ELLERY QUEEN

Král je mrtev

A osmého dne…

Král je mrtev

I.

Invaze do bytu Queenových započala v 8:08 jednoho červnového rána, kdy Západní 87. ulici právě o tři patra níže omýval městský kropicí vůz a na východní římse v impozantním postoji snídal Arsene Lupin chlebové kůrky určené desítce dalších holubů ze sousedství.

Byla to invaze ve stylu dvacátého století, bez varování.

Ve chvíli, kdy propukla, držel inspektor Queen lžičku hranou dolů nad druhým vajíčkem a pokojně zvažoval směr úderu; paní Fabrikantová právě na protější straně obývacího

pokoje pozvedla svou kolosální záď a chystala se zapnout vysavač; Ellery v té chvíli vcházel do obývacího pokoje a s rukama u krku si hodlal otočit límec u saka.

„Prosím, nehýbat se.“

Nikde se nic neozývalo. Vstupní dveře byly odemknuty, dveře dokořán a v hale panovalo naprosté ticho.

Inspektorova lžička, záď paní Fabrikantové a Elleryho ruce strnuly uprostřed pohybu.

V klenutém průchodu do haly stáli dva muži. Přes pravé ruce měli přehozené pláště. Stejně oblečeni, v hnědavých oblecích a kloboucích, s tou výjimkou, že jeden z nich měl košili tmavomodrou a ten druhý tmavohnědou. Byli to dlouháni s hezkými, trochu prázdnými obličeji.

Dvojice si pozorně prohlížela Queenův obývací pokoj.

Pak se rozestoupila a Ellery zjistil, že muži nejsou dva, nýbrž tři.

Třetí muž stál před bytem na odpočívadle a hlídal chodbu. Stál nehybně, ke dveřím Queenů otočený zády, a sledoval schodiště pod sebou.

Modrá košile se odtrhla od svého dvojčete. Obešla inspektora Queena sedícího u stolu, ale strnule zírajícímu starému pánovi nevěnovala pozornost. Svižně prošla lítačkami do kuchyně.

Jeho kamarád zůstal ve vchodu v postoji téměř uctivé pozornosti. Hnědá košile mu dodávala na hřejivém vzezření.

V pravé ruce mu vyrostl revolver ráže 38 s krátkou hlavní.

Modrá košile vyšla z kuchyně a zmizela v ložnici inspektora Queena.

Inspektorova lžička, pozadí paní Fabrikantové a Elleryho ruce v týž okamžik opatrně poklesly. Ale nestalo se nic, vyjma toho, že Modrá košile vyšla z inspektorova pokoje a zamířila do dveří, ve kterých stál Ellery, zdvořile ho odstrčila z cesty a vstoupila do pracovny.

Třetí muž nadále sledoval schodiště na chodbě.

Ústa paní Fabrikantové se začala tvarovat k pořádnému zaječení. Ellery řekl: „Faby, ne,“ právě včas.

Modrá košile se vrátila a ke svému partnerovi prohodila: „Všechno je čisté.“ Hnědá košile kývla a okamžitě vyrazila přes pokoj k paní Fabrikantové. Ta se, bledá jak stěna, postavila na roztřesené nohy. Hnědá košile k ní pronesla, aniž by na ni pohlédla, příjemným hlasem: „Zapadněte, matko, s tím vysavačem někam do pokoje, zavřete za sebou a zapněte vysavač.“ Zastavila se u okna.

Arsene Lupin se nadnesl a odletěl a paní Fabrikantová zmizela v jednom z pokojů.

Právě v tu chvíli se inspektorovi Queenovi vrátila schopnost pohybu i řeči. Vztyčil se v plné své výši sto šedesáti centimetrů a zaburácel: „Co jste krucinál zač?“

Z Elleryho pokoje za jeho pracovnou zavřeštěl vysavač jako pominutý. Modrá košile, aby ztišila hluk, zavřela dveře

od pracovny. Postavila se k nim zády.

„Jestli je to přepadení…!“

Modrá košile se zakřenila a Hnědá košile, u okna, si dovolila pouze krátký úsměv. Neodtrhla oči od Osmdesáté sedmé pod sebou.

„… pak patří k nejzdvořilejším v historii,“ dodal Ellery.

„Vy tam u toho okna! Moc by vás vytočilo, kdybych se vám mrkl přes rameno?“

Muž zavrtěl nevrle hlavou. Z Columbus Avenue právě zahýbal na Západní 87. černý automobil s newyorskou poznávací značkou. Na protější straně ulice viděl Ellery zaparkovaného jeho dvojníka. Uvnitř sedělo několik mužů.

Hnědá košile zvedla ruku, načež dva muži vyskočili ze zaparkovaného automobilu a zamířili přes silnici na chodník pod okny Queenova bytu. Když přicházeli k chodníku, automobil, který zahnul na Osmdesátou sedmou, zastavoval tiše před domem. Jeden z mužů vyskočil na schody do domu, druhý svižně otevřel zadní dveře automobilu a uskočil stranou, přičemž očima nesledoval vnitřek automobilu, nýbrž ulici.

Z vozu vystoupil pomenší muž. V nenápadném obleku se zvalchovaným kloboukem na hlavě. Pomalu stoupal po schodech do domu a zmizel z dohledu.

„Neznáš ho, tati?“

Inspektor Queen za Elleryho zády zavrtěl hlavou.

Vypadal zmateně.

„Já také ne.“

Hnědá košile stála nyní ve dveřích inspektorova pokoje, takže přesně přímo proti Modré košili. Z jejich postoje vyzařovala sebejistota policistů. Jejich parťák z odpočívadla přešel ke konci zábradlí a v pravé ruce, která se tím odkryla, držel osmatřicítku.

Vysavač paní Fabrikantové ječel jako šílený.

Třetí muž na chodbě náhle zmizel.

Pomenší muž v beztvarém klobouku a nenápadném obleku stoupal po schodišti nahoru.

„Dobrý den,“ pravil človíček a smekl. Jeho hlas zněl jako ocelová kytarová struna. Zblízka nebyl tak malý, jak se původně zdál. Byl o fous vyšší než inspektor Queen, ale tak jako pomenší lidé měl inspektorovy drobné kosti a útlý obličej. Hlava s čelem myslitele se ve spáncích rozšiřovala.

Pleť měl pevnou, s šedivým nádechem člověka, který se příliš ven nedostane, vlasy měl matně hnědé se sklonem k ježatosti. Oči, chráněné brýlemi čtvercového tvaru bez obrouček, i víčka vypadaly trochu opuchle a ospale, ale byl to omyl; jejich mrkajícímu pohledu nic neuniklo. Narůstající bříško napínalo knoflík jednořadového saka, které potřebovalo vyžehlit. Nejlépe by človíčkovi asi slušel tvrďák s lemovanou vestou.

Mohlo mu být padesát nebo šedesát nebo také čtyřicet

pět.

První Elleryho dojem byl jednoznačný: Roztržitý profesor. Poměrně vysoko položený yankeeský autoritativní hlas se hodil ke zkoušení a školním tabulím. Jenomže profesoři, ať roztržití či nikoliv, se neprojíždějí na rychlých kolech s ozbrojeným doprovodem městem. Možná je to generál, jeden z oněch štábních intelektuálů, kteří umetají Pentagonu cestičky. Nebo nějaký vermontský bankéř ze starých časů. Ale…

„Jmenuji se,“ zahuhňal návštěvník, „Abel Bendigo.“

„Bendigo!“ vykulil oči inspektor. „Snad ne ten Bendigo…“

„Těžko,“ usmál se Abel Bendigo. „Vsadím se, že jste ho na fotografii nikdy neviděl. Ale sám vidíte, jaký mám život, inspektore Queene. Tito bodyguardi patří do bratrova osobního oddělení, které řídí velmi neústupný člověk jménem Spring. Plukovník Spring, pochybuji, že jste o něm kdy slyšel. Všechny nás tyranizuje, i mého bratra, vlastně bych měl říct, že jeho zejména. Tak vy jste tedy Ellery Queen,“ pokračoval jejich návštěvník beze změny tónu hlasu. „Těší mě, pane Queene. Na tato předběžná opatření si patrně nikdy nezvyknu, ale co se dá dělat.

Plukovník Spring mi do omrzení omílá, že jediná kulka dokáže změnit frašku v tragédii… Smím si sednout?“

Ellery postrčil staré kožené křeslo kupředu a inspektor

řekl: „Ocenil bych, pane Bendigo, kdybyste nám nejprve řekl…“

„Zase ten plukovník,“ zabručel Abel Bendigo a zapadl do křesla. „Díky, pane Queene, můj klobouk si hačne tady pěkně na zemi… Tak zde se řeší všechny ty záhady?“

„Ano,“ pravil Ellery, „ale myslím, že mého otce znepokojuje skutečnost, že za dvanáct minut má být na policejním ředitelství, které je až v centru města.“

„Posaďte se, inspektore. Chci mluvit s vámi oběma.“

„Já, pane Bendigo, nemohu…“

„Dnes vás nebudou postrádat. Máte mé slovo.

Mimochodem, jak vidím, vytrhli jsme vás od snídaně. I vás, pane Queene…“

„Já dnes ráno piju jenom kávu,“ Ellery šel ke stolu.

„Dáte si s námi?“

Hnědá košile, která stála po straně pokoje, zasykla: „Pane Bendigo.“

Bendigo máchl vesele buclatou rukou. „Vidíte to? Další pravidlo plukovníka Springa. No tak nic.“

Ellery dolil z kávovaru svému otci i sobě kávu. Nemělo smysl tázat se tohoto muže, oč mu vlastně jde. Vlastně bylo nesrovnatelně lepší se na nic neptat. Stál tedy u stolu a popíjel kávu.

Inspektor do sebe házel snídani a nervózně pokukoval po svých náramkových hodinkách.

Abel Bendigo tiše čekal s přimhouřenýma očima.

Modrá ani Hnědá košile nevydaly hlásku. Muž na odpočívadle stál bez hnutí. Vysavač paní Fabrikantové odevzdaně vrčel.

Ve chvíli, kdy Queenové položili šálky na stůl, návštěvník řekl: „Co, pánové, víte o mém bratru Kingovi?“

Queenové na sebe pohlédli.

„Nemáš o něm, synu, nějaké informace?“ otázal se inspektor.

„Mám.“

Ellery zamířil do pracovny. Modrá košile ustoupila stranou. Vrátil se zpátky s velkou obálkou sepnutou svorkou. Zatřepal s ní nad stolem, načež vypadlo několik novinových a časopiseckých výstřižků. Posadil se a prohlížel si je.

Vystouplé oči Ábela Bendiga se za brýlemi upřeně zahleděly do Elleryho obličeje.

Nakonec Ellery zvedl oči. „Nic mimořádného tu nemám, pane Bendigo. Je to prakticky samá nedělní příloha.“

„Kromě těchto výstřižků tedy o mém bratrovi nic nevíte?“ otázal se polohlasem človíček.

„O vašem bratrovi se říká, že patří mezi pět nejbohatších lidí na světě, mezi miliardáře. Což je podle mého běžné přehánění. Nicméně má patrně velmi slušné

jmění.“

„Neříkejte!“ prohodil Abel Bendigo.

„Jeho rozsah skýtá námět pro zajímavé úvahy. Máme tu průmyslový muniční gigant známý jako Zbrojní společnost Bodigen, s pobočkami po celém světě. Tato společnost prý, jak stojí a leží, patří vašemu bratrovi Kingovi. Říkám ‚prý‘, protože jediný ‚důkaz‘ toho, že je jeho, patří do oblasti slovních hrátek, a sice že Bodigen je přesmyčkou Bendigo.

Jestli je to pravda, tak hluboce smekám. Za druhé světové války samojediný závod Zbrojní společnosti Bodigen, jeden z desítek existujících závodů, vykazoval po zdanění zisk přibližně čtyřiceti dvou milionů ročně.“

„Pokračujte,“ pravil Abel Bendigo s přimhouřenýma očima.

„Váš bratr, pane Bendigo, má prý význačný podíl na celosvětovém ropném, ocelářském, měďném a hliníkovém průmyslu, tedy všech významných kovů –, na průmyslu leteckém, lodním, chemickém…“

„Prostě v každé výrobě,“ inspektor Queen si lehce poťukával na knír, „bez které se neobejde žádná válka.

Jenomže já, pane Bendigo, už vážně musím běžet…“

„Ještě ne.“ Bendigo náhle přehodil nohu přes nohu.

„Pokračujte, pane Queene.“

„I osobní údaje se pohybují ve sféře spekulací,“

pokračoval Ellery. „Váš bratr zřejmě trpí mimořádnou

plachostí. O jeho rodině, ani prostředí, ze kterého vyšel, se neví prakticky nic. Před dvěma roky vyhrál jeden fotograf z jakéhosi kansaského plátku cenu za pohotovou fotografii momentkou Kinga Bendiga, přičemž se mu podařilo vyváznout s nepoškozenou deskou, ačkoli fotoaparát, který nastražil jako vějičku, mu rozmlátili na cucky, patrně zde přítomní pánové. Na fotografii je vysoký muž ďábelské krásy, cituji očitého svědka –, v té době dvaapadesátiletý, takže dneska by mu bylo čtyřiapadesát. Ale nevypadá na víc než čtyřicátníka a chová se, opět cituji, jako arogantní dvacetiletý fracek. Má vražedný styl v oblékání, píše se tu, a lze se jen dohadovat, zda se autor této poznámky pokoušel o nactiutrhání.“

Bratr Kinga Bendiga se usmál, ale pak mu koutky úst poklesly a úsměv se vytratil.

„Mám u sebe,“ pravil pomalu, „dva dopisy. Adresované mému bratrovi. Výhružné dopisy.

V dnešní době se člověk v postavení mého bratra, i když

se sebevíc snaží vyhnout publicitě, nevyhne pozornosti všelijakých vyšinutých lidí. Osobní oddělení plukovníka Springa zajišťuje všechna nezbytná protiopatření. Nicméně tyto dopisy jsou z jiného soudku.“

Bendigo vyňal z náprsní kapsy dva složené listy papíru.

„Prohlédněte si je, prosím.“

„Co by ne,“ souhlasil Ellery a zamířil k němu.

I inspektor vstal: „Kdepak máte obálky?“

„Kingovy sekretářky je zahodily jako nepotřebné, ještě než vyšel najevo jejich význam. Mému bratru otevírají veškerou poštu, kterou pak třídí a rozesílají, až na dopisy označené ‚důvěrné‘ nebo zapečetěné dopisy. Oba tyto dopisy byly, jak jsem vyrozuměl, v běžné poště.“

Ellery neučinil žádný pohyb, aby je otevřel. „Nepokusili jste se ty obálky vyhledat, pane Bendigo? Najít v odpadkovém koši, nebo kam se u vás vyhazují?“

„V našich kancelářích žádné odpadkové koše nejsou.

Všechny sekretářky mají vedle svého psacího stolu odpadní šachtu. Nepotřebný papír propadne šachtou do centrálního zařízení, které ho rozmělní. Rozmělněný papír se automaticky vede do spalovny.“

„Protože kouř vám nikdo ze složky nevytáhne?“ utrousil Ellery.

Abel Bendigo sevřel rty. „V pouhém hromadění nevidíme žádný prospěch, pane Queene.“

„Podívejme se na ty dopisy, Ellery,“ pravil inspektor.

Oba listy papíru byly identické. Byly to nažloutlé listy velikosti osobního dopisního papíru, ruční papír, bez monogramu a záhlaví. Uprostřed každého listu byl jediný řádek strojopisu.

„Ta dvouslovná zpráva přišla jako první,“ řekl Bendigo.

Dvouslovná zpráva zněla:

Budete zavražděn –

Ta pomlčka se tam neocitla náhodou. Byla vyražena do papíru jakoby po silném úderu.

Zpráva na druhém listu se téměř navlas podobala té první. Odlišovala se pouhými dvěma slovy: Budete zavražděn ve čtvrtek, Stejně jako na prvním listu, i zde byla pomlčka viditelně zvýrazněna.

Queenové studovali obě zprávy.

Bendigo čekal.

Nakonec inspektor zvedl oči. „Podle čeho víte, že chtějí zavraždit právě vašeho bratra Kingay pane Bendigo? žádné jméno tu nevidím. Nikde.“

„Na obálkách, inspektore Queene.“

„Vy jste ty obálky viděl?“

„Ne, jenom personál…“

„Kromě sekretářek, které obálky otevřely a odhodily do odpadu, kde měly být zničeny, je viděl ještě někdo jiný?“

„Neviděl. Ale sekretářky jsou spolehlivé a pod pečlivou kontrolou. Je fakt, pane inspektore, že na to, že obálky byly adresovány Kingu Bendigovi, máte jenom mé slovo.“

Bendigo nevypadal podrážděně, spíš potěšené. „Co si o tom myslíte, pane Queene?“

„Já vím, co ti dělá starosti. Výhružné dopisy jsou obvykle psané rukou na levném papíru, tiskacím písmem,

obvykle tužkou, kterou se téměř nikdy nepodaří identifikovat a papír vystopovat. Tyto dopisy jsou pozoruhodné tím, že se nesnaží nic tajit. Pisatel se nepokouší

zahladit

stopy.

Píše

na

drahém,

identifikovatelném papíru, který se dá vystopovat. Nepíše tiskacím písmem, ale na psacím stroji typu Winchester…“

„Kufříkový winchester,“ podotkl inspektor.

„… jako by si přál, aby ho našli. Téměř,“ pravil Ellery zamyšleně, „jako by chtěl, aby se zjistilo, kdo ty dopisy píše.

Takže by to mohl být i kanadský žertík.“

„Se smrtí mého bratra Kinga,“ konstatoval Abel Bendigo, „se nežertuje.“

„Pak to postrádá smysl,“ řekl Ellery, „přinejmenším pro mě. Vám to něco říká, pane Bendigo?“

„Vy si tedy myslíte, že je to dílo nějakého pomateného člověka?“

„Právě že ne,“ protestoval Ellery. „Nedává mi to smysl právě proto, že to není dílo žádného pomatence. Dopisy nemají konec: první dopis končí zdůrazněnou pomlčkou, druhý dopis má navíc jeden údaj a i on končí zdůrazněnou pomlčkou. Je tu jistý vývoj. Budou tedy následovat další dopisy s dalšími informacemi. Protože první dopis hrozí vraždou a druhý stanovuje vraždu na čtvrtek, třetí dopis musí logicky oznámit, který čtvrtek ze všech dvaapadesáti to bude. To svědčí pro chladnou kalkulaci, nikoli duševní

úchylku. A proč tedy nechává tak jasnou stopu? Proto říkám, že to postrádá smysl.“

Zdálo se, že muž v koženém křesle zvažuje Elleryho slova, pečlivě jedno po druhém.

„Jak dlouho po sobě přišly ty dopisy?“ zeptal se inspektor.

„Druhý v pondělí. První před týdnem.“

Ellery pokrčil rameny a natáhl se ke krbové římse po dýmce. „Nechápu to. Myslím tím smysl toho všeho, pane Bendigo. Máte natolik silné postavení, že můžete zaměstnat výkonnou soukromou policii. Pro vašeho plukovníka Springa bude jistě hračka zjistit autora obou dopisů. Myslíte opravdu vážně, že mě chcete angažovat?“

„Nevyjádřil jsem se jasně,“ řekl Abel Bendigo naprosto nevzrušeně. „Toto není záležitost pro plukovníka Springa ani žádné bezpečnostní oddělení. Nedovolil jsem, aby to dostal plukovník do rukou… Považuji to za mimořádně speciální problém. Zabývám se tím osobně já sám.“

„A nikam jste se nedostal,“ ušklíbl se inspektor.

„Problém je v tom,“ vystouplé oči zledověly, „že jsem se někam dostal!“

„Vida,“ řekl Ellery. „Takže tedy víte, kdo ty dopisy poslal?“

„Myslím,“ pravil Abel Bendigo, „že vím.“

Queenové se na sebe podívali.

„Tak kdo tedy,“ zajímal se starší z nich.

Bendigo neodpověděl.

Ellery hodil pohledem po obou bodyguardech. Stáli stále v pozoru. Nedalo se říct, zda vůbec poslouchají.

„Nemůžeme mládence poslat na pivo, pane Bendigo?“

„Nerozumíte mi. Nechci ovlivňovat vaše vyšetřování, takže raději nic neřeknu. Nikdy nedělám závěry zbrkle, pane Queene.

A když k nějakému dospěji, tak si ho raději ještě prověřím. Existuje vždycky jistá možnost, i když ne příliš pravděpodobná, že jsem se zmýlil. A po vás, pánové, chci, abyste mi řekli, jestli mám, nebo nemám pravdu.“

„A co váš bratr King? Co ten si o tom všem myslí, pane Bendigo?“

„Podíval se na dopisy a zasmál se. Vyhrožování bere na lehkou váhu. Já ne.“

„On tedy neví, k čemu jste při svém soukromém vyšetřování dospěl?“

Bendigo pokrčil rameny. „Neřekl jsem mu to. Co sám ví nebo neví, je jiná otázka.“ Úsečně pravil: „Chci, abyste šli oba se mnou.“

„Teď hned?“

„Neprodleně.“

Inspektor se na Ábela Bendiga zadíval, jako by mu přeskočilo.

Ellery se usmál: „Otec je zaměstnanec města New York, pane Bendigo. I já, ačkoli jsem poměrně nezávislý člověk, si musím na živobytí vydělávat, s čímž jsou spojené jisté povinnosti a závazky. Nemůžete si jen tak přijít a myslet si, že si nás odvedete, dokonce ani vy, pane Bendigo, během pěti minut.“

„O vašeho otce jsme se postarali…“

„To jsou mi věci,“ inspektor se vrátil ke stolu a posadil se. „A mohl byste mi, pane Bendigo říct, co tím ‚postaráním‘ vlastně myslíte?“

Ale Bendigo pravil klidně: „A co se vás týče, pane Queene, vy jste právě dopsal román a druhý ještě nezačal, a pokud jde o vaši práci na Tajuplném časopisu Elleryho Queena, tam máte čtyři čísla náskok. A jediný klient, pro kterého v současné době pracujete, vás právě z šetření odvolal.“

„Co neříkáte?“ podivil se Ellery. „A že o tom nic nevím!“

„Podíváte-li se do své ranní pošty, najdete tam zprávu od jistého Harolda P. Considea, který vaši účast na svých záležitostech končí.“

Ellery se na něj zahleděl. Po chvíli přistoupil ke stolu a zvedl z podnosu dopisy se svým jménem. Probíral se jimi, načež se u jednoho zarazil a opět se podíval na Ábela Bendiga. Pak obálku roztrhl.

Vypadl z ní dopis. Ellery ho zběžně pročetl. Inspektor natáhl ruku, vzal mu ho a začal také číst.

„Pane Bendigo,“ pravil Ellery, „co vás vede k názoru, že se mi takto můžete plést do života?“ Muž v křesle zabubnoval prsty do kůže. „Jak dobře znáte Considea?“

„Vůbec ho neznám. Ale něco takového zařídit není žádný problém. Neztrácejme čas s Considem. Jste připraven?“

„Co se mě týče,“ pravil Ellery, „tak ne.“

„Jak dlouho vám to potrvá?“

„Na váš nabitý program, pane Bendigo, příliš dlouho.“

Bendigo otevřel růžová ústa. Pak je zase zavřel a zadíval se soustředěně na Elleryho. „Proč se k tomu stavíte takto?“

„Taková lžíce na boty asi nemá co mluvit do toho, kdo si ji koupí nebo kdo si s ní nazouvá boty. Jenomže člověk chce mít opačný pocit. Pane Bendigo,“ pravil Ellery, „já si potrpím na to, aby lidé brali ohled na můj názor.“

„A já jsem jeho otec,“ prohodil inspektor.

„Omlouvám se. My Bendigové žijeme v jakémsi vzduchoprázdnu. Máte samozřejmě absolutní pravdu.“

Naklonil se kupředu a sepjal téměř nábožně buclaté ruce.

„Ubezpečit se, kdo psal ty dopisy je velmi důležité, nejenom pro mě. Kdyby mého bratra zabili, mělo by to velmi vážné následky pro celý svět.“ Svá slova volil opatrně. Teď se na

ně podíval s úsměvem. „Ujali byste se, pánové, tohoto úkolu?“

Ellery se na něj také usmál: „Kdepak bydlíte?“

„Na ostrově Bendigo.“

„Ostrov Bendigo… O takovém jsem snad nikdy neslyšel. Ty ano, tati?“

„Mně už se cosi doneslo,“ pravil inspektor suše, „ale nemám ponětí, kde leží.“

„Není příliš známý,“ řekl návštěvník. „A na žádné mapě ho nenajdete.“

„Kde leží?“

Abel Bendigo nabral lítostivý výraz. „To vám vážně nesmím prozradit, pane Queene. Je to jedno z našich nejpřísnějších pravidel.

Dopravíme vás na místo, a až práci dokončíte, zase vás vrátíme do vašeho bytu.“

„Jak je to daleko?“

„Jak rád bych vám to řekl!“

„Za jak dlouho se tam z New Yorku dostaneme?“

„Letadla jsou dneska rychlá. Nepotrvá to příliš dlouho.“

Ellery pokrčil rameny. „Obávám se, pane Bendigo, že si to budu muset promyslet.“

„A já se obávám,“ pravil inspektor Queen a vstal ze židle, „že budu muset upalovat na Centre Street. Setkání s vámi bylo velmi zajímavé, pane Bendigo, a to myslím

naprosto upřímně.“

„Zavolejte si nejdříve do kanceláře, pane inspektore.“

„A to jako proč?“

„Zjistíte, že máte od dnešního dne dovolenou. S plným platem.“

„Tak teď jasně vím, že fantazírujete!“

Inspektor, zbrunátnělý kolem uší a na krku, se protlačil kolem Hnědé košile do svého pokoje. Abel Bendigo tiše čekal. Ellery slyšel, jak hlas jeho otce, hovořícího s policejním ředitelstvím, hněvivě stoupá, jako by dovolená s plnou náhradou platu byla surovým a neobvyklým trestem.

Nicméně když se zase objevil, vypadal zamyšleně.

„Nemůžu se zbavit dojmu, že tam snad nikdo ani nevěděl, jak se to stalo nebo proč!“

Bendigo se opět usmál: „Změníte, pane Queene, svůj názor?“

„To dost těžko, když jsem si zatím žádný neudělal.“

Bendigo se podíval na náramkové hodinky. Brýle se mu podivně zaleskly. „Bylo mi řečeno, abych to použil pouze v případě naprosté nutnosti, pane Queene. Nedal jste mi na vybranou.“ Podal Ellerymu dlouhou obálku. Pak se otočil k jednomu z oken a sepjal ruce za zády.

Inspektor se zahleděl na obálku. Byla adresovaná k rukám Pana Elleryho Queena, New York City, Na zadní straně byla velká pečeť.

Ellery pečeť rozlomil. V obálce byl jediný list velmi tuhého dopisního papíru. Jméno, vyražené na horní části papíru, ho vedlo k tomu, že vrhl na svého návštěvníka rychlý pohled.

Drahý pane Queene,

tato žádost není oficiálního rázu a je vrcholně důvěrná. Ať se rozhodnete jakkoli, musím vás požádat, abyste tento dopis okamžitě po přečtení zničil.

Poskytl byste laskavě doručiteli dopisu své profesionální služby?

V kladném případě se zachováte jako vlastenec a přispějete k vyřešení záležitosti, na které má vaše vláda hluboký zájem, ale běžnými prostředky se jí nemůže zúčastnit z důvodu, který nelze uvést.

V případě, že se této záležitosti ujmete, bude velmi ku prospěchu věci, když se k vám váš otec připojí.

S pozdravem,

Ellery si dlouho prohlížel známý podpis. „Pane Bendigo, víte, co v tom dopise stojí?“

„Mám poměrně jasnou představu, co se tam píše,“ zněla suchá odpověď.

„Proč ale já?“ zabručel inspektor.

„Prosím, pane inspektore?“ obrátil se k němu Abel

Bendigo.

„Omluvte nás, pane Bendigo, na pár minut,“ řekl Ellery.

Bendigo na to nic neřekl.

Modrá košile ustoupila a Queenové prošli do Elleryho pracovny. Ellery s neproniknutelným výrazem zavřel dveře a pečlivě otočil klíčem.

Vysavač paní Fabrikantové se za dveřmi ložnice stále tužil.

„Nechápu to,“ procedil Ellery. „Když už je King Bendigo takový papaláš, že se jeho činnost dotýká státních zájmů a že Bendigovo jméno stačí na to, aby z Washingtonu získalo takový dopis, proč tedy my?“

„Pokud to není falzifikát, synu.“

„Nějak se mi nezdá, že by tento člověk vyráběl falzifikáty.“

„Zavolej do Washingtonu,“ pravil otec. „Jen tak pro legraci.“

Ellery nebyl příliš přesvědčený, ale s jistým vzrušením vytočil číslo. Nicméně o šest minut později se mu, oproti veškerým předpokladům, ozval u ucha hlas pisatele dopisu.

Jeho suchý a sebejistý tón se nedal s žádným jiným zaměnit.

„Ne, to je v pořádku, pane Queene. Doufal jsem, že si to ověříte. Když mě B. požádal o doporučení, ujal jsem se této záležitosti s náležitou péčí.“ Hlas se uchechtl. „I s tou pečetí.“

„Smím mluvit upřímně, pane?“

„Je to soukromá linka.“

„Najmout si mě byl nápad B.?“

„Ano.“

„Vy jste pochopitelně o povaze případu informován?“

„Ano, jistě. Někdo vyhrožuje, že Jeho Veličenstvo zabije.“ Suchý tón nabyl ještě větší suchosti. „B. si myslí, že ví, kdo to je, a chce se ujistit. V tom případě jsem mu připomněl, že dvě chytré hlavy jsou více než jedna, a navrhl jsem mu, aby k vám přibral i vašeho otce. V souvislosti s vaším otcem jsem měl na mysli cosi, abych tak řekl speciálního. Přijímáte?“

„Ano, pane.“

„Výborně! Vláda Spojených států má mimořádný zájem, byť neoficiální, na tom, aby byla informována o zdravotním stavu Jeho Veličenstva. Je tam váš otec?“

„Ano, pane.“

„Rád bych si s ním promluvil.“

Inspektor Queen řekl: „Ano, pane?“ a pak dlouho jenom poslouchal. Poté pravil: „Ano, pane“ a zavěsil.

„Hned jsem si říkal, že je ten poslední odstavec nějaká habaďúra,“ broukl Ellery. „Copak to od tebe chtěl, tati?“

„Abych mu poskytl důvěrné hlášení o ostrově Bendigo.

Co tam je, kdo tam je, továrny, personál, letadla, záměry, a bude-li možná, i podrobnou mapu, celkový obraz, Ellery.“

„Nechceš snad říct, že naše vláda neví…!“

„Zjevně neví. Nebo má jenom povšechné a zastaralé informace. Takže ze mě bude na stará kolena něco jako trojský kůň a dám se na špiclování,“ pravil inspektor nevěřícně.

„To je psina.“

Najednou se na sebe usmáli, podali si ruce, načež Ellery zašel do svého pokoje, aby uklidnil paní Fabrikantovou, dal jí peníze a instrukce ohledně jejich bytu a sbalil si zavazadlo. Před odjezdem spálil dopis z Washingtonu v mosazném popelníku na nočním stolku a hubicí vysavače paní Fabrikantové zbylý popel vysál.

II.

Obě auta objela letiště La Guardia po okraji a zastavila před hangárem se žlutou střechou a černým gigantickým jednoslovným nápisem BENDIGO. Hangár byl plný letadel rozmanitých typů a velikostí v jednotné zlaté barvě a s jednotným názvem. Kolem jednoho letadla pobíhala obsluha v černých a zlatých kombinézách.

Modrá košile nesla tašky. Jedno Bendigovo letadlo právě vzlétalo z letištní ranveje a Ellery se Modré košile zeptal: „Kam to letí? Nebo jsou podobné otázky na seznamu

zakázaných dotazů plukovníka Springa?“

„Do Buenos Aires, Johannesburgu, Teheránu, těžko říct, pane. Pospěšte si, prosím.“

Hnědá košile byla přátelštější. „Poletíme s vámi… Mám vám pomoct do schodů, pane?“

Inspektor zavrčel: „Opovažte se, je-li vám život milý!“

V prostorné palubě na ně čekal Abel Bendigo. Interiér paluby je vyvedl z míry. Byl zařízen jako soukromý železniční vagón s pohodlnými koženými křesly, lampami, knihami, s centrálním barem a několika kabinami. Obsluha, Ellery napočítal pět lidí a předpokládal další, na sobě měla černozlaté uniformy. Nebyly mezi nimi žádné ženy a neviděl ani další cestující.

„Hned odlétáme, pánové,“ pravil Abel Bendigo úsečně.

„Na vaše potřeby dohlédnou stevardi. Musím vás požádat, abyste mě omluvili. Má práce…“ Otočil se a jeho hlas se vytratil. U dveří jedné z kabin na něj čekali dva muži ve středním věku, v tmavém obleku a listinami pod paží. Prošel kolem nich a oni ho bezprostředně následovali. Za okamžik se dveře oddělení zavřely.

Trochu příliš okázalé, pomyslel si Ellery.

Letadlo se dalo do pohybu.

„Posaďte se, prosím,“ pravil vlídně studený hlas Hnědé košile.

Připoutal je do obou křesel.

„Zapomněl jste na elektrody,“ ucedil inspektor.

Ellery neřekl nic. Pozoroval Modrou košili. Modrá košile chodila od okna k oknu, spouštěla kovové žaluzie, které připevňovala k parapetu.

„Ti jsou samé tajemství,“ podotkl Ellery. Vnímali, jak se letadlo zvedlo, a motory se ustálily do příjemného bručení, a Ellery si dokonce zaznamenal dobu odletu, ale byla to naprosto beznadějná mechanická pozorování. „Do jaké míry lze utajit ostrov?“

„V celých Spojených státech o něm neví pravděpodobně ani pět lidí.“

„Jak to, že to víš ty?“

„Já jsem se řadu věcí dozvěděl od jednoho velkého zvířete, které pracovalo jako hlavní spojka v Illinois, v Bendigově středozápadní centrále, ještě dva roky po válce.

Po šesti martini se velice rozhovořil, vysekal jsem mu v New Yorku synka z pěkné šlamastyky.“

„Pořád ještě nechápu, jaký to má všechno smysl,“

zahleděl se Ellery do neprůhledných oken.

„King Bendigo měl nejspíš odjakživa sklon k tajnůstkářství,“ odpověděl inspektor. „Někdo prostě zůstane celý život malým klukem. Pořád si hraje, jenomže teď ve větším měřítku. Patrně se jako dítě schovával v tmavém sklepě, měl svou tajnou skrýš, zakopával poklady a krví kreslil mapu o tom, kam je uložil.

Kupříkladu ten jeho ostrov. Ten generál si nedokázal vymyslet jediný důvod, proč tam musí mít Bendigo vlastní ministerstvo vnitra. Ani proč, když už ten ostrov musí mít, dělá z jeho polohy takovou záhadu. Za války operoval z pevniny jako každý druhý.“

„Bendigův ostrov vznikl tedy až po válce?“

„Ano i ne. Podle toho, co jsem slyšel, vlastnil tento ostrov některý z našich spojenců. Nejspíš Anglie nebo Francie, ale to si jenom domýšlím. Je to jeden z ostrovů, které se nikdy nedostaly na mapu, tak jako mnohé v Pacifiku, jenomže tento leží patrně v Atlantiku.“

„Nemůžu tomu uvěřit. Totiž tomu, že není na mapě.“

„O to tě ani nežádám,“ podotkl jeho otec. „Jenom říkám, co jsem slyšel. Nejpravděpodobnější vysvětlení je, že na mapě je, ale jako neobydlený ostrov. Možná obklopený nebezpečnými útesy a daleko od pravidelných námořních nebo leteckých tras.

Za války,“ pokračoval inspektor, „se vláda, která ostrov vlastnila, rozhodla, že tam vybuduje pro případ nevyhnutelnosti úkryt. Možná během bitvy o Británii, pokud patřil Anglii. Jestli patřil Francii, pak pravděpodobně po pádu Paříže, ale předtím, než se dostal De Gaulle do křížku s F. D. R.

Každopádně Britové, nebo hnutí francouzského odporu, nebo někdo jiný, začali na ostrově tajně budovat. Tehdy pod

názvem Kóta XXX a jenom pár nejvyšších hlavounů ve Washingtonu o tom mělo tušení. Probíhalo to za souhlasu vlády Spojených států, to se rozumí, a pokud vím, tak jsme dodávali většinu materiálu.

Podle toho, co mi řekl generál, všechno stavěli jako pevnost, ohromnou administrativní budovu, větší část pod zemí, úkryty, kasárna, muniční sklady, továrny, několik letišť, vojenských; dokonce vybudovali i umělý přístav.

Záměr byl takový, že kdyby vláda země, která ostrov vlastnila, musela spěšně opustit vlastní zemi, uchýlila by se právě tam. Zamaskovali celé pobřeží a zaminovali pobřežní vody. Kdyby se k ostrovu přiblížilo nějaké letadlo, zachytili by ho na radaru.“

Ellery pravil pochmurně: „O tom jsem neměl nejmenší tušení.“

„Jak bys také mohl. Bylo to také jedno z nejlépe střežených válečných tajemství. Nakonec ostrov nikdy nepoužili. Ve chvíli, kdy ho dobudovali, skončila válka v Evropě. A po shození atomové bomby v Hirošimě vypadal celý projekt trochu pošetile.“

„A tak ho koupil Bendigo?“

„Najal si ho na devadesát devět let. Dokončil ho v původním stylu, až po ten radar. Washington, kterému se celá ta myšlenka moc nelíbila, nemohl nic dělat a nájem schválil. Za války byl Bendigo příliš důležitý. A stále je.“

Inspektor se zarazil. Přicházel jeden z uniformovaných stevardů.

„Dali by si pánové přesnídávku?“

Mířila k nim Hnědá košile.

„Snad později,“ pravil Ellery. „Nebo budeme už

přistávat?“

„O tom nesmím poskytovat informace, pane.“ pravil stevard.

„Vy nevíte, kdy přistaneme? Vždyť se vás neptám, kde.

Ptám se jenom kdy.“

„Já, pane, nesmím mluvit o ničem jiném než o jídle.“

Stevard se otočil k odchodu a Hnědá košile také.

„Klid,“ zasmál se inspektor, „tady jsou prý taková opatření, že ochrana FBI atomového projektuje proti tomu dětská švanda.“ Pak mu úsměv zvadl. „Zato Bendigův ostrov rozhodně žádná švanda není. Prý tam má Bendigo svou vlastní armádu. Kromě toho i vlastní námořnictvo a letectvo.“

„Námořnictvo?“ žasl Ellery. „Letectvo? Myslíš jako palebnou sílu?“

Inspektor pokrčil rameny. „Vím jenom to, co mi řekl generál. Možná si ze mě utahoval. Ale zmínil se přinejmenším o dvou bývalých válečných lodích, lehkém křižníku a těžkém křižníku, o podmořských sítích a detektorech a několika ponorkách. Pobřeží je stále

maskováno a radar pracuje čtyřiadvacet hodin denně. Dalo by se říct, že je to malý stát se vším všudy. Samosprávný.

Kdo by mohl volat Bendiga k odpovědnosti? Asi proto se o to Washington tolik zajímá.“

„Jeho křestní jméno na mě začíná dělat dojem. Palebná síla… Čeká snad nějakou invazi?“

„Nemluv nesmysly. Kdo by asi zaútočil na člověka tak mocného, jako je King Bendigo? Nemůžeš ho vymazat z mapy, na které není, a hlavně je současně na příliš mnoha místech. Je současně na celé zeměkouli. Bendigův ostrov je, jenom esence jeho osobnosti, jeho dvůr, dalo by se říct.

Podle toho, co mi řekl generál, to platí do písmene. Bendigo si na ostrově vystavěl skutečný palác… Ta palebná síla, jeho armáda, jeho námořnictvo a letecká síla, s tím už jde, podle mě, ruku v ruce. Je to součást moci. Je to takové představení, stejně jako trůn. žádné Veličenstvo se bez toho neobejde.“

„Ale to… už dávno vyšlo z módy,“ namítl Ellery.

„Nemůže si jako kluk hrát na vojáčky. Co je to pár válečných lodí a letadel ve věku atomové a vodíkové bomby? Dětská hračka! Nechápu to.“

Inspektor opět pokrčil rameny a zatékal pohledem.

Stevard mu četl myšlenky. U lokte mu okamžitě vyrostla láhev se sklenicí.

Ellery se zavrtěl na židli. Vstal. Ale vzápětí si zase sedl.

Inspektor upil ze sklenice, opřel se dozadu, zavřel oči.

Motor šuměl jako vodopád. Padla na něj dřímota.

Někdo mu zalomcoval rukou a on otevřel oči.

„Jeho rodina,“ zašeptal Ellery.

„Hm?“

„Jeho rodina. Skládá se jenom z něj a jeho bratra Ábela?

Je King ženatý? Co děti? Rodiče? Co o něm víš jako o člověku, tati?“

Inspektor se snažil udržet vzhůru. „Jsou tři bratři, ne dva. žádné sestry, a jestli jejich rodiče žijí, pak se o nich generál nezmínil. Jenom jeden z bratrů je ženatý, a to samotný King. žádné děti. Schrupni si trochu, synu.“

Ale Ellery se ptal: „Kdo je ten třetí bratr? Co dělá?“

„Hmmm?“ Inspektor ještě pootevřel jedno oko. „Juda?“

„Kdože?“

„Juda Bendigo. Je prostřední. King je z nich nejstarší.

Nejmladší je Abel. Abel mu dělá jakéhosi ministerského předsedu, a jsou si s Kingem velmi blízcí. Ale Juda…

generál nevěděl, kde se v této trojce Juda nachází. Neviděl ho dělat nic jiného než se nalévat brandy. Měl pocit, že ho nic než chlast nezajímá.“

„Kdo je Kingova žena?“

„Královna, kdo jiný?“ zabručel jeho otec ospale.

„Královna Karla… no téměř. Podle generála má Karla skutečně královskou krev. Evropskou. Nějaká princezna

nebo velkovévodkyně nebo něco podobného.“

„Ještě řekni, že je to proslulá kráska a já si skočím s Modrou košilí rejdováka!“

„Mimořádná, pravil generál. A ten navštívil ostrov několikrát.“

Ellery zabručel: „No a co dvorní šašek? Jistě tam mají i svého šaška.“

„Jmenuje se Max,“ kývl inspektor na souhlas. „A je to bývalý zápasník, chlap jako hora. Chodí za Kingem jako pejsek, cvičí s ním, chrání ho a udržuje v dobré náladě.

Jenom čepička se zvonečky mu chybí. A nemohl bys už dát pokoj? Už nejsem žádný mladík.“

A inspektor zavřel neodvolatelně oči.

Abel Bendigo se k nim připojil až k obědu. Asi už

neměl tolik práce. Dvě sekretářky ve středním věku se neobjevily.

Stevardi prostřeli stůl pouze pro dva a Ellery poznamenal, že v organizaci, která běží tak perfektně, to je patrně drobný přešlap, nebo chtějí jednoho z nich vyhladovět?

„Nikdy neobědvám,“ pravil premiér s úsměvem.

„Nepracuje se mi po obědě dobře. Stačí mi sklenice podmáslí nebo jogurt. Ale toho si, pánové, nevšímejte.

Speciálně pro tuto příležitost tu máme šéfkuchaře z bratrovy rezidence.“

Oběd byl vynikající a inspektor ho s chutí spořádal.

Ellery jedl nepřítomně.

„Mají vaši bratři stejně spartánskou povahu jako vy, pane Bendigo?“ zeptal se inspektor. „Protože tohle je pochoutka.“

„Téměř. King si stejně jako já potrpí na jednoduchá jídla a Juda…“ Ábelu Bendigovi zmrzl úsměv na tváři, „Juda nejí skoro vůbec.“

„Juda?“ vzhlédl Ellery.

„Další bratr, pane Queene. Dáte si trochu brandy? Prý je vynikající, ačkoli já sám nepiji.“

„Juda,“ řekl Ellery. „A Abel. ‚King‘ se trochu vymyká, pane Bendigo. Nebo byl už od početí králem Izraele?“

„Nejspíš,“ pravil Bendigo a vzhlédl. I Queenové vzhlédli. Vedle nich vyrostly Modrá a Hnědá košile.

„Co nás čeká teď?“ zažertoval inspektor. „Poprava?“

Pro jistotu do sebe rychle obrátil zbytek brandy.

Bendigo řekl pomalu: „Pánové, jsme v polovině cesty.

Od této chvíle až do přistání zůstanou tito dva muži s vámi.

Jsem si jistý, že pochopíte, ne-li oceníte, nutnost dodržovat pravidla. Lituji, ale musím vás požádat, abyste nečinili žádné pokusy zjistit naši polohu. Tito muži mají velmi přísné rozkazy vám v tom zabránit.“ Náhle vstal. „Uvidíte mě na ostrově.“ Než se zmohli na slovo, premiér se opět ztratil ve své kajutě.

Spřízněné košile se nehnuly z místa.

„V půli cesty,“ zabručel inspektor. „To znamená osm hodin letu. Při rychlosti řekněme čtyři sta padesát kilometrů v hodině leží ostrov přibližně tři tisíce šest set kilometrů od New Yorku. Je to tak?“

„Je to tak?“ otázal se Ellery a podíval se na Hnědou košili.

Hnědá košile nehnula brvou.

„Protože, pochopitelně, můžeme létat v kruhu… Ten Bendigo udělal ale hodně divnou poznámku na rozloučenou, tatí. Proč řekl, uvidíte mě na ostrově, místo uvidíme se na ostrově, což by bylo přirozenější?“

Za několik hodin, uprostřed podřimování, dostal Ellery odpověď.

Náhle se probudil a zjistil, že se nachází v naprosté tmě, a když uslyšel otcův rozhněvaný křik, věděl, že jim oběma zavázali oči.

III.

Když otci a synovi sundali tmavé pásky z očí, viděli, že stojí s Modrou a Hnědou košilí u velkého letadla na velkém letišti.

Odpolední slunce plulo po žhnoucí obloze a Queenové

zamrkali proti jeho ostré záři.

Poblíž stál Abel Bendigo a hovořil s nevelkým člověkem. Za človíčkem stála v pozoru skupina vysokých vojáků. Človíček měl vypjatá ramena a široké boky a měl na sobě parádní černozlatou vojenskou uniformu. Na černé čepici měl nad štítkem a písmeny PRPD odznak zeměkoule spojené s korunou. Kouřil hnědou cigaretu a čas od času se otočil ke Queenům s pohledem vyjadřujícím asi tolik vroucnosti, kolik jí může vyjádřit ryba. Jednou potřásl hlavou, jako by to bylo téměř k nesnesení. Nicméně to, ať už to bylo cokoli, rezignovaně snesl. Premiér dále hovořil.

Stáli před maskovanou správní budovou. Nad nimi se v prosklené kontrolní věži pohybovali lidé v černozlatých oblecích. Kolem řady stejně maskovaných velkých budov, podobných hangárům, pobíhaly pozemní pracovní týmy.

Letadla létala sem a tam, kolem jezdily sanitky, zásobovací vozy, vše v černém a zlatém provedení. Obrovské nákladní letadlo právě odlétalo z letištní plochy.

Celé letiště obklopovala vysoká hradba zeleně, která ho oddělovala od zbytku ostrova. Rostliny měly subtropický vzhled Karibiku. V severním mírném pásmu Ellery nikdy takovou oblohu neviděl. Nacházeli se v jižních vodách.

Měl podivný pocit, jako by byli i v cizí zemi. Všichni kolem vyhlíželi americky a letištní budovy prozrazoval funkční styl, neodmyslitelný od moderního amerického

designu, Frank Lloyd Wright ve svém nejdivočejším projevu. Byla to atmosféra, která budila dojem cizosti, atmosféra ocelové disciplíny, vydrezúrované jednoty myšlení a jednání, která je Americe cizí.

A pak tu byla vlajka na stožáru nad kontrolní věží.

Nepodobala se žádné vlajce, kterou kdy Ellery spatřil, byl na ní na černém poli pár spojených zeměkoulí v barvách mapy, nad nimiž se vznášela zlatá koruna. Vlajka v něm vyvolávala nepříjemný pocit, a tak odvrátil pohled. Zachytil koutkem oka svého otce; i on se právě odvracel od vlajky.

Nepromluvili na sebe, protože těsně vedle nich stály ostražitě obě Košile a protože si neměli co sdělit, vyjma otázek a pochybností, na které ani jeden neměl uspokojivou odpověď. Premiér konečně skončil a jednotka vojáků na pokyn širokobokého mužíčka v parádní uniformě odklusala a zmizela ve správní budově. Ke Queenům zamířil Bendigo se svým společníkem. Košile, jak si Ellery povšiml, v pozoru salutovaly. Jenomže ne Ábelu Bendigovi, ale širokobokému mužíčkovi.

„Promiňte mi to zdržení,“ pravil Bendigo, ale jeho důvod nevysvětlil. „Toto je šéf našeho osobního oddělení a vztahů s veřejností, plukovník Spring. Patrně se občas uvidíte.“

Queenové odpověděli několika slovy.

