeří za to bude. Pozvu tě, neboj.”

Hodila své objemné zavazadlo na zadní sedadlo a otevřela přední dveře. “Teď si vyber hlava nebo orel?” Vyhodila minci, chytila ji levou rukou a pravou přikryla.

“Myslíš asi panna nebo orel. Radši pannu.”

Izabela se na minci zadívala zblízka. Neříkala nic.

“Víš co? Pojedeni. Nebo nás upálí oba,” zasmál se Hatch a vtáhl ji do vozu.

Projeli kolem posledních baráků a stoupali podél útesů Spálené hlavy. Hatch pozoroval vzdalující se panoráma Stormhavenu ve zpětném zrcátku přístav, kotvící čluny a dřevěné domky, spirálovitě vybíhající na kopec.

A pak to všechno bylo konečně pryč. Kromě slunce pražícího do čelního skla a kromě dívky na vedlejším sedadle.