„Jestli pro vás mohu něco udělat…“ pravil plukovník

Spring a podal jim ochablou bílou ruku. Měl rybí oči. Celý jeho obličej vypadal jako právě vytažen z moře, zelenobílý, nafouklý, jako obličej utopence.

„Nezní otázka spíš tak, co můžeme dělat my, plukovníku?“

Podmořské oči si ho přeměřily.

„Mám tím na mysli, že vaše oddělení má vysoce vojenský ráz. Co můžeme a co ne?“

„Víte, plukovníku,“ poznamenal inspektor Queen, „nikdy se nedá dopředu říct, kam nás podobná záležitost zavede. Kam všude smíme jít?“

„Všude,“ bílá ruka se zatřepetala. „V rozumných mezích.“

„Jsou tu jistá zařízení,“ pravil Abel Bendigo, „kam je vstup zakázán, pánové. Když vás tam nepustí, budete vědět proč.“

„A zastaví vás,“ usmál se plukovník. „Jdete rovnou na ministerstvo vnitra, pane Ábeli?“

„Ano, omluvte nás, pane plukovníku.“

Malý důstojník úmyslně rozdrtil nedopalek své cigárilo podpatkem. Pak se opět usmál, dotkl se štítku čepice jemnými prsty a zdvořile se odvrátil.

Košile ho okamžitě následovaly.

„Cenný člověk,“ řekl premiér. „Pánové?“

Queenové se otočili. Tiše přirazila černá limuzína a

livrejovaný sluha strnule držel otevřené dveře. Na předních dveřích byl zlatý medailon se dvěma spojenými zeměkoulemi pod těžkou korunou.

Jako erb.

Letiště bylo na výšině, a když automobil projel clonou vegetace, rozprostřel se před Queeny panoramatický pohled na polovinu ostrova.

Okamžitě jim bylo jasné, proč tento ostrov zvolili jako vládní úkryt. Měl tvar mísy, uprostřed s vyvýšeninou.

Pobřeží, okraj mísy, tvořily strmé a zalesněné útesy, takže od moře nebyl vidět žádný náznak lidské přítomnosti ani staveb uvnitř ostrova. Vyvýšenina uprostřed mísy, na které leželo letiště, měla prakticky stejnou výšku jako zalesněné útesy na mořském břehu. Mezi hlavní letištní plochou a útesy na okraji se země svažovala ostře do údolí. Právě v tomto údolí, od moře neviditelném, byly postaveny všechny budovy.

Pohled byl úchvatný. Byl to velký ostrov s nádherným údolím, které bylo, kam oko dohlédlo, zastavěno budovami.

Většina z nich měla průmyslový ráz, rozlehlé tovární budovy bez obvyklých komínů pokrývaly mnoho hektarů; ale byly tam také kancelářské budovy a na úpatích hory se krčily kolonie domků a jakýchsi ubytoven, ve kterých, jak vysvětlil Abel Bendigo, bydleli dělníci. Domečky obývali nižší úředníci. Na druhé straně ostrova se stavěly

prostornější vilky, určené pro vysoce postavené úředníky, vědecký personál a jejich rodiny.

„Rodiny?“ vykřikl inspektor. „Chcete říct, že tu máte i manželky s dětmi?“

„Jistěže,“ usmál se v odpověď premiér. „Snažíme se, aby naši zaměstnanci žili jako normální lidé. Máme tu školy, nemocnice, rekreační i sportovní zařízení, všechno, co najdete ve vzorové komunitě ve Státech, jenomže v trochu stísněnějších podmínkách. Náš nejzávažnější problém je prostor.“

Elleryho napadla absurdní myšlenka: Lehensraum.

„Ale jídlo, oblečení, komiksy,“ namítl chabě inspektor Queen. „Neříkejte mi, že i to všechno si umíte udělat!“

„To ne, i když i s tím bychom si při dostatku prostoru uměli jistě také poradit. To vše dovážíme, převážně letecky.“

„Považujete letadla za praktičtější než lodě?“ zeptal se Ellery.

„My totiž máme problémy s přístavy. Snažíme se, aby naše pobřeží vypadalo co nejpřirozeněji…“

„Támhle zrovna jakýsi přístav vidím, Ellery,“ řekl inspektor.

„Promiňte,“ pravil Bendigo stroze. Naklonil se dopředu a tiše řekl něco řidiči. Automobil, který dosud sledoval linii pobřeží, okamžitě zahnul boční silnicí zpátky do údolí. Ale

Ellery přesto zahlédl trhlinou ve vegetaci zátoku ve tvaru koňské podkovy, téměř uzavřenou, jejímž úzkým hrdlem právě proplouvala válečná loď .

Řidič lehce pobledl. Spolu se sluhou seděli strnule.

„Vždyť jsme tam nic vlastně neviděli, pane Bendigo,“

řekl Ellery. „Jenom jeden těžký křižník. Patří do vaší flotily?“

„Je to bratrova jachta Bendigo“ ucedil premiér.

Inspektor Queen hleděl lesknoucíma se očima do údolí.

„Tak tedy jachta,“ vybafl. „A jídlo a ostatní zásoby, pane Bendigo. To prostě rozdáváte, nebo jak to děláte? Jak vlastně platíte zaměstnancům?“

„Naše banky vydávají poukázky, pane inspektore, které přijímají obchody naší společnosti i soukromé obchody po celém ostrově.“

„A co když někoho vyhodíte nebo sám odejde, také ho vyplatíte Bendigovými poukázkami?“ zeptal se Ellery.

„Od nás lidé často neodcházejí, pane Queene,“ pravil premiér. „Ovšem, když nějakého pracovníka propustíme, vyplatíme mu jeho podíl v měně země, odkud pochází.“

„Tady asi vaši lidé necítí potřebu zakládat odbory?“

„Proč by ne, my tu máme odbory, pane Queene.

Všechny typy.“

„Ovšem žádné stávky.“

„Stávky?“ Bendigo vypadal překvapeně. „Proč by naši

zaměstnanci měli stávkovat? Placeni jsou dobře, dobře bydlí, jsou hmotně zajištěni, o jejich děti se pečuje na vědecké úrovni…“

„Povězte mi něco,“ obrátil se inspektor Queen od okna, jako by ho právě něco napadlo. „Odkud vlastně všichni vaši zaměstnanci pocházejí, pane Bendigo?“

„Náborové kanceláře máme všude.“

„A vojenský nábor?“ zeptal se Ellery.

„Nerozumím?“

„Vašich vojáků, pane Bendigo. Máte tu také vojáky, viďte?“

„To ne, ty uniformy jsou jenom pro pohodlí. Naše bezpečnostní služba není…“ Abel Bendigo se naklonil dopředu a ukázal prstem. „To je naše ministerstvo vnitra.“

Opět se usmál a Ellery pochopil, že už žádnou další informaci nedostane.

Ministerstvo vnitra vypadalo jako kolo od vozu bez obruče, pohozené v křoví. Bylo obrostlé stromy a křovinami, i na střeše byl hustý porost. Ze vzduchu bylo patrně neviditelné.

Osm dlouhých křídel se paprskovitě rozbíhalo ze společného středu. V loukotích, jak vysvětlil Abel Bendigo, sídlili řadoví úředníci, v centru kola jejich nadřízení.

Centrum, vysoké čtyři patra, převyšovalo o patro loukotě, takže vyklenuté horní patro centrální budovy přečnívalo

ostatní.

Nedaleko odtud Ellery zpozoroval strakaté věže a sloupy a jiskření skla, které vycházelo z nitra porostu.

Několik prvků konstrukce, které bylo vidět, obepínalo rozsáhlou plochu, a tak se zeptal, co to je.

„Rezidence,“ odpověděl premiér. „Ale obávám se, že si musíme pospíšit, pánové. Máme podstatně větší zpoždění, než jsem si myslel.“

Šli za ním, připraveni na všechno.

Vstoupili do ministerstva vnitra v místě, kde se dvě loukotě spojovaly, podivuhodně malými dveřmi a nacházeli se v kruhovém prostoru z černého mramoru. Z obvodu haly se do všech směrů rozbíhaly chodby. U vstupu do všech chodeb stály stráže. Viděli kancelářské dveře, nekonečné řady, jedny přesně jako druhé.

Ve středu prostoru vyrůstal mimořádně objemný kulatý sloup. Na úrovni podlahy měl dveře a Ellery se domýšlel, zeje to výtahová šachta. Před dveřmi byla kovová kóje, v níž

stáli tři muži v uniformě. Na límcích haleny měli písmena PRPD.

Abel Bendigo šel přímo k přepážce v kóji. K údivu obou Queenů nabídl prostřednímu muži z bezpečnostního oddělení pravou ruku. Ten z ní rychle vzal otisk premiérova palce a muž po jeho pravici vytáhl z jedné z mnoha objemných kartoték, které stály před ním, kartu

připomínající trochu políčko rentgenového filmu v lepenkovém rámu. Film vložil do přístroje na stole a premiérův otisk palce položil na jeho dno. Prostřední muž se na něj pozorně zadíval drobnohledem. V přístroji se zjevně srovnával čerstvý otisk palce s průhledným kontrolním otiskem na základě překrytí, takže každá nesrovnalost byla na první pohled patrná. To se potvrdilo o pár chvil později, kdy byly odebrány otisky prstů Queenům a byla zapsána jejich jména.

„Filmy s vašimi otisky budou ve chvilce hotovy,“ řekl Bendigo, „a zařazeny do kontrolní kartotéky. Nikdo, ani můj bratr King, se do této části budovy bez kontroly otisků nedostane.“

„Ale tito muži vás a vašeho bratra jistě dobře znají!“

protestoval inspektor Queen.

„Výjimky pravidla nevytvářejí, nýbrž devastují, inspektore. Pánové, prosím, vstupte.“

Byl to samoobslužný výtah. Vystřelil nahoru a Queenové za několik okamžiků následovali svého průvodce do předpokoje neobvyklého vzhledu.

Byl ve tvaru dortového dílu, na špičatém konci deformovaného částí výtahové šachty, která se zakusovala do místnosti. Později zjistili, že celý koláč, který představoval celkovou plochu kupole, se skládal ze tří kusů, z nich nejužší a nejmenší byl právě předpokoj. Soukromá

kancelář Kinga Bendiga zaujímala polovinu kruhu. Třetí místnost, pro Kingovy osobní tajemníky, a předpokoj tvořily druhou půlku. Výtah měl troje dveře, do každé místnosti jedny.

Vnější stěna předpokoje byla zhotovena z ryhovaných skleněných cihel. Neměla žádná okna, ale vzduch byl čistý a chladný.

Místnost byla velmi střídmě zařízena. Bylo zde několik křesel z černé kůže, nízký měděný stůl o průměru dvou metrů, černý stolek a židle a nic víc. Nebyl tam žádný stropní lustr, na stěnách svítila dvě nástěnná svítidla, ani váza, ani květina, ani obraz. Na podlaze, která byla z nějakého pružného materiálu v černé a zlaté barvě, neležel koberec. Queenům se nedostalo ani útěchy hlasitého lidského slova, protože v této podivné přijímací místnosti nebyl ani žádný tajemník, který by je přijal, a místnost byla tak dobře odhlučněná, že na vzdálenost čtyř metrů nebylo slyšet ani hlásku.

Abel Bendigo řekl: „Bratr je právě teď zaneprázdněn.“

Jak to ví, na to Ellery nepřišel, ledaže by se premiér učil nazpaměť denní program svého pána. „Potrvá to ještě…“

Bendigo se podíval na náramkové hodinky, „ještě dvacet tři minuty. Udělejte si pohodlí, pánové. Cigarety a doutníky jsou támhle na stole, a jestli by vám přišlo vhod tekuté občerstvení, je ve skříňce na stěně. A teď mě prosím

omluvte. Měl jsem být u tohoto jednání od počátku. Přijdu pro vás, jen co bude King volný.“

V předpokoji byly dvoje dveře s obvyklými knoflíky, každé na protější stěně. Abel Bendigo vklouzl dveřmi v levé stěně a zavřel za sebou dřív, než oba muži stačili zahlédnout, co se skrývá za nimi.

Podívali se na sebe.

„Konečně sami,“ pravil Ellery.

„Uvažuju.“

„O čem, tati?“

„Kde je to namontované.“

„Co je kde namontované?“

„Štěnice. Odposlech. Jestliže tady Jeho Výsost nechává čekat své návštěvy, pak je ti doufám jasné, že nemůže propást příležitost poslechnout si, co si doopravdy myslí.

Ellery, co říkáš na tuhle scénu?“

„Úžasné.“

Inspektor se s hekáním sklonil pod jedno z černých křesel.

Ellery vykročil ke dveřím výtahové šachty. Stejně jako dveře v hale, spustily se při jejich příjezdu k zemi a poté se zavřené opět zvedly. Do výtahové šachty zapadly tak dokonale, že Ellerymu chvíli trvalo, než nalezl jejich obrys.

„Na to, aby to člověk otevřel, by byl zapotřebí nukleární otvírák.“ Ellery přešel ke dveřím na pravé stěně. „To by mě

zajímalo, kam vedou.“

„Patrně do vnější kanceláře.“

Ellery vzal za kliku, bylo zamčeno. „Pro jeho čtyřicet devět tajemníků. Jestlipak jsou všichni v uniformě?“

„Mě zase více zajímá King osobně. O co se vsadíš, že má na sobě hermelínový plášť?“

„Tady se vůbec nikomu nevěří,“ stěžoval si Ellery u druhých dveří na levé straně.

„Raději toho nech,“ radil mu otec, „co kdyby se otevřely.“

„Takové štěstí mít nebudu.“ Ellery měl pravdu; dveře do kanceláře Kinga Bendiga, ve kterých zmizel Abel, se ani nepohnuly. „Jsme tu lapeni jako sardinky v krabičce.“

Inspektor se nesmál: „Na Osmdesátou sedmou ulici je odtud lán světa, synu.“

„To mě nezadrží.“ Ale tento vtip nedokázal pobavit ani samotného autora.

Ellery prozkoumal černý stolek. Byl z těžkého kovu, přišroubovaný k podlaze. Otáčecí židle ze stejného kovu, které stály vedle něj, byly otočeny k válcovité šachtě výtahu.

„Zajímalo by mě, proč tu není tajemník.“

„Třeba si odskočil do umývárny.“

„Bendigo asi sotva považuje umývání rukou za oprávněný důvod k zanedbání povinností. Navíc,“ Ellery vyzkoušel několik zásuvek, „je stůl zamknutý. Ne, tady

jedna zásuvka není.“ Byla to ta nejspodnější, hluboká.

Otec viděl, jak si něco upřeně prohlíží v zásuvce a pak sedá do křesla. „Co to je?“

„Nějaký diktafon.“ Ellery se nad ním shýbal. „To je pro mě nový typ. Zkouším, jak by se to…“ Pak se ozvalo cvaknutí a jemné vrčení. Ellery tiše hvízdl. „Myslíš, že je to napojené na kancelář Jeho Veličenstva?“

Inspektor vyskočil z křesla. „Opatrně, synu!“

„Možná chce mít záznamy svých soukromých rozhovorů. Je strašná škoda, že nebudeme mít možnost poslechnout si nahrávku toho, co se tam odehrává právě teď…“

„… velmi potěšen. Posaďte se, pane ministře.“

Blahovolný mužský hlas jim zabubnoval do uší.

Queenové se otočili, ale kromě nich nebyl v předpokoji nikdo.

„To ta mašinka,“ vyděsil se inspektor. „Ellery, cos tam zmáčkl?“

„Má to dvojí funkci.“ Hlas se neozval, ale vrčení pokračovalo. „Nahrává zvuk, a když tady na to zmáčkneš, tak ho zároveň přehrává… už to mám! Musíš držet na tomto tlačítku prst.“

Člověk s blahovolným hlasem se smál. Byl to smích velkého člověka. Prosvištěl místností jako vítr.

„… není podnebí na zlobení, pane ministře. Ábeli,

nabídni seňoru ministrovi křeslo.“

„Ano, Kingu.“ Ábelův hlas.

„Bendigo První,“ zašeptal inspektor.

„ Jste v pořádku? “ blahovolný hlas zněl pobaveně.

„ Díky, “ pravil rozzlobený hlas se silným jihoamerickým akcentem, snažící se ovládnout strach a vztek. „Není tak snadné zůstat klidný, můj drahý pane, když člověka nějací zbojníci vytáhnou uprostřed noci z postele a unesou z vlastní země nezákonně cizím letadlem!“

„ Bylo třeba promluvit si soukromě ve zdech, jejichž uším můžeme důvěřovat, pane ministře. Je nám líto, že vám to způsobilo nesnáze. “

„ Nesnáze! Vy žertujete! Toto je únos a nedělejte si iluze, ze z toho neudělám mezinárodní skandál a nebudu si důrazně stěžovat vaší vládě! “

„ Mé vládě? Kde si myslíte, že vlastně jste? “ Hlas zněl stále pobaveně, ale už v něm vibroval nepříjemný podtón.

„ Mě nebudete zastrašovat! “ Cizí hlas teď křičel. „ Já velmi dobře vím, o co vám jde, seňore Kingu Bendigo.

Máme každopádně přístup k tajným spisům minulého režimu. Naše nová vláda, pro kterou mám tu čest pracovat jako ministr války, vám už tak poklonkovat nebude, to vám slibuji! Na základě prezidentova výnosu ze 14. května o národním majetku zkonfiskuji továrnu v Guerreře a už nikdy se žádnou Zbrojní společností Bodigen ani žádnou její

filiálkou nebudeme obchodovat, seňore! “

Do přístroje v tajemníkově stole udeřil hrom.

„Jeho Veličenstvo něco rozmlátilo,“ odhadoval inspektor Queen.

„Doufejme, že to neschytal osobně seňor ministr války.“

„ Ty mizerná opice…! “ ozval se řev.

„ Opice? “ vykvikl cizí hlas. „ To je urážka, to je urážka!

Žádám, abych byl okamžitě odvezen do Ciudad Zumy!“

„ Sed na zadku a drž zobák! Jak dlouho si myslíš, že budu poslouchat ty tvé nechutné žvás…“

Řev ustal. Pak mohutný hlas řekl netrpělivě. „ Ano, Ábeli? Co má být? “

Pak bylo dlouho ticho.

„Teď ho Abel tiše a laskavě krotí,“ broukl Ellery, „nebo mu napsal něco na papír.“

Uslyšeli, jak se King Bendigo opět zasmál. Tentokrát promluvil konejšivě: „ Promiňte mi, seňore, že jsem ztratil trpělivost. Ujišťuji vás, že si vážím vašeho postavení u vaší vlády, i když se k našim zájmům staví nepřátelsky. Ale neexistují tak rozporuplné postoje, které by se nedaly vyřešit, byť by se velmi lišily. “

„ Neexistují? “ Hněvivý hlas ubral několik decibelů.

„ Co kdybychom navázali mezi sebou srdečné přátelství, pane ministře? O kterém bychom věděli, řekněme, jenom my dva?“

„ Tady není o čem mluvit!“ Zápal pomalu vyhasínal.

„ Tak vidíš, Ábeli, zdá se, že jsme utrpěli naprostou porážku. “

Abel cosi nezřetelně zamumlal.

„ Pokud, pane ministře, nevíte přesně jak… Zeptám se vás tedy takto: Podařilo se vašemu předchůdci na ministerstvu války zachránit během revoluce svou jachtu, seňore? “

„ Zachránila zrádcův život, “ pravil škrobeně hlas cizince. „ Podařilo se mu na ní uprchnout. “

„ Vida. Jistě se vám líbila, seňore, je všeobecně známo, že plavba na lodi je vaší zálibou. A tato jachta byla čtyřicet metrů čiré poezie, jak by řekl můj bratr Juda. Který to také skutečně řekl. “

„ Byla skvostná, “ pravil ministr války s melancholií zahořklého opuštěného milence. „ Kdyby ten darebák včas neutekl… Ale předpokládám, že vy, seňore Kingu, máte…“

„ Její sestra je vaše. “

Nastalo ticho.

„ Vyrovná se jí v každém směru, pane ministře, s tou výjimkou, jak řekl její konstruktér, že je dokonce rychlejší. A rychlost není u lodi nikdy na závadu, seňore, jak by vám jistě potvrdil váš předchůdce. Nikdo neví, kdy mu může přijít vhod. Politika vaší země je poněkud nestálá…“

„ Seňore, vy mě podplácíte! “ odpověděl ministr války

rozhořčeně. Ale skutečné překvapení v tom nebylo. Spíše napětí. „ Děkuji vám za váš dar, pane Kingu Bendigo, ale s opovržením ho odmítám. Teď chci odejít.“

„Frajer,“ oddechl si inspektor, „ubránil se.“

„Po lehkém vnitřním boji,“ zašklebil se Ellery. „Á, a opět nadchází chvíle pro Ábela. Soukromá porada. Podají si našeho seňora, nebo ho nechají jít?“

„Už je to tady!“

„ Dar? “ zlověstný sytý hlas užasl. „ Kdo tu mluví o daru, pane ministře? Měl jsem na mysli naprosto zákonnou věc.“

„ Zákonnou…? “

„ Nabízím vám ji ke koupi. “

Vyčerpaný muž se zasmál: „ S pětiprocentní slevou? Pro naše vřelé přátelství, seňore? Je mi líto, ale takový boháč já nejsem…“

„ Na tohle vám vaše kapsa postačí, pane ministře.“

„ Určitě ne! “

„ Neříkejte, že nemáte dvacet pět dolarů!“

Teď se ticho skutečně protáhlo.

„A už ho lapil,“ konstatoval inspektor.

„ Myslím, seňore Bendigo,“ pravil cizinec poprvé bez napětí nebo vzteku v hlase, „ že tak výhodnou koupi si nemohu dovolit ignorovat Koupím vaši jachtu za dvacet pět dolarů. “

„ Náš agent se vám ozve příští pátek v Ciudad Zumě,

pane ministře, s vystaveným účtem a dalšími dokumenty, které budou vyžadovat váš podpis. Nemusím zdůrazňovat, že pro převod vlastnictví je váš podpis na oněch dokumentech nezbytný.“

„ Nemusíte. “ Hlas cizince se na chvíli zarazil a pak pokračoval přátelsky: „ Celá naše rodina má vrozenou lásku k moři. Mám syna na ministerstvu námořnictví, seňore Bendigo, který také rád jachtaří. Dokumenty všeho druhu budou bez problémů, jestliže mi také prodáte šestadvacetimetrovou Atalantu IV., která přednedávnem opustila vaše loděnice. Mému synovi Cristoforovi by taková věc udělala obrovskou radost. Za stejnou cenu, pochopitelně. “

„ Máte skvělý smysl pro výhodné koupě, pane ministře, “

pravil King Bendigo zdvořile.

„ Učím se, příteli. “

„ Postarej se o to, Ábeli. “

Za chvíli bylo slyšet, jak se dveře otevírají a zavírají.

„ Zatracený vyděrač,“ bylo slyšet Kingovo zavrčení.

„ Vyplatí se nám vůbec taková investice, Ábeli? “

„ Je to jedna z nejracionálněji uvazujících osob zumského režimu. “

„ Tuhle vlastnost by si měl udržet! Kdopak je další? “

„ Záležitost E, 16. “

„ Cukavá huba? Já měl za to, Ábeli, zeje to dojednáno. “

„ Není. “

„Na tomhle světě je úplně nejhorší, že je plný malých darebáků, kteří žijí v iluzi, že jsou velcí darebáci! Dokážou pouze vysadit cenu dějin o něco výš, ale jejich běh nezmění.

Pošli mi ho.“

V nastalé přestávce Ellery tiše podotkl: „ Panstvo evidentně frontu nečeká. Zajímalo by mě, jestli do kanceláře J. V. existuje ještě nějaký výtah. Sázím na to, že ano.“

„ Buď zticha, “ pravil jeho otec napjatě.

King Bendigo právě někoho srdečně zdravil: „ Entrez, Monsieur. “

Lichotivý hlas pronesl něco v rychlé francouzštině, ale pak s cizím přízvukem, nefrancouzským, a s ironií v hlase, dodal v angličtině: „ Ušetřeme si všechny zdvořilůstky. Co ode mě chcete? “

„ Podepsané smlouvy, monsieur. “

„ Nemám je. “

„ Slíbil jste je. “

„ Slíbil jsem je předtím, než jste zvedl ceny, monsieur Bendigo. Ve své zemi řídím ministerstvo obrany, nikoli jasnovidectví. “

„ Je to vaše osobní rozhodnutí? “ Bylo slyšet tiché bubnování.

„ Ne. Celé vlády. “

„ Ztrácíte své schopnosti, pane ministře? “

„ Nedokázal jsem své kolegy přesvědčit. “

„ Očividně jste použil nesprávné argumenty. “

„ Však jste mi také neposkytl ty správné. Máte tak vysoké ceny, že to náš rozpočet neunese. Další daně nepřicházejí v úvahu…“

Silný hlas zledověl. „ To je nepříjemné. Ale dal jste mi slovo…“

Lichotivý hlas se zachvěl. „ Musím ho odvolat. Nemám na vybranou. Je to příliš riskantní. Smlouva se zbrojními závody Bodigen za tuto cenu by nás mohla připravit o křesla. Strana pro rozvoj hospodářství…“

„ Buďme realističtí, pane ministře, “ vložil se náhle King Bendigo. „ Víme, jak vlivnou pozici zastáváte mezi mocnými své žerné. Přiznáváme, že tu jisté riziko je. Jaká je cena, abyste je naklonil na naši stranu? “

„ Nic takového nepřichází v úvahu. Chci jet domů. “

„ Zatracené…!“

Ábelův hlas něco řekl.

„ Cože, Ábeli? “

Bratři se opět domlouvali šeptem. Pak se silný hlas rozesmál.

„Zajisté. Ale než, pane ministře, odejdete, rád bych se podíval na vaši jehlici v kravatě.“

„ Na jehlici? “ Evropanův hlas zněl překvapením.

„ Jistěže, pane Bendigo. Proč vás zajímá? “

„ Sbírám jehlice. Ta vaše mé na první pohled padla do oka… Krásný kousek! “

„ Je to jenom náš státní znak ve zlaté a smaltu. Jsem rád, že se vám tak líbí. “

„ Pane ministře, víte, jací jsou sběratelé… naprostí šílenci. Musím tu jehlici dostat pro svou sbírku. “

„ Jeté tento týden vám pošlu přesně takovou. V našem hlavním městě se prodávají v řade obchodů. “

„ Ne, ne, chci pravé tuto, tu vaši, monsieur. “

„ Rád vám ji dám. “

„ Zařekl jsem se, že žádné dary nepřijmu. Dovolte mi, abych ji od vás koupil.“

„ Ale, monsieur, takovou maličkost…“

„ Prodal byste ji za dvě stě padesát tisíc dolarů? “

„ Za dvě stě…“ hlas se zajíkl.

„ Které uložím do libovolné newyorské banky na jméno, které sám zvolíte?“

Queenové na sebe pohlédli.

Po velmi dlouhém čase řekl ministr obrany hlasem, který téměř nebylo slyšet: „ Ano… prodal.“

„ Postarej se o to, Ábeli. Pane ministře, děkuji za návštěvu. Jsem si jistý, že celou situaci znovu zvážíte a najdete důvody, kterými přesvědčíte své ctihodné a vlastenecké spoluobčany, že žádná oběť není v současné krizi světové historie pro žádný národ příliš velká. “

„ Monsieur dodal mým argumentům novou sílu, “ pravil hlas cizince směsicí hořkosti, ironie a sebezhnusení; a pak ho Queenové už neslyšeli.

Když se dveře otevřely a objevil se v nich Abel Bendigo, seděl inspektor Queen v křesle s hlavou zvrácenou dozadu a Ellery kouřil u vnější skleněné stěny cigaretu a díval se do ní, jako by byla průhledná, což nebyla.

Inspektor okamžitě vstal.

„Omlouvám se, že jste museli tak dlouho čekat, pánové.

Bratr vás teď přijme.“ Abel ustoupil stranou.

Inspektor vstoupil jako první, za ním šel Ellery a Abel zavíral dveře.

Kancelář Kinga Bendiga ve tvaru polokoule byla šikovně vymyšlena tak, aby udělala dojem. Dveře z předpokoje byly téměř u konce rovné stěny, takže návštěvník při vstupu nejdříve spatřil nejužší část skleněné stěny. Přirozeně se pootočil směrem k prostoru a dlouhý poloměr místnosti ho zcela ohromil . Téměř u druhého konce, za stolem, seděl King Bendigo. Dojít k němu trvalo téměř celou věčnost.

V kanceláři bylo jen několik kusů nábytku. Několik těžkých kusů projektovaných do křivky vnější stěny, několik strohých křesel a menších stolků a to bylo vše. Stejně jako v předpokoji ani tady nebyly žádné obrazy, žádné sochy ani žádná jiná výzdoba. Nic neodpoutávalo zrak od velkého

stolu ani od velkého křesla, které stálo za ním, ani od velkého muže, který v něm seděl.

Stůl byl ebenový a jeho lesklý povrch byl prázdný.

Křeslo bylo z jakéhosi zlatavého materiálu. Až později si Ellery povšiml toho, co bylo v rovné stěně u stolu. Byly to dveře od sejfu, sahající až do stropu, silné třicet centimetrů a částečně otevřené. Na jejich vnitřní straně, za sklem, byl mechanismus časového zámku. A uvnitř sejfu se o zeď opíral neandrtálec. Jeho mocné čelisti cosi přemílaly, žvýkačku nebo bonbon. Měl tak široká ramena, že působil dojmem čtverce. A byl vyšší než Ellery. V obličeji vypadal jako gorila a stejně jako ona civěl. Jeho pohled nikdy neopustil návštěvníkův obličej. Měl na sobě nevkusnou černozlatou uniformu a na hlavě baret z černé kůže se zlatou bambulkou. Vypadal jako neskutečný přízrak.

Ale toho si všimli až později. Celou věčnost, kterou se přibližovali k pozoruhodnému ebenovému stolu, nevnímali nic jiného než muže, který za ním seděl.

King Bendigo nevstal. I vsedě byl impozantní. Byl to jeden z nejpohlednějších lidí, jaké kdy Ellery viděl, s čistými zlověstnými vládcovskými rysy, smělýma černýma očima a hustými černými vlasy, byronovsky zvlněnými.

Ruce, které ležely na stole, byly bez vrásek a pěkně tvarované; zdálo se, že umějí popadnout člověka pod krkem i navléknout jehlu. Měl na sobě dokonale ušitý manažerský

oblek bezvadného střihu, který mu perfektně padl.

V obličeji měl hluboké vrásky, ale nevypadal na víc než

čtyřicet let.

Ellery nabyl velmi podivného dojmu neskutečna.

Každým coulem král, v hlavní roli…

Nekonaly se žádné úvodní proslovy.

Nenabídli jim židli.

Nechali je stát před stolem, zatímco si je pozoruhodné černé oči prohlížely od hlavy až k patě a Abel obešel stůl, aby svému bratru cosi zašeptal do ucha.

Ábelovo chování bylo velmi zajímavé. Bylo uctivé, ale ne vlezlé. Abel, který postrádal majestátní vzhled, vypadal s brýlemi, zářícími poctivostí, a s tělem lehce nachýleným k bratrovi při sdělování zprávy, jako oddanost sama.

Ellery se rozmrzele ošil, jako by mu cosi unikalo.

„Detektivové?“ Oba Queenové se před černým zábleskem očí vypjali do pozoru. „Tak tam ses toulal, Ábeli!

Cožpak jsem ti neříkal, že ty dopisy napsal nějaký blázen…“

„Nepsal je žádný blázen, Kingu.“ V Ábelově hlase byla tichá zarputilost, která v Ellerym vzbudila respekt. „Na tomto bodě jsme se s panem Queenem shodli okamžitě.“

„S panem jak?“ Oči provedly další průzkum.

„Queenem. Tento pán je inspektor Richard Queen z oddělení newyorské policie a toto je jeho syn Ellery.“

„Ellery Queen.“ Do očí vklouzl zájem. „Máte dobrou

pověst.“

Ellery řekl: „Děkuji, pane Bendigo.“

„A vy budete jeho otec, že?“ Oči se stočily k inspektorovi Queenovi a ihned se vrátily k Ellerymu.

Což je nejspíš má jediná zásluha, pomyslel si inspektor.

„Tak vy si myslíte, Queene, že na tom něco je.“

„Myslím, pane Bendigo, a rád bych si promluvil o tom…“

„Se mnou ne, Queene, se mnou ne. Já si totiž myslím, že je to naprostá hloupost. Hrajte si na detektiva po libosti, ale na mě s tím nechoďte.“ King Bendigo se otočil v křesle: „Kdo je další, Ábeli?“

Abel cosi zašuškal do královského ucha a královské oči odpluly okamžitě do dálky.

Ellery řekl: „Už jste s námi skončil, pane Bendigo?“

Pohledný muž zvedl oči: „Ano?“ řekl ostře.

„Já jsem ale neskončil s vámi.“

King se opřel o židli a zamračil se. Abel se narovnal a jeho vystouplé oči začaly mezi nimi přeskakovat. Inspektor napjal v očekávání svaly.

„Ano?“ řekl King Bendigo.

„Ještě jsme neprojednali plat.“

Pohled nabyl na opovržlivosti. „Já jsem si vás nenajal.

To je věc mého bratra. Projednejte to s ním.“

Abel řekl: „Váš plat, pane Queene, projednáme dnes

večer…“

„Já bych ho raději projednal teď.“

King pohlédl na svého premiéra. Jeho premiér lehce pokrčil rameny. Pohled se vrátil k Ellerymu.

„Skutečně?“ protáhl afektovaně člověk v zlatém křesle a Ellery měl chuť přeskočit stůl a uškrtit ho. „A kolikpak se vám platí, Queene?“

„Mé služby jsou velmi drahé, pane Bendigo.“

„Kolik?“

Právě v tuto chvíli, kdy Ellery pohlédl pro uklidnění stranou, poprvé uviděl uniformovanou gorilu stojící za dveřmi sejfu, která na něj upírala zvířecí oči a stále přežvykovala. Kingův šašek… Celý se napjal a v následujícím okamžiku veškeré nepřátelství a uražená pýcha dospěly svého vrcholu.

„Nebudu hovořit o celkovém honoráři, protože ani nevím, co všechno bude vyšetřování zahrnovat. Chci zálohu, pane Bendigo, s otevřeným vyrovnáním.“

„Jak vysokou zálohu?“

Ellery řekl: „Sto tisíc dolarů.“

Slyšel, jak za ním otec polkl.

Abel Bendigo se na Elleryho zamyšleně zahleděl.

Ale King Bendigo ani nepolkl, ani se nezačal přehrabovat v peněžence. Jenom pokynul svému bratrovi a řekl: „Postarej se o to,“ a pak mávl na Elleryho a inspektora

Queena a netrpělivě řekl: „To je všechno, pánové . “

Ellery řekl: „Ještě jsem neskončil, pane Bendigo. Chci tuto zálohu na deseti ověřených šecích po deseti tisících dolarech. Místo příjemce necháte prázdné, abych tam mohl doplnit jména různých charitativních spolků.“

Okamžitě věděl, že udělal chybu. Co se peněz týče, byl tento muž nezranitelný. Peníze byly pro něj mocenským nástrojem. Nikoho, kdo jich tímto způsobem neuměl využít, nepovažoval za hodná ani svého opovržení.

King Bendigo pravil netečně: „Dej mu to, Ábeli, tak jak chce. Jenom ať už je nevidím.“ Stejným tónem, bez přerušení řekl: „Maxi.“

Zvíře v čepici vyrazilo ze sejfu a strašlivě se šklebilo.

Ellery uhnul. Inspektor uskočil stranou jako králík.

King Bendigo zaklonil hlavu a zařval. Zápasník se šklebil.

„Dobře, dobře, pánové,“ pravil velký muž se smíchem.

„Pusťte se do práce.“

Ve výtahu přerušil inspektor trochu nepříjemné ticho.

„Sebral jsem to z podlahy cestou ven, synu. Leželo to u protější stěny na opačném konci kanceláře, než má stůl.

Musel to rozdrtit mezi prsty a odhodit stranou, aby to uklízečka dala do smetí.“

„Co je to, tati?“ Ellerymu se trochu třásl hlas.

Otec rozevřel rozechvělou dlaň. Držel v ní kousky

jehlice do kravaty, kterou, jak slyšeli, King Bendigo koupil od svého návštěvníka za dvě stě padesát tisíc dolarů.

IV.

Košile na ně čekaly v hale. Ellery cítil, že prochází bezpečnostním vstupem se strnulými zády. Ale tři uniformovaní muži si ho ani nevšimli.

Hnědá košile řekla: „Tudy,“ a Modrá košile jim otevřela venkovní dveře.

Venku si otec se synem vydechli úlevou. Slunce se už

značně klonilo k západu a obloha měla jahodovou, měděnou a perleťovou barvu. Malé auto se zlatými iniciálami PRPD a řadou koní pod kapotou čekalo před vchodem. Modrá košile usedla za volant a Hnědá si sedla dozadu mezi oba Queeny.

Ani jednomu nebylo příliš do řeči. Oba sledovali oknem okolní krajinu. Kdyby nebylo ostrovní vegetace a toho, co před chvílí slyšeli a viděli, mohli si myslet, že projíždějí tichým berkshireským údolím, s průmyslovým městem a domky v okolí továren .

„A co se teď od nás čeká?“ zajímal se Ellery.

„Teď vás vezeme do rezidence, pane Queene,“

odpověděla Hnědá košile . „Pan Abel už všechno zařídil . “

„Do jaké míry se tu můžeme pohybovat volně?“

„Dostali jste dočasné povolení A, 2, pane . “

„A to znamená?“ užasl inspektor Queen .

„že se můžete pohybovat naprosto volně, pane, vyjma zařízení označených Vstup zakázán.“

„Podle toho, co jsme viděli, to zní nebezpečně. Nikdo tu o nás na ostrově neví.“

„Všichni tu o vás vědí,“ ujistila ho Modrá košile z předního sedadla.

Inspektora příliš nepřesvědčila.

Automobil vjel do hustě zarostlé oblasti. Jediným důkazem divočiny byly létající barevné záblesky.

„Krása pro krásu?“ zeptal se skepticky Ellery.

„Karle se to líbí,“ řekla Hnědá košile.

„Paní Bendigové?“ inspektor pozorně zkoumal porost, aniž to dal na sobě znát.

„Králova královna,“ řekl Ellery.

I on to uviděl, ale stejně jako jeho otec se zadíval na protější stranu. V porostu byla maskována stanoviště velkých zbraní rázu pobřežního dělostřelectva. Veškerý porost jimi byl patrně prošpikován. A do jaké míry je ta džungle asi pravá, přemýšlel Ellery.

Najednou stáli před domem Kinga Bendiga.

Obklopovalo ho tolik stromů a keřů, že z něj příliš mnoho neviděli. Sadová úprava byla velmi neučesaná.

Některé stromy byly vyšší než budovy a měly silné větve,

které se téměř dotýkaly oken. Dokonce i věžičky se sice rýsovaly při pohledu ze země proti obloze, ale z letadla musely splývat se zelení.

Samé tajnosti. Původní stavitelé měli zajisté za úkol zajistit co největší utajení, ale proč pak, když si Bendigo pronajal ostrov, nedal stromy a porost pokácet? Měl snad strach, že se mu někdo pokusí jeho převzácné útočiště uprostřed oceánu vzít?

Rezidence měla pouhá čtyři podlaží, stejně jako ministerstvo vnitra, ale zabírala větší plochu. Úsek, který se rozprostíral před nimi, by byl, nebýt křovin, patrně dvorek.

Dokonce i dlážděná příjezdová cesta vedla podivným stromořadím, jehož větve se nad nimi splétaly do jakéhosi loubí. Toto všechno obepínala dvě křídla vybíhající z mateřské budovy. Podle úhlu, který křídla svírala, předpokládal Ellery, že tam budou ještě další. Hnědá košile, která zůstala mluvčím tohoto dua, mu to potvrdila a tuto architektonickou zvláštnost vysvětlila. Budova byla postavena podle podobného plánu jako ministerstvo vnitra, s tou výjimkou, že oproti ministerstvu vnitra s osmi křídly jich měla rezidence pouze pět.

Ve velké hale na ně čekali livrejovaní sluhové. V černé a zlaté. V kalhotách pod koleno a punčochách. Inspektor vyvalil oči.

Tady, přinejmenším, hraničila funkčnost s nevkusem.

Byl tu moderní masivní nábytek, ale na stěnách visely středověké francouzské a švédské tapiserie a něco starých mistrů mezi novým, převážně abstraktním uměním. Všechno v hale bylo ohromné. Sama hala měla výšku tří podlaží; a jenom tu a tam bylo vidět nějaký tradiční předmět, kupříkladu klasický obraz na plátně, jako by se někdo v této domácnosti pokoušel amatérsky zabývat staršími epochami.

Lokaj je uvedl jedním z pěti portálů do křídla a Modrá košile je chodbou zavedla do malého výtahu. Vyjeli o patro výš a nehlučnou chodbou prošli ke dveřím. Dveře byly otevřené. V otevřených dveřích, které ho značně převyšovaly, stál plešatý mužíček v černém obleku se stojatým límcem. Uklonil se.

„To je váš komorník,“ pravila Hnědá košile. „Přinese vám všechno, co budete potřebovat, pánové, stačí vyslovit přání a on vám to ihned obstará.“

„Jeeves?“ otázal se zkusmo Ellery.

„Ne, pane,“ odpověděl komorník. „Jones.“

„Dostal jste mě, Jonesi. Vyžaduje protokol k večeři večerní oblek?“

„Ne, pane,“ pravil komorník. „S výjimkou označených příležitostí je večeře neformální. Tmavý oblek a vázanka.“

„To budou z mého tmavohnědého gabardénového obleku u vytržení,“ řekl inspektor.

„Ano, ano, tati,“ řekl Ellery konejšivě. „Počkat, Jonesi, kam uháníte?“

„Napustit vám vanu, pane,“ pravil Jones a s veškerou vážností odkráčel.

Queenové se otočili a viděli, jak obě Košile, bok po boku mizí.

„Hej, počkat!“ volal inspektor. „Kdy se máme dostavit…?“

Ale obě košile už byly daleko.

Jejich obývací pokoj byl spíš velký salon a obě ložnice s vysokými stropy, postelemi s baldachýnem a starobyle vyhlížejícím nábytkem byly vybaveny ve velkolepém stylu.

Přinejmenším zde bylo zařízení tradiční, ancient regime, přezdobené přesně jako apartmány v Tuileriích za Velkého Monarchy. Naštěstí, jak si rychle Ellery ověřil, se tradice nedotkla sanitárního zařízení; ale pobavilo ho, že telefony byly umístěny ve skříňkách s ozdobnými intarziemi z želvoviny, zlata a jakéhosi bílého kovu v přebohatém orientálním stylu, tolik drahém době Ludvíka Čtrnáctého.

Inspektor Queen se vůbec nebavil. Přecházel z jedné místnosti do druhé a nepřátelsky si prohlížel nádheru, do které je strčili; nejnepřátelštější pohled věnoval komorníkovi, který trpělivě čekal, až ho bude moci obléknout. Aby předešel ublížení na těle, vyprovodil Ellery Jonese ze dveří.

Vykoupali se, oholili a oblékli do čistých šatů z kufru a pak čekali. Nevěděli, co si mají počít, protože nenašli žádné noviny, a jak se ukázalo, knihy, vázané v nádherné kůži, byla díla osmnáctého století ve francouzštině a latině, což je odradilo. A z okna přes listy stromů nic neviděli. Inspektor se chvíli bavil tím, že hledal odposlechové zařízení, které podle něj muselo v obývacím pokoji někde být; ale po chvíli ho i tato zábava omrzela a začal se vztekat.

„Kam nás to sakra zase šoupli? To tu máme podle nich tiše hnít? Jdu dolů, Ellery!“

„Počkej, tati. Všechno má svůj smysl.“

„Umořit nás nejspíš hladem!“

Ale Ellery mhouřil nad cigaretou oči: „To by mě vážně zajímalo, proč nás na ten ostrov přivezli.“

Inspektor se na něj zadíval.

„Abel nás zjedná k tomu, abychom zjistili, kdo posílá výhružné dopisy, které dostali podle něj poštou. Tu poštu sem nepochybně dovážejí každý den z pevniny Bendigova letadla. Jestliže tedy dopisy přišly poštou, pak je musel poslat někdo z pevniny. Proč tedy Abel po nás chce, abychom vyšetřovali na ostrově?“

„Protože myslí, že ty dopisy přišly z ostrova!“

„No právě. Někdo je hodil do schránky nebo už do roztříděné pošty v rezidenci nebo na ministerstvu vnitra.“

Ellery odložil cigaretu na misku ze sěvreského porcelánu,

která měla patrně větší hodnotu než veškeré jeho úspory v bance. „A kdo to mohl být? Nějaký úředník? Tajemník?

Sluha? Stráž? Tovární dělník? Pracovník z laboratoře?

Protože jestli to byl někdo z nich, nemusel se premiér obtěžovat do New Yorku, navrch do Washingtonu, aby si najal dva úplně cizí lidi. Takovou práci mohlo jistě obstarat oddělení plukovníka Springa hladce za dvě hodiny.

Což nás vede k… čemu?“ Ellery vzhlédl. „K nějakému velkému zvířeti, tati.“

Ale inspektor zavrtěl hlavou: „Čím vyšší hra, tím nepravděpodobnější, že by Bendigové zavolali někoho zvenku.“

„To je pravda.“

„Je to pravda? Ale právě jsi řekl…“

„Je to pravda a zároveň není. Nic z toho žaludek neuklidní. Spíše,“ natáhl se Ellery po další cigaretě, „dráždí žlučník.“

V té chvíli zazvonil telefon a Ellery skočil po sluchátku tak prudce, že málem srazil svého otce. Klidný nosový hlas Ábela Bendiga pravil, zeje mu strašně líto, ale jeho bratr King měl trochu náročný večer a podle Ábelova soudu by bylo rozumnější v této chvíli nechat věcem volný průběh.

Pokud by Queenové neměli nic proti tomu povečeřet sami…?

„To jistě ne, pane Bendigo, ale jsme poněkud netrpěliví,

abychom se mohli pustit do pátrání.“

„Zítra to bude vhodnější,“ pravil yankeeský hlas tónem, kterým lékař konejší neklidného pacienta.

„Máme čekat ve svých pokojích, až nás zavoláte?“

„To ne, pane Queene, dělejte, na co máte chuť, choďte, kam chcete. Až budu chtít, tak si vás najdu.“ Snad aby zamluvil ironické vyznění svého prohlášení, dodal premiér spěšně: „Dobrou noc,“ a zavěsil.

Večeři jim naservíroval v jejich apartmá z horké trouby a dalšího přenosného vybavení komorník se třemi pomocníky za dohledu mrtvolného oka dokonalého úředníka, který se představil jako vrchní sluha rezidence a pak už neřekl ani slovo.

Bylo to jako stolování v hrobce a ani Queenové do této události nevnesli život. Jedli mlčky něco, nač si později vůbec nedokázali vzpomenout, vyjma toho, že to bylo moc dobré, šťavnaté, francouzské a stylové.

Pak, ve stejném nervózním tichu, a protože neměli nic jiného na práci, šli spát.

Na svém podnosu neměli druhý den ráno žádný vzkaz od Ábela Bendiga a ani telefon nezvonil. A tak Ellery po snídani navrhl, že se porozhlédnou po rezidenci.

Ale inspektor bojovně vytrčil bradu: „To jsem zvědav, jak daleko mě tady pustí. Kde by podle tebe mohly být královské garáže?“

„Garáže?“

„Půjčil bych si auto.“

Vyrazil s bojovně vysunutou bradou, a pak ho Ellery uviděl až pozdě odpoledne.

Ellery se toulal pětiramennou budovou sám. Téměř celé dopoledne mu zabralo, než se v ní trochu vyznal. Nenarazil na živou duši z Bendigovy rodiny, protože nepotkal nikoho kromě sluhů v livreji a domácích zaměstnanců, kteří ho s podezíravým nepřátelstvím ignorovali.

Zastavili ho jenom jednou, a to v horním patře centrální budovy. Tam stály ozbrojené stráže v uniformě a jejich kapitán byl zdvořile neoblomný.

„Tam jsou soukromé byty rodiny, pane. Sem nikdo bez výslovného povolení nesmí.“

„Já jsem rozhodně nechtěl nikomu strkat nos do koupelny, ale pan Abel Bendigo mě ujistil, že smím všude.“

„Neobdržel jsem žádný příkaz, pane Queene, abych vás na toto poschodí pustil.“

Ellery odevzdaně sestoupil do nižších sfér.

Nakoukl do hlavní jídelny, velkého tanečního sálu, salonů, předpokojů, místností s vystavenými trofejemi a uměleckými díly, do kuchyní, vinného sklepa, do křídla pro služebnictvo, do skladů i komůrek. Měli tam knihovnu v dubu a kůži o dvaceti tisících svazcích, jednotně vázaných v černém levantinském safiánu a označených dvěma

zeměkoulemi a korunou, které čím dál více připomínaly erb.

Jednotný vzhled knih, z nichž mnohé přišly o své původní vázání, Elleryho znechucoval. Ani jedna kniha, které namátkou vybral, nevykazovala známky použití.

Krátce před polednem se Ellery ocitl v hudebním salonu, ve kterém dominovalo pódium, na něž by se pohodlně vešel celý symfonický orchestr. Ve středu místnosti se třpytilo velké koncertní klavírní křídlo ve zlaté barvě. Ellery chtěl vyzkoušet, zda je tak nádherný nástroj naladěný, otevřel tedy klávesnici a udeřil na dolní C. Ozval se nehudební břinkot. Udeřil na klávesu uprostřed klaviatury a tentokrát mu odpovědělo tak strašlivé zadrnčení, že okamžitě vyloučil špatnou údržbu a nadzvedl vršek klavíru.

Podél strun leželo šest zapečetěných láhví, jedna vedle druhé v dlouhých řadách.

Jednu zvědavě vytáhl. Měla zvonovitý tvar, štíhlé hrdlo a sklo v tak temně zelené barvě, že bylo téměř neprůhledné.

Etiketa se starobylou patinou označovala obsah láhve jako Segonzac V. S. O. P. Cognac. Těžká pečeť nebyla porušena, stejně jako u ostatních pěti, což vedlo Elleryho k povzdechu.

Kdypak se člověku poštěstí, aby Segonzac Very Special Old Pale Cognac ochutnal, zejména když je to tak strašně drahé pití, když se vůbec sežene –, že jeho láhev stojí téměř padesát dolarů. Uložil těžký skleněný zvon do jeho strunné postýlky a ohleduplně zavřel vršek klavíru.

Člověk, který schoval šest láhví koňaku do klavírního křídla, nebyl žádný abstinent. Prostřední z bratrů Bendigů, Juda, měl podle inspektorova přítele z vojenských kruhů k alkoholu nadmíru vřelý vztah. Z toho logicky vyplývalo, že jde s nejvyšší pravděpodobností o skrýš Judy Bendiga.

Kromě toho tato příhoda hodně napověděla o muzikálnosti rodiny Bendigovy, ale po zkušenostech v knihovně to Elleryho příliš nepřekvapilo.

Juda Bendigo zjevně nad bratrovými vinicemi ohrnoval nos. Pokud ovšem nepatřil i segonzac do vlastnictví všemocného Kinga… Tento problém Ellery nikdy nevyřešil.

Nález v hudebním salonu vedl Elleryho k dalšímu pátrání. Alkoholik, který schovává láhve na jednom místě, bude mít i další skrýše. Nebyl zklamán.

Láhve Segonzacu V. S. O. P. našel všude, kam se podíval. Sedm jich bylo v tělocvičně, čtyři u třicetimetrového domácího bazénu. Další v kulečníkovém a bowlingovém sále. Nalezl je i v karetní herně. A na jedné z teras, kde v osamění obědval‚ se mu zaviklala dlaždička pod nohou, a když ji Ellery nadzvedl, uviděl pod ní ve vydlabané díře další láhev zvonového tvaru.

Celé odpoledne zkoumal okolí rezidence. Kamkoli vkročil, nacházel temně zelený důkaz vynalézavosti Judy Bendiga. Venkovní bazén, šikovně postavený do tvaru přírodního rybníka, tajil osm láhví, a to si Ellery nebyl jistý,

že našel všechny. Stáje vynechal, kolem se potloukalo příliš mnoho čeledínů –, ale vyjel si s arabskou klisnou stezkou pro koně, na které prověřil s bohatým výsledkem dutiny stromů a skrýše ve větvích. Umělý proud pro sportovní rybaření byl sice zklamáním, ale Ellery měl podezření, že s rybářskými botami po pás, ve kterých by mohl vstoupit do vody, by jich pár objevil zaklíněných v nedalekých skalách.

„A to jsem je ani všechny najít nechtěl,“ řekl otci onoho večera v jejich obývacím pokoji. „Juda s sebou patrně musí nosit mapu prošpikovanou křížky označujícími jeho skrýše.

Tomu brandy vážně zachutnala.“

„Taky jsi mohl pár lahví přinést,“ zavrčel inspektor.

„Mám za sebou špatný den.“

„Ano?“

„Potloukal jsem se ostrovem. To snad nikdo turistovi, který přijel na návštěvu, nemůže zazlívat.“ A zatímco mluvil nezáživným tónem, vytáhl inspektor z vnitřní kapsy významně svazek papírů a zamával jimi na syna.

„Musím připustit,“ pravil syn s očima upřenýma na papíry, „že tyto vynucené prázdniny se mi už také začínají zajídat.“ Naklonil se dopředu a vzal si je. „Kdy si myslíš, že začneme vyšetřovat?“

„Podle toho, jak to vypadá, tak asi nikdy.“

„Jaký je ostrov, tati?“ Ellery rozvinul nehlučně svitek

papírů. Na každém byl spěšný náčrtek průmyslové továrny.

Na jiných byly podrobné nákresy.

„Nijak se neliší od vysoce průmyslových oblastí ve Státech. To várny, domy, školy, silnice, nákladní automobily, letadla, lidi…“ Inspektor důrazně ukázal na papíry.

Ellery přikývl: „A jaké továrny?“

„Podle mého názoru většinou muniční. Ale nevím to jistě. Na řadě objektů byl Vstup zakázán, byly obehnány elektrickým plotem a podobnými vymoženostmi a hlídané ozbrojenou stráží. Nemohl jsem se k nim příliš přiblížit.“

Jedna série náčrtků ukazovala podivně vyhlížející závody, patrně mimořádné velikosti.

„Potkal jsi někoho zajímavého?“ Ellery ukázal na záhadné náčrtky s tázavým pohledem.

„Jenom mládence plukovníka Springa. Zaměstnanci působili povětšinou nepříliš přátelským dojmem. Buď jsou plaší, nebo cizinci. To jsem nedokázal zajeden den poznat.“

Inspektorova odpověď na němou část jejich konverzace bylo pokrčení ramen a zavrtění hlavou. Ellery soustředěně náčrtek studoval.

„Tak jo, synu, nejspíš si vlezu do té nádherné mramorové vany a chvíli se tam vyšplouchám.“ Inspektor vstal a vzal si své papíry zpátky.

„Já nejspíš taky.“

Jeho otec opět zastrčil papíry zpátky do šatů a Ellery věděl, že pokud jim neudělají tělesnou prohlídku, náčrty svou skrýš neopustí.

Onoho večera prošli zlatou oponou.

Způsobil to kus papíru. V šest hodin přinesl sluha se silně vyvinutými lýtky sametovou nafialovělou obálku elegantního tvaru a s úklonou odešel. Něco takového vídal inspektor výhradně ve filmu, tiklona naznačovala, že obálku není ani třeba otevírat. Ale oni ji otevřeli a uvnitř nalezli list papíru zdobeného monogramem téže barvy, na kterém bylo zlatým inkoustem napsáno cosi pevnou ženskou rukou.

Inspektor Richard Queen a pan Ellery Queen byli zváni do soukromých pokojů Bendigovy rodiny na sedmou hodinu večerní na koktejl a večeři. Oblečení neformální. Podpis byl Karla Bendigova. Byl tam dodatek: Slyšela o nich tolik od svého švagra Ábela, že se na ně velmi těší a skončila omluvou, která Ellerymu připadala velmi mlhavá, že „k tomu dosud nenašla příležitost“.

Ještě ani pozvánku nedočetli a už tu byl jejich komorník s dvouřadovým tmavomodrým oblekem, matně se lesknoucími černými polobotkami, novými černými hedvábnými ponožkami a konzervativní modrou hedvábnou vázankou. Ellery převzal věci od komorníka a vytlačil ho rychle ven, aby neuslyšel mohutné odfrknutí z inspektorova nosu.

„Zkus si je, tati. Je tu šance, že ti nepadnou, a pak budeš mít parádní výmluvu, proč je neoblékat.“

Jenomže padly dokonale, dokonce i boty.

„Tak vidíš, ty lišáku,“ zavrčel inspektor. „Ale mě vychovali tak, že když se tvůj host chce předvádět ve spodním prádle, tak se hostitel svlékne taky. Co si o sobě ti lidi vlastně myslí?“

A tak pět minut po sedmé hodině se Ellery ve svém nejlepším obleku v oxfordské šedi a inspektor, který se v Jonesově parádě cítil jako v krunýři, vydali ze svého apartmá po schodišti nahoru.

Před horním patrem držely službu jiné stráže. Velel jim mladý důstojník, který zkoumal pozvání Karly Bendigové téměř mikroskopicky. Pak ustoupil, zasalutoval a Queenové prošli klenutým vchodem a měli trochu pocit, že by si snad měli zout boty a plazit se dál po břiše.

„A bude o hlavu kratší,“ broukl Ellery.

„Cože?“ zeptal se nervózně inspektor.

„Jestli to na něj řekneme. Nevzal nám otisky prstů.“

Ocitli se v obrovském předpokoji plném černého železa, mramorových najád, velkých křišťálových lustrů a mohutného nábytku v italském barokním stylu. Na druhém konci pokoje byly otevřeny obrovské dveře, po jejichž

stranách trčeli lokajové v pozici rigor mortis. Sluha ve zvláště nádherné livreji a s bílými rukavicemi je přijal

úklonou a uvedl je do dvojitých dveří.

„Inspektor Queen a pan Ellery Queen.“

„Na kousek dlabance s Bendigovými,“ ucedil inspektor, ale pak se oba zarazili.

Přes terasu k nim přicházela žena tak oslnivé krásy, jako by to byla filmová hvězda. Ale Technicolor by nikdy nedokázal adekvátně reprodukovat bělost její pleti a zubů, ohnivou barvu jejích vlasů zářících jako zapadající slunce a tropickou zeleň jejích očí. I když odpočítáme líčidla, disponovala barevnou harmonií, která každému brala dech a dodávala této zneklidňující ženě na živosti. Měla na sobě večerní šaty bez ramínek s velkorysým výstřihem, které její tělo odhalovaly víc než štědře. Šaty z jemně zeleného sametu ji obepínaly po kolena a odtud se rozvinuly do tvaru vázy. I přes její vybarvení ji Ellery nezařadil do nordického typu, protože v něm vyvolala vzpomínky na Benátky, San Marco, Jaderské moře a dóžecí ženy. Když se k nim blížila, pozorný pohled odhalil v její postavě střízlivost, v jejím obličeji dobré vychování a v její chůzi rozmysl. Titánská žena. Pro krále jako stvořená.

„Dobrý večer,“ zvolala a uchopila je za ruce. Její hlas měl stejnou barvu; byl to živý kontraalt se slaboučkou ozvěnou jižní Evropy. Nebyla tak mladá, jak si Ellery při prvním pohledu myslel. Třicet a něco? „Jsem tak ráda, že vás tu oba mám. Můžete mi odpustit, že jsem vás tak

zanedbávala?“

„Po prvním pohledu na vás, madam,“ řekl inspektor Queen, „vám odpustím všechno.“

„A navíc mi oplácíte galantností!“ Lehounce se usmála.

„A vy, pane Queene?“

„Nemám slov,“ pravil Ellery. Teď uviděl ještě něco jiného, jakousi jeskyňku za slunečným mořem jejích očí, plnou chladného smutného stínu.

„Vždycky mě těšily lichotky Američanů. Jsou tak nekomplikované.“ Vedla je s úsměvem přes místnost.

King Bendigo stál u italského mramorového krbu, který ho převyšoval, a mlčky poslouchal rozhovor svého bratra Ábela s třemi dalšími muži. Pán ostrova Bendigo vypadal odpočatě a dychtivě, i když Ellery věděl, že musel strávit celý den za stolem. Šašek Max stál nedaleko u stolu a rukama profesionálního mordýře do sebe cpal chlebíčky.

Čas od času, když jeho čelisti přestaly žvýkat, hledal jako správný pes očima svého pána.

V pohodlném křesle naproti Kingovi se rozvaloval snědý člověk ve zváleném obleku. Na pobledlém obličeji s inteligentními rysy měl tenký tmavý knír, který mu dodával na pochmurném, téměř zlověstném vzhledu. Měl zvláštní obličej se širokým vysokým čelem, ostrým nosem, zobákovitě zahnutým, a ustouplou bradou. U lokte měl tmavozelenou láhev ve tvaru zvonu a s hlavou opřenou o

opěradlo křesla kolébal v dlaních napoleonkou s koňakem.

Štěrbinami hluboko zapadlých očí studoval Elleryho s pozoruhodným soustředěním.

King je vlídně pozdravil, ale okamžitě odešel stranou s Ábelem a další muže jim představila Karla Bendigová.

Štíhlý snědý muž v křesle byl Juda Bendigo, prostřední bratr; ani nevstal, aby jim podal ruku. Jenom je pozoroval přimhouřenýma očima a kolébal v dlaních napoleonkou.

Buď už byl skutečně opilý, nebo byla neotesanost rodovým znakem Bendigovy rodiny. Ellerymu se ulevilo, když se museli obrátit ke skupině u krbu.

Jeden z trojice byl malý, sporý a plešatý s chladným pohledem člověka, pro nějž nemá nic vyjma přítomnost cenu. Jejich hostitelka ho představila jako dr. Storma, šéflékaře ostrova Bendigo, který bydlel v areálu. Elleryho nepřekvapilo zjištění, že druhý muž, snědý čahoun s kočičím úsměvem, patří také ke stálým obyvatelům; jmenoval se Immanuel Peabody a byl hlavním právním poradcem Kinga Bendiga. Třetí muž ve skupině vypadal jako fotbalový hráč zotavující se po těžké nemoci. Byl mladý, blonďatý, širokoplecí a bledý a jeho tvář nesla stopy obezity.

„Dr. Akst,“ pravila Karla Bendigová. „Tohoto mladého muže nevídáme tak často; je to vzácná návštěva. Zavrtal se do své laboratoře na opačné straně ostrova a hraje si tam se svými malými a nebezpečnými atomy.“

„S čím si to hraje?“ podivil se inspektor Queen.

„Paní Bendigová si nedá vymluvit, že dr. Akst je jakýsi novodobý alchymista dvacátého století,“ zasmál se právník Peabody. „Fyzik se sotva může vyhnout malému atomu, ale nebezpečí v tom žádné není, viďte, dr. Akste?“

„Já jsem slyšela, že to nebezpečné je,“ řekla Karla hravě, ale při pohledu na právníka zrudla. Ellerymu se zdálo, že to byl omluvný pohled.

„Jenom v tom smyslu, že experimentátor,“ protestoval Peabody, „si vždycky zahrává s neznámem.“

„Co kdybychom obrátili list?“ Hovořil se silným skandinávským akcentem a měl mladší hlas, než jak vypadal.

„O očích paní Bendigové,“ navrhl Ellery. „To je skutečně nebezpečná věc.“

Všichni se zasmáli a pak měli Ellery a inspektor v ruce koktejl a Immanuel Peabody začal vyprávět kriminální příběh ze staré Anglie, v němž svědectví o barvě očí jedné ženy přivedlo obžalovaného do katovy oprátky. Ale celou dobu Ellery uvažoval, zda si je jeho otec vědom, že onen unavený mládenec beze smyslu pro humor a se skandinávským přízvukem je jeden z nejznámějších světových nukleárních fyziků. Kromě toho si pomyslel, že tím, že se Immanuel Peabody snažil bagatelizovat povahu práce dr. Aksta na ostrově Bendigo, na to jenom upoutal

pozornost. Po zbytek večera se dr. Akst držel v pozadí a Ellery, aby nekazil hru, ho ignoroval.

Karla Bendigová se už o něm nezmínila.

Večeře byla opulentní a nekonečná. Večeřeli v přilehlé místnosti, místě neokázalé nádhery, a byli obsluhováni armádou služebnictva. Chody a vína šly v nekonečném procesí, mnohé delikatesy plápolaly modrým ohněm v ohřívacích nádobách, takže celá neuvěřitelná hostina připomínala pochodňový průvod středověké slavnosti.

Immanuel Peabody se nedal zahanbit, obtloustlý a mrtvolně bledý dr. Storm za ním nezaostával, Peabody rozjařeně vyprávěl ponuré historky z kriminalistiky, k čemuž dr. Storm přihazoval chirurgické obscénnosti. To poslední nejvíce oceňoval Max, který pomrkával, házel poťouchlé pohledy, s hubou dokořán se řehtal a dával pozor, aby mu nic neuniklo. Pak si nepokrytě zastrčil ubrousek pod krk a jedl s oběma lokty vedle talíře, aby mu ho nikdo nevzal; loket sundal pouze proto, aby nabral Elleryho do žeber při jedné zejména šťavnaté lahůdce dr. Storma.

Ke zklamání obou Queenů ani jeden z nich neseděl vedle Kinga nebo Karly Bendigové. Inspektor byl lapen mezi upovídaným právníkem a zpustlým šéflékařem a Ellery seděl na druhé straně úhlopříčky stolu mezi téměř nemluvným fyzikem Akstem a Maxem, zatímco byl Elleryho otec bičován přívaly slov, jeho syn byl z jedné

strany vystaven urputnému mlčení a z druhé šťouchancům do žeber. Bylo to úmyslné uspořádání; Ellery dobře věděl, že tu nic nebylo náhodou.

Protože právník a lékař se v hovoru obraceli převážně na Queeny, měli ti jenom málo příležitosti promluvit si s Bendigy. Karla si potichu vyprávěla s Ábelem, který seděl vedle ní na konci mimořádně dlouhého stolu, a příležitostně posílala jejich směrem pokřivený úsměv nebo poznámku, jakoby na omluvu. Na druhém konci stolu seděl King a poslouchal. Když se Ellery jednou náhle otočil, zjistil, že se na něj pobaveně upírají černé oči jeho hostitele. Pak se snažil alespoň vyvolat zdání klidu.

Byla to podivná hostina, plná napětí a záhadných spodních proudů, které neobcházely ani Judu Bendiga.

Mužíček se sesunul po levici svého bratra Kinga, ignoruje Maxe, který seděl mezi Judou a Ellerym, a jeho bizarní chování u jídla, ignoruje Stormovy žertíky a Peabodyho rozvláčná vyprávění, ignoruje své jídlo… a věnuje veškerou svou pozornost láhvi koňaku značky Segonzac vedle svého talíře. Jak Ellery pozoroval, žádný sluha se jeho láhve nedotkl; svou sklenici si doléval Juda sám. Po celý večer popíjel pomalu, ale vytrvale a po větší část večera měl oči upřeny do místa na druhé straně stolu nad hlavu Immanuela Peabodyho. Z jídelníčku si vybral pouze dva šálky černé kávy ke konci hostiny a i ty pokřtil brandy. Do prvního

šálku obrátil zbytek láhve, načež hbitě dorazil sluha, který otevřel láhev novou a postavil ji vedle něj.

Večeře trvala tři hodiny, a když přesně ve 22:45 King Bendigo učinil takřka nepostřehnutelné gesto a Peabody v deseti vteřinách ukončil historku, Ellery se málem zhroutil úlevou . Přes stůl seděl jeho otec, zpocený a bledý, jakoby vyčerpán bojem na život a na smrt.

Silný hlas pravil ke Queenům: „Pánové, musím vás požádat, abyste nás s Ábelem omluvili. Dnes večer nás ještě čeká práce. Je mi to velmi líto, protože jsem se těšil, že nám povyprávíte o svých dobrodružstvích.“ Tak proč krucinál nařídil Peabodymu a Stormovi, aby ovládli debatu? „Ale paní Bendigová se vám bude věnovat.“

Ani nečekal, až Karla přikývne: „Bude mi potěšením, drahý,“ odstrčil židli a vstal a Abel, dr. Storm, Peabody a dr.

Akst vstali okamžitě také. Abel vyšel stejnými dveřmi jako jeho vysoký bratr a lékař, právník a fyzik odpochodovali druhými. Queenové jejich odchod fascinovaně sledovali.

Vypadalo to přesně tak, jako by tato dlouhá večeře byla scénou v nějaké hře, v níž všichni byli herci a v níž spadla opona, která jim navrátila vlastní totožnost, což všichni kvitovali svým způsobem s úlevou.

Když se Ellery vydal k židli Karly Bendigové, setkal se nad jejími rudými lesklými vlasy očima s otcem.

Za celé tři hodiny, kdy byli všichni principálové

přítomni, se ani jeden z nich nezmínil o důvodu, pro který Queenové přišli na ostrov Bendigo.

„Půjdeme, pánové?“

Kingova manželka je uchopila za ruce.

Ve dveřích se Ellery ohlédl.

U stolu se zbytky po hostině seděli vedle sebe Max a Juda Bendigo. Bývalý zápasník se stále ještě ládoval a tichý Bendigův bratr si stále doléval z láhve koňak, soustředěně a pevnou rukou.

V.

Karlin byt se nacházel na jiné planetě, v něžném světě ptáků a květin, s okny vyhlížejícími do zahrad a s malým krbem, naplněným voňavým dřívím. Po zdech se rozlévaly akvarely, okna odrážela plameny z krbu a všechno bylo jasné, vroucí a přátelské.

Služebná, žádný lokaj v livreji, podávala kávu a brandy.

Karla nepila ani jedno, popíjela vychlazený likér.

„Po kávě neusnu. A brandy…,“ pokrčila rameny, „zjistila jsem, že mi už nic neříká.“

„Vliv vašeho švagra?“ otázal se inspektor jemně.

„Juda je ztracený případ.“

„Pročpak vlastně Juda pije,“ zeptal se Ellery.

„Proč někdo pije?… Položte si nohy na podnožku, inspektore Queene. Večeře byla vyčerpávající, já vím.

Immanuel Peabody je vynikající vyprávěč, ale nikdy se nenaučil, že vrcholem vypravěčského umění je vědět, kdy skončit. Dr. Storm je prase. Je to jeden z nejlepších internistů na světě, nicméně prase. Jsem strašná? Je to taková úleva, dovolit si příležitostně být ženou a trochu si zapomlouvat.“

Elleryho zajímal smutek v jejích očích. Přemýšlel, do jaké míry ví Karla Bendigová o výhrůžkách jejímu manželovi, jestli vůbec něco ví.

I inspektor o tom zjevně přemýšlel, protože řekl: „Váš manžel na mě učinil nesmazatelný dojem, paní Bendigová.

Je to jeden z nejdynamičtějších lidí, které jsem kdy potkal.“

„To je typické, inspektore!“ Vypadala potěšené.

„Myslím tím vaše pocity. Každý, kdo potká Kanea, má ten pocit.“

„Koho že potká?“ žasl Eller y „Kanea.“

„Kanea?“

„Já jsem zapomněla,“ zasmála se. „Můj manžel se jmenuje K-a-n-e.“

„A jméno King…“

„Není to vlastně jeho. Vymyslel si to tisk, n’est ce pas?

Novináři hovořili o Kaneovi tak dlouho a tak často jako o

„muničním králi“, až to začal používat jako jméno.

Zpočátku to byl jenom rodinný žert, ale nakonec mu to zůstalo.“

„I jeho bratr Juda mu tak říká?“ zajímal se Ellery.

„Nevzpomínám si, že bych slyšel Judu za celý večer vůbec promluvit.“

Pokrčila rameny: „Juda to přijal se stejným nadšením, s jakým přistupuje ke všemu ostatnímu. Judova náklonnost ke koňaku ho často vede k dětské ironii. Říká mu King, jako by to byl… titul. I Abel upadl do tohoto zvyku. Já jsem jediná, která manželovi říká tak, jak se jmenuje.“

Ellery začal chápat důvod jejích smutných očí.

Začala jim vyprávět, jak se se svým manželem seznámili.

Bylo to v jedné velemódní restauraci v Paříži za okolností pro Bendiga charakteristických. Oba večeřeli se skupinou lidí u sousedních stolů. Když jeho společnost vcházela do místnosti, velký snědý muž s byronskými kadeřemi a zářícíma černýma očima její pozornosti neunikl.

V jeho společnosti byli dva členové francouzské vlády, vysoký britský diplomat, známý americký generál a Abel Bendigo, žádná žena –, ale všechny oči upoutal právě muniční král.

Šumění, které se neslo restaurací, vedlo Karlu k tomu, že se začala zajímat, kdo to je.

Už o něm pochopitelně slyšela, ale všechny historky považovala za přehnané klevety zchudlé společnosti, ze které pocházela. Teď, když ho viděla z masa a kostí, si byla najednou jista, že všechno, co se o něm povídá, musí být pravda. Ve světě, ve kterém žila, byli muži buď cynické fosilie na vysokých postech, nebo neužitečná, obvykle nezámožná, ničím nevynikající stvoření. Mezi těmito lidmi vynikal jako ohňostroj. Sršel energií a rozohňoval a vzrušoval mrtvolné přízraky, mezi nimiž se pohyboval.

Jako žena se Karla okamžitě otočila jinam.

„Vzpomínám si, jak jsem byla ráda, že sedím k jeho stolu natočená svým lepším profilem,“ usmála se Karla. „A přemýšlela jsem, jestli bych dokázala takového muže získat.

Byl pověstný tím, že si s ženami příliš nezačínal. Což je pochopitelně výzva pro každou a já jsem byla svými přáteli a svým životem k smrti unuděná.

Něco z toho asi na mně viděl. A viděl toho ze mě dost, protože jsem na sobě měla mimořádně odvážný model od Feike Emmy. Ale přesto mě překvapilo, když baronka Herblayová, které se za jejími zády říkalo „madam Roentgen“, protože jejím očím nic neuniklo, mi za svým lorňonem zašeptala, že Monsieur le Roi na mě po jistou dobu zíral s urážlivým zaujetím, použila přesně slovo ‚urážlivé‘.“

Baronka Karlině nadzvednutému obočí vysvětlila, že

„Monsieur le Roi“ je, jak ho s oblibou nazývá především francouzský levicový tisk, muničním králem.

„Rozhlédla jsem se,“ řekla tiše Karla, „a setkala jsem se s Kaneovýma očima. Já jsem hleděla velmi chladně, abych mu dala zavyučenou a aby si uvědomil, že nejsem žádný panák ve výloze, aby na mě mohl tak bezostyšně zírat.

Jenomže jsem se setkala s takovým žárem…

Že jsem svůj pohled rychle odvrátila a cítila jsem, jak rudnu. Nebyla jsem žádná klášterní schovanka, ve válce jsme všichni o tisíc let zestárli. Ale v té chvíli jsem se skoro tak cítila. Byl tak… mimořádně hezký… A pak jsem vyjekla jako služtička, což si nepochybně baronka Herblayová přála, protože to byla stará ježibaba, která mě předtím kopla do kotníku jehlovým podpatkem . A když jsem skrze slzy z bolesti pohlédla jeho směrem, zjistila jsem, že stojí velmi pánovitě a pobaveně za mou židlí.

‚Promiňte, jestli jsem vás vyděsil,‘ řekl školní francouzštinou. ‚Ale musím vám říct, že jste nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl.‘

V angličtině to pochopitelně zní, jak to říkáte?, neotesaně,“ mrkla na ně Karla, „ale francouzština má v sobě něco, co těmto lichotkám dodává nekonečného půvabu. A když to Kane řekl svým hlubokým a silným americkým hlasem, měla jsem pocit, že to předtím ještě nikdy nikdo neřekl.

Můj bratranec, kníže Claudel, seděl v čele naší společnosti . Než jsem se zmohla na odpověď, Claudel vstal a mrazivě řekl: ‚A já vám zase musím, pane, říct, že jste neuvěřitelný chrapoun. Musím vás požádat, abyste okamžitě odešel.‘“

„A byli v sobě,“ uchechtl se inspektor Queen.

„A bili se,“ hádal Ellery.

„Nic takového,“ odvětila Karla a opřela svou zářivou hlavu o opěradlo křesla, „i když obé by baronku jistě potěšilo. Baron Herblay, který vyrostl ve staré intrikánské Evropě, něco zašeptal Claudelovi do ucha a já jsem viděla, jak můj bratranec před očima ztrácí barvu. Byly to Bendigovy peníze, které podporovaly Claudela v exilu, kde připravoval spiknutí na svržení revolučního režimu v naší zemi a svůj návrat, který ho měl vynést na svržený trůn.

Claudel nikdy na vlastní oči Kanea Bendiga neviděl; pro Bendigy

to

byla

nevýznamná

záležitost,

kterou

uskutečňovali prostřednictvím pařížských agentů a bankéřů.

A zatím stál Kane nade mnou a nikoho a ničeho si nevšímal. Byla to nelítostná scéna a restaurace ztichla, nastalo ono strašlivé ticho na veřejnosti, které vás svléká ze šatů a nenechá vám ani kousek, kam byste se mohli schovat.

Claudel řekl nervózně: ‚Monsieur, patrně jsem se unáhlil. Ale musíte si, Monsieur, uvědomit, že jste nebyl představen…‘

A Kane, aniž mu věnoval pohled, řekl: ‚No tak mě představte.‘

Což kníže Claudel, ještě více pobledlý, učinil.“

„To je ale romantické,“ zasmál se Ellery, „předpokládám, že jste mu dala facku a odešla jste z restaurace.“

„Ne,“ zasnila se Karla, „protože to byla realistická romantika. Já jsem věděla, odkud pocházejí peníze mé rodiny, a během války jsem prošla mnohým ponížením, abych se zalekla porušení etikety. A navíc mu to moc slušelo. A navíc se toho porušení dopustil právě kvůli mně… Ale pak se stalo něco, co mi v budoucnu pocit polichocení velmi zkomplikovalo.“

„Copak provedl?“ zajímal se inspektor.

„Nařídil, aby z restaurace odešly všechny ženy, které nemají rudé vlasy.“

„Cože?“

„Vydal prostě nařízení, inspektore Queene. Zvučným hlasem rozkázal, že tam smějí zůstat pouze rudovlásky.

Povolal si šéfa restaurace a nařídil tomu chudákovi, aby z podniku vyhodil všechny brunetky, blondýny a šedovlasé dámy. Majitel podniku lomil rukama a Kane stál za mou židlí, jako by se nechumelilo. V restauraci nastala pochopitelně vřava.

Hrozně mě to rozzlobilo. Měla jsem chuť vstát a utéct,

ale baronka mi zaťala drápy do ruky a zasyčela mi cosi do ucha o knížeti. Podívala jsem se na něj a viděla jsem, že hodlá učinit něco sebevražedně hrdinného. Chudák Claudel!

Nebylo to pro něj snadné. A tak jsem předstírala, že se bavím, na autora scény jsem se usmála a chovala se, jako by mě to těšilo. Což zas tak daleko od pravdy nebylo.“

Karla se opět hrdelně zasmála. „Šéf se vrátil s manažerem, manažer lomil rukama. Monsieur evidentně žertuje… jakpak by to mohli… tito úctyhodní hosté…

Jenomže Monsieur velmi chladně vysvětlil, že nežertuje ani trochu. V planetárním systému, pravil, je místo jenom pro jedno slunce, a to slunce nejkrásnější, připomněl manažerovi, ve své rudé podobě. Takže všechny ženy, které takové nejsou, musí okamžitě ven.

Manažer lomil rukama a poslal pro majitele restaurace.

Přišel majitel a byl neoblomný. Nic takového neudělá, řekl uctivě, nicméně pevně. Nejenže by to bylo amorální a bezprecedentní gesto, ale rovnou obchodní sebevražda.

Okamžitě by k němu přestala chodit bohatá klientela. Byl by to jeho konec, byl by zničen…

V tuto chvíli se Kane podíval na Ábela a Abel, který tiše naslouchal, vstal od svého stolu a přišel za bratrem. Chvíli se radili a pak vzal Abel majitele stranou a něco si potichu říkali. Mezitím mi Kane řekl konejšivým tónem: ‚Tisíckrát se za tuto nepříjemnost omlouvám. Za chvíli se to vyřeší.‘

Musela jsem mu odpovědět úsměvem, abych udržela Claudela v klidu…

Pak k nám přišel majitel, bledší než můj bratránek.

Monsieur Bendigo a jeho hosté budou tak laskaví a odeberou se do soukromého salonku, kde chvíli počkají…

Monsieur Bendigo se usmál a řekl, že s tím souhlasí za předpokladu, že se k jeho společnosti přidám já.“

„A přidala jste se?“

„Musela jsem, pane Queene, nebo by ho kníže Claudel na místě zabil. Šla jsem za Claudelem, zašeptala jsem mu, že se strašně bavím, z čehož Claudel ztratil řeč –, a pak jsem Kaneovi dovolila, aby mě z místnosti odvedl. Poslední věc, na kterou si vzpomínám,“ zasmála se Karla, „byla otevřená lista baronky Herblayové.

O čtvrt hodiny později přišel za Kanem do soukromého salonku majitel restaurace a informoval ho, že všechny nešťastnice, které neměly rudé vlasy, byly ‚odstraněny z objektu‘ a s úklonami se odporoučel. Na to Kane se smrtelnou vážností přikývl a pravil: ‚Mám důvod předpokládat, že tam budete jediná rudovláska, ale kdybych se náhodou mýlil, učiníme náležitá opatření. Poctila byste mě svou přítomností při večeři s mými přáteli?‘ A pak jsme se vrátili do restaurace, ve které nezbyla ani jediná žena, zůstalo tam pouze několik mužů z čiré zvědavosti. Nemusím říkat, že Claudel a Herblayovi, i všichni ostatní, odešli.“

„A co nakonec přimělo vlastníka změnit názor?“ zajímal se Ellery. „Jistě, dostal za to zaplaceno, nicméně se mi zdá, že žádná částka by neudržela po takovém husarském kousku jeho podnik nad vodou.“

„Už to nebyl jeho podnik, pane Queene,“ pravila Karla.

„On totiž na místě a podle Kaneových instrukcí celý podnik koupil Abel.“

Za čtyři dny, které byly podle Karly nejvíce vzrušující v jejím životě, se vzali. Strávili dlouhé líbánky na kontinentu, k Ábelovu zoufalství. Ale Karla byla po uši zamilovaná a její manžel ji odvezl na ostrov Bendigo až po dvou měsících.

„Odkud jste od té doby nevytáhla paty?“ zeptal se inspektor. „To musí být pro ženu vašeho typu trochu osamělý život, paní Bendigová.“

„To jistě ne, s Kanem se nikdy necítím osamělá.“

„Ale cožpak pořád nepracuje?“ zeptal se Ellery.

„Dlouho do noci, a tak dál? Měl jsem pocit, že svého manžela příliš často nevídáte.“

Karla si povzdechla: „Nikdy jsem nechtěla stát mezi mužem a jeho prací. To má patrně na svědomí můj evropský výcvik… Ale občas uděláme přestávku. Na obchodních cestách, které Kanea vedou po celém světě, jezdím s ním.

Téměř celý minulý měsíc jsme strávili v Buenos Aires a Kane slíbil, že brzy pojedeme do Paříže a Londýna.“ Dolila

jim lehce rozechvělou rukou brandy. „Nemusíte mě litovat,“

řekla lehkým tónem. „Je sice pravda, že občas postrádám společnost žen své vrstvy, ale na druhé straně člověk musí něco obětovat, když se provdá za takový fenomén… Věděli jste vůbec, že můj manžel byl ve své době slavný atlet?“

Znělo to trochu pateticky, ale Karla trvala na tom, že je zavede do místnosti, kde má manžel uložené své trofeje, a oni ji následovali jako turisté na prohlídce muzea. Místnost byla v přísně řeckém duchu, se štíhlými mramorovými sloupy čistého tvaru, a plná trofejí z atletických soutěží, které, jak řekla Karla Bendigová, vyhrál v mládí její mimořádný manžel.

„Tak o této části tohoto velkého muže se v časopisech nedočtete,“ poznamenal Ellery a prohlížel si všechny možné diplomy, plakety a vitríny s pamětními fotbalovými a baseballovými míči, soškami, lyžemi, poháry, lacrossovými holemi, flerety a stovkami dalších upomínek na atletické výkony. „To skutečně pan Bendigo všechny tyto ceny vyhrál?“

„Asi jsme všechny sponzory časopisů znechutili, pane Queene,“ řekla Karla. „Ano, všechno toto vyhrál Kane ještě na škole. Neznám sport, ve kterém by neexceloval.“

Ellery se zastavil u jednoho stříbrného poháru za vodní pólo, na jehož povrchu jméno Kane zářilo více než ostatní vyrytá slova.

„Tady to vypadá,“ nakoukl inspektor Ellerymu přes rameno, „jako by jméno Kane bylo vyryto nově.“

Karla se také podívala a přikývla. „Ano, je to tak. I já jsem se na to Kanea zeptala, když jsem to uviděla poprvé.“

„Abel, Juda,“ obrátil se Ellery najednou, „zajímalo by mě, jestli tento biblický osud nepostihl i třetího bratra.

Nemám pravdu, paní Bendigová? Kane není jeho vlastní jméno, viďte. Jmenuje se…“

„Kain. Máte pravdu, pane Queene.“

„To se mu člověk může těžko divit!“

„Ano, z očividného důvodu neměl toto jméno nikdy rád.

Když vstoupil na soukromou školu, jakousi vojenskou, ještě jako chlapec, trval na tom, že se musí přejmenovat.

Říkal, že tuto trofej vyhrál ještě ve svém starozákonním období, jak tomu říkám, a tak si tam nechal vyrýt své nové jméno Kane.“

„Zdá se mi, paní Bendigová,“ řekl inspektor, „že váš manžel velmi holduje sportům všeho druhu. Kde na to bere čas?“

„Nevěnuje tomu příliš času. Nikdy jsem ho neviděla dělat nic jiného než zápasit a trochu boxovat s Maxem.“

„Skutečně?“ inspektor se rozhlížel po místnosti plné trofejí.

„Nijak zvlášť necvičí,“ zasmála se Karla, „copak jsem neříkala, že je Kane unikát? Udržuje si postavu a svaly

dvakrát denně masáží. Max, i když mnoho rozumu nepobral, je vynikající masér a Kanea pochopitelně zbožňuje. Kromě toho se omezuje v jídle, viděli jste, jak při večeři střídmě jedl, a o ostatek se postará jeho ocelová konstrukce. Kane je člověk mnoha tváří. V mnoha věcech se chová jako malý kluk, jindy jako ješita. Věděli jste, že se už celá léta drží mezi deseti nejlépe oblečenými muži na světě? Pojďte, něco vám ukážu!“

Kingova žena je odvlekla do jiné místnosti. Byla velká, vešel by se do ní celý obchod s exkluzivním pánským ošacením. Jedna skříň vedle druhé, jedno ramínko vedle druhého, obleky svrchníky, sportovní oblečení, smokingy, boty, bylo tam všechno ve velkoobchodním množství.

„To všechno snad ani nemůže unosit,“ vykřikl inspektor, „Ellery, jenom se podívej, kolik je tady jezdeckých bot! Jezdí hodně, paní Bendigová?“

„Neseděl na koni celá léta… Není to nádherné? Kane sem chodí často, aby se pokochal pohledem.“

Prohlíželi si s náležitým mručením královu garderobu, když se za nimi ozval hluboký hlas: „Opravdu si myslíš, Karlo, že se naši hosté zajímají o to, co si oblékám?“

Stál ve dveřích. Jeho hezký obličej nesl stopy únavy. V

hlase mu zaskřípal nepříjemný tón.

„Nemůžeš připravit vlastní ženu o potěšení pochlubit se svým manželem,“ přiskočila k němu Karla a rukama ho

obejmula kolem pasu. „Kane, jsi dneska velmi unavený.“

Byla vyplašená. Nebylo to znát z jejího výrazu ani postoje a její hlas nezněl úzkostně, ale Ellery si byl jistý.

Jako by ji přistihl při aktu vlastizrady, za kterou následoval nelítostný trest.

„Měl jsem dlouhý a nelehký den. Nedali byste si se mnou, pánové, skleničku před spaním?“ Ale tón byl mrazivý.

„Děkujeme, ale ne. Už jsme paní Bendigovou zdržovali příliš dlouho.“ Ellery vzal otce za ruku. „Dobrou noc.“

Karla něco nesrozumitelně řekla. Usmívala se, ale s náhle pobledlou tváří.

Bendigo ustoupil, aby je nechal projít. Inspektor trhl rukou. Za dveřmi stála bezpečnostní stráž v pozoru. Už vcházeli do chodby, když Bendigo řekl: „Moment, prosím.“

Ve strachu před dalším nebezpečím se zastavili. Bylo to záhadné a znepokojivé. Každé slovo, pronesené tímto mužem, bylo plné nástrah.

Ale hlas Kinga Bendiga zněl trochu nepřítomně: „Něco jsem vám měl ukázat. Abel říkal, abych nezapomněl. Co to ksakru mohlo být?“

V ohybu chodby se objevil orangutan Max a blokoval ho svým tělem. Opíral se o zeď a kouřil dlouhý doutník.

Zlomyslně po nich pomžourával.

„Ano?“ Ellery se snažil uvolnit.

„Aha,“ sáhl King do náprsní kapsy. „Dnes večer přišel další dopis. Posledním letadlem. Byl v poště.“

Vložil dopis Ellerymu do ruky. Obálka byla rozříznutá.

Ellery nevytáhl její obsah; prohlížel si Bendigův obličej.

Nenalezl tam nic jiného než unavený nezájem.

„Četl jste ho, pane Bendigo?“ vložil se inspektor Queen ostře.

„Abel na tom trval. Stejné nesmysly. Dobrou noc.“

„Kane, co to je?“ pověsila se na něj Karla.

„Nic, co by tě mělo znepokojovat, drahá…“ zavřel jim dveře před nosem.

Max šel ve vzdálenosti dvou metrů za nimi celou cestu až ke dveřím jejich pokoje. Pak, k jejich zděšení, se k nim přískokem přiblížil.

„No tak, no tak!“ vypjal se inspektor.

Maxův ukazováček velikosti bodáku šťouchl Elleryho do hrudníku, až se zapotácel.

„žádnej velkej tvrďák, co?“

„Cože,“ zakoktal Ellery.

„Ja -a -a.“ Max se otočil na podpatku a valil se opovržlivě pryč.

„Co to zase,“ zavrčel inspektor, „sakra bylo?“

Ellery otevřel dveře a třel si hrudník.

Třetí dopis byl téměř totožný se svými předchůdci. Týž

elegantní papír, týž psací stroj, přenosný nehlučný

winchester, a vlastně i stejná zpráva: „Budete zavražděn ve čtvrtek 21. června –“

„Čtvrtek, dvacátého prvního,“ zamyslel se inspektor.

„Dodal datum. To není ani za týden. A zase končí pomlčkou, čímž dává najevo, že ještě něco bude následovat.

Co ještě ksakru hodlá dodat?“

„Přinejmenším ještě jednu důležitou věc.“ Ellery si prohlížel ne dopis, ale obálku. „Možná přesnou hodinu, možná minutu čtvrtka jedenadvacátého června. Všiml sis té obálky, tati?“

„Jak jsem si jí mohl všimnout, když sis ji uhamounil pro sebe?“

„Dokazuje, co jsme si celou dobu mysleli. Kane tvrdí, že to našli v poště, kterou přivezlo poslední večerní letadlo.

Což by znamenalo, že dopis prošel některou poštou.

Jenomže neprošel. Podívej.“

„Ani známka, ani razítko,“ broukl jeho otec. „Někdo ho strčil po příletu mezi ostatní dopisy.“

„Je to někdo z ostrova, o tom už není pochyb.“

„Ale je to tak prostoduché. Copak vůbec nemyslí? I školní dítko by z této obálky poznalo, že ty dopisy pocházejí z ostrova. Vůbec tomu nerozumím.“

„Je to paráda,“ pravil Ellery zasněně. „Protože nás tady, tati, vůbec nepotřebují. A teď už mi ani trochu nezáleží na tom, jestli nás v téhle špionské místnosti odposlouchávají

nebo ne.“

„Co uděláš, synu?“

„Jdu si lehnout. A zítra, jen co vstanu, se o tom pěkně přesvědčím!“

VI.

Druhý den ráno se Ellery začal hned přesvědčovat.

Usmyslil si, že způsobí tolik potíží, kolik dokáže.

Svého otce nechal v rezidenci a objednal si auto.

Automobil dorazil s Modrou košilí za volantem a jeho alter egem u dveří.

„Dneska ráno nestojím o žádnou společnost, díky,“

pravil Ellery nepříjemně. „Budu řídit sám.“

„Je nám líto, pane Queene,“ pravila Hnědá košile.

„Nastupte si.“

„Bylo mi řečeno, že smím chodit všude!“

„Ano, pane,“ pravila Hnědá košile. „Zavezeme vás, kamkoli si budete přát.“

„Můj otec dostal auto bez chůvy!“

„Dnes ráno jsme dostali rozkazy, pane, abychom se od vás nehnuli.“

„Kdo je vydal?“

„Plukovník Spring.“

„Od koho je plukovník Spring dostal?“

„To my nevíme, pane, snad z ministerstva vnitra.“

„Tam právě hodlám jet!“

„Odvezeme vás tam, pane.“

„Nasedněte si, pane Queene,“ pravila Modrá košile přátelsky.

Ellery nastoupil do auta a Hnědá košile si sedla vedle něj.

Na ministerstvu vnitra napochodoval Ellery do haly z černého mramoru s nepříjemným výrazem. Košile usedly na mramorovou lavičku.

„Dobré jitro, pane Queene,“ pravil prostřední ze tří mužů z ostrahy za přepážkou. „Koho si přejete navštívit?“

„Kinga Bendiga.“

Muž studoval rozvrh a zmateně se na něj podíval. „Jste domluveni, pane?“

„Coby. Otevřete mi dveře od výtahu.“

Tři muži z ostrahy na něj vyvalili oči. Pak se šeptem radili. Pak ten prostřední řekl: „Obávám se, že nerozumíte, pane Queene. Vy nahoru bez sjednané schůzky prostě nemůžete.“

„Tak mi nějakou sjednejte. Je mi to jedno, jak to provedete, ale já chci hovořit s vaším pánem a vládcem, a to právě teď.“

Tři muži se na sebe podívali.

Za nimi řekla Modrá košile: „Nechcete jistě dělat potíže, pane Queene. Tito muži mají své rozkazy…“

„Dejte mi Bendiga k telefonu!“

Nastala krize, kterou Ellery pečlivě vychutnával. Hnědá košile musela chytit Modrou košili za ruku, protože obě košile se o sebe opřely; a musela kývnout na velícího muže z ostrahy, protože ten si celý zmateny vyplašeně kecl na zadek a začal si pohrávat s kontrolkami svého komunikačního systému. Mluvil tak tichým hlasem, že Ellery neslyšel, co říká.

„Kingův tajemník říká, že to není možné. King má velmi důležitou konferenci. Budete muset počkat, pane.“

„Ale tady dole ne. Chci nahoru.“

„Pane…“

„ Nahoru. “

Muž opět něco zamumlal do přístroje. Chvíli se nic nedělo, a pak se nervózně otočil k Ellerymu.

„V pořádku, pane.“ Jeden z trojice cosi zmáčkl a dveře kulatého sloupu klesly na zem.

„Nic tu není v pořádku,“ pravil Ellery pevně.

„Cože, pane Queene?“ vyjevil se prostřední muž.

„Zapomněli jste mi vzít otisky prstů. Jak víte, že nejsem Walter Winchell v přestrojení? Mám to na vás povědět plukovníkovi Springovi?“

Poslední věcí, kterou Ellery uviděl, než se dveře výtahu

zavřely, byl pohled na zmatený, až hloupý výraz v obličeji Hnědé košile. Bylo to pro něj velké zadostiučinění.

Výtah ho vyvezl do předpokoje ve tvaru dortové výseče.

Tentokrát nebyl černý stůl prázdný. Muž, který za ním seděl, měl obyčejný černý oblek, nikoli uniformu, a byl to nejsvalnatější tajemník, jakého kdy Ellery viděl. Ale hlas měl jemný a kultivovaný.

„Patrně došlo k nějakému omylu, pane…“

„K žádnému omylu,“ pravil Ellery povzneseně. „Už mě všechny ty nóbl móresy přestaly bavit. Je King Kong v kanceláři?“

„Posaďte se, prosím. King má mimořádně…“

„… důležité zasedání. Jasně. Má snad někdy nějaké zasedání, které není mimořádně důležité?“ Ellery přistoupil k levým dveřím, dřív než stačil tajemník vyskočit od stolu, a zuřivě zabušil do panelu. Ozvalo se dunění.

Bušil dále. Stále to dunělo.

„Pane!“ chytil ho tajemník za ruku. „To se nesmí! To je… to je…“

„Velezrada? Vyloučeno. Nejsem místní. Hej vy tam, otevřete!“

Tajemník ho chytil pod krkem. Druhou rukou mu zakryl ústa a nos.

Začalo to vypadat bledě.

Ellery se rozzuřil. Vzhledem k jeho chování

připomínala

scénka

spíš

zásah

vyhazovače

z

východoberlínské pivnice než činnost řádného úředníka v civilizované demokracii. Ellery tedy trochu poklesl, předstíral povolnost, a když svalovec uvolnil stisk, provedl proti němu bleskový džudistický výpad, po němž útočník žuchl potupně na zadek.

V té chvíli se dveře soukromé kanceláře Kinga Bendiga pootevřely a vykoukl z nich Max.

Ellery nemařil čas řečněním s gorilou. Vzhledem k výhodě překvapení byla pouze jediná možnost, jak si s Maxem popovídat, a Ellery jí využil. Bacil Kingova šaška do nosu a protáhl se kolem rozzuřené bestie dovnitř. Zakázal si myslet na to, co musí nutně v několika vteřinách následovat.

Polokruhová místnost byla plná úctyhodně vyhlížejících mužů. Byli rozsazeni nebo postávali kolem Kingova stolu a všichni do jednoho zírali ke dveřím.

Ellery slyšel za sebou řev tajemníka a dusot bot. Max klečel na koleni, z nosu se mu valila krev, baretka se mu sesunula na levé oko a pravé oko si zavile měřilo Elleryho.

Ellery přešel celou míli k Bendigovu stolu, odstrčil jakéhosi významně vyhlížejícího hosta, praštil oběma rukama do ebenové nádhery a zadíval se nenávistně na člověka ve zlatém křesle.

Muž na trůnu mu pohled oplácel.

„Počkej, Maxime,“ pravil vztekle. „Co to sakra provádíte, Queene?“

Ellery cítil Maxův horký dech za krkem. Nesliboval pro příští okamžiky nic veselého.

„Chci odpověď na otázku, pane Bendigo. Už mám po krk všech těch vytáček a vymluv a nehodlám strpět další odklady.“

„Promluvíme si později.“

„Promluvíme si teď.“

Ve skupině stál Abel Bendigo s neproniknutelným pohledem.

Koutkem oka zaznamenal Ellery Immanuela Peabodyho a dr. Aksta, právníkovi poklesla sanice a fyzik na něj hleděl s daleko větším zájmem než předchozí večer. Úctyhodní hosté vypadali lehce zmateně.

„Máte vůbec představu,“ soptil pán ostrovu Bendigo, „co jste vlastně přerušil?“

„Maříte čas.“

Černé oči se zatáhly. Bendigo si opět sedl.

„Promiňte mi na chvíli, pánové. Ne, zůstaňte, kde jste.

Stráže, nic se neděje. Zavřete dveře.“ Ellery slyšel daleko za sebou šoupání nohou a cvaknutí vzdálených dveří. „A teď, Queene, vaše dotaz y“

„Kde na tom vašem ostrově,“ vypálil Ellery, „najdu přenosný psací stroj typu Winchester?“

Kdyby se ptal na vzorec vodíkové bomby, nemohl si Ellery získat větší ticho. Pak se jeden ze ctihodných hostů začal chichotat. Zahihňání vystřelilo Kinga Bendiga ze zlatého křesla.

„Při

vašem

slabomyslném

a

bezvýznamném

vyšetřování,“ burácel King, „jste překazil patrně nejvýznamnější jednání, které pravděpodobně v tuto chvíli na světě probíhá. Víte, pane Queene, kdo tito pánové jsou?

Po mé levici sedí sir Cardigan Cleets z britské vlády. Po mé pravici sedí rytíř Camille Casebeer z Francie. Přede mnou sedí ctihodný James Walbridge Monahew z Komise pro atomovou kontrolu Spojených států. A vy si dovolíte přerušit jednání těchto pánů, nemluvě už o mně!, a požadovat, abychom vám našli nějaký psací stroj? Jestli je to vtip, tak se mi nelíbí!“

„Ujišťuji vás, pane Bendigo, že nemám o nic lepší pocit…“

„Tak o co tedy jde? Vysvětlete to!“

„S radostí,“ pravil Ellery. „Zaneřádil jste tento ostrov samými zamčenými dveřmi, ozbrojenou stráží, nařízeními, omezeními a jinými překážkami, které brání do té míry vyšetřování, pane Bendigo, že by mi jejich překonání trvalo pět let a ještě bych si nebyl jistý, jestli jsem překonal všechno. A já nemám pět let, pane Bendigo. Chci něco dělat a už jsem pochopil, že jestli tady na Bendigově ostrově chce

někdo něco dělat, musí vyšplhat na samý vrchol. Takže se ještě jednou ptám: Kdepak tady na tom vašem ostrově najdu přenosný psací stroj typu Winchester?“

Černé oči zatáhla ještě silnější opona. A hezky tvarované ruce se na stole lehce zachvěl y A pak velký muž

promluvil tichým hlasem.

„Ábeli…“

Pak jeho sebeovládám povolilo. Pěkně tvarovaná ruka se sevřela v pěst, která vyletěla do vzduchu: „ Zbav nás toho magora! “

Abel oběhl stůl a něco zašeptal svému bratru do karmínového ucha…

Při jeho šepotu začalo karmínové ucho blednout a zaťatá pěst se uvolňovala. King krátce kývl a černé oči se na Elleryho opět upřely.

Abel se napřímil. „Nemáme takové informace k dispozici, pane Queene.“ Jeho protáhlý nosový přízvuk zněl převelice tajemně a pobaveně. „Mohu vám sdělit, že veškeré psací stroje na ministerstvu jsou elektrické, standardního typu; přenosné psací stroje v této budově vůbec nepoužíváme. Pochopitelně se mohou přenosné typy na ostrově někde vyskytnout, v osobním vlastnictví zaměstnanců…“

„Jestli mi nemůžete sdělit konkrétnější informaci,“

pravil Ellery, „pak vás žádám o povolení prohledat

soukromé byty rezidence. Zejména tu část, kde bydlí rodina Bendigových.“ A pak surově dodal a hleděl přitom Ábelovi přímo do očí: „Nic lepšího bych si pro začátek nemohl vybrat, že ne, Ábeli?“

Abel zamrkal. Zamrkal velmi rychle a nepřestával.

Tak tam to najdu, pomyslel si Ellery.

King Bendigo vyštěkl: „Tak dobře, Queene, máte naše svolení. A teď už padejte, než řeknu Maxovi, aby vás odtud vynesl v zubech.“

Ellery vyzvedl svého otce v jejich apartmá.

„Choval jsem se tak nepřístojně, jak se jenom dalo,“

uzavřel přednášku o svém dobrodružství na ministerstvu vnitra, „a na jednu věc jsem přišel, tati, ne, vlastně na dvě věci.“

„Jednu bych věděl,“ zavrčel tatík. „A sice, že máš z pekla štěstí.“

„že najdeme ten zatracený přenosný psací stroj někde u Bendigů,“ pravil Ellery. „To za prvé. A ta druhá věc je, že King je podstatně nebezpečnější, než jsem si myslel. Není pouze mocný despota, ale zároveň i nevyzpytatelný. A když

vytuší moc u jiných, nedá se předvídat, co udělá. Takovým lidem nemůžeš věřit. Vyzkoušíme, jak Abel vykonal nařízení svého pána.“

Vykonal ho dobře. žádné stráže je nestavěly. Důstojníci ve stráži měli zoufalý výraz, ale zasalutovali a beze slova

před nimi ustoupili.

Každý člen rodiny měl svůj soukromý byt a Queenové je postupně prohledali. U Karly Bendigové nebylo ani stopy po stroji, ani po Karle samé. V Kingově pracovně a u Ábela stroje našli, ale byly to standardní typy jiné značky. Když se blížili k Judově bytu, povšiml si Ellery poprvé velkých a masivně vyhlížejících dveří přímo proti dveřím do Judova bytu, které se na první pohled ode všech dveří v celé rezidenci lišily. Zkusil je otevřít. Byly zamčené. Zaklepal na ně. Pak hvízdl.

„Ocel,“ pravil svému otci. „To by mě zajímalo, co se za nimi skrývá.“

„Tak se na to podíváme,“ řekl inspektor a zamířil ke službu konajícímu důstojníkovi .

„To je tajná místnost, pane,“ pravil důstojník . „Do které smí pouze King osobně a jeho pomocníci. Obvykle je to pan Abel.“

„A tam kují tajné plány, což?“ pravil Ellery. „Otevřete ji, prosím, kapitáne.“

„Je mi líto, pane. Do místnosti se smí vstoupit pouze na zvláštní povolení.“

„Vždyť jste dostali rozkazy. Já mám zvláštní povolení.“

„Tam nebylo o tajné místnosti ani zmínky, pane,“ řekl důstojník .

„Tak ať se k tomu někdo vyjádří.“

„Okamžik, pane.“

Důstojník odkráčel.

Queenové čekali.

„Tajná místnost,“ vrčel inspektor. „Tam by to mohlo klidně být. Tam nejspíš s Ábelem pracují po nocích, když se jim nechce vracet na ministerstvo.“

Důstojník se vrátil. „Povolení bylo zamítnuto, pane.“

„Cože!“ vyletěl Eller y „Po tom všem!“

„Pan Abel pana Queena ujišťuje, že tam žádný přenosný psací stroj typu Winchester není.“

Queenové se dívali, jak důstojník odchází.

„Jak to, tati, vypadá,“ řekl Ellery, „Černého Petra drží Juda Bendigo.“

Držel. Přenosný psací stroj typu Winchester našli v Judově pracovně.

Juda Bendigo byl dosud v posteli a opilecky chrápal.

Inspektor se opřel zády o dveře ložnice a Ellery prohlížel pokoj.

Judově bytu se nic v rezidenci nepodobalo. Karlin byl ženský, ale postrádal hloubku a šířku. Ale toto byl chaotický, pohodlný byt člověka inteligentního, vzdělaného a umělecky založeného. Knihy byly v knihovně přeházené, ale očividně čtené a mnohé patřily k velmi vzácným a krásným kouskům. Malby a rytiny byly originály, které by žádný necitlivý člověk bez špetky vkusu nesbíral. Mnohé

byly od umělců, které Ellery neznal, což ho potěšilo, protože to znamenalo, že si je Juda nevybíral jenom podle věhlasu a vynikající díla nacházel i u umělců, kteří neměli žádné jméno. Zároveň tam měl dva malé Utrilly, za jejichž vlastnictví by dal Ellery nevímco.

Celou jednu stěnu zabíraly hudební nahrávky. Snad dva a půl tisíce alb, úžasná sbírka gramodesek, která musela vznikat řadu let. Ellery zahlédl množství velmi starých nahrávek, po kterých sběratelé šílejí. Hojně byli zastoupeni Palestrina, Pergolesi, Buxtehude, Bach, Mozart, Haydn, Handel, Scarlatti, Beethoven, Schuman, Brahms, Bruckner a Mahler. Byla tam řada gregoriánských chorálů a celá dlouhá police byla věnována etnické hudbě. Ale byl tu i Bartók a Hindemith, Šostakovič a Toch. Tato sbírka reprezentovala vynikající hudbu západního světa od devátého století.

Na stole, v sametem vyloženém otevřeném pouzdru, ležely stradivárky. Ellery se dotkl strun; nástroj byl perfektně naladěn.

Pak nadzvedl víko klavíru značky Bechstein. Žádné láhve ve tvaru zvonu se tam neskrývaly. Tady Juda Bendigo podobnou lest nepotřeboval. V rohu za pianem ležela hranice šesti krabic s koňakem značky Segonzac.

Ellery se podíval na dveře od ložnice s nešťastným zamračením.

Zavrtěl hlavou, zamířil k florentskému stolu s deskou

potaženou kůží, na které stál přenosný winchester.

Ani se ho nedotkl.

Pak si najednou sedl a začal se probírat zásuvkami.

Inspektor ho mlčky sledoval.

„Jsou tu dopisní papíry.“

Byla jich tam velká krabice, krémově zbarvené listy, vyrobené na objednávku, z pěkného pergamenového papíru bez monogramu i jména.

„Víš to, Ellery, určitě?“

„Je to italská výroba. Vodoznak je identický. Jsem si jistý.“

Vytáhl jeden list z krabice a vrátil ji do zásuvky. List vložil do psacího stroje.

„Probudí se,“ řekl inspektor.

„To by mi jenom vyhovovalo, jenomže ten se neprobudí. Je omámený alkoholem a tento stroj píše tiše…

to mi tedy vysvětli. Pokud je to tentýž stroj…“

Ellery vytáhl třetí výhružný dopis, opřel ho na stole o láhev se segonzacem a přepsal sdělení na čistý list.

Stroj vydával tichý pleskavý zvuk. Bylo to uklidňující.

Ellery vytáhl opis a položil ho vedle originálu.

Nespokojeně povzdychl. Důkaz byl nezvratný. Poslední zpráva, která vyhrožovala Kingu Bendigovi smrtí a stanovila datum na čtvrtek 21. června, byla napsána na tomto stroji.

Lehké nedokonalosti v postavení písmen i zanesení typů

byly identické.

„Je to on, tati.“

Přes Judův tichý pokoj na sebe pohlédli.

Po chvíli inspektor řekl: „Vůbec se nesnaží nic skrývat.

Zhola nic. I když, kdokoli, Abel, King, sem mohl vejít kdykoli ve dne nebo v noci a v deseti vteřinách najít dopisní papír, stroj, udělat stejný test a dojít ke stejnému závěru.

Nebo plukovník Spring nebo kterákoli stráž v tomto objektu.

I Max to mohl udělat!“

„Abel to udělal.“

Bratr vyhrožoval smrtí svému bratru a nijak se tím netajil. A přijde na to druhy bratr a, a to je velmi matoucí, hledá potvrzení tam, kde ho nebylo vůbec třeba…

„Možná,“ pravil inspektor pomalu, „to na Judu někdo nastrojil, Ellery, a Abel to ví nebo si to domýšlí.“

„A to že by byl celý problém?“ kousal se Ellery do kotníků prstů. „V posledním patře ústřední budovy tohoto opevněného hradu v soukromém bytu jednoho z královské rodiny? Copak kvůli takové prkotině sem musí vozit odborníky až z New Yorku? Když tu mají právní systém?

Na ověření podobné teorie stačí naprosto primitivní past.

Obyčejné porovnání otisků prstů.“ Zavrtěl hlavou. „Nedává to smysl.“

„Copak tu něco smysl dává?“

Ellery pokrčil rameny. Zalovil v kapse a vytáhl kapesní

nůž.

„Co budeš dělat, Ellery?“

„Něco zkusím. Co jiného mi zbývá?“ Ellery otevřel svou nejostřejší čepel a opatrně udělal zářez na obou stranách malého psacího stroje Judy Bendiga.

„K čemu to? Vždyť přece víme, že se psalo na tomto stroji.“

„Možná se všechny dopisy napsaly už před nějakou dobou. Jestli budou všechna a v příštím dopise bez kazu, pak to byl tento případ a my jsme v koncích. Ale jestli tam budou zářezy a jestli se nám podaří zajistit čtyřiadvacetihodinové sledování tohoto bytu…“

Ellery řekl kapitánovi stráže: „Spojte mě telefonicky s plukovníkem Springem.“

Důstojník ztuhl. „Ano, pane!“

Ostatní členové stráže ztuhli také.

„Plukovník? Tady je Ellery Queen, volám z…“

„Já vím, odkud voláte, pane Queene,“ zapištěl plukovník Spring. „Líbí se vám na návštěvě?“

„Na tuto otázku bych raději odpověděl osobně, plukovníku. Pokud víte, kde jsem, předpokládám, že se sem můžete okamžitě dostavit.“

„Něco není v pořádku?“ Plukovníkův hlas zněl znepokojeně.

„Počkám tady na vás.“

Napuchlá tvář plukovníka Springa se objevila v šesti minutách. Teď se ani neusmíval, ani nekulhal.

„Oč jde?“ zeptal se úsečně.

„Do jaké míry se dá těmto strážím,“ zeptal se Ellery, „věřit?“

Stráže, včetně důstojníka, stály v takovém pozoru, až

jim oči vylézaly z důlků.

„Těmto mužům?“ omyl je mokrý pohled plukovníka Springa. „Naprosto.“

„I všem, kdo se tady střídají na stráži, bez výjimky?“

„Ano, proč?“

Ale Ellery řekl: „Jsou Kingovi oddáni bezvýhradně?“

Mužíček v parádní černozlaté uniformě založil jednu ruku v bok a vypjal svou rybí hlavu. „Myslíte tím Kingu Bendigovi? Dali by za něj život. Proč?“

„Já si zcela vystačím s obyčejnou oddaností,“ utrousil Ellery. „Proč, plukovníku? Protože od této minuty chci celodenní hlášení o všech osobách, které vstoupí do soukromých pokojů Judy Bendiga.“

„Pana Judy? Smím se zeptat proč!“

„To sice smíte, ale já vám to neřeknu, plukovníku Springu.“

Mužíček vytáhl hnědou cigaretu a vložil ji mezi rty.

Kapitán se vyřítil vpřed se zapalovačem.

„Díky, kapitáne,“ pravil plukovník. „A máte na to

oprávnění, pane Queene?“ vydechoval krátké, ostré šluky.

„Ověřte si to u Ábela Bendiga. Jestli odmítne, řekněte mu, že inspektor Queen a já očekáváme, že během hodiny budeme sedět v letadle do New Yorku. Ale to se patrně nestane… Tato zpráva, plukovníku, je důvěrná. Nikdo, vyjma Ábela Bendiga a vlastně bych dával přednost tomu, aby ani on o tom nevěděl, nesmí o sledování vědět. Pro zjednodušení by se do pokojů Judy Bendiga pod nějakou přijatelnou záminkou neměly pouštět ani uklízečky, ani sluhové, až do dalších instrukcí. Jestli dojde k nějakému úniku, nebo nebude odvedena pečlivá práce, plukovníku…“

Zeleň plukovníkovy pleti nabyla temnějšího odstínu.

Plukovník řekl pouze: „Nikdo si dosud na mě nikdy nestěžoval, pane Queene.“

Ve výtahu ucedil inspektor Queen: „To bych rád věděl, nakolik se dá věřit jemu.“

Ellerymu vrtalo hlavou totéž.

VII.

Čtvrtý dopis došel druhého dne odpoledne.

Den začal komickým ultimátem Kingova šéflékaře.

Pokoje doktora Storma byly v rezidenci spojeny s nemocničním křídlem, vyhrazeným pro potřeby Kingovy

rodiny. Zde, uprostřed nejmodernějších přístrojů, za asistence lékařského personálu a laboratorních pracovníků, vykonával dr. Storm dennodenně rituál zdravotní prohlídky nejvyššího pána Bendigova impéria. Lékařská prohlídka se konala každé ráno před Kingovou snídaní.

Onoho rána se doktůrek, svírající v dlaních svitek zpráv, vevalil kolem stráže do rodinné jídelny, kde právě King vstával se svou královnou od stolu, a stručně vyhlásil pracovní neschopnost svého prominentního pacienta.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Karla rychle.

„Houby,“ zavrčel King. „Já se cítím skvěle. Drobátko utahaně, to snad…“

„Jo tak drobátko utahaně,“ posmíval se dr. Storm.

„Jistěže jste drobátko utahaný! Dneska ráno se mi vůbec nelíbíte. Dneska je nepříjemně vlhký den. To ve vašem věku není dobré. Dnes žádná práce, jenom odpočinek.“

„Jděte mi z očí, Stormy,“ durdil se King Bendigo. „Abel musí letět do Washingtonu a já mám v kalendáři horu práce.

To je mimo diskusi.“

„Odcházím,“ řekl šéflékař a vycenil ostré zoubky, „ale už nepřijdu. Myslíte si, že mě toto trosečnictví těší? No tak pardon, pardon.“

„Proč tu vlastně zůstáváte?“ zasmál se King.

„Protože se mi lidský rod znechutil. Protože jsem dobyl veškeré jeho titěrné vesmíry, vyváděl z míry jeho

pidiinteligenci a šokoval jeho mravní útlocit, a protože jsem tu dostal na hraní velkou nemocnici, a množství základního materiálu. A protože jsem si vás, můj pane, oblíbil A vy se dneska ke kanceláři ani nepřiblížíte, slyšíte mě? Ani na krok a nebudete vyvádět ani zádně jiné hlouposti. “

„Ale mám jisté schůzky, Stormy…“

„No to je nadělení! Vaše dynastie se snad zhroutí?

Vyděláte o deset milionů méně? Jděte se svými schůzkami do háje.“

„Drahý,“ prosila Karla. Položila manželovi ruku na paži a oči jí zářily.

„I ty, Karlo?“ Velký muž vzdychl a obrátil se, aby se prozkoumal v zrcadle. Vyplázl jazyk. „Aaaáá. Je trochu bílý…“

„To nemá s vaším jazykem vůbec nic společného. Je to váš muskulární tonus a vaskulární systém. Tak zůstanete doma, nebo se mám balit?“

„Jen se tolik nerozčilujte, doktůrku,“ pravil King smířlivě. „Tak co mám podle vás tedy dělat?“

„Jak jsem řekl. Dělejte, co libo, vyjma práce. Jděte si pouštět draka. Naložte se do lihu. Skočte se svou paní do postele. Co já vím?“

A tak se onoho horkého, nervy drásajícího odpoledne stali Queenové, kteří se neklidně potloukali kolem, svědky mimořádné scény. Cestou do tělocvičny rezidence zaslechli

mužný ryk a spatřili Jeho Výsost při hře. Nedaleko krytého bazénu stál klasický ring, na kterém právě pán ostrova zápasil s Maxem. Oba měli na sobě šponovky, vysoké šněrovací boty a od pasu nahoru byli nazí. Max měl bujný porost, King byl chlapecky hladký. Vedle svého soupeře vypadal útlý.

Právě když Queenové vstupovali, podařilo se Bendigovi saltem vzad prolomit Maxovo pevné sevření, načež Maxe oběhl a vyřídil ho mohutným nelsonem. Max zvedl obrovské ruce, sevřel je v pěsti a napřel se vší silou směrem dolů. Ale Kingovi svítily oči a nepovolil. A pak se Max zhroutil a začal divoce třepat prsty.

„Vzdáš se, Maxime?“

„Jo, jo!“

King řval smíchy a zvýšil tlak, až Maximovi lezly oči z důlků.

A pak mu, s jistým opovržením, King rozpáčil ruce a odešel. Velké chlupaté tělo kleslo na žíněnku a zůstalo ležet.

Po chvíli se Max převalil na druhou stranu a odplazil se do rohu ringu, kde se schoulil jako vyčerpané zvíře, které si líže své rán y. Stále si třel zátylek.

Když King odcházel z ringu, zpozoroval je a vesele jim zamával.

„Zápasíte, Queene?“

„Poté, co jsem viděl tohle představení, děkuji, ne!“

King se zasmál. „Karlo, tady máš své vzácné tuláky.“

Karla zvedla oči. Ležela v plavkách a s brýlemi pod horským sluncem na konci bazénu. Rychle se posadila.

„Tak tady jste. Vyhlásila jsem po vás pátrání po celé rezidenci. Kde jste se před námi schovávali?“

„Chvíli tu, chvíli tam, paní Bendigová. Je to náročný den.“

King Bendigo se na ně shora podíval a usmál se.

Ellerymu proletělo hlavou, co by asi tento potentát udělal s mužem, kterého by nachytal se svou ženou v posteli.

Max se už vyškrábal na nohy a vypadal dezorientované.

V bazénu plaval Juda Bendigo. Po Ábelovi ani slechu.

Judovo bílé kostnaté tělo v zelených plavkách se v bazénu vznášelo jako utržený leknínový list. Na konci bazénu stála láhev segonzacu se sklenicí. Ellery se na Judu zadíval a ten otevřel oči. Byly podlity krví, zakalené, ale nemrkaly. K Elleryho ohromení se jedno víčko pohybovalo samostatně nahoru a dolů. A pak se obě oči zavřely a Juda lehce zahýbal rukama směrem k láhvi a sklenici.

Karla se optala: „Nechcete se ochladit v bazénu?

Támhle jsou šatny a kromě toho máme centrum služeb pro hosty, kde vám dají vše, co potřebujete.“

„Před tak krásnou ženou bych se styděl vystavovat své staré kosti,“ řekl inspektor. „Teď ne,“ řekl sluhovi, který dorazil s přenosným barem. „Ale tady můj syn má o své

postavě slušné mínění…“

„Už mě přešlo,“ řekl Ellery s pohledem na Kinga.

Velký muž se zasmál. „Jste štíhlejší než já, ale jak mi vyprávěl Darius, můj tajemník na ministerstvu, nejste žádné tintítko. Boxujete, Queene?“

„No… trochu.“

„Nenechte se Kanem svést k boxerskému zápasu, pane Queene,“ řekla Karla. „V místnosti s trofejemi je jedna taková fotografie, nevšiml jste si jí onehdy? –, na které manžel stojí nad přemoženým šampiónem.“

„Šampiónem?“ zajímal se inspektor. „A jakým?“

„Světová těžká váha,“ zachechtal se King Bendigo. „To už ani není pravda, bylo mi něco přes dvacet. Potkal jsem se s ním, když jezdil po světě s představením a kácel venkovské strejce jako kuželky, a tak mě pár mých místních obdivovatelů vyhecovalo, abych si to s ním v ringu rozdal.

V prvních dvaceti sekundách se mi podařil pěkný uder pravičkou, po kterém šel k zemi, a jeden z mých novinářských přátel nás v té chvíli zblejskl. Jestli mě paměť neklame, tak se poté šampión nenápadně vytratil. Ta fotografie je jedna z mých nejoblíbenějších, Maximo! Jak je?“

„Dáme si ještě kolo,“ zavrčel Max. „Tentokrát vám zlomím ruku. Tak pojďte!“

„Jo tak, vytřu s tebou podlahu. Nasaď si rukavice, Maxi.

Tentokrát ti urazím palici.“

„A takový pěkný den to byl,“ povzdychla si Karla. „Do toho, Maxi! Dej mu co proto! To by byla krása, kdyby se tady kutálela tvoje hlava, drahoušku…“

„Slyšel jsi madam,“ zachechtal se King Bendigo. „Hoď mi rukavice.“

Dva páry osmiuncových boxerských rukavic visely v ringu na sloupku. Jeden pár v předepsané barvě, druhý v měňavé tmavočervené. Právě tyto rukavice hodil Max se zamručením svému pánovi. Ellery viděl, že na stěně tělocvičny visí řada boxerských rukavic, ale ani jedny nejsou tmavorudé. Sevřel se mu žaludek.

Stalo se to, když si King natahoval levou rukavici. King se uprostřed natahování zastavil a se zamračením vytáhl svou velkou ruku. Pak začal rukavici prosahávat.

Vytáhl ven zchumlaný papír.

V krémové barvě.

Rozložil ho. Rozzlobeně vykřikl a otočil se, jako by chtěl někoho z něčeho obvinit. Při obratu mu jedna z boxerských bot po okraji bazénu sklouzla a on s komickým výkřikem spadl naplocho zády do bazénu, takže mohutnou sprchou polil Elleryho a inspektora od hlavy až k patě.

Karla, která nepostřehla, že vytáhl z rukavice dopis, vyděšeně vykřikla, ale když viděla, jak sebou její pán a král plácá a mrská v bazénu, vyprskla smíchy.

„Kane, já si nemůžu pomoct! Je to taková švanda! Judo, nelež tam jako kus dřeva a jdi mu na pomoc!“

Velký muž se potopil, vyplaval na hladinu, zavyl, lokl si vody a opět se potopil. Juda se překvapeně vztyčil v bazénu.

Pak rychlými ostrými tempy vyrazil k bratrovi a chytil ho za královskou bradu.

„Zázrak! Zázrak!“ křičel Juda. „Ozymandias se zjevil!

Kdo má hák a zachytí tuto hliněnou nádobu? A pozor na tajfun!“

Když Ellery s inspektorem vytahovali prskajícího muže z bazénu, Ellery si uvědomil, že to bylo poprvé, kdy slyšel Judu Bendiga promluvit.

„Kane, je mi to líto. Drahoušku, jsi v pořádku? Ale ještě nikdy jsi nevypadal tak legračně. Ty můj malý plaváčku,“

Karla mu něžně přidržovala hlavu a nemohla se přestat smát.

Odstrčil ji, postavil se na nohy a odkráčel z tělocvičny.

V obličeji byl černý vztekem.

Max, který všechno přihlouple sledoval z ringu, seskočil na podlahu a vyběhl za svým pánem.

Karle došel smích.

„Zlobí se,“ protáhla. „Směje se sice rád, ale nikdy sám sobě… Co bylo na tom papíru? Další výhružný dopis?“

Takže o tom tedy věděla.

„Obávám se, že ano, paní Bendigová.“ Když Bendigovi vypadl list papíru z rukou, Ellery ho zvedl a strčil do kapsy.

Teď ho vytáhl a začali ho s Karlou a otcem číst.

Juda seděl na konci bazénu a nevzrušeně si doléval koňak.

Byl to stejný druh papíru, napsaný na přenosném winchesteru.

Tentokrát zpráva sdělovala:

Budete zavražděn ve čtvrtek 21. června, přesně ve 12:00

–

„Nemohu tomu uvěřit,“ řekla Karla. „Vím o těch ostatních, vydolovala jsem to z Kanea –, ale je to tak hloupé. Tak nesmyslně melodramatické.“ Přitáhla si kolem těla koupací plášť. „Promiňte,“ řekla slabě. „Půjdu se obléknout.“

Zamířila k šatnám.

Tehdy se rozhlédli kolem a zjistili, že i Juda Bendigo zmizel.

S láhví a sklenicí.

Ani jeden z Queenů si neběžel svléknout mokré šaty.

Utíkali nahoru k soukromému výtahu.

„Zářezy na a,“ uvažoval inspektor. „Tři malá a a každé se dvěma zářezy. Otázka teď zní…“

„Vaši zprávu, kapitáne,“ požádal Ellery důstojníka stráže. „Dejte mi ji, prosím!“

Důstojník vložil Ellerymu do rukou časový rozvrh.

Odešli stejně spěšně, jak přišli.

Ve svých pokojích, za zamčenými dveřmi, se sklonili nad zprávou.

Stálo na ní jediné jméno.

Nikdo do pokoje Judy Bendiga nevešel, ani z něj nevyšel, od chvíle, kdy Ellery udělal do a psacího stroje Judy Bendiga dva zářezy, vyjma Judy Bendiga samého.

Nejenže byl čtvrtý výhružný dopis na psacím stroji Judy Bendiga napsán, ale mohl ho napsat pouze a jedině Juda Bendigo osobně.

„Tak jo,“ pravil inspektor a chodil po pokoji. „Takže to teď víme. Je to jednoznačně Juda Bendigo a stane se to ve čtvrtek 21. června ve dvanáct hodin a máme to.“

„Nemáme nic. Kdy ve dvanáct?“

„Cože?“

„V poledne nebo o půlnoci? Bude ještě pátý dopis.“

„To je mi fuk, Ellery. Teď je nejdůležitější, že víme, zeje to Juda. A když to víme, co s tím uděláme?“

„Řekneme to Ábelovi.“

„Ten je ve Washingtonu.“

Ellery pokrčil rameny. „Tak počkáme, až se vrátí.“

„Co když,“ pravil jeho otec, „co když se Abel vrátí až v pátek dvaadvacátého?“

Ellery si ťukal okrajem dopisu na rty.

„Nebo se vrátí včas.

My mu to řekneme a on na to: ‚Děkuji, pánové, právě to jsem si myslel, tady máte klobouk a šťastnou cestu!‘ A tak poletíme do slunce západu, nebo kterým zatraceným směrem odtud New York leží a já se ptám Proč? Nač jsme jim tu byli dobří?“

„A co udělají s bratrem Judou,“ přemítal Ellery.

„Stáhnou ho zaživa z kůže? Pověsí ho za krk tak pevně, až

jím neproteče ani kapka segonzacu? Nebo ho jenom třepnou po zápěstíčku?“

„Vylez z těch mokrých šatů, synku. Nemusíme si k tomuto prvotřídnímu hlavobolu ještě pořídit zápal plic.“

Mlčky se svlékali.

VIII.

Co následovalo, bylo k nevydržení. Zejména proto, že nenásledovalo nic. Celý příští den se Abel na ostrov nevrátil.

Karla s nimi nemohla mluvit, prý byla nemocná, nic vážného, ale dr. Storm ji poslal do postele. King Bendigo se vrátil na ministerstvo a jako by musel dohánět vše, co zanedbal, pracoval tam s Peabodym dlouho do noci.

Queenové viděli Judu dvakrát či třikrát, přátelsky na ně zamával, ale nepřišel za nimi. Queenové strávili mnoho času

debatou na téma, zda se mají vypořádat s Judou o své vůli a nečekat na Ábela, ale zvolili opačnou variantu.

Neměli co na práci.

A tak si vydali na projížďku ostrovem.

„Možná,“ poznamenal inspektor, „rozšířím své záznamy a náčrty.“

Dokonce i košile zmizely. Přinejmenším Queenům nikdo nebránil v cestě, a pokud mohli soudit, ani je nikdo nesledoval.

Druhého dne po incidentu s boxerskou rukavicí se vydali na průzkum oné části ostrova, do které se předtím nedostali. Nebyly tam ani továrny, ani obytné domy. Bylo to pusté místo, oblast písečných dun, houževnatých křovisek a modré mořské pěny, která se hrnula proti útesům, kde se hodlala roztříštit na střípky. Byl to jeden z rozeklaných konců ostrova, vystavený moři ze tří stran a ponechaný v původním stavu nejspíš pro obtížnost efektivní kamufláže.

„Ale ne zcela,“ pravil Ellery. „Když se podíváš támhle, kde začíná to husté křoví, uvidíš něco, co vypadá jako největší štíhlá břízka, jakou jsi kdy viděl. Jenže je to šestnáctipalcové dělo.“

„Kdo by usiloval o takovou Bohem zapomenutou končinu?“ odfrkl jeho otec. „Copak je to?“

„Co máš na mysli?“

Inspektor stál kousek před ním na straně jedné duny, a

když se k němu Ellery dlouhými kroky přiblížil, zarazil se.

Útes jim u nohou končil a vedl strmou, ale schůdnou stezkou dolů na mořské pobřeží. Mezi pobřežím a útesy stála betonová budova. Nebyla velká a měla několik zamřížovaných oken velikosti dlaně. Kolem budovy, v zelené a pískové barvě, byly vysázeny palmy. Ze strany moře byla budova patrně od svého pozadí nerozpoznatelná.

Kolem areálu vedl třiapůlmetrový kovový plot nahoře ukončený ostnatým drátem.

Ellery ukázal na zamaskované kabely. „Elektrický proud.“

Na budově byla malá puchýřovitá baňka s úzkou střílnou, z níž vykukovaly hlavně kulometů. U střílny hlídkovali po zuby ozbrojení uniformovaní muži.

„Vojsko Bendigova království,“ procedil Ellery skrz zuby. „Tady se musí cítit hodně osamělí. Možná by se nechali přemluvit na slovíčko.“

Ellery začal sestupovat po stezce a inspektor se mu držel v patách. Od nohou jim odletovaly kousky břidlice.

Slunce pálilo.

Na úpatí útesu uviděli uslzenýma očima malé auto z vozového parku rezidence. V zapalování byl klíč, ale auto bylo prázdné. Rozhlíželi se. Nevedla tam žádná pobřežní silnice. Své auto zanechali nahoře na útesu, kde silnice končila.

„To mi sakra pověz, jak se sem to auto dostalo.“

„Tunelem,“ ukázal Ellery. „Uzavřeným, vidíš ta maskovaná vrata? Určitě vede skálou a támhle někde se napojuje na silnici. Vrata v útesu, Kristepane! Řeknu ti, tati, tihle lidé duševně nikdy nepřekročili osm let.“

„Jsou to takoví malí divoši,“ řekl otec suše.

„Stát!“

Vrata byla zamčená, ale uvnitř stáli dva vojáci vyzbrojeni kulomety. Zbraně mířily přes vrata Queenům na břicho. Mezi vojáky se objevil důstojník s opáleným obličejem a očima barvy a vřelosti ústřicové skořápky.

Trochu stranou stál plukovník Spring a pokuřoval hnědou cigaretu.

„Dobré ráno,“ zavolal Ellery na plukovníka Springa.

Plukovník kouřil.

„Co tu chcete?“ Důstojník měl tvrdý mechanický hlas.

„Nic zvláštního. Jenom si to tady trochu prohlížíme, majore, trefil jsem se? Ještě jsem si nezvykl na váš hodnostní systém.“ Spring se možná nerad míchal do rutinních povinností svých podřízených. Stál tam, jako by je předtím nikdy neviděl. „Mohli bychom se tu trochu porozhlédnout, plukovníku?“

Plukovník Spring stále kouřil.

„Vaše povolení,“ vyštěkl důstojník.

„Copak to tu vlastně je?“ utrousil inspektor.

Tak dobře, plukovníku, když vy tak na nás…

„Copak to tu v takové pustině provádíte, majore?“

„Vaše povolení!“ Robotický hlas postrádal sebemenší špetku humoru.

Queenům najednou nebylo do smíchu.

„Nemáme žádná povolení,“ řekl Ellery opatrně.

„Plukovník Spring vám může říct, kdo jsme.“

„Já vím, kdo jste. Vaše povolení.“

„Máme osobní svolení od Kinga a Ábela Bendigových, že můžeme chodit po celém ostrově. K vám se to nedoneslo?“

„Předložit!“

„Co předložit?“ Ellerymu docházela trpělivost. „Už

jsem vám řekl. Váš King řekl, že můžeme chodit, kam chceme.“

„Na tomto místě musíte předložit písemné povolení podepsané plukovníkem Springem. Toto je zakázané pásmo.

Jestliže nemáte povolení, okamžitě odejděte. Tak máte povolení?“

„To mě tedy podrž,“ pravil inspektor.

Ellery se ještě jednou zadíval na plukovníka. Podsaditý upravený človíček v uniformě jako by sledoval bzukot v kleci s vycvičenými mouchami. „Tak dobře, plukovníku, my jsme tu a vy tam. Inspektor Queen a já chceme povolení.

Vydejte nám ho.“

Malý plukovník se usmál. „Jistěže, pane Queene. Ale musíte mít na něm podpis Kinga Bendiga nebo Ábela Bendiga. To jsou pravidla. Dostavte se do mé kanceláře, jako všichni ostatní. Dobré ráno.“ Chvíli podržel nehybně oharek své cigarety, pak ho upustil a rozdrtil ho v břidlicovém písku podpatkem.

„Jdeme, synu,“ usoudil inspektor Queen.

Téměř najednou se odehrály čtyři věci.

Jediné viditelné dveře v betonové budově se otevřely a objevila se v nich zaoblená postava dr. Storma, který nesl velkou lékařskou brašnu; za ním se tyčil urostlý příslušník stráže.

Ellery vytáhl z kapsy dalekohled, přiložil ho k očím a zacílil na jedno zamřížované okno budovy.

Plukovník Spring ztuhl a ostrým hlasem řekl něco důstojníkovi.

Důstojník skočil kupředu a něco zavolal na hlídku v kupoli. Z věže zřejmě do plotu pustili okamžitě proud.

Důstojník skočil k vratům a odemkl je.

„Uvězněte ty muže,“ řekl plukovník Spring.

Důstojník vytrhl Ellerymu dalekohled a oba Queenové se ocitli v sevření dvou ozbrojených vojáků.

Ti je vtáhli dovnitř.

„Pro… milosrdenství…“ vyrážel ze sebe inspektor.

Jeden z vojáků držel inspektora kolem krku. Starý pán

zvolna fialověl.

Ledový hlásek v Elleryho hlavě dokola opakoval To je absurdní, něco takového se stává jenom v knihách a Ellery přitom bušil do něčích těl, zíraly na něj čísi obličeje a kolem vířila modrá obloha, modré moře, bílý písek a zelené palmy, bolest jím pronikala všemi směry a explodovala uprostřed těla, až nakonec ležel na písku, s nosem zarytým do štěrku a na zádech ho drtilo něco nesmírně těžkého.

A pak ho někdo zvedl na nohy a všechno se trochu vrátilo zpět. Jeho otec stál opodál, smrtelně bledý, a stále ze sebe oprašoval neviditelná smítka. Dveře betonové budovy se opět zavřely. Dr. Storm vypadal v černém obleku a bílé košili jako korpulentní starý tučňák a vesele mluvil s plukovníkem Springem.

Okolo nich stáli ozbrojení vojáci.

Nikdo nevypadal hrozivě.

Je to jejich práce. Každodenní šichta… Ellery se cítil zcela vyřízen a svíral si slabiny.

Plukovník Spring kouřil další hnědou cigaretu a se skloněnou hlavou poslouchal zachmuřeně dr. Storma.

„Má pravidla nelze porušovat, doktore.“

Dr. Storm pokračoval ve veselém rozprávění.

Muži, kteří je drželi, nepovolili. Ellery byl za to vděčný.

Jeho otec si stále oprašoval neviditelná smítka.

Bendigovo letadlo se zakusovalo do oblohy.

„Dobře,“ pokrčil plukovník Spring rameny.

Něco řekl důstojníkovi, otočil se na podpatku a zamířil do budovy. Dveře se okamžitě otevřely. Vkročil dovnitř.

Dveře za ním s rachotem zapadly.

„Můžete jít, pánové.“

Ellery zvedl hlavu. Usmíval se na něj dr. Storm.

„Chci…!“ Uslyšel nějaký přiškrcený hlas, který s jeho vlastním neměl nic společného.

„Já vím, já vím,“ řekl šéflékař ostrova Bendigo, „vaše mužné ego je dotčeno…“

„Dotčeno,“ chrčel Ellery. Stále si držel pěsti u slabin.

„Já chci vysvětlení. Já chci omluvu. Já chci být s tím mužem sám v jedné místnosti. Já něco chci!“

„A nedostanete to,“ ujistil ho dr. Storm. „Máte kliku, že jsem byl u toho. A jestli vám můžu radit, pane Queene, už

sem nikdy nechoďte.“ A kulatý doktůrek jim zamával, prošel branou, vlezl do prázdného auta, zacouval a vjel do díry v útesu.

Za okamžik tam už nebyla díra, jenom útes.

„Ven,“ ukázal důstojníkův prst. Jeho rybí oči nezměnily výraz.

Ellery cítil, jak se mu ruce zatínají v pěst.

„Jdeme, synu,“ řekl jeho otec naléhavě. „Myslíš, že to zvládneš do auta?“

Ellery auto nenastartoval . V tříslech ho už tolik

nebolelo, ale pálil ho nos tam, kde se mu do něj zakousla břidlice, a tělo ho bolelo na desítce míst .

Inspektor seděl ochable, ruce v klíně, a civěl na poklidné moře.

Seděli tam beze slova hodnou dobu.

Pak se otec zeptal: „Koho jsi tam v té budově zahlédl?“

„Doktora Aksta.“ Jazyk měl hořkou příchuť.

„Aksta? Toho velkého blonďatého fyzika?“

„Ano.“

„Nemůže to být ta supertajná Akstova laboratoř? Kde si hraje s těmi atomy? To by vysvětlovalo ten elektrický plot, ty stráže…“

„Na fyzikální ústav je to příliš malá budova.

Každopádně měl dr. Akst ruce nahoře na mřížích. A byl spoutaný.“

„Spoutaný!“

„Vězní ho tam.“ Ellery si prohlížel opuchlé ruce.

„Přemýšlel jsem, proč jsme na něj nikde nenarazili. A on nesměl ven.“

„Ale prosím tě,“ protestoval inspektor. „To je silná káva i na tento zatracený kout světa. Koneckonců…“

„Koneckonců co? Tato zakázaná zóna je takové malé Dachau na ostrově Bendigo. Kdo si může dovolit přikazovat Jeho Veličenstvu, co smí nebo nesmí dělat? Na tomto ostrově v oceánu se usadil a je jeho absolutním vládcem, i

všeho, co se na něm pohybuje.“

„Ale Akst, člověk jako Akst.“

„Prostě zmizí. Nebo se vydá nějaká šikovně zmanipulovaná zpráva. To není žádný problém, tati.“

„Ale proč?“

„ Lese majesté. Zrada koruny. Nebo už vynalezl to, na co se snažil se svým vědeckým týmem v této Bohem zapomenuté končině přijít. Kdo ví proč? Třeba začali podezírat Akstovu loajalitu. Vyšetřovali ho nebo ho vyšetřují. Nebo odmítl pokračovat a toto je jejich způsob přesvědčování. Mezitím ho dali v Kingově soukromém koncentráku do řetězů… Zrovna přemyslím, jestli tu také mají soud?“

Inspektor ošetřil Elleryho rány, připravil mu horkou koupel a donutil ho, aby si lehl. Ellery nespal. Nemohl usnout.

Inspektor chodil nahoru a dolů. Měli nevyslovenou potřebu zůstat spolu. Kdyby otec odešel do vedlejšího pokoje, Ellery by tam šel za ním.

Nakonec vyskočil z postele a oblékl si čisté šaty.

„Nedáš si večeři, synu?“

„Ne.“

„Kam jdeš?“

Ellery se už belhal chodbou. Inspektor chvátal za ním.

Když došli na ministerstvo vnitra, razil si Ellery cestu k

přepážce se vzhledem člověka připraveného si prorubat cestu ke svému cíli mačetou.

„Otevřete dveře výtahu. Chci mluvit s vaším Králem!“

Prostřední muž z trojice řekl: „Ano, pane.“

O třicet vteřin později otevíral svalnatý tajemník dveře velké kanceláře.

„Jediné, v čem jste nepřekonatelný, Queene,“ řekl silný hlas z druhého konce místnosti, „je, že mě neustále z něčeho vyrušujete. Tak pojďte dál.“

Tajemník za nimi jemně zavřel.

King Bendigo seděl za stolem. Ve vedlejším křesle seděl Immanuel Peabody, zahrabaný v nějakých papírech.

Mezi dvěma ozbrojenými vojáky stál proti nim člověk, kterého dosud neviděli, velký podsaditý člověk s ochablými tvářemi.

Bendigo měl jednu ruku na stole a vypadal klidně a uvolněně. Když se Ellery a jeho otec blížili, pohledný muž

nedbale kývl prstem a vojáci odvlekli statného muže stranou.

„Pane Bendigo…“ začal Ellery.

„Přišel jste si pro tohle?“ usmál se King.

Vytáhl druhou ruku. Držel v ní Elleryho dalekohled.

Ellery na něj civěl přes ebenový stůl. Černé oči jiskřily.

Bendigo na něj očividně čekal. Chtěl se pobavit a nejvíc ho těší situace, jak Ellery najednou pochopil, když bezmocného

člověka přivádí na pokraj zuřivosti.

Ellery měl jedinou obranu, která za moc nestála. Protože neměl na vybranou, použil ji. Natáhl se přes stůl, vzal z arogantních prstů dalekohled a se stejnou arogancí se beze slova otočil zády.

„Momentíček, Queene.“

Byl klidný. Už se nikdy tímto člověkem nedá vyvést z míry.

„Když jsme vám vydali neomezené povolení, domnívali jsme se, že jako inteligentní člověk chápete, že má jisté limity. Toto je velmi malý ostrov a my si rádi svá tajemství necháváme pro sebe. Vy jste tu hostem. Nečekáme, že nám naši hosté polezou až do skříní.“

„Zejména,“ pravil Ellery, „když je tam jeden kostlivec vedle druhého, není-liž pravda?“

„Vykládejte si to, jak umíte. Mimochodem, máte tu fotoaparát nebo jiné fotografické vybavení?“

„Ne . “

„A vy, inspektore Queene?“

„Ne.“

„Tak pro každý případ. Fotoaparát není na ostrově Bendigo povolen. Když ho někde najdeme, zabavíme ho, rozbijeme a film spálíme. Dokonce tu platí jisté… tresty.

Toť vše, pánové.“

Otočil se k Peabodymu.

„Pane Bendigo.“

Bendigo zvedl prudce hlavu. „Ano?“

„Když už probíráme vaše Desatero,“ pravil Ellery, „asi bychom vám měli říct, že já i otec máme u sebe zbraň. Jsou i pistole na seznamu vašich zákazů?“

Bendigo se uchechtl: „Ne, Queene. Tady máme zbraně rádi. Tady můžete mít zbraní, kolik chcete.“ Sevřel rty, až

mu téměř zmizely: „Ale pro fotoaparáty to neplatí,“ dodal.

Jejich pohledy se opět zkřížily.

A tentokrát se Ellery dokázal usmát.

„Rozumíme, Vaše Veličenstvo,“ pravil slavnostně .

„ Stát!“ King Bendigo se na svém trůnu napřímil. Při tónu jeho hlasu poprvé Immanuel Peabody odtrhl oči od svých papírů. „Očividně zdaleka ne, Queene,“ pravil Bendigo pomalu. „Ne, očividně ještě ne… Sedněte a sledujte to, co jste přerušili. Tam!“

Ukazováčkem ukázal na dvě židle u zakřivené zdi.

Ellerymu zablikalo poplašné světélko . Slova zněla nepříjemně dutě, bez modulace. Připomínala hlas robotického důstojníka za elektrickým plotem. Začal matně litovat, že sem přišel. Aby skryl své obavy, šel rázně k jedné z židlí. Na druhé už seděl jeho otec, ve tváři popelavý.

Seděli napnuti, aniž vlastně věděli proč.

„Pokračujte,“ pravil Bendigo zdvořile Peabodymu.

Peabody vstal. Jeho pán se opřel o opěradlo židle a na

chvíli zavřel oči. Za chvíli je otevřel a zahleděl se na statného muže stojícího mezi dvěma vojáky. A to, co zablikotalo uvnitř černé arktické hlubiny těchto očí, donutilo Queeny poprvé si tohoto muže pozorně prohlédnout.

Klepala se mu kolena, jako by mu bylo tělo na nohy příliš těžké. Povadlé tváře měl pobledlé a zalité potem, ačkoli klimatizace vytvářela v kanceláři příjemné prostředí.

Přivíral oči, jako by měl potíže se zaostřováním; chvílemi zamžikal. Vypadal jako naprosto vyčerpaný člověk, který pouze s obtížemi sleduje, co se kolem něj děje. Ellerymu připomínal obžalované z vraždy, které vídal u soudu.

A najednou se mu zdálo, že je to odpověď na jeho řečnickou otázku, kterou vznesl v autě po zážitku z koncentračního tábora.

Ano, na ostrově Bendigo soudy byly. A právě toto byl soud, a rovnou nejvyšší.

Statného muže s gumovýma nohama zde právě soudili.

A když Immanuel Peabody spustil, nebylo žádných pochyb. Hovořil břitkým, sebevědomým tónem zkušeného žalobce. King Bendigo naslouchal s povznesenou vážností nejvyššího soudce.

Peabody nastínil obvinění. Statný muž prostě nějak nesplnil jisté příkazy. Ellery nedokázal sledovat případ soustředěně, protože měl hlavu zahlcenou dojmy., Půvabná Bendigova nehybnost, lehce nervózní třes právníkových

prstů při řeči, zoufalé soustředění statného muže, třpyt zdi ze skleněných cihel, mohutné přežvykování Maxových čelistí, který se ve dveřích otevřeného sejfu, což bylo zjevně jeho zamilované stanoviště, krmil ořechy. Byl tam Max celou dobu?…

Peabody začal být konkrétnější. Uváděl údaje, jména, fakta. Nic z toho Ellerymu, stále zmatenějšímu, nic neříkalo.

Porozuměl pouze tomu, že obviněný udělal nebo neudělal něco, co mělo za následek přerušení důležitého tajného spojení s Asií, v důsledku čehož přišli o důležitou smlouvu na dodávku zbraní. Alespoň to tak vypadalo, ačkoli zcela jistý si Ellery nebyl, mohlo stejně tak dobře jít i o ropu, jinou surovinu nebo lodě. Ať už to bylo cokoliv, statný muž

tu čelil obvinění z největšího zločinu v celé Bendigově říši: z flákačství.

Ellery potlačil naléhavé nutkání vyprsknout smíchy.

Konečně dospěl králův rádce ke konci své obžaloby, posadil se a přerovnával papíry do úhledné hromádky. Král se opřel dozadu, přehodil elegantní nohu přes nohu a s jistým zájmem se zadíval na statného muže.

„Máš k tomu co říct?“ To byl očividně Kingův soudcovský hlas, ledový, slavnostní a povznesený.

Statný muž si olízl rty, prudce zamrkal a snažil se ze sebe vypravit nějaký zvuk. Ale pak mu rty povolily a ochably tak jako rysy jeho obličeje do naprosté

nemohoucnosti.

„Řekni něco, Nortone.“ Hlas byl ostřejší, osobnější.

„Máš k tomu co dodat?“

Statný muž se opět pustil do boje a napřímil se. Ale ani teď se mu to nepovedlo a jeho úsilí skončilo pokrčením ramen, nejunavenějším a nejbeznadějnějším pokrčením ramen, jaké kdy Ellery viděl.

Ellery pocítil na ruce otcovy prsty. Opřel se dozadu.

King učinil pěkně tvarovanou pravou rukou krátké ostré gesto.

Jako by byl statný muž nějaká moucha.

Stráže se statného muže chopily a odvlekly ho pryč.

Kolena se mu podlamovala a krok přede dveřmi nad sebou zcela ztratil vládu.

Trojice zmizela.

Krásná kancelář se proslunila. Zavládla odpočinková atmosféra. Nikdo neřekl ani slovo.

King se pohodlně rozvalil na trůnu, s přemýšlivými ušty a zasněnýma očima.

Kingův advokát Peabody pohodlně překřížil nohy a v jedné ruce držel úhledně složený svazek listin. Ale hlavu měl bojovně zvednutou.

Maxova ruka, která jeho ústa rychlopalně zásobovala ořechy, se zastavila v půli cesty.

Čekali. To bylo ono.

Ale nač?

Na smích, který by přetrhl tento sen, všechny probudil a obnovil normální svět?

Na výstřel?

Nesmysl, snad…

Stěny byly stejně zvukotěsné…

Ellery vyskočil.

King Bendigo vstal. Právník Peabody narovnal nohy.

Maxova ruka dorazila do jeho úst a natáhla se pro další z rozlousknutých jader.

Už se to stalo.

Ať to bylo cokoli, bylo to pryč.

King promlouval vlídně k právníkovi. Byla to nevyřešená pře o daně ve výši šedesáti milionů dolarů u nejvyššího soudu nějaké evropské země. Bendigo se vyptával na to, jaké mají soudcové příjmy, a zajímal se o informace osobní povahy.

Peabody chvatně odpovídal.

U dveří Ellery počkal na svého otce a ohlédl se. King a jeho dvorní advokát seděli opět hlava u hlavy. Byli pohrouženi do rozhovoru. Zakřivená stěna žhnula a dlouhou kancelář zalil mír. Max házel ořechy do vzduchu a chytal je otevřenou pusou jako tuleň.

Ellery se vypotácel ven.

Nastal středeční večer a po Ábelu Bendigovi ani vidu,

ani slechu. Peabody, kterého Ellery půl dne pronásledoval, na otázku, co Abel ve Washingtonu dělá, reagoval téměř nechápavě. Karla o tom nevěděla zhola nic.

Po rozhovoru s Karlou zůstal Ellerymu nepříjemný pocit.

„To už je hodně dávno, co jsem se přestala třást při každé výhrůžce,“ pohodila rudými vlasy. „Musela jsem se zcela změnit, když už jsem se jednou provdala za tak výjimečnou osobnost, které neustále něco hrozí,“ usmála se svým nervózním úsměvem. „Kanea hlídají lépe než

prezidenta Spojených států. Muži, kteří mu jsou přinejmenším stejně oddáni a jsou nepodplatitelní…“

„Dejme tomu,“ pravil Ellery opatrně, „dejme tomu, paní Bendigová, že bychom zjistili, že vašemu manželovi vyhrožuje člověk jemu velmi blízký…“

„Jemu velmi blízký!“ pohodila Karla hlavou dozadu a zasmála se. „Vyloučeno. Kane žádného doopravdy blízkého člověka nemá. Není to ani Abel, dokonce ani já.“

Ellery odešel tímto průhledným kličkováním velmi zneklidněn. Pokud se Karla něčeho domýšlela, pak si to nechávala pro sebe.

S ubíhajícím večerem a blížícím se čtvrtkem pozbýval Ellery svého klidu a nedokázal posedět na místě víc než

několik minut. Čím byl nervóznější, tím na všechny dostával větší vztek, na Kinga, který bral otázku vlastní smrti

nejdříve s jistým pobavením, pak s nadhledem a nakonec rozzuřeně, jako titěrné, ale vytrvalé porušování pravidel jeho vlastní společnosti; na Ábela za to, že ho zatáhl do případu a pak se nevypočitatelně vytratil; na Karlu za to, že byla upřímná, když to nebylo zapotřebí, a neproniknutelná, když

byla upřímnost na místě; na Judu, protože se od rána do večera proléval koňakem, a když na někoho narazil svým krví podlitým pohledem, nepřítomně se usmál… a každopádně na žádného vraha nevypadal.

Inspektor mu nebyl k ničemu. Většinu středy strávil čvachtáním se v koupelně, daleko od světa a všech Bendigů.

Překresloval pokud možno co nejpodrobněji náčrty ostrovních staveb, ke kterým byl zakázán přístup, a těsnopisem přepisoval své poznámky.

Telefon zadrnčel právě ve chvíli, kdy se Queenové chystali uložit do postele.

„Vyrozuměl jsem, že jste se po mně, pane Queene, sháněl.“

„že jsem se sháněl!“ Byl to Abel Bendigo. „V

posledním dopise…“

„Byl jsem o něm zpraven.“

„žádný další nebyl? Musí být ještě jeden…“

„Po telefonu bych o tom raději nemluvil, pane Queene.“

„Ale byl další?“

„Snadné…“

„Vy to nevíte jistě? Cožpak si neuvědomujete, zeje zítra jedenadvacátého? A vy jste se tu neukázal…“

„S tím se nedalo nic dělat. Uvidíme se zítra ráno.“

„Moment! Nemůžeme si promluvit teď? Co kdybyste sem na pár minut sešel, pane Bendigo…“

„Je mi líto, budeme s Kingem dlouho do noci pracovat na záležitosti, která mě odvedla do Washingtonu. Ráno, pane Queene.“

„Ale já jsem přišel na to…!“

„Aha.“ V telefonu bylo chvíli ticho. Pak Abel řekl. „A na co jste přišel?“

„Myslel jsem, že o tom nechcete mluvit do telefonu.“

„Kdo je to?“ Nosový přízvuk rozvibroval sluchátko .

„Váš bratr Juda,“ řekl Ellery bez okolků. „Souhlasí to s vaším podezřením?“

Nastalo další ticho. Nakonec Ábelův hlas řekl: „Ano.“

„Takže, co máme teď s otcem dělat, pane Bendigo?

Letět domů?“

„Ne, ne,“ řekl Abel. „Chci si pohovořit s bratrem Kingem.“

„Dnes večer?“

„Zítra ráno, u snídaně. Domluvím se s Karlou. Řeknete mu přesně, na co jste přišli a jak. A pak se zařídíme podle toho, jak bude King reagovat.“

„Ale…“

Ale to už Ellery držel němé sluchátko.

Celou noc probíral ze všech stran problém zjevné rezervovanosti Ábela Bendiga a ke snídani do soukromé jídelny se svým otcem šel, aniž ho vyřešil. Ale když usedl, najednou odpověď přišla. Abel, plánovač, nedokázal naplánovat nic ohledně svého bratra Kinga. King byl nepodchytitelný a vždy neznámý faktor. V tak osobní krizi, jako byla tato, mohl reagovat na tisíc různých způsobů.

Nebo mohl složit své královské ruce v klín a nepodniknout vůbec nic A pak se zařídíme podle toho, jak bude King reagovat… Když tedy Abel jako viníka odhadl Judu, potřeboval právě proto, předtím než své zjištění zveřejní, nezávislé potvrzení. Mohl jenom shromažďovat munici a poradit, kterým směrem a jak silně střílet.

IX.

King byl onoho rána v trucovité náladě. Nakráčel do jídelny, a když uviděl Queeny, ani je nepozdravil. Na černých očích byla znát únava po noční práci; vypadal téměř sešle a Ellery ho podezíral, že právě proto měl náladu pod psa, King Bendigo nebyl z lidí, kteří by se dokázali přenést přes to, že je někdo cizí vidí jinak než v nejlepší kondici.

Byl tam Abel. Max. A Juda.

Byl to nepochybně Abel, který narežíroval Judovu přítomnost u snídaně, což byl skutečně mimořádný výkon vzhledem k tomu, že Juda vypadal téměř normálně. I přes časnou hodinu seděl tento malý vrah ve své židli poměrně vzpřímeně. Ruka se mu třásla jenom mírně. Pil už svou druhou kávu.

A Abel byl nervózní. Elleryho to dost těšilo. Ábelův šedý obličej ředitele školy byl onoho rána ještě šedivější .

Neustále se dotýkal spojovacího drátku mezi skly brýlí, jako by měl strach, že mu ujedou. Všechny jeho pohyby byly trhané a ostražité.

„Děje se dneska něco zvláštního?“ rozhlédl se King zachmuřeně po okolí a ruka, která chtěla uchopit ubrousek, v půli cesty strnula. „Naši newyorští potížisté, a ty, Judo!

Co že jsi dnes takové ranní ptáče?“

Juda zabodl pohled do pěkně tvarované ruky svého bratra.

Ruka dokončila zvedání ubrousku.

Na stůl vypadla obálka.

Max náhle zařval a Karla, která silně zbledla, se chytila opěradla židle. Max vyskočil na nohy a vražedně zíral na obálku.

„Kdo to udělal?“ řičel a vytrhával si ubrousek zpod límečku. „Kdo, kdo?“

„Sednout, Maxi,“ řekl King. Díval se zamyšleně na

obálku. Veškerá únava z něj spadla. Náhle se mu ústa zkřivila do zlomyslného úsměvu. Zvedl obálku. Bylo na ní strojem napsáno jeho jméno: King Bendigo. Nic jiného.

Obálka byla zapečetěná.

„Dneska je čtvrtek jedenadvacátého června, pane Bendigo, to je na tom zvláštního.“ I Ellery vstal. „Smím se na ni, prosím, podívat?“

King odhodil obálku na talíř svého bratra Judy.

„Dej ji odborníkovi, Judo. Když už si ho platím.“

Juda mlčky poslechl.

Ellery vzal opatrně obálku do ruky. Jeho otec přispěchal kolem stolu s nožem. Ellery obálku rozřízl.

„Tak copak se tam praví, pane Queene?“ řekla Karla příliš lehce. Ve tváři byla stále bledá.

Byl to stejný dopisní papír. Všechna a měla vrypy.

Další dílo Judova přenosného winchestru.

„Tak co tam je?“ zachraptěl Abel.

„Ale, Ábeli,“ řekl King výsměšně. „Ovládej se.“

„Je to duplikát posledního dopisu,“ pravil Ellery, „se dvěma rozdíly. Je tu o jedno slovo navíc a tentokrát věta nekončí pomlčkou, ale tečkou. Budete zavražděn ve čtvrtek 21. června, přesně ve 12:00 v noci.“

„Tak v noci,“ zamumlal inspektor Queen. „Tak to bude všechno. žádný další nebude. Už nemá co dodat.“

„Kdo nemá co dodat?“ zavyl Max a opičími pěstmi

bušil do vzduchu. „Já ho zabiju! Tak kdo?“

King se natáhl přes Judu, uchopil Maxovo ucho barvy sušené meruňky a škubl. Max se zavytím spadl na židli.

Velký muž se rozchechtal. Evidentně se bavil.

„Kane, pojeďme dnes pryč.“ Karlina ruka uhlazovala damaškový ubrus. „Jenom my dva. Já vím, že ty dopisy nic neznamenají, ale…“

„Nemohu odjet, Karlo. Mám práce nad hlavu. Nemůžu to odložit. Ale, jděte! Vypadáte všichni jako profesionální funebráci. Copak nevidíte, jaká je to švanda?“

„Kingu,“ pravil Abel zvolna. „Měl bys to brát vážně.

Není to zas taková švanda, jak si myslíš… Pan Queen ti chce něco říct.“

Černé oči se stočily k Ellerymu a zajiskřily: „Poslouchám.“

„Nejdříve se vás chci na něco zeptat, pane Bendigo,“

Ellery se nedíval Judovým směrem. „Kde obvykle večer kolem půlnoci býváte?“

„Vyřizuji důvěrné detaily celodenní práce.“

„Ale kde?“

„Tam, kde v tuto dobu obvykle bývám. V tajné místnosti.“

„To je ta místnost s těžkými ocelovými dveřmi, která je naproti bytu vašeho bratra Judy?“

„Ano.“

Abel se rychle vložil: „Obvykle tam jednu či dvě hodiny trávíme, pane Queene, zhruba od jedenácti večer. Je to práce, kterou nemůžeme svěřit tajemníkům.“

„Když není Abel k dispozici, zaskakuji já,“ pravila Karla.

Její manžel se zasmál na Queeny. „Rodinný kruh. Tam, kde se líhnou největší spiknutí. Určitě vás něco takového napadlo.“

„Kane, přestaň si z toho dělat legraci. Neměl bys tam dnes večer chodit.“

„Taková pitomost.“

„Neměl bys!“

Podíval se zvědavě na svou ženu. „Ty máš vážně strach, drahoušku.“

„Jestli si nedáš vymluvit, abys tam dneska nepracoval, tak tam budu s tebou.“

„V tom musím kapitulovat,“ uchechtl se, „hlavně proto, že Abel má tak jako tak jinou práci. A co kdybychom teď pěkně posnídali a přestali se těmi dětinskostmi zabývat?“

Sluhové, kteří tu stáli jako sochy, najednou ožili.

„Rád bych navrhl, pane Bendigo…“ začal Ellery.

„Zamítá se. Podívejte, Queene, já oceňuji vaši oddanost věci, ale tajná práce nesnese odkladu, ten nápad s vraždou je evidentní blbost a navíc je to v té místnosti zcela vyloučené.

Posaďte se a dejte si něco dobrého k snídani. I vy,

inspektore Queene.“

Ale Queenové se ani nehnuli.

„Proč myslíte, že je to naprostá blbost?“ zeptal se inspektor.

„Protože tajná místnost byla právě pro tento případ postavená. Strop, podlaha i stěny jsou tlusté šedesát centimetrů, z pevného zesíleného betonu. Není tam ani jedno okno, je tam pouze umělé světlo i větrání. Je tam pouze jeden vchod, a to dveře. Jenom jedny dveře a ty jsou z bezpečnostní oceli. Celá ta místnost je prakticky trezor.

Jak by se tam tedy mohl ten, kdo mě chce zabít, dostat?“

King rozklepl naměkko uvařené vejce.

Max vypadal nejistě. Pak si sedl a zaklepal na stůl. Dva sluhové vyběhli čile kupředu.

Ale Karla příliš klidně nevypadala: „Co to větrání, Kane? Co kdyby se tam někdo dostal? Dal tam nějaký plyn…“

Její manžel zařval smíchy. „To si dokáže vymyslet jenom Evropan! No tak dobře, Karlo, tak tam postavíme nějaké stráže. Jenom se už tak nedívej.“

„Pane

Bendigo,“

pravil

Ellery.

„Copak

si

neuvědomujete, že ten člověk, který posílá ony dopisy, není vůbec k smíchu? Ví naprosto přesně, kde se budete dnes o půlnoci nacházet, že to bude v klasicky zamčeném pokoji, střeženém důvěryhodnými lidmi. Když nás varuje, dobře ví,

že ta místnost bude dnes v noci prakticky nedostupná.

Jinými slovy, to on si vybral dobu a místo, pro jeho plán očividně nejnevhodnější a svým varováním se ujišťuje, že se navíc všechny možné skuliny ještě ucpou. Nepřipadá vám to, mírně řečeno, trochu mimořádné?“

„Jistě,“ odvětil King bryskně. „Mimořádné je to pravé slovo, Queene. Je mimořádný jako Napoleon. Jenomže to nelze provést.“

„Ale lze,“ pravil Ellery.

Velký muž zíral: „Jak?“

„Kdyby to bylo na mně, pane Bendigo, zařídil bych to prostě tak, abyste mě tam pustil sám.“

Usmál se a opřel dozadu: „Nikdo se do té místnosti nedostane, vyjma členů mé rodiny…“ Zarazil se a úsměv mu ztuhl.

V místnosti nastalo hrobové ticho. Dokonce i Max přestal přežvykovat. Karla nespouštěla z Elleryho oči a mezi očima se jí vytvořila vráska.

„Co tím chcete říct?“ zaskřípal hlas.

Ellery se teď zadíval na Judu, který seděl u stolu naproti němu. Juda jemně ťukal ukazováčkem na láhev segonzacu a nedíval se na nikoho.

„Váš bratr Abel provedl o své vůli jistá šetření ještě předtím, než nás sem dovezl,“ pravil Ellery. „Srovnali jsme své závěry, pane Bendigo. Jsou totožné.“

„Tomu nerozumím, Ábeli, oč jde?“

Ábelův šedivý obličej zešedl ještě víc.

„Povězte mu to, pane Queene.“

Ellery řekl: „Určil jsem psací stroj, na kterém byly dopisy napsány. Určil jsem i dopisní papír; pochází ze stejného místa jako psací stroj. Na stroji jsem učinil vrypy do malého a a od té doby vykazovala všechna a v dopisech stejné vrypy. To potvrzuje, že byl stroj určen správně.

Jako další kontrolu jsem nechal místnost, kde byl stroj zjištěn, hlídat vaší stráží. Výsledek je nezvratný, pane Bendigo: v čase, kdy musel být napsán čtvrtý dopis, do oné místnosti vstoupila jediná osoba, ta, která tam bydlí. Váš bratr Juda.“

King Bendigo se pomalu obrátil ke svému malému snědému bratrovi. Jejich ruce se na stole téměř dotkly. Tváře velkého muže začaly rudnout.

Max se díval ze svého pána na Judu.

Karla řekla bez dechu: „Ale to je naprostá hloupost. To je jistě jeden z tvých opileckých žertíků, Judo, řekni.

Řekni!“

Judova ruka, která se natáhla po láhvi, byla nadobyčej klidná. Začala láhev otevírat.

„To nebyl žádný žert, má drahá,“ řekl dutě. „žádný žert.“

„To chceš říct,“ začal King Bendigo nedůvěřivě. Pak

začal ještě jednou. „Judo, to chceš říct, žes ty dopisy psal?

žes mi vyhrožoval smrtí? Ty?“

Juda řekl: „Ano, ó králi.“

Na člověka, který byl tak napjatý, že to bylo téměř slyšet, si vedl velmi dobře. Zvedl do výšky láhev segonzacu.

Pak ji dvakrát přiložil k ústům.

King se díval, jak jeho bratr pije. Oči se mu chvěly překvapením. Klouzal očima po Judovi, po jeho zahnutém nose, dolů po ucouraném kníru, vyzáblém krku, po poskakujícím ohryzku. Pak Juda láhev položil, střetl se pohledem se svým bratrem a něco mezi nimi přeskočilo, až

King polkl.

„Tak o půlnoci, jo?“ pravil. „Máš to dobře promyšlené.“

„O půlnoci,“ řekl Juda vysokým hlasem. „Přesně o půlnoci.“

„Ty ses musel zbláznit.“

„Ne, ne, Kingu. Nezbláznil jsem se.“

Velký muž seděl tiše. „Tak tohle jsi na mě po všechna ta léta chystal… Přiznávám, Judo, že na tebe jsem nepomyslel.

Copak se někdo jiný kromě mě vůbec kdy o tebe zajímal?

Kdo jiný by trpěl, že k ničemu kromě chlastu nejsi? A i za ten chlast vděčíš jenom mně. Tak ty ses rozhodl, že mě zabiješ. Nepřeskočilo ti náhodou? Má to nějakou logiku, Judo, nebo snad bych měl říct Jidáši?“ Judova zsinalost se prohloubila. „Vždyť jsem sakra tvůj bratr! Copak ke mně

nic necítíš? Vděčnost? Loajalitu?“

„Nenávist,“ řekl Juda.

„Ty mě nenávidíš? A proč?“

„Protože nejsi dobrý člověk.“

„Protože jsem silný člověk,“ opravil ho King Bendigo.

„Protože jsi slabý,“ řekl vyrovnaně Juda. „Slabý tam, kde na tom záleží.“

Teď, i když jeho obličej připomínal masku smrti, jeho oči žhnuly a planul y „Existuje i slabá síla. Slabost tvé síly je, bratře, v tom, že v tvé síle není nic lidského.“

Velký muž se nyní díval na človíčka neproniknutelnýma očima, zataženýma a uzavřenýma, jako by couval. Ale v obličeji byl brunátný.

„Nic lidského, ó králi,“ pravil Juda. „Co jsou pro tebe lidské bytosti? Obchoduješ s komoditami společnosti, kovy, ropou, chemikáliemi, municí a loděmi. Lidé pro tebe neznamenají nic jiného než tolik a tolik odpracovaných hodin, takovou a takovou amortizaci. Z těchto důvodů jim poskytuješ přístřeší, stejně jako svému nářadí. Jejich děti posíláš do škol jenom proto, abys měl odborníky na svůj laboratorní výzkum. Všechno, co na tomto ostrově dýchá, má povinně svůj průkaz. Všechno, co tu dýchá, je na tomto ostrově pod dozorem, když pracuje, když spí, když se miluje! Myslíš, že nevím, že se nikomu, kdo se dostane do tvé mlýnice, nepodaří nikdy uniknout? Myslíš, že nevím, co

provádí ten ďábelský Storm v laboratoři, kterou jsi mu postavil? Nebo proč zmizel Akst? Nebo Fingalls, Prescott, Scaniglia, Jarcot, Blum před Akstem? Nebo co se děje na zařízení K, 14? Nebo,“ pravil Juda vysokým a jasným hlasem, „proč?“

Teď z obličeje pohledného muže začala červeň mizet a na její místo nastupoval pochmurný a opovržlivý výraz.

„Důstojnost jednotlivce, jeho právo volby jako svobodného člověka, to jsi ve své říši v rámci své podnikatelské politiky zrušil. Veškerá stará práva na ochranu jednotlivců jsi zrušil. Neexistuje žádný zákon, který uznáváš, Kingu, vyjma svých vlastních. A při jejich prosazování jsi zároveň soudce, porota a popravčí četa. A co je to za zákony, které vytváříš, uplatňuješ a vykonáváš? Jsou to zákony na udržení tvé moci.“

„Vždyť je to jenom ostrůvek,“ namítl King Bendigo.

„Pokrývá celou planetu,“ reagoval jeho vychrtlý bratr.

„Nemusel ses kvůli Queenům chovat jako pobavený potentát. Taková poznámka je urážkou jejich inteligence stejně jako mé. Tvá moc se šíří všemi směry, Kingu. Stejně cynicky, jako se chováš k suverenitě jednotlivců, se chováš i k suverenitě národů. Korumpuješ premiéry, svrháváš vlády, financuješ politické piráty jako součást své pracovní náplně.

A to všechno jenom proto, aby měly tvé muniční továrny dost zakázek…“

„Už jsem si říkal, kdy se k tomu dostaneme,“ řekl jeho bratr. „Prohnilý muniční magnát, mezinárodní chobotnice, antikrist s bombou v každé ruce. Nebude to tvé příští obvinění, Judo?“

Juda zaťal na ubrusu útlé ruce v pěst. „Jsi neřád s andělskou tváří, Kingu. A vždycky jsi byl. Překrucuješ pravdu, spřádáš lži a podvody, v tomhle jsi byl odjakživa mistr. Ale to na věci nic nemění. Tvůj hřích nespočívá v tom, že vyrábíš munici. Ve světě, ve kterém žijeme, se bohužel bez munice neobejdeme a někdo ji vyrábět musí.

Jenže pro tebe válečné nástroje nejsou nutným zlem, vyráběným na ochranu slušných společností, které se snaží udržet ve vlčím světě naživu. Pro tebe jsou to prostředky k astronomickému zisku a k moci, kterou tento zisk nese s sebou.“

„Dalším obviněním,“ pravil jeho bratr s hranou důstojností, „je obvykle to, že působím války.“

„Ne, ty války nepůsobíš, Kingu,“ pravil Juda Bendigo.

„Války vytvářejí síly mimo tvou moc nebo sily tisíců takových, jako jsi ty. Ty, Kingu, oněch podmínek, které vytvářejí války, zneužíváš. Přikládáš pod kotel, rozdmýcháváš oheň, udržuješ žár. Jestliže je země postižena rozbroji, ty dohlédneš na to, aby rozbroje přerostly v otevřený konflikt; jestli jsou dvě mocnosti nebo dvě mocenské skupiny ve sporu, tví agenti sabotují vyjednávání

a snaží se rozpoutat válku. Tobě je jedno, která strana je v právu; právo a bezpráví pro tebe znamená jenom příslib válečného konfliktu, který přináší zisk. To je tvoje vina, Kingu. Takové odpovědnosti nemůže člověk uniknout. Příliš velké odpovědnosti!“

Judovy pěsti se, když se nakláněl ke svému bratrovi, roztancovaly: „Jsi vrah, Kingu. Nemyslím tím jenom ty vraždy, které jsi spáchal tady na ostrově nebo vraždy tvých mordýřů, které spáchali tady a po celém světě v rámci tvé aktuální politiky nebo obchodní smlouvy. Myslím tím, bratře, vraždy, které spadají pod statistiky historiků. Myslím tím válečné vraždy, bratře. Vraždy, které jsou důsledkem nedorozumění a napětí v sociálních a ekonomických oblastech a které ty rozdmýcháváš ve války. Víš, co jsi, Kingu? Největší masový vrah v historii. Ale ano, já vím, jak melodramaticky to zní a jakou ti to dělá radost, že tomu nijak nemohu zabránit. Ale taková je pravda, že miliony lidských bytostí zahynuly na bitevních polích, která by nikdy, nebýt tebe, neexistovala. Pravdou je, že miliony dalších lidských bytostí byly zotročeny, zbaveny posledního zbytku hrdosti a důstojnosti a nazí vhozeni do tvých pecí a na tvé pohřební hranice!“

„Ne na mé, Judo, ne na mé,“ pravil jeho bratr.

„Na tvé, Kingu, na tvé. A to ještě nejsme zdaleka hotovi. Copak si myslíš, že když jsem opilý, tak nevidím?

To si myslíš, že jsem hluchý, protože jsem si ucpal uši, abych neslyšel hukot tvých továren? To si myslíš, že nevím, co plánuješ na těch nočních sezeních ve své tajné místnosti?

Zašel jsi příliš daleko, Kingu, příliš daleko.“

Juda, kterému se třásly rty, skončil. King mu potměšile přisunul láhev segonzacu. Juda si svlažil rty.

„To jsou nebezpečné řeči, Judo,“ řekl King vlídně.

„Kdypak jsi vstoupil do strany?“

Juda odfrkl: „Parchante. Jak bych mohl být členem strany, když si vážím důstojnosti člověka?“

„Jsi proti nim, Judo?“

„Proti nim i proti tobě. Jste všichni stejná pakáž.

Nezáleží vám na tom, jak to skončí. A jak to skončí? To nikdo neví. Ale dá se to odhadnout!“

„To je typický příklad pomateného myšlení, Judo.

Nemůžeš být proti nim i proti mně zároveň. Já jsem jejich největší nepřítel. Připravuji Západ na boj proti nim…“

„To už jsi jednou říkal. A byla to pravda. A stále ještě je. Ale taková ta překroucená, která vlastně žádnou pravdou není. Připravuješ Západ na boj proti nim, nikoli proto, že pro svobodný svět znamenají nebezpečí, ale protože to jsou nesmiřitelní nepřátelé. Za deset let budeš připravovat Západ, nebo Východ nebo Sever nebo Jih nebo všechny dohromady, na boj proti něčemu nebo někomu jinému.

Možná proti vetřelcům z Marsu, Kingu! Jestli tě nikdo včas

nezastaví.“

„A zastavit mě hodláš ty?“ zeptal se King Bendigo. „Ty ne, Judo.“

„Já! A to dnes o půlnoci. Já tě zabiju, Kingu. Nikdy nespatříš zítřejší ráno a zítra bude svět o trochu lepším místem pro život.“

King Bendigo se rozchechtal. Pohodil pěknou hlavou dozadu a smál se, dokud ho nepřemohla křeč. Položil pěkně tvarované ruce na kraj stolu a postavil se. Měl v očích skutečné slzy.

Judova židle se převrátila. Oběhl roh stolu a skočil bratrovi po krku. Pak sjel rukama na jeho masivní hrudník a začal do něj s výkřiky hněvu a zuřivosti bušit. Na chvíli Kinga zaskočil; smích mu došel a oči se mu rozšířily. Pak se rozesmál ještě víc. Neučinil na svou obranu nic. Judovy pěsti se od něj odrážely jako gumové míčky od cihlové zdi.

Pak nastoupil Max. Jednou rukou odtrhl vřískajícího a mrskajícího se mužíčka od svého pána a držel ho vysoko ve vzduchu jako hadrovou panenku. Juda sebou házel do všech stran a vydával dávivé zvuky, až se Max ušklíbl. Zatřepal mužíčkem jako hadrovým panákem, dokud nezačal modrat v obličeji, nevyvalil oči a jazyk mu nevisel z úst.

Karla začala sténat a zakryla si rukama obličej.

„Nic se neděje, drahoušku,“ zafuněl její manžel.

„Skutečně nic. Judovi nevadí, že ho někdo trestá. On to má

rád. Vždycky měl. Ono se mu vlastně líbí, když mu někdo dá do těla, je to tak, Judo?“

Max hodil mužíčka přes jídelnu. Juda narazil na stěnu, sklouzl k zemi a zůstal ležet.

„Bez obav,“ šklebil se Max na svého pána. „Já na něj dohlédnu. Jen co se najím.“

A posadil se a chopil se vidličky.

„Nedělej ze sebe většího pitomce, než ve skutečnosti jsi, Maxi. Až přijde ta chvíle, o půlnoci říkal?, tak se někde bude válet zpitý do bezvědomí.“ King se podíval na hromádku v rohu.

„To jsou ty potíže s demokracií, Queene. Vy patříte k intelektuálnímu, liberálnímu a demokratickému světu, viďte? S tím člověk nikam nedojde. Vysunete bradu kupředu a nadšeně si loudíte o další ránu. Otravujete se do bezvědomí rafinovanými žvásty, stejně jako se Juda otravuje alkoholem. Umíte jedině žvanit a dějiny kolem vás ubíhají do budoucnosti.“

„Myslím si, že jsme ještě ne tak dávno do světové historie trochu zasáhli, pane Bendigo,“ slyšel Ellery sám sebe hovořit.

„Kterou jsem podle vás udělal já,“ zasmál se King a sesunul se opět do židle.

Když sáhl po ubrousku, sloužící vyrazili kupředu, ale on je mávnutím ruky zastavil.

„A ty, Maxíku, necháš Judu na pokoji,“ řekl přísně.

„Měl dneska náročné ráno. Maxi.“

Gorila vyskočila ze židle. Juda se zavrtěl. Měl na tváři krev.

„Sednout.“

Gorila si sedla.

„Počkejte, Judo, já vám trochu pomůžu…“ začal inspektor Queen.

Juda zvedl ruku. Cosi v jeho chování inspektora zarazilo.

Judovi bratři přihlíželi. Abel zsinalý jako soumrak a King bez špetky soucitu.

Juda se odplazil z jídelny. Dívali se za ním. Nemohl z místnosti vytáhnout pravou nohu, ale nakonec se mu to podařilo a zmizel.

„Karlo, drahoušku,“ řekl King rázně. „Karlo?“

„Ano. Ano, Kane.“

„Budu celý den a téměř celý večer na ministerstvu, dám si tam oběd. Sejdeme se v tajné místnosti v jedenáct . “

„Ty chceš dnes večer pracovat, Kane? I přes to, co …“

Karla se zarazila.

„Jistěže, drahoušku…“

„Ale Juda… jeho výhrůžky…“

„Až nadejde ta chvíle, nehne ani malíčkem. Můžeš mi, Karlo, věřit, já ho znám… Ano, Queene? Chtěl jste něco

říct?“

Ellery si odkašlal. „Myslím si, pane Bendigo, že máte sklon podceňovat intelektuála, liberálního demokrata, když

se do něčeho zakousne. Vlastně ani nevím, proč to říkám, vlastně je mi jedno, jestli jste, nebo nejste naživu…“

„Třeba není,“ usmál se King Bendigo.

Ellery se na něj zadíval. „Máte pravdu, možná není.

Možná že po tom, co jsem tady spatřil, bych nad zprávou o vaší smrti neproléval krokodýlí slzy, ale tento způsob se mi nelíbí. Vražda je mi bytostně cizí, co si pamatuju, od dětských let mě ovlivnila bible a shodou náhod já na demokracii věřím. Obojí mě učí používat etických prostředků, pane Bendigo. A k takovým právě vražda nepatří…“

„Takže vám nevadí, jestli umřu, ale dáte svůj život za to, aby to nebylo násilím,“ zachechtal se King. „To mě právě na lidech tak vadí. Je snad něco hloupějšího?“

„To si skutečně myslíte?“

„Pochopitelně.“

„Nemá cenu o tom tedy s vámi diskutovat.“ A Ellery pokračoval ve svém nepříjemném úkolu. „Snažím se vám, pane Bendigo, vysvětlit, že vás váš bratr Juda nejenom hodlá zavraždit, ale že má také svůj plán. Musí už tedy vědět, jakou zbraň použije. Musí ji mít připravenou. Má nějakou pistoli?“

„To jistě. A dobře střílí, i za ztížených podmínek. Juda čas od času cvičí střelbu i několik hodin. Na figuríny, pochopitelně,“ podotkl velký muž suše. „Na živé nestřílí, to jistě chápete. Nedělá mu to dobře. Juda by nezabil ani myš, alespoň to pořád tvrdí. O mě si nemusíte, Queene, dělat starosti …“

„Nedělám si je. Dělám si je o Judu.“

Černé oči se zúžily. „To nechápu.“

Ellery řekl pomalu. „Bude ztracen, jestli bude mít krev na rukou.“

„Nechtě těch litanií,“ řekl King netrpělivě. „Tady jste už

skončil. Dnes dopoledne letíte domů.“

„Ne!“ vyskočil Abel, který se ještě nevzpamatoval. „Ne, Kingu. Já tu Queeny potřebuju. Nepošleš je domů…“

„Ábeli, už toho mám plné zuby!“

„Já tě dobře znám,“ zařval Abel. „Dáš mu pistoli do ruky a vyprovokuješ ho, aby střílel, Kingu. A Judu znám stejně dobře. Ty ho podceňuješ. Ať tu Queenové zůstanou .

Minimálně do zítřejšího rána . “

„O to se postará Spring.“

„Ne, Spring ne. Musíš mi, Kingu, dovolit, abych to udělal po svém.“

Jeho bratr se nasupil. Ale pak pokrčil rameny a řekl: „Tak dobře. Snad tu ještě jeden den s těmi prudérními demokraty vydržím. Jen když skončí tohle žvanění! A teď

všichni ven, ať se můžu konečně najíst.“

X.

Na základě písemného rozkazu měli Queenové onoho odpoledne povoleno prohlédnout si tajnou místnost.

Plukovník Spring sice vypadal lehce vyvedený z míry, ale ocelové dveře jim odemkl vlastnoručně. Plukovník, důstojník velící stráži v obytných prostorách a dva řadoví strážci je doprovázeli a hlídali tak pečlivě, jako by vstoupili do trezoru státního pokladu.

Byla to velká, prázdně vyhlížející místnost vymalovaná šedivou barvou jako v nemocnicích. Byly tam pouze jedny dveře, a to ty, kterými vstoupili. Nebyla tam žádná okna, stálé světlo, které nevydávalo žádné stíny, vycházelo ze zdí.

Kolem celého pokoje vysoko u stropu vedl vlys z pevného materiálu; byla to jakási porézní hmota, kterou vyvinuli Bendigovi technici a která zastupovala obvyklé topení s větracími průduchy a mřížkou. „Jde o kov, který doslova dýchá,“ vysvětloval plukovník Spring, „a který nahrazuje větrání okny.“ Vzduch v místnosti byl čerstvý a příjemný.

Na holých stěnách nevisely žádné obrazy, závěsy ani jiné ozdoby. Podlaha byla pevná, z jakéhosi elastického materiálu, který tlumil zvuk. Strop byl zvukotěsný.

Přesně uprostřed tajné místnosti stál obrovský kovový stůl s koženým otáčecím křeslem. Na stole kromě telefonu neleželo nic. Oproti velkému stolu stál sekretářský stůl s elektrickým psacím strojem; za ním stála kovová nečalouněná židle. Do výšky metru a půl lemovaly stěny ocelové kartotéky.

Nade dveřmi, přímo proti očím člověka sedícího za velkým stolem, tikaly hodiny. Měly dvě nekompromisní zlaté ručičky a dvanáct nečíslovaných šipek a byly zasazeny do stěny.

Nic jiného v místnosti nebylo.

„Kdo kromě Bendigovy rodiny používá, plukovníku, tuto místnost?“ zeptal se inspektor Queen.

„Nikdo.“

Ellery pravil: „Chodívá sem Juda Bendigo často?“

Plukovník Spring hodil hlavou k důstojníku stráže.

Důstojník řekl: „Ne často, pane. Občas sem na pár minut zajde, ale nikdy se tu dlouho nezdrží.“

„Kdy tu byl pan Juda naposled?“

„Musel bych se podívat do záznamů, pane.“

„Tak se podívejte.“

Důstojník pohlédl na plukovníka Springa. Plukovník kývl a důstojník odešel. Krátce poté se vrátil s knihou zápisů.

„Naposledy to bylo, pane, před šesti týdny. A týden

předtím a tři týdny předtím.“

„Dá se ze záznamu vyčíst, zda byl v místnosti sám?“

„Ano, pane.“

„A byl?“

„Ne, pane. Nikdy nepřichází, když v místnosti nikdo není. Nedostal by se dovnitř. Kromě pana Kinga a pana Ábela se sem nedostane nikdo. Oni jediní mají po jednom klíči a jeden náhradní klíč je uložen ve strážnici v sejfu.

Musíme otevírat místnost pro uklízečky.“

„Předpokládám, že uklízejí za dohledu vašich stráží.“

„A důstojníka ve službě, pane.“

Queenové se několik minut procházeli tajnou místností.

Ellery se pokusil otevřít několik skříní, ale byly zamčené.

Ty, které nebyly, byly prázdné. V jedné z nezamčených skříní našel láhev segonzacu. Povzdechl si.

Prozkoumal ocelové dveře. Byly neproniknutelné.

Když odcházeli z místnosti, plukovník Spring vlastnoručně vyzkoušel dveře a klíč předal kapitánovi stráže.

Důstojník zasalutoval a odnesl klíč do strážnice.

„Mohu pro vás ještě něco udělat, pánové?“ zeptal se plukovník žalostným hlasem. Ellery přemýšlel. „Mám rozkazy být zcela k vašim službám.“

„Jenom ta záležitost s větrací jednotkou, plukovníku,“

nadhodil inspektor.

„Ano…“

Ellery se od nich odtrhl a zamířil přes chodbu. Zaklepal na dveře Judy Bendiga. Nikdo se neozval. Ještě jednou zaklepal. A zase žádná odpověď. Pak vstoupil.

Max seděl obkročmo na židli s bradou položenou na chlupatých rukou. Jenom jeho oči neklidně sledovaly každé hnutí rukou Judy Bendiga s psí ostražitostí. Prázdná láhev od segonzacu se válela na Judově stole. Juda právě otevíral další. Odtrhl daňovou známku a pak jenom přejel čepelí nože kolem tvrdé voskové plomby. Troglodytovi nevěnoval nejmenší pozornost a nepodíval se ani na Elleryho, když

vstoupil.

Ellery strávil zbytek dne ve snaze zachránit duši Judy Bendiga. Ale ta byla odsouzena k záhubě. Nebránil se záchraně, prostě na ni kašlal. Vypadal ještě víc neživotně než předtím, jako mrtvola, která zemřela násilnou smrtí, protože jeho tvář, opuchlá a modrofialová od nárazu na stěnu jídelny, a rozražený ret dodávaly jeho obličeji výrazu potměšilého úšklebku, jaký Ellery vídal v márnici.

„Vůbec z toho nemám žádnou radost, Ellery, skutečně ne. Představa, že musím bratra zabít, mi nečiní o nic větší potěšení než vám. Jenomže někdo tu špinavou práci udělat musí a čekání na Všemohoucího mě už přestalo bavit.“

„Když prolijete krev, Judo, jak se potom budete od Kinga lišit?“

„Jsem kat. A kati patří k nejrespektovanějším veřejným

činitelům.“

„Katova práce je posvěcena zákonem. Samozvaní kati jsou vrazi a nic jiného.“

„Zákonem říkáte? Na Bendigově ostrově?“ Juda dovolil svému střapatému kníru lehký nadskok. „Jistě, připouštím, že podmínky jsou neobvyklé. Ale právě o to jde. V takovém případě lidstvo člověka neodsuzuje, ale tiše s ním souhlasí.

Mě vybralo svědomí civilizovaného lidstva.“

Pojistě době, to už se stmívalo, Juda Elleryho přerušil: „Plýtváte dechem. Už jsem se rozhodl.“

Právě v této chvíli si Ellery uvědomil, že Juda hovoří jako člověk odhodlaný svůj čin vykonat.

„Rád bych vám, Judo, porozuměl. Vzhledem k tomu, jak pevně jste odhodlán, nezdá se vám, že skutečnost, že jste byl odhalen ještě před vykonáním svého činu, značně vaše šance snížila? Nečekáte jistě, že složíme ruce v klín a necháme vás uskutečnit plán, ať už je jakýkoli? Samotný Max s vámi v jedné místnosti dokáže zmařit každou myšlenku, která se vám urodí v hlavě. Tady se žádná vražda nestane, Judo.“ Teď už Ellery s Judou hovořil jako s dítětem. „Prostě si to nemůžeme dovolit, to jistě chápete.“

Juda upil z koňaku: „Vy mě prostě nemůžete zastavit.“

„Ale jděte. Přiznávám, že člověk odhodlaný spáchat vraždu může časem najít nějaké řešení, ale vzhledem k tomu, že známe přesný čas a místo…“

Juda mávl útlou bílou rukou: „To na věci nic nemění.“

„Co na věci nic nemění?“

„To, že znáte místo a čas. Kdyby na tom záleželo, tak bych vám to nenapsal.“

„Vy to uděláte i přesto, že jsme byli varováni?“

„Samozřejmě.“

„V uvedenou dobu? A na uvedeném místě?“ zvolal Ellery.

„Dnes o půlnoci. V tajné místnosti.“

Ellery se na něj zahleděl. „Tak to tedy je. Vy prostě máte zcela jiný plán. Byla to prostě vějička.“

Juda vypadal uraženě. „Nic takového! Dávám vám své slovo! To by to všechno zkazilo. Copak to nevidíte?“

„Ne.“

Juda pokrčil rameny a opět se chopil láhve.

„Nic se, pochopitelně, nemůže stát,“ řekl Ellery, „protože máte mé osobní slovo, že dnes večer tuto místnost neopustíte a váš bratr King sem nepřijde. Takže si můžeme hrát, Judo. Povězte mi: Ohlásil jste přesný čas vraždy, známe i přesné místo, pokud dodržíte slovo ohledně doby, nechtěl byste mi říct, jak svého bratra chcete zabít?“

„Jak si račte přát,“ odpověděl Juda. „Prostě ho zastřelím.“

„A čímpak?“

„Svou oblíbenou pistolí.“

„To těžko,“ dopálil se Ellery. „Prohledali jsme s mým otcem tuto místnost dneska dvakrát a žádný z nás tu nic nenašel. Kromě toho jsme, pokud si vzpomínáte, prohledali velmi pečlivě i vás samého.

V těchto místnostech se žádná zbraň ani žádná munice prostě nenachází.“

„To vás tedy zklamu. Jednu, a to rovnou nabitou, máte přímo před nosem.“

„Tady? A teď?“

„Ani ne dva metry od místa, kde stojíte.“

Ellery se kolem sebe poplašeně rozhlédl. Ale pak se ovládl a zasmál se: „Musím si na vás dávat pozor. Vy jste velký vtipálek.“

„To není žádný vtip. To je fakt.“

Ellery se přestal smát. „To je od vás, Judo, vážně nehezké. I když je tu mizivá pravděpodobnost, že mluvíte pravdu, budu to tady muset znovu prohledat.“

„Ušetřím vám práci. Klidně vám řeknu, kde ta zbraň je.

Mně na tom nesejde.“

Mně na tom nesejde…

„No tak kde, Judo, je?“ zeptal se Ellery vlídně.

„V Maxově kapse, kam jsem ji strčil, když jste to tu začali prohledávat.“

Max se prudce napřímil. Strčil ruku do kapsy saka.

Ellery přiskočil, odstrčil ho a začal kapsu prohledávat sám.

Byla tam spousta bonbonů, ořechy a další věci, které Ellery ho prsty neidentifikovaly, ale mezi těmi lepkavostmi leželo cosi tvrdého. Vytáhl to.

Max na to vyvalil oči.

Byla to automatická pistole trochu podivného vzhledu.

S hlavní dlouhou jenom dva a půl centimetru, takže se pohodlně vešla do lidské dlaně, celkově neměřila víc než

deset centimetrů. Byl to německý walther ráže pětadvacet. I když vypadal trochu jako hračka, Ellery dobře věděl, že je to velmi účinná zbraň, a tato vypadala navíc jako často používaná. Slonovinové zdobení na pažbě bylo ohmatané a zažloutlé a na pravé straně pažby byl odštíplý slonovinový trojúhelníček.

Juda na ni zamilovaně koukl. „Není krásná?“

Zbraň byla nabitá. Ellery vysypal všechny náboje, zastrčil si walther do kapsy a šel ke dveřím. Než odemkl dveře, stál mu v cestě inspektor a bránil mu vyjít.

„Co se stalo, Ellery?“

„Vytrhal jsem Judovi zuby,“ Ellery vložil náboje do otcovy ruky. „Schovej mi to.“

„Kde to u všech rohatých… co když toho má víc?“

„Jestli ano, tak ne tam. Ale ještě se tam porozhlédnu.“

Ellery znovu zamkl dveře a zadíval se zamyšleně na Judu. Proč vlastně prozradil, kde má zbraň? Chtěl tím snad odvrátit pozornost od další prohlídky, která by mohla objevit

další zbraň, zbraň, kterou chtěl Juda od počátku použít?

Ellery řekl Maxovi: „Hlídejte ho,“ což byl zcela zbytečný rozkaz, a prohledal ještě jednou Judovy dva pokoje s koupelnou. Juda se tím nenechal vyvést z míry a klidně popíjel. Když mu chtěl Ellery provést další osobní prohlídku, neprotestoval. Po prohlídce se oblékl a sáhl opět po láhvi.

žádná zbraň se nenašla, ani jediný náboj.

Ellery se posadil a zahleděl se zkoumavě na vyzáblou postavičku. Ten člověk byl buď blázen, nebo natolik ponořený do svého alkoholického oparu, že už nerozeznával skutečnost od fantazie. Z praktického hlediska na tom vlastně příliš nezáleželo. Pokud chtěl střílet onou německou automatickou pistolí, pak neměl co vystřelit; Juda sám neopustí místnost; a Queenové se za souhlasu Ábela Bendiga domluvili, že Kingovi Bendigovi nedovolí, i kdyby měli použít násilí, aby překročil práh Judova bytu.

Tento vrah, tolik zapálený pro svou věc, prostě svého tyrana nezavraždí. A vzali v úvahu i možnost, že si s nimi Juda jenom zahrává a že si najal nějakého jiného vraha nebo někoho podplatil.

Úderem jedenácté se objevili na chodbě King Bendigo s Karlou. Obklopovalo je šest strážných. Karla byla pobledlá, ale její manžel se usmíval.

„Jak se bavíte, pánové?“ zeptal se inspektora.

„Nežertuj o tom, Kane,“ zaprosila Karla. „Sice se nic nemůže stát, nicméně… nežertuj.“

Stiskl jí láskyplně rameno a ze zlatého pouzdra, připevněného ke kalhotám zlatým řetězem, vytáhl klíč.

Inspektor Queen se pozorně rozhlédl. Na protější straně chodby stály u dveří Judova bytu dvě stráže, jedna z nich svírala pevně jejich kliku. Na opačné straně dveří, jak inspektor věděl, hlídali Judu Max s Ellerym. Každopádně neměl žádnou šanci.

„Počkejte, pane Bendigo.“ King odemkl masivní dveře a Karla se jako první chystala do tajné místnosti vejít.

„Musím vás požádat, abyste mi dovolil, než vstoupíte dovnitř, prohledat místnost.“

Inspektor už stál ve dveřích a bránil jim vstoupit.

King se na něj upřeně zadíval: „Bylo mi řečeno, že jste ji prohledal už dneska odpoledne.“

„To bylo dopoledne, pane Bendigo.“ Inspektor se ani nehnul.

„No tak dobře!“ ustoupil King podrážděně. Třem strážným se podařilo proklouznout mezi ním a dveřmi. Stáli tam v řadě vedle sebe. Cosi v jejich jednání navrátilo magnátovi dobrou náladu. „Co to tady dneska vyvádíte?

Vypadáte jako baletky při nástupu.“

Místnost vypadala přesně stejně, jak ji inspektor odpoledne opustil. Přesto ji pečlivě prošel, všude se podíval

– do kartoték, do stolů, na židle, na podlahu, prohlédl stěny i strop.

„Pane Bendigo, prosím vás o dovolení podívat se do stolů a otevřít skříně.“

„Vyloučeno,“ přišla bryskní odpověď.

„Musím na svém požadavku trvat, pane Bendigo.“

„Trvat?“

„Pane Bendigo,“ mířil inspektor ke dveřím. „Váš bratr Abel na mě naložil velkou odpovědnost. Pokud mi neumožníte konat mou povinnost podle mého nejlepšího přesvědčení, mám svolení vašeho bratra zabránit vám vstoupit dovnitř, bude-li třeba i silou. Pan Abel usoudil, že na prohledání zásuvek a skříní je třeba vašeho souhlasu, ale pochopil, že je to nutné. Chcete vidět jeho vlastnoručně podepsané povolení?“

Černé oči se do něj zabodly. „Abel dobře ví, že nikdo vyjma mé vlastní rodiny, nikdo!, nesmí žádné zásuvky otevírat.“

„Slibuji, že nebudu nic číst, pane Bendigo. Já hledám pouze pekelné stroje a podobně. Na to mi postačí do zásuvek jenom nahlédnout.“

King Bendigo na chvíli neodpovídal .

„Kane. Udělej všechno, co po tobě chtějí. Prosím.“

Karla mluvila jakoby ztuhlým jazykem.

Pokrčil rameny a stáhl zlaté pouzdro ze zlatého řetězu.

„Tohle je klíč ke skříním. Tenhle k zásuvkám u mého stolu.

Zásuvky u malého stolu nejsou zamčeny“

Inspektor vzal dva klíče. „Dovolíte, abych při prohlídce zavřel dveře?“

„Ani nápad!“

„Pak vás a paní Bendigovou požádám, abyste ustoupili kousek od dveří. Vaši tři strážní mě ohlídají,“ dodal inspektor trochu trpce .

Vykonal pečlivou prohlídku.

Když vycházel na chodbu, řekl: „Ještě jednu věc, pane Bendigo. Nemá tato místnost žádné skryté prostory, tajné dveře, panel nebo vchod nebo něco v tomto smyslu? Cokoli takového?“

„Ne,“ zasupěl velký muž rozhořčený čekáním.

Inspektor mu podal dva klíče. „Pak můžete klidně vstoupit.“

Když pán Bendigo vy říše vkročil do tajné místnosti, následovaný svou ženou, a mohutné dveře za ním zapadly, inspektor Queen je osobně vyzkoušel. Ale dveře automaticky zapadly na západku; rozrazit je nebylo možné.

Opřel se o ně zády a zeptal se jednoho strážného: „Nemáte cigaretu?“ Elleryho otec se uchyloval k cigaretám pouze ve chvílích velkého vypětí. Poprvé se dostal do situace, kdy riskoval, že se nechá roztrhat na kusy kvůli člověku, jehož smrt by v něm jinak vyvolala pouze

vzdálenou lidskou účast.

Juda se už podíval láhvi segonzacu pořádně na zoubek a za deset minut půl dvanácté se, co se pití týče, odvázal zcela.

Zdvořile požádal, zda by si mohl k tomu pustit trochu hudby, a když Ellery, než mu udělil svolení, prohlížel gramofon, Juda potřásl bolestně hlavou nad lidskou podezíravostí.

„Nepřibližujte se k těm deskám,“ varoval ho Eller y „Já vám je donesu.“

„Copak podezíráte i hudbu?“ kroutil Juda nevěřícně hlavou.

„Mezi těmi deskami sice mít zbraň nemůžete, ale náboj by se tam klidně vešel,“ řekl Ellery. „Seďte pěkně na místě pod Maxovým bdělým zrakem a já vám všechno donesu. Co si dáte?“

„Mozarta budete podezírat určitě. Tak Mozarta!“

„V takové situaci podezírám, Judo, i Orfea. Tak Mozarta?“

„Závěrečnou část symfonie C dur, támhle, čtyřicet jedna. Není na světě velkolepějšího díla, vyjma některých Shakespearových děl a několika fantastických kusů od Bacha.“

„Přeháníte,“ ucedil Ellery, možná nespravedlivě, protože za pár minut sledoval pod Ansermetovou taktovkou V Orchestre de la Suisse Romande se zdráhavým nadšením.

Juda neříkal nic. Rozvalil se na židli za stolem s napoleonkou v dlaních a očima doširoka otevřenýma a zářícíma.

Mozart byl v plném proudu, když se Ellery podíval na hodinky a bylo 11:32 . Kývl na Maxe, kterému kontrapunkt absolutně nic neříkal, vydal se potichu ke dveřím a odemkl je. Než je otevřel, ohlédl se na Judu. Ten se usmíval.

Při zvuku otevíraných dveří se inspektor rychle vydal na protější stranu chodby. Zaclonil otevírané dveře zády, s očima upnutýma na dveře tajné místnosti.

„Všechno v pořádku, tatí?“

„Ano.“

„Jsou King s Karlou stále uvnitř?“

„Co tam vešli, ještě se dveře neotevřely.“

Ellery přikývl. Nepřekvapilo ho, že naproti mezi strážemi před zamčenou místností uviděl stát Ábela Bendiga. Abel se na Elleryho úzkostně zadíval a přešel na jeho stranu.

„Nedokázal jsem se na práci soustředit. Je to divné, ale nešlo to. Co je s Judou, pane Queene?“

„Aby se v něm čert vyznal. Povězte mi, pane Bendigo, neměl váš bratr Juda nějaké psychické potíže?“

Abel řekl: „Protože vyhrožuje Kingovi zabitím?“

„Ne. Ale protože dobře ví, že o jeho záměru víme, a stále se chová v tom smyslu, že ho jistě uskuteční.“

„Ale to snad nemůže?“ vyhrkl Abel.

„Samozřejmě že ne. Jenomže on si to evidentně nepřipouští.“

„Juda byl odjakživa trochu podivín. Taky dost pije…“

„Jak dlouho takto pije?“

„Už řadu let. Myslíte, pane Queene, že bych s ním měl promluvit?“

„Ne.“

Abel kývl. Vrátil se na své místo na druhé straně chodb y „Neodpověděl na otázku,“ poznamenal inspektor.

Ellery pokrčil rameny a zavřel dveře. Otočil klíčem a strčil si ho do kapsy.

Symfonie dozněla a Ellery vytáhl další desku. Když se otočil od polic s deskami, uviděl Judu, jak civí do prázdné sklenice. Rádoby bratrovrah sáhl po láhvi od koňaku a obrátil ji dnem vzhůru. Byla suchá jak troud. Oběma rukama se chopil opěradel židle a vstal.

„Kampak máte namířeno?“ zajímal se Eller y „Pro další láhev.“

„Zůstaňte na místě. Já vám ji donesu.“

Ellery šel za klavír a vytáhl z hraničky krabic jednu láhev. Juda zašátral po kapsách. Nakonec vytáhl kapesní nůž.

„Já vám ji otevřu.“

Ellery vzal od něj nůž, odloupl daňovou známku,

odškrábl tvrdou pečeť z hrdla. Nůž měl vývrtku na korkovou zátku, kterou ji Ellery vytáhl. Postavil láhev na stůl vedle prázdné sklenice.

„Tohle si nejspíš, Judo, ponechám,“ podotkl.

Juda sledoval pohledem, jak jeho nůž mizí v Elleryho kapse u kalhot.

Pak sáhl po láhvi.

Ellery pohlédl na hodinky.

11:46.

V 11:53 řekl Ellery Maxovi: „Stoupněte si před něj.

Hned jsem zpátk y“

Max vstal, postavil se ke stolu a nespouštěl oči z Judy, který před ním seděl. Široká záda Judu zcela zakryla.

Ellery odemkl dveře, vyklouzl ven a z chodby dveře opět zamkl.

Jeho otec, Abel Bendigo a stráž byli na svém místě.

„Stále uvnitř?“

„Stále, synu.“

„Dveře se od té doby neotevřely?“

„Ani jednou.“

„Zkontrolujeme je.“

Ellery zalomcoval klikou.

„Ale Juda…“ Abel pohlédl na druhou stranu chodby.

„Max stojí nad ním, dveře jsou zamčeny a klíč mám v kapse, pane Bendigo!“ Ellery opět zalomcoval klikou.

Po chvíli zarachotilo v zámku. Stráže se vypjaly do pozoru. Dveře se otevřely a mezi nimi se objevil King Bendigo. Byl v košili s krátkými rukávy a Karla, která se nakláněla nad sekretářským stolkem, se podívala nepřítomně jejich směrem.

„Co je?“ vyštěkl velký muž.

„Jenom kontrolujeme, pane Bendigo, že je všechno v pořádku.“

„Pořád jsem tady.“ Zpozoroval Ábela. „Ábeli? To jsi s těmi lidmi skončil nějak brzy?“

„Vyřídím to zítra dopoledne.“ Abel sevřel rty. „Běž

zpátky, Kingu. Běž zpátky.“

„No

tohle…!“

Znechucený

výkřik

přehlušilo

zabouchnutí dveří. Inspektor vzal za kliku. Bylo zamčeno.

Ellery se opět podíval na hodinky.

11:56:30.

„Teď už otevře až dlouho po půlnoci,“ řekl. Rozběhl se na druhou stranu chodby.

Když Ellery opět zamkl Judovy dveře zevnitř, opustil Max své místo u stolu a šel se zády o ně opřít. „Co dělal, Maxi?“ Max se zašklebil.

„Pil jsem koňak,“ pravil Juda snivě. Pozvedl napoleonku do výše. Ellery obešel stůl a postavil se nad něj.

11:57:20.

„Čas chvátá, Judo,“ utrousil. Byl zvědavý na to, jak se

Juda vypořádá s momentem vrcholné reality, až uslyší, jak odbíjí dvanáctá .

Nespouštěl oka z útlé postavičky na židli. Bezděky napjal všechny svaly.

Dvě minuty do dvanácté.

Juda se podíval na hodinky na útlém zápěstí a odložil prázdnou sklenici.

Otočil se na židli a pohlédl na Elleryho.

„Udělal byste pro mě něco,“ otázal se, „a vrátil mi můj walther?“

„Tento?“ Ellery vytáhl miniautomat z kapsy. „S tím toho, Judo, asi moc nepořídíte.“

Juda nastavil dlaň.

Z jeho očí se nedalo nic vyčíst. Světýlko, které v nich Ellery zahlédl, mohlo být výsměšné, ale spíš ho zažehl koňak. Pokud…

Protože to byl Ellery, ještě jednou prohlédl walther, který neopustil od chvíle, kdy z něj vysypal náboje, jeho kapsu.

Zbraň byla, jak jinak, prázdná. Přesto ji Ellery ještě jednou důkladně prozkoumal, ještě důkladněji než poprvé.

Mohla tu byt nějaká finta. Mohla se v ní nějak, bůhvíjak, ukrývat jedna kulka, která by se uvolnila po tlaku na určité místo. Ellery sice nikdy o ničem podobném neslyšel, ale co kdyby.

Nicméně tento případ to nebyl. Toto byl klasický německý walther. Ellery jich měl v ruce desítky. Byl to klasický německý walther a nebyl nabitý.

Pustil malou automatickou pistoli do Judovy dlaně.

Nemohl si pomoct, ale když Juda prázdnou zbraň přehodil do pravé ruky, pevně stiskl její pažbu a ukazováček položil na spoušť, pocítil k němu zvláštní lítost . Juda byl teď soustředěný, konal malé a úsporné pohyby, jako by to, co hodlal udělat, mělo nezměrný význam a vyžadovalo plné soustředění .

Levou rukou se opřel o desku stolu a zvedl se na nohy.

Ellery nespustil z jeho rukou oči.

Teď Juda pozvedl předloktí . Pohlédl na hodinky na druhé ruce .

Třicet vteřin.

Pravou ruku, ve které svíral zbraň, bylo dobře vidět.

Nemohl nic dělat, žádný eskamotérský trik, žádný švindl, prostě nic A kdyby i mohl? I kdyby se nějakým nepochopitelným zázrakem k náboji dostal a vložil ho do pistole, co by mohl podniknout s Ellerym u svého lokte?

Zastřelit ho? Zhypnotizovat Maxe? A i kdyby se dostal na chodbu, co by ho čekalo? Zamčené ocelové dveře. Skupina ozbrojených mužů na stráži. A i potom, žádný klíč.

Patnáct vteřin.

Na co vlastně čeká?

Juda zvedl walther.

Max sebou škubl a Ellery téměř vyskočil. S úsilím se ovládl. Max vyrazil posměšné zavrčení, které na poslech znělo hrozivě, a opět se uvolněně opřel o dveře.

Byla to slabomyslná scéna. S prázdnou zbraní nemohl Juda nic dělat. Přesto se Ellery nedokázal zbavit podivného dojmu. Juda nemohl nic dělat, ale na něco se zjevně chystal.

Na co?

Sedm vteřin.

Juda pozvedl pravici, kterou současně vypnul. Měl před očima zjevně nějaký cíl a soustřeďoval se na výstřel, který nemohl vyjít. Na výstřel, který nemohl vypálit, na stěnu, kterou nemohl prostřelit.

Pět vteřin.

Teoretické prodloužení Judovy ruky s waltherem na konci by vedlo přímou čarou přes stěnu jeho pracovny, přes chodbu, přes stěnu tajné místnosti, přibližně do jejího středu a, možná, do těla sedícího muže.

Tři vteřiny.

Juda „mířil“ na svého bratra Kinga.

Je to blázen.

Dvě vteřiny.

Juda sledoval zvednuté zápěstí.

Jedna vteřina.

Tak co teď, Judo?

Do úderů hodin, které odbíjely půlnoc, stiskl Juda na spoušti prst.

Elleryho by nepřekvapilo víc, ani kdyby z malého walthera vyšlehl plamen a vyletěla rána. Zbraň, která by vystřelila, ač to bylo nemožné, by dodala předchozí nesmyslné hře smyslu. Byl by to přírodní zázrak, ale Judovo konání by nabylo na důstojnosti logiky.

Jenomže z malého walthera nevyšlehl ani plamen, ani z něj nevyletěla rána. Udělalo to jenom cvak a pak nic.

Pokojem se neozval žádný řev, ve stěně se neobjevila žádná díra, nevykřikl žádný hlas.

Ellery upřeně toho člověka pozoroval.

Ten Juda, toho prostě žádná logika nezajímá. Vůbec se nechová jako člověk, který právě zmáčkl spoušť zbraně, která nemohla vystřelit a také nevystřelila. Chová se, jako by právě uviděl záblesk a uslyšel ránu, zaslechl zaúpění a nářek. Chová se jako člověk, který se trefil.

Juda pomalu sklonil hlaveň walthera a položil ho na stůl.

Pak klesl na židli a sáhl po láhvi koňaku. Zvolna ji odšpuntoval, pomalu nalil několik centimetrů a zvolna a dlouho pil s láhví stále v levé ruce. Pak láhev a sklenici odhodil, a když dopadly na zem, položil hlavu na stůl a rozplakal se.

Ellery už toho začínal mít dost. Ve zbrani nebyl náboj.

Stěna, chodba, pak další stěna šedesát centimetrů silná ze zesíleného betonu. Člověk, sedící za ní. Bezpečně. Pokud…

pokud…

Nemožné. Nemožné.

Ellery řekl chraptivě hlasem, který sám nepoznával: „Chováte se, jako byste svého bratra zastřelil.“

„ Zastřelil jsem ho.“

Byla to slova těžká zármutkem a zvlhlá slzami.

„Myslím tím, jako byste ho skutečně zabil.“

Nerozuměl. Snad neřekne…

„ Zabil jsem ho.“

Řekl to tedy. Ellery si položil ruku přes ústa. Ten člověk je vážně cvok.

„Co že jste udělal, Judo?“

„ King je mrtvý.“

„Slyšel jste to?“ podíval se Ellery zarmouceně na Maxe.

Max si poklepal prstem na čelo a zašklebil se.

Ellery popadl ve výbuchu vzteku Judu za rameno, narovnal ho a opřel o opěradlo židle.

Chce plakat, tak ať pláče.

Juda přestal plakat a kousl se křivými zažloutlými zuby do spodního rtu. Zašátral v zadní kapse kalhot. Vytáhl kapesník. Vysmrkal se a s povzdechem se uvolnil.

„Ať si se mnou dělají, co chtějí,“ zakvílel monotónním hláskem. „Ale já jsem to musel udělat. Vy nevíte, jaký byl.

Co chtěl udělat. Musel jsem ho zastavit. Musel.“

Ellery vytáhl walther. Zíral na něj.

Hodil ho na stůl a kráčel přes místnost. Maxovi ostře řekl: „Nezacláněj.“

Odemkl dveře.

Na chodbě panoval klid. Inspektor a Abel se opírali o dveře tajné místnosti a živě si povídali. Stráže stály uvolněně.

„Vida, Ellery,“ inspektor se rozhlédl kolem. „Copak?

Co se stalo? Vypadáš bledý jako duch.“

„Je Juda v pořádku?“ zeptal se Abel rychle.

„Copak ten!“ Ellery chopil otce za rameno. „Nestalo…

se něco?“

„Co se mělo stát? Absolutní pohoda, synu.“

„Neslyšel jsi… nic?“

„A co?“

„No třeba… výstřel.“

„Samosebou ne.“

„Nikdo z tajné místnosti nevyšel ani nešel dovnitř?“

„Ne.“

„Dveře byly pořád zavřené… zamčené?“

„Zajisté.“ Jeho otec na něj zíral.

Abel, stráže…

Ellery se cítil jako blázen. Měl na Judu Bendiga hrozný vztek. Není to jenom cvok, ale navíc je poťouchlý. Ale

přesto…

Došel k velkým ocelovým dveřím, zadíval se na ně.

Ostatní muži na něj upřeli zmatené pohledy.

Ellery zaklepal.

Po chvíli zaklepal silněji.

žádná odezva.

„Tady čekání nepomůže,“ řekl unavený hlas.

Ellery se otočil. Juda vycházel z pokoje na chodbu. Max držel oběma rukama Judu pevně za ramena. Šklebil se.

„Co to má znamenat?“ dopálil se inspektor.

Ellery začal bušit oběma rukama do ocelových dveří: „Pane Bendigo! Jste v pořádku?“

Neozval se ani hlásek. Ellery zalomcoval klikou. Nic se nestalo.

„Pane Bendigo?“ hulákal Ellery. „Odemkněte dveře!“

Abel Bendigo se kousal do kotníků na ruce a šeptal: „Asi je zabraný do nějaké významné záležitosti. Ale je tam Karla…?“

„Dejte mi někdo klíč!“

„Klíč?“ zareagoval Abel. „Tady. Tady je, pane Queene.

Proč vlastně… Ten bude řádit, ale… tady je!“

Ellery chňapl po zlatém pouzdře, které mu podával Abel. Byl to duplikát Kingova klíče. Strčil klíč do zámku, otočil, nadzvedl…

Karla ležela na zemi vedle manželova stolu. Měla

zavřené oči.

King Bendigo seděl ve svém koženém otáčivém křesle za stolem s otevřenýma očima.

Ale to, jak seděl a jak vypadal, přimělo Elleryho k zděšenému běhu.

Bendigo seděl vychýlený z vertikály, jednu ruku mezi nohama a druhá mu visela přes opěradlo.

Hlava mu klesla na rameno a ústa měl otevřená.

Na bílé hedvábné košili na levé straně hrudníku vyskočila skvrna zhruba kulatého tvaru a červené barvy.

Ve středu rudého kruhu byla malá černá dírka po kulce.

XI.

První, co Ellery učinil, nemělo se zázraky nic společného. Otočil se k Ábelovi Bendigovi a pravil: „Chcete zavolat plukovníka Springa?“

Stál ve dveřích, s rukama a nohama roztaženýma a bránil ostatním ve vstupu. Přes rameno mu do místnosti nakukovaly nevěřící oči.

„Pane Bendigo.“ Poklepal Ábelovi po rameni a opakoval otázku.

„Ne. Pane Bože, ne.“ Abel přišel k sobě. „Nepouštějte dovnitř stráže! Jenom…“

Ellery zatáhl Ábela dovnitř. Zatáhl dovnitř i Judu. Max jako by ukončoval průvod. Zatáhl dovnitř i svého otce.

Strážím před nosem zabouchl dveře.

Zalomcoval klikou. Zamčené. Automaticky.

Ellery došel k muži v křesle. Inspektor Queen klesl na kolena u Karly. Bratři zůstali u dveří, téměř se jeden druhého dotýkali. Juda vypadal vyčerpaně; opřel se o jednu kartotéku. Abel si stále něco pro sebe mumlal. Max vypadal ohromeně; veškerá divokost z něj vyprchala. Na rtech mu při dýchání vyskakovaly bublinky slin. Upíral zděšený pohled na tichou postavu v křesle.

Inspektor vzhlédl od Karly. „Není zraněná.“

„A co jí je?“

„Nejspíš omdlela. Nevidím tu žádnou ránu ani zhmožděniny.“

Ellery sáhl po telefonu na stole Kinga Bendiga. Když se ozvala ústředna, řekl: „Doktora Storma. Naléhavě.“

Inspektor pohlédl z Elleryho na tělo v křesle. Pak velmi opatrně nadzvedl Karlu, položil ji do sekretářské židle za psacím stolem a předklonil dopředu. Sundal si kabát a přehodil ho přes ni. Zvedl jí nohy tak, aby měla hlavu níž.

„Doktor Storm?“ zeptal se Ellery. „Tady je Queen.

Kinga Bendiga postřelili. Vážné zranění hrudníku u srdce.

Není mrtev. Přivezte si všechno potřebné s sebou, nejspíš s ním nebude nějakou dobu možné hýbat.“ Zavěsil.

„Není mrtvý!“ Abel udělal krok kupředu.

„Prosím, nedotýkejte se ho, pane Bendigo. Dokud nepřijde doktor Storm, nemůžeme nic dělat.“

Ábelův obličej pokryly kapičky potu. Polykal nasucho a podíval se na bratra Judu.

Zatímco předtím vypadal Juda vyčerpaně, jako by ho úkol, který provedl, stál příliš mnoho sil, teď, při zprávě, že se vražda nepovedla, vypadal omámeně. V jeho očích se odrážel jakýsi šok, který Ellery nedokázal zcela rozluštit.

Ellery nebyl právě ve stavu, aby se potýkal s detaily, ale napadlo ho, že by se Juda mohl pokusit o nápravu.

„Maxi,“ dotkl se Ellery masivní ruky. „Nespouštějte z Judy oči.“

Max si utřel rty o rukáv košile. Otočil se k Judovi. Stáhl hlavu mezi ramena a vyrazil k snědému človíčku.

„Ne, Maxi, ne,“ uklidňoval ho Ellery. „Nemusíte ho držet. Jenom dávejte pozor, aby se nepřiblížil ke Kingovi.“

Karla zasténala a zavrtěla hlavou. Inspektor ji začal poplácávat po tvářích. Po chvíli se posadila.

Neplakala. Krev, která se jí nahrnula do hlavy, rychle ustoupila a tvář jí zbělela víc než předtím. Zadívala se přes stůl na zhroucenou postavu.

„Není mrtvý, paní Bendigová,“ řekl inspektor, „čekáme na doktora Storma. Teď si odpočiňte. Zhluboka se nadechněte.“

Jeho slova na ni neměla evidentně žádný účinek. Muž

na židli vypadal velmi neživě.

Někdo zabušil do dveří. Ellery, který lezl po čtyřech pod velkým kovovým stolem, vyskočil na nohy a běžel ke dveřím.

„Já otevřu!“ řekl Ábelu Bendigovi. „Ustupte, prosím.“

Otevřel dveře. Kolem něj proletěl doktor Storm. Na chodbě bylo plno strážných a personálu pracujícího v rezidenci. Člověk v bílém protlačil dveřmi pohotovostní operační stůl a druhý muž vezl přenosný sterilizátor. Ale Ellery jim nedovolil překročit práh. Přibývaly další věci, které přebíral inspektor, zatímco Ellery hlídal. Lokty si prorážel cestu davem plukovník Spring. Zakřičel: „Počkat, nezavírejte dveře!“ Ellery řekl přes rameno Ábelu Bendigovi: „Raději si s ním promluvte sám.“ Abel na dorážejícího plukovníka zavrtěl hlavou: „Nikdo jiný, plukovníku, nikdo jiný.“ Ellery přibouchl dveře před nosem plukovníkova nazelenalého obličeje.

Věděl, že se dveře zamykají automaticky, ale pro každý případ je vyzkoušel.

„Pánové. Pomozte mi ho položit na stůl.“ Doktorův hlas zněl ustaraně. Přivezli sterilizátor. Obsah jeho útrob vyložili na stůl.

Podle doktorových směrnic přeložili zraněného muže z křesla na operační stůl. Zraněnému visela hlava jako bez

života.

„Jak to vypadá, doktore?“

Storm je rukou odháněl pryč. Připravoval injekci.

Ellery odtáhl kovovou židličku od sekretářského stolu do rohu místnosti a inspektor k ní dovedl Karlu. Nebránila se. Posadila se s očima upřenýma na tiché manželovo tělo a prsty dr. Storma. Max stál na stejné straně místnosti v druhém rohu vedle Judy. Ani jeden se nehýbal.

„Paní Bendigová,“ řekl inspektor. Pak se jí dotkl. „Paní Bendigová?“

Zareagovala.

„Kdo ho zastřelil?“

„Já nevím.“ Najednou se, aniž si položila hlavu do rukou, rozplakala. Inspektor neudělal nic. Po chvíli přestala.

„Kdo vstoupil do této místnosti, paní Bendigová?“

zeptal se Ellery.

„Nikdo.“

Abel obcházel místnost a sbíral ze sekretářského stolu a z podlahy papíry, které tam smetl dr. Storm, když si dělal místo na Kingově stole. Bylo něco žalostného v tom, co dělal, ve sbírání tajností člověka, kterému už možná k ničemu nikdy nebudou… jako když se dobry a věrný sluha snaží zachovat řád v domě, v němž veškeré důvody pro zachování řádu minuly. Abel dokumenty urovnal v úhlednou hraničku a zařadil je do kartotéky, kterou otevřel klíčem a

opět zamkl. Zdálo se, že je rád, že může něco dělat.

„Nikdo neprošel dveřmi, paní Bendigová?“ Ellery stále pátral po místnosti a vypadal zmateně a utrápeně.

„Nikdo, pane Queene.“

„Nikdo nevešel dovnitř ani ven?“

„Nikdo.“

„Netelefonoval někdo?“

„Ne.“

„Telefonovali jste buď vy, nebo váš manžel někomu?“

„Ne.“

„Nic neobvyklého?“

„Jediná věc.“

„Co to bylo?“ upřel na ni Ellery rychle oči.

„Několik minut před půlnocí, pane Queene, když jste se snažil dostat dovnitř.“

„Jo tak,“ Ellery byl zklamaný. „A to bylo jediné vyrušení? Jste si tím jistá?“

„Ano.“

„Ellery,“ řekl trpělivě jeho otec, „u toho jsme byli všichni. Abel a já jsme stáli před dveřmi…“

Elleryho pohled se opět roztěkal po místnosti. „A co se stalo pak, paní Bendigová?“

„Připomnělo mi to na chvíli celou tu strašnou záležitost, ale jenom na chvíli.“ Karla se opět podívala na nemocniční stůl a na chvíli zavřela oči. „Když Kane zavřel dveře a vrátil

se ke stolu, okamžitě se vrátil ke své práci, kterou měl rozloženou na stole. Já jsem byla u druhého stolku a připravovala jsem mu nějaká hlášení. Stála jsem zády ke dveřím, nad kterými jsou hodiny, a neměla jsem ponětí o čase… že je to už tak blízko…“

Hlas se jí zachvěl. Čekali.

„Musela jsem se soustředit na práci. Zapomněla jsem…

zase. Pak už jenom vím, že hodiny odbíjely…“

„Odbíjely?“ Ellery se zadíval na zlaté ručičky, zasazené do stěny nad dveřmi. „Tyhle hodiny?“

„Ano, odbíjejí celou. Zvedla jsem oči a rozhlédla se.

Právě začaly odbíjet. Odbíjely dvanáctou. A tehdy jsem si vzpomněla.“

„Co se stalo?“ Teď jí Ellery věnoval celou pozornost.

„Odvrátila jsem pohled od hodin a podívala se na Kanea, jestli si při tom odbíjení také vzpomněl.“ Karla otevřela oči; opět se podívala na muže ležícího na stole, nad nímž se skláněla bílá zavalitá postava a něco s ním dělala.

Karla rychle pokračovala: „Ale byl zcela pohlcen prací.

Celou tu záležitost nepovažoval za hodnu svého zájmu.

Kdyby dostal alespoň trochu strach, jenom trochu! Místo toho seděl v košili za stolem a dělal si nějaké poznámky k tajným zprávám. Pak se, to stalo.“

„Co?“

„Byl mrtvý. Zraněný.“

„Jak?“ vykřikl inspektor.

„Počkej chvíli, tati. Hodiny ještě odbíjely, paní Bendigová?“

„Cože? To nevím. Jednu chvíli seděl a něco psal, a další chvíli sebou jeho tělo… prudce hodilo a sesulo se do křesla.

Uviděla jsem díru, černou, na jeho prsou a zvětšující se rudou skvrnu…“ Ústa se jí bezhlesně pohybovala. „Ne, nic mi není… kdybych tak jen mohla nějak pomoct…

nepředstírám, že tomu rozumím … rozběhla jsem se k němu kolem stolu, myslela jsem jenom na to, že ho vezmu do náručí… stalo se to tak náhle, nemyslela jsem na smrt, jenom, že potřebuje mou pomoc… natáhla jsem ruce, abych se ho dotkla, a pak už si jenom vzpomínám na to, jak mě budí inspektor Queen. Asi jsem hned poté omdlela.“

„Poslouchejte mě, paní Bendigová, pozorně.“ Ellery se naklonil blízko k ní. „Chci, abyste si svou odpověď dobře rozmyslela, a chci, abyste odpověděla naprosto přesně.

Slyšíte mě? “

„Ano?“ hlas se jí úzkostně zachvěl.

„ Slyšela jste výstřel?“

„Ne.“

„Nepřemýšlela jste,“ řekl Ellery mírně. „Jste rozčilená a není vám dobře a za posledních několik minut se toho stalo příliš mnoho., Přemýšlejte. Vraťte se k té chvíli. Sedíte, díváte se na manžela, který sedí za stolem. Jednu chvíli ještě

píše. Další sebou trhne a padá s černou dírou na prsou a se skvrnou šířící se na jeho košili. Evidentně zasažený střelou.

Někdo na něj vystřelil ze zbraně. Nedoprovázel jeho trhnutí nějaký zvuk? Jakýkoli? Nemusel být příliš hlasitý. Třeba pouhé zapraskání. Jenom klapnutí. Cvaknutí kovu. Nic tam necvaklo?“

„Nevzpomínám si, že bych něco slyšela.“

„Neucítila jste v tu chvíli něco, paní Bendigová? Třeba nějakou spáleninu?“

Zavrtěla hlavou. „Jestli se v tu chvíli něco pálilo, já jsem nic necítila.“

„Kouř,“ řekl inspektor. „Viděla jste nějaký kouř, paní Bendigová?“

„žádný.“

„Ale tak to být nemohlo!“

Ellery položil ruku na otcovu paži. „Vy jistě víte, paní Bendigová, že tu někdo s vámi a s vaším manželem musel být. Prostě musel. Nemohl se tu někdo schovat, aniž byste si toho všimli?“

„Tak to být nemohlo,“ opakoval si inspektor zarputile.

Ellery ho znovu poplácal po ruce.

„Nedokážu si představit, jak by mohl,“ řekla Karla prázdným hlasem. „Jenom jsem se podívala na hodiny, jak jsem už říkala. Kdyby tady někdo byl, byla bych si ho všimla. Tady se nedá nikam schovat, sami to vidíte. A jak by

se sem vůbec dostal?“ Zavrtěla hlavou. „Já tomu nerozumím. Jenom vám můžu říct, co se stalo.“

Ellery se napřímil, vzal otcovu levou ruku a položil svou vedle ní.

Hodinky jim šly stejně.

Oba muži se automaticky podívali na hodiny nade dveřmi.

Hodiny i hodinky šly naprosto stejně.

Podívali se na sebe naprosto vyvedeni z míry neuvěřitelnou situací. Ellery už otci pověděl o Judově podivném chování v pracovně.

Karlino svědectví na jeho podivné chování navazovalo.

Přesně v tu chvíli, kdy Juda mířil prázdnou pistolí směrem ke svému bratru Kingovi, přes dvě mohutné stěny a chodbu plnou lidí, přesně v tutéž chvíli, nehledě na stěny, muže, zamčené dveře a skutečnost, že zbraň nebyla nabitá, se King Bendigo zhroutil do svého křesla s kulkou v prsou!

Juda právě říkal: „Potřebuju se napít. Řekněte mu, ať mě pustí. Musím se napít.“

Abel řekl: „Já na něj dohlédnu, Maxi.“

Max povolil sevření. Juda vyrazil ze svého kouta a třel si s pokrouceným obličejem ruku. Max šel za ním.

„Chvíli si počkáte, než se napijete,“ přiskočil Ellery.

„Nesmíte místnost opustit.“

Juda prošel kolem něj. Zastavil se před skříněmi, olízl si

rty, přimhouřil oči a svraštil v přemýšlení čelo. Pak přiskočil k jedné ze skříní a zatáhl. Ocelová zásuvka povolila a Juda s vítězným výkřikem hmátl dovnitř. Vytáhl ruku s láhví segonzacu. Začat šátrat po kapsách.

„Tak tohle mi vypadlo z hlavy,“ řekl Ellery suše, „zdá se Judo, že co se týče vašich zakopaných pokladů, máte fotografickou paměť.“

„Můj nůž! Vy jste mi ho vzal!“ škubaly sebou Judovy ruce.

„Já vám to otevřu.“ Ellery vytáhl Judův kapesní nůž.

Odtrhl z láhve daňovou známku a pečeť a korkovou zátku vytáhl vývrtkou.

Juda skočil po láhvi. Ohryzek na krku mu poskakoval.

Propadlé tváře nabyly trochu lepší barvy.

„Stačí, Judo, stačí!“ zabručel bratr Abel.

Juda odtrhl láhev od rtů. Oči měl stále skleněné, ale jejich sklo dostalo jiskru. Podržel láhev ve vzduchu: „Nedá si někdo?“ zeptal se rozverně.

Když se nikdo nepřihlásil, odebral se do svého kouta a sesunul se na zem. Cestou si ještě jednou přihnul a láhev koňaku si postavil k noze.

„Teď už nic nechybí,“ pravil Juda. „Nenechte se zdržovat, pánové. Račte se věnovat své práci.“

„Judo,“ pravil Ellery kamarádsky. „Kdo zastřelil Kinga?“

„Já,“ řekl Juda. „Copak jste mě neviděl?“ Pak zvedl kolena a oběma rukama je objal.

„Judo!“ zavolal Abel nepříjemným hlasem.

„Řekl jsem, že ho o půlnoci zabiju, a taky jsem to udělal,“ Juda sebou lehce zakolébal.

„Není mrtvý,“ shlédl na něj inspektor.

Juda se stále kolébal: „To je detail,“ zněla obskurní odpověď a Juda mávl rukou. „Podstata je stejná.“ Ruka mu klesla k láhvi, kterou opět pozvedl k ústům.

Odvrátili se od něj. Všichni, vyjma Maxe, jehož ruce se otevíraly a svíraly několik centimetrů od Judova hrdla.

Juda tomu nevěnoval pozornost.

Doktor Storm řekl: „Náš velký muž bude žít. Co jsou kulky pro boha? Hej vy tam, nemá o ni někdo zájem?“

Mluvil, aniž přerušil práci, a stranou natahoval ruku.

Inspektor Queen vzal z jeho ruky chumáč zakrvácené vaty.

Ve vatě ležela kulka.

Ellery k němu rychle přiskočil a Abel s Karlou se bojácně naklonili přes stůl, aby se také podívali. Karla se okamžitě odvrátila.

„Zpátky, stranou,“ doktor Storm vybaloval jakási obinadla. „Nejste sterilní, ani jeden. Což platí mimochodem i o mně. Velký Storm, místní řezník! Lister by se obracel v hrobě.“

„Je stále v bezvědomí,“ řekl Abel mírně.

„Pochopitelně, Ábeli. Však jsem také nesliboval, že ze stolu vyskočí jako čečetka a bude metat přemety. Měl namále, ten náš vládce, a stále je mocný i nemocný. Ale vypořádá se s tím, vypořádá. Má tuhý kořínek. Za chvilku ho odvezu do nemocnice. Uhněte, Ábeli! A vy také, pane Queene. Po čem tu pořád čmucháte?“

„Chci vidět jeho zranění,“ řekl Ellery.

„Tak se pokochejte pohledem. Ještě jste neviděl střelnou ránu, copak své případy řešíte ve vzduchoprázdnu?“

Podsaditý lékař pracoval jako blesk.

„Je to skutečná rána,“ řekl Ellery, „viďte?“ sklonil se a zvedl košili. Storm ji odstřihl z Kingova těla. „A nejsou na ni stopy po prachu.“

„Mazejte odtud!“

„Perfektní,“ řekl inspektor Queen. Dívali se na kulku, která mu ležela ve zkrvavené vatě na dlani. „Ani trochu deformovaná. Našel jsi někde nábojnici, Ellery?“

„Ne,“ řekl Eller y

„Byla-li vypálena z automatické pistole, měla by tam nábojnice být.“

„To sice ano,“ řekl Ellery, „jenomže není.“

Inspektor zabalil kulku do vaty. Přešel k stolku s psacím strojem a otevíral zásuvky, dokud v nich nenašel nepoužitou obálku. Zastrčil chomáč vaty do obálky, zalepil ji a vložil do náprsní kapsy.

„Zmizíme,“ řekl mírně, „abychom tu nepřekáželi.“

Přesunuli se do prázdného rohu. Ellery se uvelebil v koutě a jeho otec se otočil zády do místnosti.

„Takže tu není,“ pravil inspektor . „No dobře, inteligente, teď se přestaneme chovat jako dva troubové u skořápkáře a začneme se chovat jako koňští handlíři . “

„Jen do toho,“ řekl Ellery. „Co s tím koněm provedeme?“

„Je to jenom kůň,“ broukl jeho otec, „žádný zatracený zázrak. Nacpi si to do palice a chovej se podle toho. Juda říká, že zastřelil Kinga. Juda lže, jako když tiskne. Nevím, co má za lubem, jestli tam vůbec něco má, ale tak to být nemohlo. Kulka, kterou vyndal Storm Kingovi z prsou, se do nich nedostala ani osmózou, ani mumláním zaklínadel.

King ji měl v těle a Storm mu ji odtud vyndal, viděl jsem ho na vlastní oči a ani on při tom nedělal žádné čáry máry jako Houdini. Skutečně ji vytáhl. Což znamená, že kulka byla součástí náboje vypáleného z pistole. Čí pistole? Čí zbraně? Kde byla vypálena?“

Ellery nic neříkal. Inspektor si divoce přejížděl koncem ukazováčku kolem kníru.

„Z Judovy ne, synu. Alespoň ne z té, kterou držel v prackách, když stál o půlnoci ve svém bytě na protější straně chodby. Ta zbraň, podle toho, co jsi říkal, byla prázdná, sám jsi vysypal náboje a dals mi je. Juda žádné náboje

neměl, dvakrát jsi prohledal jeho byt, a i kdyby měl, prohlédl jsi mu walther několik vteřin před půlnocí a byl prázdný. Nespustil jsi ho z očí, jak říkáš, ani na vteřinu. Juda stiskl spoušť a ozvalo se cvaknutí. Pistole nevystřelila, nic z ní nevyletělo. Nemohlo. Čímž jsme se vypořádali s Judou Bendigem. Ten člověk by měl být v blázinci.“

„Pokračuj,“ řekl Ellery.

„Takže se střílelo z jiné zbraně. Odkud? Za zdmi tajné místnosti? Probereme si to. Zdi místnosti jsou ze zesíleného betonu, šedesát centimetrů silné. Dírou, provrtanou předtím?

Dala by se na těchto holých stěnách přehlédnout? Nenašel jsem ji a oba víme, že i když provedeme detailní průzkum, nic neuvidíme. Jak by ji mohl někdo strážím, které tu, den za dnem, hlídají celých čtyřiadvacet hodin, provrtat pod nosem? Co dveře? Zavírají se, zamykají a jsou z kvalitní oceli. Není tu žádný otvor vyjma klíčové dírky, která je příliš malá na to, aby se přes ni dalo střílet. Kromě toho by se kulka zarazila o zámek z vnitřní strany. Okno žádné, žádný světlík. žádné kukátko. žádný tajný průchod či tajný úkryt ani žádné jiné tajnosti, máme-li věřit Kingovým slovům. Co ventilace a topení, které vedou kolem celé zdi nahoře u stropu? Plukovník Spring řekl, že je to jakýsi zvláštní materiál, vyrobený místním kovozávodem, který ‚dýchá‘. Soustřeďme se na něj, je to pevná síť. A nikde v ní není žádný viditelný otvor. Kromě toho výstřel shora by

letěl pod nepřijatelným úhlem.“

„Z čehož vyplývá…?“

„Jediný závěr, který dává smysl. Střela byla vypálena uvnitř této místnosti. A kdo byl v této místnosti? King Bendigo a jeho žena, a žádné stopy střelného prachu jsi na košili neviděl, že?“

Ellery se podíval na Karlu Bendigovou přes rameno svého otce.

„Jak jinak,“ podotkl inspektor, „věděl jsi to od počátku.“

„Jak jinak,“ souhlasil Ellery, „ale tohle mi pověz: kde je ta zbraň?“

„V této místnosti.“

„Kde v této místnosti?“

„Jo, to nevím. Ale je tu.“

„Celou jsem ji prohledal, tati.“

„Ne tak docela,“ řekl otec sarkasticky. „Ne tak, jak se bude prohledávat… Ne, nemá to u sebe. Kam by asi schovala zbraň v takovýchhle šatičkách? Kromě toho, když

jsem ji nesl na židli a křísil z mdloby, kterou předstírala, přesvědčil jsem se o tom osobně. Normálně bych si něco takového k ženě cizího muže nedovolil, ale co si tu má člověk počít? Je to tu, Ellery. Nikdo místnost neopustil. Už

jenom ji najít. Tak jdeme na to.“

„Tak jo,“ Ellery se vysoukal z rohu. „Jdeme na věc.“

Moc přesvědčivě to neznělo.

Prohledali místnost třikrát za sebou. Potřetí si ji rozdělili na úseky a postupovali po centimetrech. Dostali od Ábela klíčky ke skříním a prohledali každou zásuvku. Každou vysypali, aby vyloučili tajnou přihrádku. Prošli centimetr po centimetru vnitřek obou stolů, i nohy stolů a jejich rámy.

Vyšplhali na skříně a proklepali každý centimetr zdi. Ellery rozebral kovovou židli na kusy a prozkoumal kovovou římsu u stropu po celé délce. Obzvláště pečlivě prohledal hodiny.

Ověřili si, že jsou skříně trvale připevněny ke stěnám. Dvě židle od stolu rozložili na kousky. Rozmontovali telefon.

Prozkoumali psací stroj. Dokonce prohledali lůžko, na kterém ležel muž v bezvědomí, i sterilizátor. Lékařskou brašnu doktora Storma a veškeré přístroje, které sem byly po půlnoci dovezeny.

Nikde žádná zbraň, nikde žádná nábojnice.

„Je to jeden z nich,“ syčel inspektor přes protézu. Zvýšil hlas: „Budeme provádět osobní prohlídku. U každého. Je mi líto, ale i u vás, paní Bendigová. A ze všeho nejdřív vás musím požádat, abyste si rozpustila vlasy… Doufám, že při pomyšlení na to, že jsem starý muž, jehož největším vzrušením je šálek kávy ke snídani, se uklidníte. Pokud nás ovšem nechcete odvolat z případu, rovnou na místě?“

Abel Bendigo řekl tiše: „Chci to vědět. Začněte, inspektore, se mnou.“

Inspektor prohledal Ábela, Karlu a Maxe. Ellery prohledal Judu, doktora Storma a muže na lůžku. U něj strávil značnou dobu. Dokonce zvažoval možnost, že by se zbraň dala schovat do jeho obvazů. Ale to se dalo těžko provést; jediný pohled mu to napověděl. Doktor Storm kolem něj létal jako podrážděná moucha.

„Opatrně, vy pitomče jeden! Ne! Jestli zemře, přítelíčku, tak vy jste vrah. Co mi je po nějaké zbrani?!“

Pistoli neměl nikdo. Ani nábojnici. žádnou.

Inspektor byl v koncích. Ellery zachmuřený. Ani jeden z nich neřekl ani slovo.

Abel začal neklidně přecházet.

Karla stála vedle nemocničního lůžka s rozmazaným nalíčením, rozpuštěnými vlasy a držela manžela za mramorově bílou ruku. Jednou ho pohladila po vlasech. Juda se zabydlel ve svém koutku a poklidně nasával koňak.

Skleněné oči opět zmatněly. Maxova mohutná ramena poněkud splihla.

Doktor Storm připravoval další podkožní injekci.

Queenové stáli vedle něj a sledovali ho.

Abel se k něčemu chystal. Jistou dobu nespouštěl oči z Judy, zjevně bojoval s nepřívětivými pocity a svůj boj prohrál. Nakonec ztratil sebevládu.

Vyrazil k němu a popadl ho za límec. Byl to tak nečekaný útok, že Juda vyletěl jako korková zátka z láhve.

Zableskly se mu zuby, takže se najeden strašný moment Ellery domníval, že se směje.

„Ty uchlastaný magore,“ syčel Abel. „Jak jsi to udělal, co? Já vím, co se ti odehrává v tom tvém pokrouceném a věčně nespokojeném mozku! Nikdy jsme ti nebyli dost, co?

Vždycky jsi nás nenáviděl. Proč jsi nezkusil zabít mě, co?

Jaks to udělal?“

Juda přiložil láhev ke rtům, oči mu vylézaly tlakem z důlků. Abel mu láhev vytrhl. „Dneska se už chlastat nebude, a kdybych to mohl nějak zařídit, tak sis dneska lízl naposled! Copak ty si vážně myslíš, že ti něco takového projde? Co si myslíš, že s tebou King provede, jen co se trochu sebere?“

V Judovi to zažbluňkalo. Jeho bratr s ním bouchl o skříň. Juda sklouzl na podlahu a zvedl oči.

Smál se.

Než všichni opustili místnost, Queenové ještě jednou každého prohledali. Doktora Storma, Kinga Bendiga, který dosud ležel na lůžku v bezvědomí. Maxe. Karlu. Ábela…

Inspektor prohledával a Ellery je propouštěl ven.

Jednoho po druhém, aby vyloučili každý fígl. Inspektor ještě nakonec prohlédl instrumenty, které odváželi.

Nikde žádná zbraň. žádná nábojnice.

„To mi vážně nejde na rozum,“ řekl Abel, který odcházel naposledy. „A přijít na to musím. Bratr to bude

chtít vědět… Dávám vám, pánové, plnou moc. Řeknu plukovníkovi Springovi, že ve všem, co se týká této záležitosti, podléhá on i celá bezpečnostní složka vám a vašim rozkazům.“ Podíval se na láhev, kterou držel v ruce, a sevřel rty. „Kvůli Judovi si nedělejte starosti. Postarám se, aby nedostal žádnou příležitost někomu dalšímu uškodit.“

Odešel a Ellery se ujistil, že jsou dveře zamknuté. Pak se otočil. „Předpokládám, inspektore Queene…“

„Nech si ty fóry,“ odfrkl jeho otec. „Tak co teď?“

„Teď budeme skutečně hledat,“ řekl Ellery.

O pětačtyřicet minut později na sebe zírali přes stůl Kinga Bendiga.

„Není tu,“ řekl Ellery.

„Vyloučeno,“ řekl jeho otec. „Vyloučeno!“

„Jak Kinga zastřelili? Nějak zvenku?“

„Vyloučeno!“

„Uvnitř místnosti?“

„Vyloučeno!“

„No to je paráda,“ přikývl Ellery. „Vyloučeno zvenku a vyloučeno uvnitř, v této místnosti evidentně žádná zbraň není.“

Inspektor mlčel.

Po chvíli Ellery řekl. „Každý sám.“

„Co?“

„Hledej sám, tati!“

Hledali sami.

Pak po sobě.

žádná zbraň. Žádné, nábojnice.

Ellery zvedl pravou nohu a úmyslně nakopl Bendigův stůl. „Už mě to tu nebaví!“

Dveře od tajné místnosti za sebou zabouchli a Ellery je naposledy vyzkoušel.

Držely pevně.

Po plukovníku Springovi nebylo ani stopy. Plukovník Spring evidentně dal přednost předat své pravomoci in absentia.

„Kapitáne!“

Kapitán stráže přispěchal. „Ano, pane.“

„Potřebuju trochu pečetního vosku a svíčku.“

„Ano, pane.“

Když to dostal, zapálil svíčku, rozpustil trochu vosku a přemazal silnou vrstvu přes klíčovou dírku ocelových dveří.

Chvíli počkal, pak otiskl do vosku přímo přes klíčovou dírku svůj pečetní prsten.

„Postavte před dveře stráž na čtyřiadvacet hodin a po třech hodinách ji střídejte. Ta pečeť nesmí byt porušena.

Jestli ji někdo poruší…“

„Ano, pane!“

„Domnívám se, že k tajné místnosti máte na strážnici rezervní klíč. Chci ho.“

Šli chodbou a počkali, až jim klíč přinesou. Před tajnou místností už stála stráž.

„Ty máš zbylé dva klíče, viď, tati?“

Inspektor přikývl. Ellery mu dal třetí klíč. Inspektor ho pečlivě uložil do jedné ze svých kapes u kalhot.

„Měli bychom se jít trochu vyspat.“

Inspektor mířil k výtahu. Ale tam se zastavil a ohlédl se: „Ty nejdeš?“

Ellery stál na místě, na kterém ho jeho otec opustil. V

obličeji měl podivný výraz.

„Tak co je?“ zavrčel inspektor a cupital zpátky.

„Ta kulka, kterou Storm vytáhl Kingovi z prsou,“ řekl Ellery pomalu. „Jaký to byl podle tebe kalibr?“

„Malý. Nejspíš pětadvacítka.“

„Ano,“ řekl Eller y „A Juda má taky pětadvacítku.“

„Prosím tě, pojď spát.“ Inspektor se otočil zády.

Ale Ellery ho chytil za ruku. „Já vím, zeje to šílené,“

vykřikl.

„Ellery…“ začal jeho otec.

„Já to jdu prověřit.“

„ Krucifix!“ inspektor šlapal za ním.

I u Judových dveří stála stráž. Když Queenové dorazili, zasalutovala.

„Kdo vás sem postavil?“ zavrčel inspektor. „Pan Abel Bendigo, pane, osobním rozkazem.“

„Je Juda Bendigo ve svém pokoji?“

„Ano, pane.“

Ellery vstoupil. Inspektor ho následoval do dveří Judovy ložnice. Místnost se otřásala mohutným chrápáním.

Inspektor rozsvítil. Juda ležel na zádech s otevřenou pusou.

V místnosti byl silný opilecký zápach.

Inspektor zhasl a zavřel dveře.

„Máš to?“

Ellery držel v ruce malý walther. Ležel na stole, kam ho odhodil po Judově půlnočním magickém mordýřském výstupu.

„A co má být? Na co se díváš?“

Ellery na to ukázal druhou rukou.

Na koberci za Judovým stolem ležela nábojnice.

Inspektor ji zvedl. Z kapsy vytáhl nevystřelené náboje, které mu dal Ellery před půlnocí do úschovy, když je vysypal z Judovy pistole.

„Je to nábojnice stejné výroby a stejného kalibru. Je to ona!“

„Nevystřelil ji,“ řekl Eller y „Z té jeho pistole při tom hokusu pokusu nikdy nevyšla. Říkám ti, že v jeho zbrani nic nebylo. Je to finta, tak jako předtím.“

„Podívejme se na tu pistoli!“

Ellery ji podal otci. Inspektor si prohlížel německou automatickou pistoli se slonovinovou intarzií na pažbě, ze

které byl v rohu spodní části odštípnutý trojúhelníček .

Zavrtěl hlavou.

„Je to naprosté šílenství,“ řekl Eller y „Ale víš, co oba musíme udělat, než sebou hodíme do postele?“

Inspektor beze slova přikývl.

Mlčky opustili místnost . Inspektor nesl zbraň, Ellery nábojnici . Inspektor si poklepal na náprsní kapsu, ve které nesl v zalepené obálce v chomáči zkrvavené vaty kulku z Kingova těla.

Na strážnici řekl Ellery důstojníkovi ve službě: „Chci rychlé auto s řidičem. Sežeňte svého balistického odborníka, nehledě na to, kdo to je a kde se právě nachází, vytáhněte ho z postele a dopravte ho za mnou a inspektorem do balistické laboratoře, ať je, kde je, během deseti minut!“

Nikdy se nedozvěděli, jak se odborník na balistiku jmenoval. A později se nedokázali ani rozpomenout, jak vypadal. Celá laboratoř, ve které se odehrávalo poslední jednání jejich dlouhé a těžké noci, pro ně zůstala nejasnou vzpomínkou. Jednou během příští půldruhé hodiny se inspektor vyjádřil v tom smyslu, že je to nejkrásnější balistická laboratoř, jakou kdy viděl. Později to popíral, protože prý ve skutečnosti vůbec nic neviděl. Ellery nemohl proti tomuto bodu vznést žádnou námitku, protože jeho paměť, tak jako veškeré jeho duševní schopnosti, měla výpadek.

Šok byl příliš velký. Skláněli se nad balistikem, sledovali ho při práci s nábojnicí a kulkou z malého walthera, při srovnávacích výstřelech, mytí, práci s amoniakem, zvětšování, pozorovali ho vztekle, žárlivě, nadějeplně, ostražitě, aby nedošlo k podvodu, protože se báli dalších fíglů, kouřili jako otcové před narozením prvního dítěte a sami sobě se pošklebovali.

Šok byl příliš velký.

Výsledek viděli na vlastní oči. Balistik ani nemusel tak zjevně očividnou věc rozebírat, což přesto velmi odborně učinil, poukázal na stopy po úderníku, po vyhazovači nábojnic a zápustky, stopy po závorníku. To vše se týkalo nábojnice, kterou sebrali z podlahy Judo vy pracovny. A pak studovali téměř osudovou kulku a zkušební kulku ve srovnávacím mikroskopu a nevěřícně pozorovali stopy, které na obou kulkách zanechala vysoká teplota. Trvali na fotografickém potvrzení a obdrželi od balistika „rotační“

fotografii, na níž byla kulka zachycena ze všech stran.

Pozorovali, srovnávali, diskutovali a namítali a pak už bylo po všem a oni stáli tváří v tvář zdrcujícímu závěru: Kulka, kterou doktor Storm vytáhl Kingu Bendigovi z těla, byla vypálena z pistole, kterou Juda Bendigo, zcela vyprázdněnou, namířil na svého bratra přes dvě neprůstřelné zdi a přes prostor se spoustou urostlých mužů.

Bylo to absolutně nemožné.

Byla to absolutní pravda.

XII.

Nastal červenec, první, čtvrtý.

Před ministerstvem vnitra probíhaly různé oslavy, s americkou vlajkou vlající vedle černé Bendigovy, doprovázené krátkými Ábelovými projevy. To vše se konalo na počest ctihodného Jamese Walbridge Monahewa, neoficiálního zástupce Spojených států u společnosti Bodigen, byla to zdvořilost, jakou suverénní panovník prokazuje spřátelené vládě. Byli tu i Cleetovi z Velké Británie a Casebeer z Francie. Poté se v zasedací síni správní rady pořádala koktejl party, na kterou nebyli ani Ellery, ani jeho otec pozváni. Později se doslechli, že bylo proneseno několik přípitků, na zdraví nepřítomného Kinga Bendiga, prezidenta Spojených států, anglického krále a prezidenta Francie, a to v uvedeném pořadí.

Bendigo, kterého celých čtyřiadvacet hodin denně hlídala jeho stráž, stále ležel v nemocničním křídle rezidence. Dvojznačné zprávy vydávané doktorem Stormem činily dojem rychlého uzdravování. Pátého července se prý pacient posadil. Nebyly nicméně povoleny žádné návštěvy, vyjma jeho manželky a bratra Ábela. Max nepatřil do

kategorie návštěvníků; nikdy lůžko svého zbožňovaného pána neopustil, jedl třikrát denně a spal na matraci na dosah ruky.

Karla trávila většinu času v nemocnici. Queenové ji příliš často nevídali, vyjma večeře, kdy nepřirozeně napjatě a duchem nepřítomná hovořila o všem možném, vyjma záležitosti, která jim nejvíce ležela na srdci. Ábela vídali zřídka; když byl King bezmocně upoután na lůžko, měl jeho premiér práce nad hlavu.

Juda byl překvapením. První týden po svém pokusu o bratrovraždu měl za dohledu stráží domácí vězení ve svém bytě, ze kterého mu odnesli na Ábelův rozkaz šest beden koňaku značky Segonzac, které skladoval za svým bechsteinem. Ale Juda přesto nevystřízlivěl. Byt mu opakovaně prohledávali a při té příležitosti nalezli tu a tam láhev ukrytou v poměrně nápadných úkrytech; stráže ho podezíraly, že jim to dělá naschvál. Hlavní zdroj jeho zásob se nikdy neobjevil. Několik dnů to byla hra, ze které měl Juda evidentně svým potměšilým způsobem radost. Poté, co bylo jeho domácí vězení zrušeno a mohl se volně pohybovat po celé rezidenci, vyjma nemocničního křídla, byl zrušen i příkaz udržovat ho ve stavu střízlivosti. Na to, aby zjistili jenom polovinu jeho tajných úkrytů, by totiž potřebovali generála logistiky, velícího celému armádnímu sboru.

Queenové zasmušile uvažovali o důvodu Judova

propuštění a několik dnů pro ně hledali vysvětlení. Pak si jednou na Ábela počínali. Bylo to pozdě v noci, kdy si šel do rezidence lehnout .

„Já jsem se vám, pánové, na mou čest, nikterak nevyhýbal. Bez Kinga jsem neměl čas ani vydechnout.“

Abel vypadal zsinaleji než obvykle a jeho drobná ramínka klesala únavou. „Oč vám jde?“

„O řadu věcí,“ řekl Ellery, „ale můžeme třeba začít touto: Proč jste Judovi zrušil domácí vězení?“

Abel vzdychl: „Hned vám to vysvětlím. Co kdybychom se na to posadili?… Jedna z nejdůležitějších věcí, která mě zaměstnávala, snad ta nejdůležitější vůbec –, je uchovat to, co se skutečně jedenadvacátého června večer stalo, pod pokličkou. Asi vám neuniklo, že si pan Monahew, sir Cardigan a monsieur Casebeer myslí, že Kinga sklátila chřipka. Kdyby se vyneslo, že se stal obětí vražedného útoku, který se téměř podařil, měla by tato zpráva dalekosáhlé následky. Po celém světě. Naše záležitosti jsou, pánové, i za normálních okolností nadmíru delikátní a jsou tak košaté, jak podotkl onehdy jeden velký evropský státník –, že když King sahá po kapesníku, celý svět dostane záchvat kašle.“

Abel se pousmál, ale Queeny to nepobavilo.

„Kvůli tomu jste pustil svého bratra Judu?“ tázal se inspektor .

„Pánové ze Států, Velké Británie a Francie jsou velmi všímaví . Kdybychom po celou dobu jejich pobytu drželi Judu v ústraní, začali by spekulovat. Možná by si dali dvě a dvě dohromady, Kingovu náhlou nemoc a Judovo náhlé zmizení.“ Abel potřásl hlavou: „Takto je to lepší. Juda se ke Kingovi nedostane. A i když to není příliš znát, nechali jsme ho nepozorovaně sledovat.“

Queenové chvíli mlčeli.

Pak inspektor řekl: „Další věc, pane Bendigo. Pokoušeli jsme se navštívit pacienta doktora Storma, ale nepustili nás k posteli ani na sto metrů. Rádi bychom se ho na pár věcí zeptali. Nelze nějak zařídit, abychom za ním mohli do nemocnice zajít?“

„To doktor Storm nedovolí. Tvrdí, že bratrův stav je pořád ještě vážný.“

„Podle toho, co víme, vy ho navštěvujete denně.“

„Jenom na pár minut. Má plnou hlavu nevyřízených záležitostí a já ho chodím uklidňovat. Nic víc, skutečně.“

Ellery tiše dodal: „Zeptal jste se na to střílení?“

„Jistě. Nijak mi v tom nepomohl. A já na něj nemohu naléhat. Storm řekl, že ho nesmím rozčilovat.“

„Ale něco jistě řekl. Střelili ho do prsou. Jak vás může někdo zblízka střelit do prsou, aniž byste si ho nevšiml?“

Abel řekl upřímně: „Přesně na to jsem se Kinga ptal, protože jsem věděl, že vás to bude zajímat. Jenomže on prý

si na nic nepamatuje, až jak se probudil v nemocnici.“ Abel vstal. „Je to všechno, pánové?“

„Ne,“ řekl Ellery. „Je tu vůbec ta nejdůležitější otázka.“

„Tak prosím, tak prosím,“ pravil Abel s ostnem netrpělivosti.

„Co tu vlastně děláme?“

Abel na ně upřel svůj nečitelný a neproniknutelný pohled. Viděli, jak se jeho rysy jakoby dotekem neviditelné horké žehličky vypínají. Teď promluvil ministerský předseda: „Najal jsem vás, abyste potvrdili mé osobní závěry ohledně autora oněch dopisů, ke kterým jsem dospěl.

To jste udělali. Pak jsem vás požádal, abyste zůstali a pomohli nám v naší delikátní situaci. A ta se dosud nevyřešila.“

„Chcete, abychom zůstali, pane Bendigo?“ ani z Elleryho obličeje se nedalo nic vyčíst.

„Samozřejmě, jakpak ne. Přinejmenším ještě pár týdnů.

Jakmile King sleze z postele, dopadne na nás opět plnou vahou problém s Judou. Nemůžu ho držet pod zámkem a klíč…“

„Proč vlastně ne?“ zajímal se inspektor. „Jakmile se King uzdraví, tak kdo se bude starat, co je s Judou?“

Premiér se před očima ztrácel. Hlavou potřásl, brejličkami blýskal a zase se posadil Abel. „Nic vám nevyčítám. Jistě vám to musí připadat velmi podivné.

Pravdou je, že nejvíce problémů nemáme ani tak s Judou jako s Kingem. Navzdory mým očekáváním nedovolil King Judu strčit pod zámek. Má své slabosti, to jistě víte. Jednou z nich je až bláznivá odvaha. Druhou neskutečná pýcha.

Kdyby, podle Kingovy filozofie, strčil Judu pod zámek, přišel by o veškerou sebeúctu. A pak tu jsou rodinná pouta… jistě nemusím pokračovat… Je tu samozřejmě ještě ten způsob, jakým to Juda provedl. Ten mi dělá, pane Queene, mimořádné starosti. A King. Tady si nemůžu házet šestákem. Už jste v té záležitosti nějak pokročili?“

Ellery přešlápl na druhou nohu: „Těžko můžete někam pokročit, pane Bendigo, když jste vklíněn mezi dvě síly, kterým se nedá vzepřít. Podle veškerých údajů se útok na vašeho bratra nedal uskutečnit, a přesto leží s prostřelenou dírou u srdce. Našel jste si čas a přečetl si naši zprávu o balistických testech?“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal Abel.

„Jak říkáte. Neuvěřitelné. A přesto se o tom nedá pochybovat. že kulka, kterou vytáhli vašemu bratrovi z prsou, byla vypálena z Judovy zbraně ve chvíli, kdy Juda, podle všech vědeckých kritérií a nezvratných okolností, z ní střílet nemohl. Pokud já s otcem víme, tak je to něco naprosto nového pod sluncem.“

„A to vám dělá starosti. To chápu. Člověk vašich znalostí, vašeho výjimečného talentu, pane Queene… Bez

urážky, pane inspektore.“ Abel se usmál. „Vy i já jsme stejný typ, dobří a neúnavní tahouni. Ale běh takového plnokrevníka…“ Potřásl hlavou a opět vstal. „Pokračujte ve své práci, pane Queene. Vím, že jestli na to někdo přijde, pak jste to vy.“

Až ve chvíli, kdy se za Ábelovou postavičkou, jeho úzkým, korektním obličejem a širokým a svraštěným obočím, zavíral soukromý Bendigův výtah, začali Queenové sčítat výsledky své konverzace. Závěrečná suma byla nula.

Jako obvykle jim Abel nedal na nic odpověď.

Právě seděli druhý den ráno u snídaně ve svých pokojích, když jim Abel zatelefonoval.

„Včera večer před spaním jsem ještě trochu přemýšlel,“

zadrnčel Ábelův nosový přízvuk, „o našem rozhovoru, pane Queene. Usoudil jsem, že je doktor Storm příliš úzkostlivý.

King se skutečně uzdravuje velmi dobře, a tak nevidím důvod, proč byste se měli u svých otázek spoléhat na odpovědi z druhé ruky, když byste je mohli mít přímo od Kinga. Domluvil jsem s doktorem Stormem, že dnes v jedenáct hodin můžete mého bratra s inspektorem Queenem navštívit. Storm vám dává jenom několik minut…“

„Víc ani nepotřebujeme,“ řekl Ellery rychle. „Díky!“

Ale když zavěsil, zvolnil tempo. „Abel nám vyjednal dnes dopoledne návštěvu u Kinga, tati. Říká nám tak po svém, že ví, že jsme byli k jeho zprávě o tom, co King řekl o střílení,

velmi skeptičtí. Přemýšlím, co to znamená.“

„Přemýšlím, co to všechno znamená!“

Do nemocničního křídla byli vpuštěni bez dotazů a eskorta je doprovodila ke dveřím Kingova pokoje. Když

kráčeli nádhernou chodbou, potkali Immanuela Peabodyho.

Právník právě vyšel z pokoje, kde stonala Jeho Výsost, a s mávnutím ruky a svraštělým obočím kolem nich proletěl.

„Bílý králík,“ ucedil Ellery. „U mých uší a vousů, už se připozdívá!“

„To by mě zajímalo, kde byl on9 když Juda provozoval ty své kejkle,“ zavrčel jeho otec. „A jakou rošťárnu si to nese ve svém kufříku!“

Pak je uvedli k audienci.

King vypadal velmi dobře, přesně jak tvrdil jeho bratr.

Trochu pohubl a pobledl, ale černé oči mu jiskřily jako vždy a v jeho gestech nebylo ani stopy po zesláblosti.

A Max jako vždy v křesle vedle svého pána chroupal ořechy.

Doktor Storm stál v napoleonské pozici před jedním z oken, zády k nim. Aniž se otočil, pravil úsečně: „Pět minut.“

„Tak spusťte,“ řekl King. Měl na sobě hedvábné pyžamo. Na prsou, kterými proletěla bratrova kulka, se nad dvěma polokoulemi, vyšitými zlatou nitkou, vznášela koruna.

„Za prvé,“ pravil inspektor Queen, „pamatujete se na to,

pane Bendigo, jak hodiny odbíjely půlnoc?“

„Velmi matně. Byl jsem zabrán do práce, ale mám pocit, že jsem to slyšel.“

„Všech dvanáct úderů?“ zeptal se inspektor.

„To tedy doopravdy nevím.“

„A ve chvíli, kdy jste slyšel údery hodin, jste seděl za svým stolem?“

„Ano.“

„V jaké pozici, pane Bendigo? Chci tím říct, že když

vezmeme jako výchozí orientační bod přední hranu stolu, seděl jste přímo proti ní? Díval jste se nalevo? Nebo napravo? Jak?“

„Přímo proti ní. Nakláněl jsem se dopředu a cosi jsem psal.“

„Díval jste se pochopitelně dolů.“

„No jistě.“

„Když jste uslyšel výstřel…“

„žádný výstřel jsem neuslyšel, inspektore Queene.“

„Aha, takže žádný výstřel nebyl?“

Muž na posteli pravil suše: „Takže tak mě chcete nachytat, mládenci? Jistěže byl výstřel.“

„Proč to říkáte, pane Bendigo?“

„Protože být musel. Ta kulka v mých prsou nebyla žádná fantazie . “

„Neslyšel jste výstřel. Viděl jste něco? Záblesk? Náhlý

pohyb? Nebo něco, co nedokážete identifikovat?“

„Nic jsem neviděl, inspektore.“

„Cítil jste něco neobvyklého?“

„Ne.“

„Jednu chvíli jste něco psal a druhou jste byl v bezvědomí. Je to tak, pane Bendigo?“

„Ano. Queene? Neotevřel jste ani pusu. Vy nemáte žádnou otázku?“

„Mám,“ řekl Ellery. „Jak si vy myslíte, že se to stalo, pane Bendigo?“

„To já nevím,“ řekl King zachmuřeně. „Není tohle náhodou vaše parketa?“

„Moc se mi nevede. Fakta a výsledky se zcela rozcházejí. Doufali jsme, že si na něco vzpomenete, že nám napovíte, co se stalo. Za normálních okolností by skutečnost, že jste ve chvíli výstřelu nic neslyšel, neviděl ani necítil, byla připisována tomu, že vám chvíle, kdy jste utrpěl zranění téměř osudné, vypadla z paměti. Ale ani paní Bendigová, která žádné zranění neutrpěla, výstřel neslyšela, neviděla ani necítila, byla vlastně dost dlouho při vědomí, aby viděla, jak se sesouváte v křesle, a viděla na vašich prsou díru po kulce a krvavou skvrnu, která se šířila po košili kolem rány. Vaše svědectví tedy, pane Bendigo, jenom potvrzuje svědectví vaší ženy a nijak tuto matoucí skutečnost nevysvětluje., No jistě, pane doktore, vždyť už

jdeme.“

Čtyři týdny poté, co byl spáchán útok na život Kinga Bendiga, dospěl Ellery k rozhodnutí, které změnilo průběh vyšetřování a zavedlo ho konečně do vod, které slibovaly někde v dáli přístav.

Parkoval s otcem v jednom z rezidenčních automobilů.

Vyjeli si onoho večera po večeři na vyjížďku do teplé letní noci, aby si trochu pročistili hlavu po únavném zmatku, kterého se nemohli zbavit. Ellery nepřítomně řídil a s jistým údivem zjišťoval, že projíždí maskovacím pásem zeleně, který vedl kolem celého ostrova. Dojel až na samý kraj útesu a vypnul motor. U nohou jim ležel přístav ostrova Bendigo zářící tisíci světly, a dokonce i v této noční hodině kypící mravenčím ruchem. V zátoce, tvořené objetím přístavních ramen, kotvil velký počet plavidel a u vstupu do zátoky viděli světla a velká děla těžkého křižníku Bendigo, „jachty“ Kinga Bendiga.

„Zdá se mi, jako by uplynulo deset let od chvíle, kdy Abel nařídil, aby auto, které nás vezlo z letiště, ostře zahnulo do vnitrozemí, jen co jsme zahlédli přístav,“

poznamenal inspektor po chvíli. „To by mě zajímalo, proč nás přestali sledovat a odhánět od všech svých tajných zařízení. Bratry Košiláče jsem nezahlédl celé týdny.“

„Koho žes nezahlédl?“ Ellery automaticky nahmatal ve své kapse walther. Judovu malou zbraň nosil s sebou od noci

jedenadvacátého června.

„No přece Hnědou a Modrou košilku.“

„Třeba jim dali nějaký úkol ve Státech.“

„Krucinál, hned bych se tam taky vypravil. Tady už

nejsme nic platní, ať si ve Washingtonu říkají, co chtějí.“

„Podle toho, co se šušká, propustí Kinga z nemocnice v sobotu.“

„Třeba ho Juda nějak začaruje a on se promění ve zlato nebo něco podobného,“ řekl inspektor nadějně. „Dal bych nevímco, jen aby se něco stalo!“

Dlouhou dobu mlčeli.

„Tati.“

„Copak, synu?“

„Odjedu.“

„Já taky, jestli se toho tedy dožiju,“ pravil jeho otec pochmurně. Pak se otočil a zahleděl se na něj: „Cože uděláš?“

„Odjedu.“

„Kdy?“

„Zítra ráno.“

„Nic proti tomu,“ souhlasil hbitě inspektor. „Jémináčku, jedeme domů a dáme se do balení.“

„Ty ne, tati. Jenom já. Ty tu musíš zůstat.“

„Aby tě pečená husa kopla!“ vykřikl jeho otec. „Co je to za fintu?“

„No…“

„Snad se nesnažíš zachránit si reputaci? A Černý Petr zůstane mně? Proč zrovna já tu musím zůstat? Je nějaký důvod, proč tu zůstávat? Už mám svých špionských nákresů habaděj a celé břicho mám otlačené od nepromokavého pouzdra, ve kterém je nosím. To ty tu máš nedodělky, nezapomeň!“

„Jeden z nás tu musí pokračovat v tom, co jsme začali, tati. A dohlédnout na Judu. Musím si něco zjistit.“

Inspektor na něj zíral: „Na něco jsi přišel?“

„Ne,“ zabručel Ellery. „Ne, nepřišel jsem na nic. Jenom takové tušení. Když se nemáš čeho jiného chytit, vypadá i jen náznak tušení velmi nadějně.“

Po chvíli se jeho otec uvolněně opřel o sedadlo a zachmuřeně shlížel dolů na přístavní světla. „Tak ode mě pozdravuj Broadway.“

„Nejedu na Broadway.“

„Opravdu? A kampak jedeš?“

„Do Wrightsvillu.“

„ Wrightsville!“

„Rozhodl jsem se dnes odpoledne, když ses šplouchal v bazénu. Bloumal jsem zahradami a narazil na Judu, který se tam rozvaloval jako knížecí pachole. Ležel pod palmou, ovíval se jakousi kytkou připomínající páví ocas, a neuhodneš, čím se napájel. Zabrali jsme se do hovoru, Juda

a já. A poskytl mi neobvykle cenné informace.“

„Ale co to má společného s Wrightsvillem?“

„Juda mi řekl, že se právě tam s Kingem a Ábelem narodili.“

„To je snad fór!“

„Říkal to. A vyprávěl o jejich dětství věci, které mi připadaly velmi zajímavé.“

„Velký hoch se narodil tam?“

Ellery poposedl. „Dostal jsem podivnou předtuchu, tati.

Vždyť víš, jak se mi posledních pár let Wrightsville plete do života. Vypěstoval jsem si k němu trochu ostražitý vztah.

Nejspíš je to hloupost, koneckonců jsou Bendigové původem Američani… není tedy divu, že se narodili ve Státech… a Ábelův nosový přízvuk zřetelně prozrazuje Novou Anglii. Nicméně když jsem se dozvěděl, že je to můj starý známý Wrightsville, zašimralo mě v zátylku. Ve chvíli, kdy Juda vyslovil toto magické slovo, je to vážně kouzelník! –, hned jsem věděl, že si tam musím dojet pro pár klepů. Protože jejich tajemství je patrně pohřbeno tam a čeká, až ho někdo vydoluje. Tak jako všechna jiná wrightsvilleská tajemství.“

Ellery se zadíval na temné moře.

„Jaké tajemství?“ dožadoval se netrpělivě.

„Tajemství s velkým T,“ pokrčil Ellery rameny.

„Tajemství, které tyto lidi pohání. Pěšinky, které vedou k

tomuto případu, tati. Už mě nepronásleduje otázka, jak Juda své nepřekonatelné abrakadabra provedl. Až přijde čas, tak to zjistíme… Wrightsville ví o Kaneovi, Ábelovi a Judovi Bendigových něco, co mi vrátí mou sebeúctu. Cítím to v kostech, a krindapána, hned zítra ráno tam letím!“

XIII.

Poslední, co Ellery viděl, byl jeho otec, který stál na střeše pozorovatelny a pod vlající Bendigovou vlajkou mával kloboukem. Pak stevard zatáhl a upevnil poslední černou žaluzii a Bendigův ostrov zmizel. Velké třímotorové letadlo se vzneslo do vzduchu.

Seděli v něm další tři pasažéři, Immanuel Peabody se svou neodmyslitelnou aktovkou; muž s orlím nosem, se stojatým škrobeným límcem a modrou puntíkovanou fulárovou vázankou; a starší žena, která vypadala jako Maďarka, s flekatými prsty a neuvěřitelným výtvorem pařížských kloboučníků na hlavě. Peabody zmizel v uzavřeném oddělení, už cestou otevíraje přezky aktovky, a neukázal se, dokud letadlo, s okny opět průhlednými, nezakroužilo nad Gravely Point a nechystalo se přistát na washingtonském Národním letišti. Stará paní v pařížském klobouku si zapalovala v dlouhé špičce jednu tureckou

cigaretu od druhé a byla celou cestu zahloubána do jakéhosi časopisu. Když ho před jídlem odložila, Ellery si všiml, že to není žádný Vogue, ale vysoce odborný vědecký časopis v němčině, který, jak věděl, vydávali v Lausanne. Stará paní ve směšném klobouku přestala být okamžitě starou paní ve směšném klobouku a stala se, teď už maďarské rysy rozpoznával, jednou ze světově nejznámějších chemiček, věnujících se výzkumu. Muže v naškrobeném límečku se mu identifikovat nepodařilo. Nepokusil se s ním navázat rozhovor, ale Ellery se celou cestu tohoto nebezpečí obával.

Když muž ve Washingtonu s Peabodym vystoupil, spadl Ellerymu kámen ze srdce.

Lidé, kteří Ellerymu leželi v hlavě, byli Bendigové, a především Abel. Ábela trochu zanedbával, ale nemohl přijít na to, proč mu toto opomenutí připadalo tak závažné. Abel se v této záležitosti choval přesně jako všichni význační politici: říkal správná slova a dělal nesprávné věci. Záměrně splýval s pozadím, přesně tak, jako maskované pobřežní baterie Bendigova ostrova. A stejně jako ony představoval velkou sílu. Ale kam zaměřenou?

A od samého počátku dotírala na Elleryho nepřetržitě otázka, proč ho Abel vůbec do celého případu zatahoval?

Byla to otázka, na kterou nenacházel odpověď, stejně jako problém s malou pistolí, která zároveň nevystřelila a zároveň ano.

Ellery zatnul zuby. Odpověď tu byla, jen ji najít. A jak se letadlo blížilo k severu, narůstal v něm podivný pocit, že se s ubíhajícími kilometry, vyskakujícími na pilotově přístrojích, k odpovědi na své otázky blíží.

Bylo odpoledne, když černozlaté Bendigovo letadlo přistálo s Ellerym na wrightsvilleském letišti. Zamával kapitánovi letadla a druhému pilotovi a se zavazadlem v ruce utíkal po schodech administrativní budovy.

Venku čekal taxikář, kterého neznal, šikovný rudolící mládenec s tvářemi jako červená jablíčka. Měl nové auto, jasně žluté s pruhovaným čalouněním, a tachometr.

Kde jsou ty staré zlaté časy wrightsvilleských taxikářů jezdících ve vlastních černých chevroletech a fordech, uvnitř s mapou oblasti, kteří měřili vzdálenost na půl dolaru a sedmdesát pět centů, kde jsou řidiči, jako byl Edd Hotchkiss, kteří oslovovali Johna F. Wrigh, ta křestním jménem, a Whitey Pedersen, který jezdíval s drožkou, v době, kdy ještě kolem kulatého podstavce pomníku Jezreela Wrighta na náměstí nevysázely dámy ze spolku Za Wrightsville krásnější a Z občanského zlepšovatelského sdružení muškáty, ale ulevovali si tam koně farmářů, kteří přijeli povozem do města…

„Kam to bude?“ usmál se mládenec.

Wrightsvilleské letiště leží v severozápadním údolí, mezi Twin Hills, Bald Mountain a úpatím Mahoganies. Jižně

odtud vede North Hill Drive; je to strmé stoupání, cesta vede jihovýchodně kolem východního nádraží „The Hill“

(Hill Drive), k západnímu nádraží Twin Hill in the Beeches na oblý kopec. Hill Drive se nedá srovnávat s North Hill Drive, kde mají domy „noví“ milionáři. „The Hill“ je rezidenční čtvrť, kde sídlí rodiny, jejichž původ se datuje k počátku osmnáctého století, Wrightové, Bluefieldové, Livingstoneové, Granjonové a Minikinové. Twin Hill in the Beeches je nová městská čtvrť, dobrá (ale ne nejlepší; Skytop Road, která hledí na Bald Mountain, je o hodně lepší). Stojí tam řada pěkných, světlých moderních domu, které si postavili dobře situovaní podnikatelé jako MacLeanovi („ Dunc MacLean, Jemné likéry,“ na náměstí vedle Hollisova hotelu, Dunc je výhradní dodavatel do hotelu), lidé, kteří se i přes veškeré své jmění, které mají uloženo v trezorech Hallam Luck v Public Trust Company, na Hill Drive nikdy nedostanou. Ne že by to MacLeanové a jim podobní nevěděli; vždyť se o to ani nepokusili!

„Hotel Hollis,“ řekl Ellery a opřel se dozadu. Už pouhý název v něm vyvolal pocit domova.

Ellery se zapsal do Hollisova hotelu, a když se o šestnáct dnů později z hotelu odhlašoval, platil 122,25

dolaru, z čehož 80 dolarů činil nájem pokoje. A značná část ze zbytku připadla na prádelnu a žehlení. V jídelně si dal jedno jídlo, ale tolik ho obtěžoval rámus, který tropili dámy

z různých kroužků a podnikatelé, kteří sem chodili na pracovní oběd, že se tam už nevrátil.

High Village se příliš nezměnila. Snad jedinou změnou na náměstí bylo to, že zmizel starý Bluefieldův obchod v severním podloubí, tam, kde přechází Upper Dade v North Hill Drive, a na jeho místě se vypínal v celé své fluoreskující kráse obchod s novou neonovou reklamou hlásající, že Topp je jako blesk. Našlo by se ještě několik dalších změn, zdaleka ne tak závažných, ale ty se převážně odehrály na Wright Street, která byla odjakživa pro podnikání „mrtvou zónou“.

Za poslední léta došlo i k několika úmrtím, k těm, která Elleryho zarmoutila, patřil Andy Birobatyan z květinářství ve Stavovské budově na Washington Street.

Obchod s květinami, který vybudoval Andy svou jednou rukou (druhou nechal v roce 1918 v aragonském lese), teď vedl jeho dvouruký syn Avdo, nicméně podle toho, co se říkalo, ani zpoloviny tak dobře. Ellery těmto pověstem nepřikládal příliš velkou váhu, protože Avdo byl mládenec, kterému se podařilo utéct s Virginií Poffenbergerovou, dcerou doktora Poffenbergera, což následně zničilo společenské postavení jeho tchána, který musel „rezignovat“

z místního klubu, posléze prodat svou praxi zubního lékaře a odjet do Bostonu. A matku Uphamovou z Uphamova sklátila mrtvice a její hotel v revolučním stylu odkoupil

syndikát Providence, což vedlo k bojkotu ze strany D. A. R.

a k řadě agresivních úvodníků v Recordu.

Ellery strávil celý první večer a následující den tříděním dojmů;

návštěvami

starých

přátel,

návštěvami

zdvořilostními, bloumáním známými ulicemi, nasáváním drbů a i jinak venkoncem potěšujícími činnostmi. Ještě se ve Wrightsvillu neohřál ani šestatřicet hodin a už věděl, co ho tak hřeje u srdce. Nebylo to jenom tím, že si připomněl staré zlaté časy v kraji jeho srdci blízkém. Bylo to i proto, že opustil místo, které jeho srdci vůbec blízké nebylo, Bendigův ostrov s jeho elektrickými ploty, všudypřítomnou stráží a tajnou policií s prázdnými obličeji, se zaměstnanci, kteří se příliš nelišili od robotů, a s příjemným vzduchem, ve kterém podivně páchlo něco shnilého. A toto byl naopak americký Wrightsville, kde lidé žili, pracovali a umírali v atmosféře nezávislosti a slušnosti a člověk se nemusel co chvíli ohlížet přes rameno. Tady se dalo dýchat i přes kouř z továren.

Ellery se tudíž o Bendigy zajímal ještě víc.

Druhého rána po svém příjezdu se pustil do práce plnou parou. Měl v úmyslu získat životopisný záběr o Kingu Bendigovi a jeho bratrech Ábelovi a Judovi od jejich narození s důrazem na Kinga.

Probíral se městskými záznamy, vyhledával obyvatele městečka, které nikdy předtím neviděl, strávil dlouhé hodiny

ve wrightsvilleské matrice a ve středisku informací v Carnegieho knihovně na State Street. Pronajal si v Low Village automobil v půjčovně automobilů Homera Findlaye na Plum Street a podnikl řadu výletů, do Slocumu, Fyfieldu, Connhavenu, dokonce i do vesničky Fidelity, na jejímž zchátralém hřbitově vyhledával staré nápisy na hrobech. Jednou si zaletěl do Maine.

Zejména užitečný se ukázal Francis O’Bannon, zvaný „zvláštní vydání“, který dosud řídil wrightsvilleský Record Malviny Prentiseové (Malvina, věčná Rossalinda Rusellová, přestala po sňatku s O’Bannonem do novin psát, ale své dívčí jméno si ponechala!); O’Bannon vedl za mohutného nasávání bourbonu rubriku nekrologů, ve kterých se Ellery přehraboval. A pak tu byl pochopitelně policejní náčelník Dakin, který se už víc než Abrahamu Lincolnovi samému podobal spíš jeho mumii; a Hermione Wrightová, která nikdy nevypadala oslnivěji; a Emmeline DuPré, místní drbna, která celé odpoledne nezavřela pusu; a mnozí jiní.

Ellery tam strávil celé dva týdny, vyštrachával jednotlivé dílky skládačky, kterou pak sestavoval, probíral se posledními vůlemi, sbíral údaje, porovnával je s děním ve světě a pak je řadil do povšechného chronologického pořadí.

Nakonec tak získal obrázek „nejstaršího Bendigovic chlapce“ a jeho bratrů, který, ačkoli sestavený z drobných úlomků, je zobrazoval se surovostí fotografického záběru.

Výpisky z poznámek E. Q. Dr. Pierce Minikin (Dr. Piercovi Minikinovi je 86 let, je na odpočinku, napůl invalidní, pečuje o něj Miz Bakerová, vdova po starém Phinnovi, protože ten zemřel, čímž Record přišel o nejlepšího tiskaře, jakého kdy měl. Dr. Pierce je prastrýc F.

Henryho Minikina, ale tyto dvě větve spolu už několik generací nemluví. Dr. Minikin má nevelký příjem z jistých realit v Low Village. Bydlí stále v „koloniálním sídle Minikinů“ na Minikin Road, mezi ulicemi Lincolnovou a Slocumovou. Dům je ve špatném stavu, potřeboval by vymalovat atd. Postaven v roce 1743, vklíněný mezi hasičskou zbrojnicí a slocumskými garážemi, zadní dvorek sousedí s Van Hornovým skladem dříví. Starý pán je divous s ledovým pohledem a jazykem jak břitva. Fyzicky křehký, duševně velmi čilý. Strávili jsme spolu několik nádherných hodin.)

„King“ Bendigo? Drahý mladý příteli, znal jsem tohoto velikána ještě v době, kdy otci nestál ani za pohled. Všechny tři Bendigovy hochy jsem přivedl na svět. Podle toho, co jsem slyšel, bych se měl hodně omlouvat…

Jeho otec? Toho si už nejspíš ve Wrightsvillu nikdo nepamatuje, vyjma pár takových starých rachotin, jako jsem já. Měl jsem Billa Bendiga docela rád. Nebyl to pochopitelně nóbl člověk, o jeho původu radši nemluvit, do

kostela nestrčil ani nos a byl hrubián, ale mně nic takového nevadilo, já jsem měl své pacienty rád a svým pacientkám jsem rád pomáhal přivádět na svět děti, haha! Bili byl starý drsňák. Nemírný v chlastu, jídle, sekýrování lidí, byl stavitel, postavil ty činžáky na Congress Street poblíž

Mokřin, které se teď budou strhávat –, nemírný i v sexu.

Mládenci z Hollisova baru mu říkali Divočák Bili. O něm by bylo takových historek…

No tak nic. Ne, z matčiny strany se nevyskytl žádný Ital.

Jak přišli ke jménu Bendigo, to vážně nevím, rodina Divočáka Billa byla anglosaského původu. Dorazila kolem roku 1850 z Anglie…

Chlapisko, ke sto devadesáti na výšku, metr na šířku, ruce jako lopaty. Udělal si dobré jméno jako zápasník v Greenu. Co je to Green? Teď se tomu říká Memorial Park.

Hoši si tam chodívali o sobotních odpoledních změřit síl y Billa Bendiga nepoložil na lopatky žádný. Sjížděli se na něj z celého okresu. Byl to velký fešák, tenhleten divoký Bili Bendigo, modrooký, tmavovlasý, vlasy samý prstýnek, a na hrudi mohutný porost. Kdyby člověk nevěděl, že je to Angličan, hádal by na Ira…

Milostné záležitosti. Všechny Billovy tajné lásky jsem vážně neznal! Ale když se zamiloval, tak naplno. Zbožňoval zemi, po které Dusolina chodila. Pocházela z Low Village z italské rodiny. Zaboha si nevzpomenu na její dívčí jméno.

Sláva, už to mám. Cantini se jmenovala. Její otec dělal traťového pochůzkáře a v devadesátém prvním roce ho přejel vlak číslo 92. Nechal po sobě kopu dětí a manželku, náboženskou fanatičku. Dusolina, Bili jí říkal Lena, se zamilovala stejně ohnivě jako Bill a tak museli spolu utéct, protože paní Cantini vyhrožovala, že ji, jestli si vezme protestanta, zabije. Vzala si ho i tak, sezdával je Orrin Lloyd, který byl před Amosem Bluefieldem městským matrikářem. Tento Lloyd byl bratr Israela Lloyda, který později koupil dřevařskou firmu, a zároveň dědeček Franka Lloyda, který před pár lety koupil Record… Kdepak jsem to zůstal?

Jo, jo. Jistě, byl jsem rodinným lékařem u Bendigů, a když Dusolina otěhotněla, staral jsem se o ni . Porod byl těžký, několik dnů po něm zemřela. Dítě bylo velké, vážilo přes šest kilo, to mám v dobré paměti. Byl to Billův první syn, váš velikán. Bill prožíval Dusolininu smrt divoce, stejně jako všechno ostatní . Nedával mi vinu, díky Bohu, v opačném případě bych už tu s vámi nedebatoval . Dával vinu dítěti. To je síla, co? Řekl, že to děcko je rozený zabiják! A že prý pro takového zabijáka existuje jenom jediné jméno, a to Kain, jako v bibli. A nedal jinak, než abych to děcko pod tímto jménem do městské matriky zapsal . Děcko s takovým jménem jsem rodil jenom jedno. Bylo to v roce 1897, mladíku, před padesáti čtyřmi lety, a mám to před očima,

jako by to bylo včera…

Sara Hinchleyová:

(Z přespolních Hinchleyů, diplomovaná sestra. Slečna Sara má artritidu, je senilní, bydlí v connhavenském domově pro přestárlé, soukromé instituci, kde jsem ji navštívil.

Podporuje ji její synovec, Lyman Hinchley, pojišťovací úředník ve Wrightsvillu. Sloužila v roce 1932 jako denní sestra u Jessiky Foxové při jejím smrtelném onemocnění.) Jak říkáte, pane, Nellie Hinchleyová byla má matka.

Umřela v… teď mi to vypadlo. Kromě bratra Willa, což

byl otec mého synovce Lymana, a mě, už žádné z matčiných dětí nežije. Všechny zemřely v dětském věku, a měla jich sedm. Byli jsme hrozně chudí, a tak má matka dělala kojnou, tak se tomu tehdy říkalo. Měla vždycky spoustu mléka a jen co ho ztratila, hned zase…

To vám pověděl doktor Minikin? No, ona totiž kojila tolik dětí a tehdy jsem byla ještě malá… Jo tak toho! To bylo tak… žena pana Bendiga umřela při porodu prvního dítěte… ano… a matka kojila to děcko celý rok. Mělo takové divné jméno… jak ono se jenom… Ale tehdy říkala, že to bylo úplně nejhorší kojení, jaké měla. že ji prý málem vysálo na kost. Jakpak ono se jenom jmenovalo?… Kain?…

Jo, to by mohlo být. Ona mi už paměť tak… Cosi se mi plete, že tam matka přestala chodit, když se pan Bendigo

znovu oženil. Nebo že by to bylo u Newboldů?…

Adelaide Peagueová.

(Jedna z prvních Kainových učitelek na základním stupni. Teď je jí 71 let, je v důchodu, pečuje o dům Miliardy Peagueové, své první sestřenice, uklízí v crosstownském a foaminském železářství. Velmi čilá, s dobrou hlavou a bradou jako polička na knihy.)

Jakpak by ne, pane Queene! Já nejsem z těch, kteří ohnou hřbet a zapomenou, jak to bylo ve skutečnosti, jenom proto, že se z mého žáka stala celebrita, i když ve skutečnosti ani nevím, čím se vlastně tolik proslavil, protože jestli mu zůstala jeho bývalá nátura…

Ne, to nebylo ve škole na Piney Road, tam učila Elizabeth Schonmakerová. Škola, kde jsem učila já, ještě pořád stojí, ačkoli se tam už, to se rozumí, dávno neučí. Teď tam mají centrum Dcery americké revoluce…

Bylo to strašné dítě. Tehdy jsme učili v jedné třídě všechny první čtyři ročníky najednou. Chlapci byli divoši, a kdyby tam nechodili učitelé vyzbrojeni kovovým příložníkem, tak by s nimi nic nepořídili… Kain Bendigo byl nejhorší, nejhorší. Byl to rozený buřič a velký uličník.

Některé věci, které dělal, se prostě nedají ani vyslovit. Ale na mě si bude nejspíš pamatovat do smrti, přinejmenším jeho kotníky na ruce…

Ano, podle mě to jméno s tím mělo hodně společného, i když nepatřím k lidem, kteří do všeho mermomocí cpou psychologii. Nesnášel, když jsem ho tím jménem oslovovala, a když na to teď myslím, nejspíš proto, že jsem ho tak oslovovat musela. Slyšel jste už někdy něco takového? Moc si se svým jménem užil, protože se jmenoval Kain, a kdykoli si z něj někdo z hochů kvůli jeho jménu utahoval, hned se rval. Byl na svůj věk velký a silný a kdykoli ochotný se pustit do rvačky. Za ta čtyři léta, co jsem ho učila, nařezal úplně každému sakramentskému klukovi v celé škole, a semtam zmaloval i nějakou tu holku! V tom dítěti nebylo ani za mák nějaké rytířskosti…

Ale na druhou stranu si potom z něj utahovat přestali.

Ke konci čtvrtého ročníku, když ho, díky Bohu, zdědila Opal Marberyová, již je řadu let na pravdě Boží, ke konci, jak říkám, i když u něj byly rvačky stále na denním pořádku, žádná už nebyla kvůli jeho jménu. Ale mezi mnou a jím panovalo až do konce kvůli tomu zaryté nepřátelství.

Považovala jsem to od toho děcka za čirou nespravedlnost.

Co jsem já s tím mohla dělat, když už se tak jmenoval?

Nějak jsem tomu uličníkovi přece říkat musela…

Uriah Scott („U. S.“) Wheeler:

(68, ředitel Fyfield Gunnery School. Příbuzný Wheelerů z Hill Drive. V jednom kuse vypráví o rodinném hrdinovi,

Murdocku Wheelerovi, posledním veteránovi velké republikánské armády, který zemřel v roce 1939, jako by byl starý pán generál Grant osobně. Byl Kainovým učitelem v Gunnery School v roce 1911, kdy bylo Kainovi 14 let.) Můj drahý pane Queene, právě naopak, je mi to ctí.

Vždycky jsem se trochu vychloubal, že jsem se podílel na formování charakteru, a tudíž trochu i na osudu pana Bendiga. Ačkoli jsem žil v Fyfieldu od chvíle, kdy jsem v roce 1908 přišel jako naprostý zelenáč učit na Gunnery, vždycky jsem si uchoval v srdci hřejivou vzpomínku na město, kde jsem se narodil, a pan Bendigo patří bezpochyby k největším žijícím občanům Wrightsvillu. Je skutečně nejvyšší čas, aby se člověk jako vy konečně ujal shromažďování údajů o době jeho raného mládí mezi bezvýznamným lidem pro příští pokolení…

Ano, jistěže, k jeho jménu. Skvělá ukázka charakteru!

Jeho otec ho zapsal na Gunnery jako Kaina Bendiga, což

byl nejohavnější podraz na budoucího velkého muže, o kterém jsem kdy slyšel, haha! Ve sborovně jsme na toto téma vtipkovali. Ale on tomu brzy učinil přítrž. Pouhý kluk, pane, a to ve škole, kde se odjakživa hlavní důraz kladl na disciplínu. Můj předek, Murdock Wheeler, který se tolik zasloužil o naši zemi za občanské války, říkával…

Změnil to! Jednoduše to změnil. Jednoho dne napochodoval do sborovny a vyžadoval, abychom změnili

jeho jméno v seznamu studentů z K–a–i–n–a na K–a–n–e–a.

Dokonce se už začal ve třídě psát novým křestním jménem.

Za svůj neuctivý tón a chování byl na tři dny vyloučen z vyučování. Když mu bylo dovoleno vrátit se do třídy, vedly jeho první kroky opět do sborovny, kde vyslovil stejný požadavek a, jak mohu dosvědčit, haha, stejným tónem!

Vyzvali jsme jeho otce, aby přijel do Fyfieldu. Když se pan Bendigo dozvěděl, oč jde, změnu jména škole zakázal.

Chlapec k tomu ani nepípl. Ale když se téhož dne vrátil do mé třídy, první co udělal, že se podepsal na papír jako ‚Kane Bendigo‘. Čímž nám to velmi zkomplikoval, a musím přiznat, že jsme se s tím problémem nikdy nevypořádali. Už

se nikdy, pokud vím, jako ‚Kain‘ nepodepsal. A když mu při absolutoriu škola vypsala diplom na jméno Kaina Bendiga, jinou možnost jsme neměli, vtrhl k řediteli Esteyovi a před očima mu diplom rozcupoval na cucky, kousky hodil na stůl a vyletěl z ředitelny jako ďas!…

Caiaphas Truslow:

(Městský matrikář. Aphas převzal po Amosů Bluefieldovi místo matrikáře poté, co Bluefield 12. října 1940 zemřel. Aphas se mnou spolupracoval po celou dobu mého pobytu.)

Vida, tak to tady máme, pane Queene, William M.

Bendigo a Ellen Fosterová Wentworthová, 2. června 1898.

Můj otec znal pana Bendiga velmi dobře. A Ellen Wentworthová byla sestra starého Arthura Wentwortha, který dělal otci Johna F. Wrighta právního zástupce.

Wentworthové patřili ke skutečně starému rodu. Už jsou všichni na pravdě Boží…

Vlastně tedy vyjma dvou mladších Bendigových bratří, ale to se už nepočítá, že?…

Tak k té svatbě, byla to Bendigova druhá svatba.

Poprvé se oženil…

Svatbu měli v Prvním kongregačním kostele na West Livesey Street. Vím to proto, že jsem jim tam zpíval ve sboru. Tam jsem se doslechl, že Ellen Wentworthová chtěla mít svatbu v kostele hlavně proto, že její rodina byla silně proti. Jako děvče měla na tehdejší dobu ohromnou kuráž.

Nebyla tam tehdy ani noha, lavice zely prázdnotou, nepřišli ani z její rodiny! Vlastně tam přece někdo byl, Nellie Hinchleyová, která držela dítě pana Bendiga z jeho prvního manželství na klíně…

Tehdy tam sloužil jako kněz starý pan Blanchard, ne, ten už je teď dobrých dvaačtyřicet let po smrti, a toho to tak vyvedlo z míry, že se celou mši přebreptával. Pan Bendigo to měl starému panu Blanchardovi velmi za zlé a měl co dělat, aby po něm neskočil, takže se stále mocně nafukoval, až nám dětem připadal jako obr!…

Dr. Pierce Minikin:

… rodil také druhého hocha. Tentokrát s jinou matkou, od Wentworthů. Ellen, tak se jmenovala. Nebyla tak pěkná jako Dusolina. Dusolina byla drobná, snědá, obličej jako panenka a velké černé oči. Ellen byla blond, modrooká a pohublá, vypadala trochu neduživě. Ale měla dobré způsoby, taky peníze, to je fakt. A tento skvost získal Bili Bendigo. Co se kolem Ellen naběhalo místních mladých ženitbychtivých hochů. Ale ona chtěla lásku. A té se jí, myslím, dostalo vrchovatě, haha!…

I podruhé Bili řádil jako pominutý. Ne že by matka jeho dítěte zemřela, ačkoli Ellen nebyla nikdy žádná silačka a poté, co se u ní projevila srdeční vada, se během několika let stala napůl invalidou. Ale proto, že si umanul, že jeho druhé dítě bude holka. A jestli se ho to děcko znovu pokusí doběhnout, tak ho chraň Pánbůh a všichni svatí! Nakonec to byl opět kluk. Bili se s tím nikdy nevyrovnal. Jestli malého Kaina neměl rád proto, že zabil svou matku, pak druhým hochem opovrhoval proto, že nebyl holka. Naprosto se na něj vykašlal. Dneska by lékař nejspíš takového člověka poslal do blázince. Tenkrát se na něj dal vzít akorát karabáč, jenomže na něco takového byl Bili drobátko moc velký.

Takže když mi jednou řekl:

„Pane doktore, má žena porodila úlisného hada, který strávil devět měsíců v její děloze tím, že spřádal plány, jak

mě ukřižovat, a takové dítě musí dostat jediné jméno.

Půjdete do města za matrikářem Orrinem Lloydem a necháte to dítě zapsat jako Jidáše Bendiga.“ Hochu, něco vám povím, to byla pro mě rána. Řekl jsem, že něco takového prostě nemůžu udělat, jenomže on to prokletí mohl na svého syna uvalit klidně sám. Což také udělal. Bill Bendigo měl krutý smysl pro humor a nejkrutější byl, když mu ruplo v hlavě… Jak to vysvětlil Elle, to vážně nevím. Jistě zjistila krátce po svatbě, že v domě Billa Bendiga panuje jediný pán. A navíc s tou srdeční vadou… Často mě napadlo, co se asi z druhého syna Billa Bendiga stalo. Dát synovi jméno Jidáš, jen si to představte!…

Mlllicent Brooksová, Chalanská: (69, teta manažera Brookse z Hollisova hotelu. Provdala se za Harryho Chalanského z Low Village. Chalanski byl polský imigrant, kterého M. B. učila angličtinu, zamilovala se do něj a pomáhala mu při studiu na státní univerzitě.

Jejich syn je mladý Judson Chalanski, který, když Phil Hendrix odešel do Senátu, nastoupil jako prokurátor wrigtského okresu na jeho místo. Jeden z nejšťastnějších nerovných sňatků ve Wrightsvillu!) Ne, já mu ani za nic neřeknu Jidáš! Učila jsem to chuďátko celé čtyři roky, když jsme se s Adelaidou Peagueovou střídaly na nižších stupních ve staré škole na

Ridge Road a nemohla jsem na něj pohlédnout, aby mě nepíchlo u srdce. Byl to takový útlý hoch s velice krásnýma očima, zahleděnýma někam za vás. Jedno z nejtišších dětí, které jsem kdy učila, trpělivost sama. Měl vždycky smutné oči a člověk se mu nemohl divit. Chtěl si hrát s ostatními dětmi, velice po tom toužil, ale děti vždycky někoho vyhodí z kola ven a tady byl ten někdo Juda. Jsem přesvědčená, že to bylo kvůli jeho jménu. Ostatní děti mu to vytrvale připomínaly. Víte, jaké umějí být děti potvory. Vídala jsem, jak se vždycky shrbil, když ho děti při hře švihly nenáviděným jménem, shrbil se a otočil zády. Nikdy se ne, pral jako ostatní chlapci. Když mu nadávali do „zrádců“ a „zbabělců“ jenom zbledl a odešel. Jeho bratr Kain, který byl starší, se za něj mockrát popral a byl to Kain, který ho chráníval proti místním chlapcům cestou domů.

…jsem řekla jeho otci, co si myslím o člověku, který může svému dítěti dát takové jméno, a jeho matka tam seděla, zabalená do plédu, a ani necekla. Pan Bendigo se jenom chechtal. „Jmenuje se Jidáš,“ řekl mi, „a tak to taky zůstane.“ Ale všimla jsem si, jak se na to zatvářila paní Bendigová, a to mi stačilo. Druhý den jsem si vzala chlapce během přestávky stranou a řekla jsem mu: „Nechtěl bys mít jiné jméno?“ Vyzáblý obličejík se mu rozsvítil jako vánoční stromeček: „Jakpak ne!“ vykřikl. Ale pak pohasl: „Jenomže otec mi to nedovolí.“

„Tvůj otec se o tom nemusí vůbec dozvědět,“ řekla jsem. „Nebudou to žádné velké změny, jenom pár písmen, takže když uvidí tvé nové jméno na vysvědčení nebo tak, bude si myslet, že to někdo trochu popletl. Od této chvíle se budeš jmenovat Juda Bendigo. Jestlipak víš, kdo to byl Juda? To byl báječný člověk. Je to pěkné a slavné biblické jméno.“ Dítě bylo tak šťastné, že nemohlo ani promluvit.

Dívalo se na mě velkýma smutnýma očima, pak se mu roztřásly rty, a než jsem se vzpamatovala, leželo mi v náručí a brečelo jako o závod…

Ostatní děti si na to rychle zvykly. Stačil jeden rok.

Říkala jsem mu novým jménem tak často, jak to jenom šlo.

A další rok mu už říkal Juda i jeho bratr Kain. Nevím, jak se to líbilo panu Bendigovi, a bylo mi to jedno. Onoho roku měl spoustu pracovních starostí, jeho žena onemocněla, měl možná tolik práce, že si toho ani nevšiml…

Dr. Pierce Minikin. –

Tak se na to podíváme, znovu se oženil v devadesátém osmém, druhy chlapec se narodil v devadesátém devátém, takže byl o dva roky mladší než Kain Bendigo. Třetí hoch se narodil pět let po druhém, což by bylo v roce 1904. Takže Ábelovi je, propánaboha, už celých čtyřicet sedm let!…

To vážně nevím, dovolím si jenom hádat. Soudím, že ten třetí byl prostě nedopatření. Pamatuju si, že jsem Billa

upozorňoval na chatrné zdraví jeho ženy a na to, že to nemá brát na lehkou váhu, jenomže Bili byl prostě Bili…

To vážně nevím, proč dal svému třetímu synovi jméno Abel. Nejspíš si chodil pro jména do bible. Jak si tak vzpomínám, o svého třetího syna se zajímal stejně málo jako o druhé dva. Byli pro něj vzduch. A nemoc zmáhala Ellen čím dál víc, takže se z ní po nějaké době stalo takové ukňourané stvoření, a tak se jí všichni chlapci vyhýbali. Je fakt, že Bendigovi hoši vyrůstali bez opravdové lásky nebo péče a nic v jejich dalším životě mě nemůže překvapit, skutečně vůbec nic…

Martha E. Coolyeová:

(67, ředitelka wrightsvilleské střední školy) Vážně nejsem takový pamětník, pane Queene, když

jsem tehdy učila Kaina Bendiga ve vyšších ročnících, byla jsem mladé děvče…

Těžko se dá označit za studenta. Nepamatuju se, že by někdy za život otevřel knihu. Určitě ne v době, kdy jsem ho učila já. Nepochopím, jak vůbec prošel…

V čem ovšem Kain vynikal, to bylo násilí. Kdykoli se o přestávce strhla nějaká rvačka, našli jste určitě Kaina Bendiga na dně hromady. Při každém rozbitém oknu se šlo nejdřív za Kainem. Jestli přiběhlo nějaké děvče v slzách, že mu namočili copánek do inkoustu, bylo dopředu jasné, kdo

v tom měl prsty. Když jste se otočil k tabuli a někdo po vás střílel foukačkou, hledal jste ji v Kainově stole…

Vedl chlapce ve všem. Pochopitelně vyjma učení. Byl vůdcem největších školních rváčů. Stále jsem ho vodila do kabinetu paní Brindsleyové na potrestání…

Atletika? V základních školách jsme se tehdy atletikou nezabývali. Ale v jedné disciplíně Kain Bendigo, když jsem byla jeho učitelkou já, přece jenom exceloval, a to v chození za školu… Ne, neřekla jsem v chodectví, pane Queene. V

chození za školu byl naprostý přeborník!…

Charles G. Evins. –

(Ředitel wrightsvilleské Y.M.C.A.) Můj otec, George Evins, byl městským disciplinárním inspektorem v letech 1900 až 1917. Říkával mu „můj nejlepší zákazník“. Bendigovým hochům říkával „tři mušketýři“, což bylo dost zvláštní, protože Ábelovi, nejmladšímu z nich, bylo ve chvíli, kdy Kain vycházel ze základní školy, teprve sedm let. Pamatuju se, jak si Kain s Judou a Ábelem chodívali po škole hrát na blata, což bylo u chlapce z osmého ročníku, chodili jsme do stejné třídy, neobvyklé. Obvykle jsme my starší menší děcka odháněli.

Kain byl v odhánění malých děcek přeborník, s jedinou výjimkou, a to když šlo o Ábela. Kvůli Judovi a Ábelovi se mockrát do krve popral. Všichni jsme si mysleli, že si tak

vyrovnává účty se svým otcem. Toho Kain zuřivě nenáviděl, a když byl jeho otec pro něco, byl určitě Kain proti. Mladší bratry občas pochopitelně šidil, ale těm to nikdy nevadilo.

Pro Judu a Ábela byl Kain odjakživa bůh a cokoli řekl, bylo…

Často jsem si na Kaina vzpomněl, jak to s ním asi dopadlo. Já vím, že se z něj stal multimilionář a tak dál, ale myslel jsem jako s člověkem. Už jako chlapec byl velmi rozporuplný…

Wrightsvilleský Record, 20. červenec 1911: Celý Wrights ville nemluví o ničem jiném než o hrdinném skutku čtrnáctiletého chlapce.

Kain Bendigo, nejstarší syn Williama M. Bendiga, proslulého stavitele v High Village, riskoval minulou sobotu vlastní život na záchranu svého sedmiletého bratra Ábela před utopením, když si oba hoši, Abel a jeho dvanáctiletý bratr Juda, vyrazili na výlet do lesa na Twin Hills.

Podle toho, co mladý hrdina řekl, dorazili ke skalnatému jezírku pod Granjonskými vodopády, které patří k nejoblíbenější „louži“ na čvachtání veškeré wrightsvilleské mládeže. Sedmiletý hoch, který neumí plavat, seděl na břehu a pozoroval svého bratra, načež spadl do vody, uhodil se o kámen a voda ho unášela k peřejím pod vodopádem. Kain, který byl na břehu, viděl, jak jeho bratr spěje vstříc jisté záhubě. Prokázal na čtrnáctiletého hocha nezvyklou

duchapřítomnost a neskočil do vody a nesnažil se Ábela doplavat. Místo toho se rozběhl po břehu a v místě, kde se dostal před bratra, skočil do vody. V prudké vodě se silným proudem se Kainovi podařilo chytit bratra a vytáhnout ho na břeh, a i když byl k smrti vyčerpaný, prováděl na Ábelovi oživovací pokusy, dokud se Ábelovi nevrátilo vědomí.

Pak Kain a Juda odnesli Ábela Indiánskou stezkou do Shingle Street, kde je naložil farmář Ivor Crosby, který vezl své dělníky do Hill Valley. Pan Crosby odvezl chlapce do města, kde se jich ujal dr. Pierce Minikin z Minikin Rd., rodinný lékař Bendigů. Dr. Minikin se vyjádřil v tom smyslu, že si Kain vedl při resuscitaci velmi dobře. Krátce poté dopravili Ábela, jen s nevelkou újmou na zdraví po předchozím zážitku, domů.

Kain Bendigo vyšel letošního června ze základní školy na Ridge Rd…

Samuel R. Livingston. –

(84, wrightsvilleský zkušený politik. Stařešina „hillských“ Livingstonů, který po celý svůj život patřil k místním politickým veličinám. V roce 1911 byl šestým rokem členem místního výboru.)

Medaili objednali v Bostonu a došla za měsíc.

Uspořádali jsme na schodišti městské radnice oslavu. Přišli tam všichni, vypadalo to tam jako na 4. července. Lidé

vyplnili prostor od radnice až po náměstí. Na oslavu jsem pochopitelně zvolil sobotu, kdy bylo ve městě tak jako tak plno lidí, ale ten hoch si to určitě zasloužil…

Když Kainovi Bendigovi připínali medaili, vypjal se do pozoru jako voják. Lidé volali, ať promluví, což byla na čtrnáctiletého chlapce poměrně náročná výzva, ale toho to ani trochu nevyvedlo z konceptu. Řekl, že všem wrightsvilleskym za medaili děkuje, ale že si nemyslí, že by si ji nějak zvlášť zasloužil, protože každý by určitě udělal totéž. To na místní lidi ohromně zapůsobilo, to vám povím, a už tehdy jsem si řekl: „Same Livingstone, ten chlapec to někam dotáhne.“ A že jsem se nemýlil!…

WRIGHTSVILLESKÝ Record, 17. srpen 1911: … 24karátové Walthamovy kapesní hodinky v černém hedvábném váčku s poručením od Curtise Manadnocka, klenotníka z High Village. Obchodní dům Gowdy a syn na náměstí poslal s poručením značkový oblek Kolege Klothes v moderním střihu. Newyorský obchodní dům poslal tenisovou raketu Wright & Ditson s obalem. Deseti svazky Dějin občanské války ve fotografii, které právě vydalo newyorské The Review of Reviews Co., se předvedlo Aikinovo knihkupectví na Jezreel Lane. Velké veselí vyvolalo prohlášení, že Uphamova cukrárna na Washingtonské ulici v High Village bude mladého hrdinu celý měsíc krmit uphamskym banánovým nanukem v

množství jeden denně. Bicykl značky Iver Johnson s poručením od…

(Z dokumentace fyfieldské Gunnery School z roku 1911) KOPIE FYFIELDSKÁ GUNNERY SCHOOL

15. srpen 1911

Pan Kain Bendigo Wrightsville

Milý pane Bendigo!

S potěšením vám oznamuji, že vzhledem k vysokým kvalitám vašeho charakteru, které jsou nezbytným předpokladem k zápisu do fyfielské Gunnery School, hlasovala školní rada na zvláštním zasedání pro to, aby vám bylo uděleno stipendium v plné výši na celé čtyři roky studia, jehož vyplácení započne příští měsíc od zahájení podzimního semestru.

Pokud se dostavíte s některým ze svých rodičů nebo s doprovodem k zápisu od 8. do 15. září s doklady, že jste podle zákonů tohoto státu absolvoval úspěšně poslední ročník základní školy, budou podmínky k vašemu zápisu na Gunnery splněny. S přáním všeho nejlepšího Váš Melrose F. Estey ředitel

Ben Danzig

(54. majitel Půjčovny knih a dalších drobností v High Village)

Onoho léta, než odešel Kain Bendigo do Gunnery, byl

kolem něj velký poprask. Pamatuju se, jak se kolem něj točila děvčata a jak mládenci, kteří s ním vyšli základní školu a postoupili pouze na wrightsvilleskou střední, na něj žárlili. Ale byl ve městě někdo, kdo před ním s vyplazeným jazykem panáčkoval, a to byl jeho bratříček Abel. Chodil za Kainem jako psík…

Juda? No…

Emmeline DuPéré

(52, známá jako „místní donášková služba“. Vyučuje děti majetnějších občanů tanci a herectví.) Kde byl Juda během neštěstí? A proč on nepomáhal zachránit Ábelův život? Jo, to se tehdy, pane Queene, ptal vlastně každý. V naší třídě byl kluk, chodila jsem tehdy s Judou do třídy, takže se k tomu můžu vyjádřit informované –, jmenoval se Eddie Weevil, jak si vzpomínám dost velký trouba, právě nedlouho předtím ho zahlédli v Polly Street, prostě ten typ, a ten kluk říkal, že to viděl, no vždyť i notorický lhář občas řekne kousek pravdy, co říkáte, pane Queene? Jo tak ten Eddie vyprávěl hochům v sedmé třídě, to bylo poté, co Kain odešel do Gunnery –, že byl u Granjonských vodopádů zrovínka ten den, co se to stalo, a že to celé viděl. Eddie Weevil říkal, že Juda neudělal zhola nic Ani prý se nepokoušel. Chudák zbabělá. Eddie řekl, že Juda byl k Ábelovi ještě blíž než Kain a že Ábela mohl bez

problémů vytáhnout, jen kdyby měl drobet kuráže v těle, ale že zdrhal odtud jako zajíc a bečel jako děcko, a tak že musel Kain udělat všecko sám…

Jo tak na to se ho taky ptali, ale Eddie řekl, že to nechtěl roznášet, aby si lidi na Judu Bendiga neukazovali prstem.

Nedá se pochopitelně vyloučit, že si to všechno ten Weevilovic kluk vycucal z prstu prostě proto, aby na sebe upoutal pozornost, ale bylo s podivem, nemyslíte, že Juda o své účasti při záchraně ani necekl a Kain jakbysmet?…

Reverend Alan Brindley:

(52, farář v Prvním kongregačním kostele na West Livesey Street)

V sedmém ročníku jsem seděl poblíž Judy Bendiga.

Myslím si, že jsem byl patrně jediný hoch ve třídě, kterému Juda důvěřoval. Nikdy o sobě příliš nemluvil, ani se mnou ne. Ale tolik vím, že několik prvních měsíců po té záchraně trpěl jak Job. Někdo začal o něm roznášet, že Juda promarnil šanci zachránit svého malého bratra a že místo aby pomohl, utekl nebo něco podobného. I kdyby to nakrásně byla pravda, bylo nefér odsoudit dvanáctiletého chlapce jako zbabělce, jako by fyzická odvaha bylo nejvyšší dobro. Ne všichni máme předpoklady stát se hrdinou, pane Queene, a já vážně pochybuji, že by bylo dobře, kdybychom měli. Juda byl velice inteligentní, senzitivní hoch, kterého od narození

ocejchovali jistě nejhorším jménem, jaké lze dítěti dát, myslím tím jeho skutečné jméno, které znělo Jidáš…

Nabralo to takových rozměrů, že se to už nedalo snést.

Někteří hoši mu začali říkat „zbabělce“ přímo do očí, uráželi ho před děvčaty, bili ho, kde mohli, vyzývali ho na „plavecké závody“, umíte si to jistě představit. Juda jenom svěsil hlavu. Nikdy neodpověděl. Nikdy nevracel rány.

Prosil jsem ho, aby utekl, ale on tam stál až do samého konce a až pak se otočil zády. Tehdy jsem si uvědomil, jak taková odvaha, pravá odvaha, může vypadat…

Dr. Pierce Minikin. –

Juda byl jako chlapec to, co by se dnes patrně nazývalo módním slovem masochista. Bití ho těšilo…

Reverend Alan Brindsley:

Pomalu to ustávalo. Řekl bych, že to trvalo takových šest měsíců. Pak celá ta věc upadla v zapomnění. Totiž, zapomněli všichni kromě Judy. Ten si jistě na svou křížovou cestu pamatuje dodnes. Říkáte, že jste se s ním nedávno setkal. Ještě ho to tíží? Je stále ještě tak sám? Co se s ním stalo? Vždycky mi Juda připadal trochu jako Kristus. Věděl jsem, že až svět opustí, bude svět o trochu lepší, než když na něj přišel…

Wrightsvilleský Record, 28. listopadu 1912:

BENDIGO ČTYŘIKRÁT BODUJE VYSOKÁ PORÁžKA 27 –0

Wrightsvilleský Record, 12. června 1913: BENDIGOVI FANOUŠCI ŠÍLEJÍ SLOCUM PROHRÁL 6

–5

Wrightsvilleský Record, 30. dubna 1914: GUNNERY NA ATLETICKÉ SOUTĚžI ZISK 53 BODŮ

Big Ben vítězí třikrát, získává 29 bodů Wrightsvilleský Record, 11. února 1915: KANE BENDIGO USEDÁ NA TRŮN

Hvězda z Gunnery přebírá žezlo Juniorský titul v polotěžké váze

„DOKTOR“ DOWD:

(76, tréner atletů na fyfieldské Gunnery School 1905, 1938; v důchodu, teď bydlí v Bannocku) Kane Bendigo byl nejlepší všestranný atlet, který vyšel z Gunnery za třicet tři let, kdy jsem vedl školní atletiku…

Ředitel Wheeler (Z fyfieldské Gunnery): Mně už, pane Queene, paměť tolik neslouží…

To jste mě překvapil. Absolvoval čtyřicátý devátý ze šedesáti tří dětí! Záznamy by určitě ukázaly, že měl podstatně na víc. Na Gunnery byly ovšem požadavky velmi přísné…

Wrights villeský Record, 1. července 1915: SENÁTOR HUNTER ZAMÝŠLÍ POSLAT STUDENTA Z WRIGHTSVILLU NA VOJENSKOU AKADEMII Bude-li Kane Bendigo vybrán,

bude po Clarenci T. Wrightovi

v sedmdesátém osmém prvním

Wrightsvilleanem na West Pointu.

Dr. Pierce Minikin:

Na senátora Boba Huntera byl tehdy velký tlak, aby tam toho chlapce dostal. Ani on se tomu nevzpíral, byl by to dobrý politický tah, protože ve wrightském okresu neměl nikdy příliš velkou podporu. Ale nakonec řekl ne. Hoch neměl příliš dobré známky. A jak mi sám Bob řekl, nemohl Bendiga pustit ke vstupním zkouškám, protože kdyby neuspěl, byla by to pro senátora velká prohra. Jmenoval tedy onoho roku raději jednoho chlapce z Lathamu…

Kane zuřil, šílel vzteky. Byl jsem právě u Bendigů na lékařské návštěvě u jeho nevlastní matky, když se mu ta zpráva donesla. Úplně zčernal vzteky, to vám tedy řeknu.

Když jsem viděl jeho obličej, tak způsob, kterým projevil své zklamání, byl celkem mírný. Nakopl kočku tak, že proletěla jedním skleněným oknem v hale. Kočka se z toho už nikdy úplně nesebrala, haha!…

WRIGHTSVILLESKÝ Record. 29. července 1915:

KANE BENDIGO NASTOUPÍ TENTO PODZIM NA MERRIMACSKOU UNIVERZITU

Chet („železný muž“) Fogg:

(Dálkový hovor do Leesburgu, kde bydlí. Fogg byl fotbalovým koučem na Merrimacské univerzitě od roku 1913 do roku 1942, kdy odešel do důchodu.) Nikdy jsem s tím nedělal žádné strachy a nedělám je ani dnes. Kane Bendigo dostal Merrimacskou univerzitu na atletickou mapu. Byl vážně absolutní jednička, přesně takový atlet, o kterém koučové snívají. Nebyl o nic horší než

Jim Thorpe. Neexistovalo nic, co by Kane neuměl, a to lépe než ostatní. Jako zadák běhal za univerzitní mužstvo jako běs. Baseball hrál jako Frank Merriwell, nebo to byl Dick?

– to je fuk, ať to byl ten či onen, byly to hvězdy a on jakbysmet.

Překonal řadu traťových rekordů. Byl rozený boxer a do vysokoškolského mistrovství v těžké váze se probojoval levou zadní, a kdyby se tam dostal o rok později, vsadím veškeré své úspory, že by získal mistrák. žádný vysokoškolský zápasník ho nikdy neporazil a on tvrdil, že je to jediné, za co vděčí svému otci, říkával, jediná pořádná věc, kterou po tom „starém darebákovi“, jak říkal, má. A kdybyste si vyhledal materiály, zjistil byste, že ho roku 1918

jmenoval časopis Collier nejslibnějším všestranným atletem amerických vysokých škol, ačkoli tehdy už zařezával v

armádě…

Přesně tak. Narukoval v předposledním roce, kolem Vánoc 1917, bylo to myslím…

Wrightsvilleský Record, 10. října 1918: KANE BENDIGO ZÍSKÁVÁ NEJVYŠŠÍ VOJENSKÉ

VYZNAMENÁNÍ

Wrightsvilleskému hrdinovi od Saint, Mihiel uděluje kongres Medaili cti

WrightsvilleskÝ Record, 4. září 1919: VÁLEČNÝ HRDINA NA VÝSLUNÍ SLÁVY

PROZRAZUJE SVÉ PLÁNY

Kane Bendigo, wrightsvilleský hrdina, který v poslední válce získal kongresovou Medaili cti, byl po svém propuštění v armády Spojených států bouřlivě přivítán ve svém rodném městě…

Po uvítání poskytl pan Bendigo exkluzivní interview Recordu. Po dotazu na své poválečné plány pan Bendigo pravil: „Mám celou řadu nabídek, abych se vrátil na fakultu, a celou řadu nabídek, abych se vrátil k atletice, ale toho už

mám po krk. Budu podnikat a vydělávat skutečné peníze.

Viděl jsem ve Francii umírat příliš mnoho mladých kamarádů na to, abych promarnil sebemenší část svého života na nějaké hurávlastenectví pro někoho jiného. Můj otec, který zahynul minulý rok při stavebním neštěstí, zanechal značný majetek. Většinu zdědila má nevlastní

matka, ale spolu s mými bratry souhlasí, abych těch peněz použil, a já už vím na co. Pustím se do podnikání. Už se mi něco rýsuje…“

Výňatky ze záznamů E. Q.

Mezi lednem 1920 a listopadem 1923 dospěl K. B. ke čtyřem bankrotům. Pustil se ve Wrightsvillu do výroby sportovní výstroje a současně se pokoušel vést otcovu stavební firmu. Výsledek: obě firmy zkrachovaly. Na druhý pokus převzal továrnu na výrobu kovových kontejnerů. Za rok a pár měsíců podnik zkrachoval a K. B. vyhlásil úpadek v lednu 1922. Pak převzal wrightsvileský závod lehkého strojírenství v Low Village. Do listopadu 1923 byl také na dně. Pokud lze soudit z jednotlivých střípků informací, jeho hlavní problém byl v tom, že si vždycky ukousl větší kus, než dokázal zvládnout. Vždycky měl velkolepé plány, evidentně nad své možnosti, a vždycky si velkolepě natloukl. Jeho hlavní předností podle záznamů bylo, že dokázal okouzlit pragmatické novoanglické pracháče a přesvědčit je, aby pustili chlup…

Povšimněme si historické paralely: Přibližně ve stejnou dobu, kdy je Kane Bendigo na kolenou, diskreditován a zjevně na dně, jeden muž v Německu, jménem Hitler, leží zraněný ve vězení po nezdařeném mnichovském „pivním puči“. Kariéra obou mužů vypadá neslavně…

Abel dosahoval ve škole vynikajících výsledků a ve

věku 17 let (září 1921) získal na Harvardu stipendium.

Univerzitu opustil na konci předposledního roku (červen 1924). Povšimněme si, že v období od listopadu 1923 do června 1924 se právě Kane vylízává ze svých podnikatelských ran. Ale nesložil pasivně ruce v klín, protože právě v tu dobu opouští Abel Harvard a spojuje se s Kanem ve Wrightsvillu, kde začínají nový podnikatelský záměr s finanční podporou takové silné čtyřky, jako byl John F. Wright, Richard Glannis, senior, Diedrich Van Horn, tehdy ještě naprosté ucho, a stará paní Granjonová.

Kane převzal jednu opuštěnou továrnu na předměstí a pustil se do výroby pouzder na granáty pro americkou armádu.

Abel spolu s ním…

V té době studoval Juda v Paříži na konzervatoři hudbu…

Paní Bendigová, Judova a Ábelova matka a nevlastní matka Kaneova, zemřela v roce 1925…

… prosperoval od začátku. Továrnička se před očima rozrůstala do velké továrny a z velké továrny se rozrostla do dvou velkých továren. Expanze probíhala velmi rychle.

Ábelovo přirozené podnikatelské nadání evidentně doplňovalo Kaneův šarm, energii a neomezené ambice. Do trhu s municí se zakusovali stále více a razantněji. Čím více expandovali, tím více se scvrkávala skupina, která je kdysi financovala. Původní podílníky vykupoval Kane jednoho po

druhém. V té době se společnost jmenovala Bendigová zbrojní společnost (až počátkem třicátých let se společnost v tichosti přejmenovala na Bodigen) a Kane se očividně rozhodl získat exkluzivitu jak faktickou, tak nominální. Lze se domnívat, že Kane nezískal úplnou kontrolu bez boje, protože zisk a dividendy začaly dosahovat pozoruhodné výše. Hovořil jsem se starým soudcem Martinem, Samuelem R. Livingstonem, jedním s Granjonových synů a s Wolfertem Van Horném. Soudce si na to, že se John F.

Wright nevzdal bez boje, vzpomínal jenom matně a Livingston mluvil v hádankách. Zato Van Horn byl sice na slovo skoupý, ale transparentní. Tvrdil, že Kane vyvíjel velký nátlak a používal metod, o kterých oběti z důvodu vlastní hrdosti nerady mluví. Vzhledem k vlastní pověsti Wolferta Van Horná to asi nebylo nic, co by se dalo publikovat…

Do roku 1928 vypadli všichni mimo rodinu z kola ven a Bendigové vlastnili veškeré podíly v rodinné společnosti, která nyní zahrnovala šest gigantických činných továren…

Bod obratu nastal 29. října 1929. Na troskách burzy vybudoval Kane Bendigo své pohádkové bohatství.

Počátkem října prodal všechny své holdingové společnosti ve chvíli, kdy měly největší cenu, a ve chvíli nejhlubšího poklesu skupoval šmahem všechno, co mu přišlo pod ruku.

Burzovní krach z něj učinil multimilionáře. Nelze říct, kolik

na tom vydělal. Lze se jenom domnívat, že jeho zisk činil stamiliony dolarů. To byl počátek Bendigovy říše. Kaneovi bylo 32, Ábelovi 25 let!!!!…

Okamžitě začali expandovat. Odkoupili rozsáhlou muniční společnost. V rychlém sledu ještě několik menších.

Tyto společnosti, plus ty, které už měli, se staly jádrem gigantické sítě, v níž Zbrojní společnost Bodigen tvoří pouze malou část…

V létě 1930 odešli Bendigové z Wrightsvillu. Na tak malý rybník už byli příliš velkou rybou. Potřebovali trochu víc prostoru. V jižním Illinois vystavěli celé město, průmyslové město o 100 000 obyvatelích. Ústředí měli v New Yorku. V zahraničí začali otevírat pobočky…

Některé původní Bendigovy továrny dosud ve Wrightsvillu pracují, ale jejich vlastnictví je tak zašmodrchané, že by na rozpletení bylo třeba armády odborníků…

Neexistuje žádné svědectví, že by se Kane nebo Abel Bendigovi od té doby někdy ve Wrightsvillu ukázali. Dr.

Minikin, který si vybavuje staré časy daleko jasněji než

bezprostřední minulost, „si myslí“, že se Juda vrátil na několik dnů ve třicátých letech, ale nenašel jsem nikoho, kdo by mi to mohl potvrdit, a nenašel jsem jeho jméno ani v záznamech Hollisova hotelu, ani v Upham House, ani v Keltonu… Hrob Williama M. Bendiga na fidelitském

hřbitůvku je neudržovaný, zarostlý a téměř ho nelze najít.

Ellen Wentworthová Bendigová je pohřbená v rodinném hrobu Wentworthovy rodiny na wrightsvilleském hřbitově…

22. června 1930: svržena vláda Bolívie 22., 27. srpna 1930: svržena vláda Peru 6. září 1930: svržena vláda Argentiny 24. října 1930: svržena vláda Brazílie.

ITEM: Mezi lednem a červnem 1930 pracovaly všechny podniky Zbrojní společnosti Bodigen (rok, kdy se uskutečnila změna jména) na dvě směny. Prodej téměř výlučně do Jižní Ameriky.

POZNÁMKA: Na základě těchto i jiných důkazů je jasné, že trhavinu, která rozmetala čtyři jihoamerické vlády během pěti měsíců, dodával Bendigo…

POZNÁMKA: Bendigo revoluce nedělá. Jenom je umožňuje…

POZNÁMKA: Následující aktivity patřily k pouhým rozcvičkám Kinga Bendiga. Málo materiálu, v jednom povstání bylo pouhých 3000 obětí…

2. ledna 1931: svržena Panamská republika 1. března 1931: druhé svržení peruánské vlády 24. července 1931: svržení tehdejšího chilského režimu 26. října 1931: totéž v Paraguay 3. prosince 1931: totéž v Salvadoru POZNÁMKA: Dalších pět testů síly. Dalo by se říct, že se formuje nádherné tělo s bicepsy a mohutnějící hrudí. Ale

jsou to pouhé rozcvičky na nářadí; pouhá příprava na vstup do velkého světa…

V roce 1932 vidíme upevnění pozice, zlepšení a další expanzi. Organizace je nepraktická. Nastává mohutné propouštění. Společnosti fúzují, finance splývají, dochází k jejich redistribuci, posílení citlivých míst, modernizaci výroby, absorpci nových průmyslových odvětví. Výstavba říše K. B. postupuje neuvěřitelným tempem; v moderní době existuje pouze jediný příklad a ten ještě silně pokulhává.

Něco takového by si nevymyslela ani nejbujnější představivost. Nikdo by tomu neuvěřil…

4. června 1932: Další revoluce v Chile Byla to zjevně chyba ve výpočtech nebo chyba nějakého superprodejce Společnosti. Následuje okamžitá náprava…

30. ledna 1933: Adolf Hitler jmenován německým kancléřem

Zde vstupujeme do globální fáze, všechny předchozí byly na úrovni pouhé zkoušky.

Nalezení kapitána Mikea Bellodgia bylo dílem velkého štěstí. Tento proslulý pilot, který obletěl svět, vstoupil koncem roku 1932 do služeb K. B. Jeho prací bylo pouze pilotovat Bendigovo letadlo. Byl Kingovým osobním hlavním pilotem po téměř třináct let. Létal s ním v podstatě ještě nějakou dobu po druhé světové válce do chvíle, kdy se Bendigo začal obávat, že je na svěření tak vzácného nákladu

příliš starý.

Bellodgia je dosud kvůli tomu zatrpklý a pravděpodobně z tohoto důvodu mi dovolil nahlédnout do svých deníků za obapolného předstírání, že sbírám materiály pro budoucí pokolení. Odletěl jsem do Maine, kde nyní bydlí, a strávil jsem s ním několik dnů. Musím říct, že si nebydlí špatně, Bendigo byl k němu snad až příliš štědrý a Bellodgia je finančně zajištěný pro zbytek svých dnů.

Bellodgia na to suše namítá, že si to tvrdě odpracoval; prý za celých třináct let, kdy Bendiga vozil po celém světě, nemusel udělat jediné nouzové přistání a neměl vážné potíže s motorem.

Deníky kapitána Bellodgii jsou vlastně osobní záznamy.

Zřejmě si neuvědomuje, co vlastní, a já jsem mu to nevysvětloval.

Srovnáme-li Bellodgiovy záznamy a lety, místa určení, data, délky pobytu Kinga Bendiga s historickými událostmi, lze stanovit poměrně přesně skutečnou pozici Kinga Bendiga v období mezi Hitlerovým nástupem k moci v Německu a koncem druhé světové války…

V roce 1933 Reichstag předal absolutní většinou hlasů moc Hitlerovi. Hned druhy den se německé noviny, které sloužily jako mohutný pronacistický propagační orgán, prodaly nějakému Němci. Po dva roky je vlastnil Kane Bendigo. Závěr je evidentní: Když měl Hitler postavení

zajištěné, Bendigo už noviny nepotřeboval…

14. října 1933 odešlo Německo ze Společnosti národů i z Konference o odzbrojení . 12 . , 13., a 14. října onoho roku se Bendigo zdržoval v Berlíně a většinu času strávil na kancléřství. Do svého newyorského ústředí odletěl večer 14.

října…

27. dubna podepsaly Spojené státy a jihoamerické země protiválečnou smlouvu, předběžně sjednanou na Panamerické konferenci v Montevideu a v Buenos Aires.

Mexiko a další podepsaly 10. října 1933. Počet Bendigových vzdušných cest v oné době je ilustrující: vzrostly trojnásobně . Bendigovy muniční závody, které nyní sahaly až do Jižní Ameriky a Evropy, pracovaly čtyřiadvacet hodin denně. Zbrojní společnost Bodigen se uprostřed mírových rozhovorů a smluv snažila ze světa urvat co největší kus…

15. června 1934 Senát Spojených států ratifikoval ženevskou dohodu pro dohled nad mezinárodním obchodem se zbraněmi, municí a válečnou výzbrojí. Bendigo se v červnu ve Washingtonu neukázal ani jednou…

1. srpna 1934 odletěl do Berlína. Zůstal tam téměř tři týdny, do 20. srpna. Během té doby prezident von Hindenburg zemřel a úřad prezidenta a kancléře se sjednotil do jediné funkce. Jednou z prvních věcí, kterou Fůhrer učinil, bylo to, že panu Kaneovi Bendigovi na přísně soukromé oslavě udělil řád. Druhého dne Bendigo z Berlína

odletěl…

10. ledna 1935 napadla Itálie Etiopii. Mezi rokem 1934

a polovinou roku 1936 vypravovala Společnost do Itálie mohutné lodní náklady…

16. března 1935 porušil Hitler versailleskou smlouvu, vyhlásil v Německu všeobecnou brannou povinnost, čímž

zahájil expanzi německé armády. O pouhý měsíc předtím získala Společnost čtyři další velké továrny na nejrůznějších místech světa. V březnu 1935 už běžely na plný výkon…

5. června 1936 vytvořil Leon Blum, vůdce socialistické strany Francie, první vládu Lidové fronty. Během šesti týdnů realizoval program sociálních reforem včetně (17.

července) zestátnění muničního průmyslu. Mezi koncem července 1936 a červnem 1937, kdy byl Blumů v kabinet nucen rezignovat, byl Bendigo ve Francii častým hostem.

Spojení mezi dalšími Bendigovými návštěvami ve Francii a významnými daty, listopad, kdy bylo zmařeno revoluční spiknutí cagoulardů proti republice; březen 1938, kdy padla Chautempsova vláda; Březen, duben 1938, kdy padla druhá Blumová vláda a nastoupil kabinet Édouarda Daladiera, znamená, že Bendigo od prvopočátku pracoval na porážce Lidové fronty a jejího programu zestátnění a sociálního programu…

V roce 1937 obnovili Japonci boje v Číně, Hitler odmítl vinu Německa za válku, Itálie se stáhla ze Společnosti

národů a ve Španělsku se ještě divočeji rozhořela občanská válka. V roce 1937 zažívala Zbrojní společnost Bodigen nejlepší časy…

11. března 1938 překročila Hitlerova vojska rakouské hranice. 29., 30. září 1938, Mnichov. Pan Kane Bendigo, čiperný jako vždy, byl „nucen“ vzdát se náročné podnikatelské činnosti a vzít si „dovolenou“. Trvala jeden měsíc. Bylo to v září 1938. A místo pobytu byl Pfaffenhofen. Pfaffenhofen, ležící přibližně 50 kilometrů od Mnichova…

V březnu 1939 skončila válka ve Španělsku. Na soukromé oslavě v Madridu dekoroval El Caudillo seňora Kanea Bendiga za neznámé zásluhy…

Čechy a Morava… Litva… Albánie…

Srpen 1939: Bendigovy zásluhy na diplomatické revoluci, která otřásla světem, na německo, sovětské smlouvě o neútočení, zůstaly nevysvětleny. Jisté poznámky v Bellodgiových zápiscích jsou silně sugestivní. že bylo v Bendigově zájmu neutralizovat sovětskou moc, aby měl Hitler volné ruce k invazi do Polska s rizikem, že Británie a Francie vyhlásí válku, je nad slunce jasnější. Počátkem srpna se K. B. několikrát setkal s Hitlerem a von Ribbentropem a je důvod k domněnce, že měl schůzku, nebo byl přítomen na zasedání, kterého se účastnil i Molotov…

1. září 1939: Polsko. 3. září oznámil premiér

Chamberlain v parlamentu, že Velká Británie vyhlásila Německu válku: „Hitlera lze zastavit pouze silou.“

King Bendigo to mohl panu Chamberlainovi potvrdit už

dávno…

Je to jednotvárný a neklamný obraz. Jasně ukazuje, že tento člověk otáčí kolečky dějin. Je třeba opět zdůraznit, že Bendigo události nevytváří; obratně zakormidluje do jejich středu a utváří je ke svému prospěchu.

Nezáleží mu na tom, jestli se k moci dostane Hitler nebo Stalin, obchoduje s oběma. Jeho jednání se Sověty byla podstatně tajuplnější než stejná jednání s nacisty, ale jenom pro nedostupnost údajů. Není pochyb, že byla závažná a dalekosáhlá.

Bendigo se absolutně nenechává spoutávat žádnou loajalitou nebo povinností, žádným -ismem nebo -ologií.

Vlastenectví pro něj znamená prostředek, nikoli ideál. Jeho politika je proměnlivá, roztěká se současně do všech stran…

Několik dalších výňatků z poznámek Při bombardování Remeše v roce 1940 zahynulo 4500

lidí. Bancroft Wells, filantrop, šéf výboru význačných osobností, požádal formálně pana Kanea Bendiga, aby se stal čestným předsedou mezinárodního výboru, zaměřeného na budoucí restauraci historické katedrály. Pan Kane Bendigo přijal a pronesl při té příležitosti rozhorlenou řeč,

odsuzující „barbarské praktiky nepřátel civilizace…“

10. května 1941 utrpěl Londýn nejhorší nálet za celou válku, zahynulo 1436 lidí. King Bendigo opustil Londýn ve svém soukromém letadle 9. května. Vnucuje se spekulace: Byl upozorněn?…

7. prosince 1941: záznamy kapitána Bellodgii obsahují vzácnou položku. Jedinkrát za svou dlouhou službu u Kinga Bendiga se mu dostalo výsady spatřit svého velikána vyřvávat v opilosti. „Bušil si do prsou jako Tarzan ve filmu, bylo to děsné. A taky podle mého názoru lehce nevhodné, protože to bylo těsně poté, co prezident Roosevelt vyhlásil, že Japonci zaútočili na Pearl Harbor…“

Zajímalo mě, čistě jako studium charakteru, kdy a za jakých okolností se setkal, zasnoubil a oženil s Karlou.

Vodítkem mi bylo čtyřdenní období jejich pařížských námluv a důvěrně sdělení Karly, že to bylo těsně po válce…

Už jsem na to přišel. Setkali se v Paříži 25. července 1946 a už 29. července byli svoji. 29. července 1946 se konala první mírová konference od začátku druhé světové války, v Paříži.

Byla to chvíle oddechu mezi nabitými sezónami.

XIV.

Inspektor ho bez rozpaků objal.

„Už jsem si myslel, synku, že se nikdy nevrátíš.“

„Tati…“

„Počkej až do auta. Schválně jsem pro tebe přijel, abychom měli trochu soukromí.“ Když usedli do malého rezidenčního automobilu, řekl: „No?“

„Za prvé,“ řekl Ellery, „jak je Kingovi?“

„Čilý jako rybička a podle mého je na tom zdravotně stejně jako předtím. Storm ho nenechá dělat víc než několik hodin denně, takže zlehka cvičí a tráví spoustu času s Karlou. Co máš?“

„Celý příběh.“

Otec se zamračil: „To je prima.“

„Nezdá se, že by tě to příliš těšilo!“

„Proč by také mělo? že máš všechno o jejich dětství ve Wrightsvillu? Copak nám to pomůže vypadnout z tohoto zatraceného ostrova?“

„Celý příběh,“ pravil Ellery, „pokusu o vraždu.

Všechno, co je za tím… a také co je, jak alespoň myslím, před tím.“

A Ellery nastartoval automobil.

„Moment!“ zařval jeho otec.

„Víš, kde teď King je?“

„Když jsem odcházel, povaloval se s Karlou a Maxem u bazénu. Ale Ellery…“

„Tak sebou raději hodíme.“

„Co chceš udělat?“

„Po něčem se nejdřív poohlédnu,“ zamumlal Ellery.

„Jenomže to patrně nenajdu.“

Ellery okouněl u rezidence dostatečně dlouho na to, aby se ujistil, že královská dvojice se stále sluní u bazénu. Nešel blíž, vykukoval zpoza rozkvetlého keře v zahradě a Bendigovi si jeho přítomnosti ani nevšimli. Viděl, jak se ve vodě pohupuje Maxova kulatá hlava a zarostlá hruď. Karla ležela na plážové osušce; její pleť, obvykle tak bledá, nabyla po dnech strávených na slunci rudozlatého odstínu. King poklimbával na skládacím lehátku. Vypadal přiospale, byl bez košile a Ellery na jeho snědé pleti uviděl hojící se jizvu.

Rána vypadala klidně.

Vyjeli soukromým výtahem do Bendigova bytu.

Kapitán stráže jim zasalutoval a potřásl jim rukou.

„Slyšeli jsme, že jste zpátky, pane. Tam nikdo není, kromě pana Judy.“

„Chtěl bych za ním na pár minut zajít… Pečeť na tajné místnosti je, jak jsem viděl, kapitáne, zlomená.“

„Ano, pane,“ pravil důstojník stísněně.

„Sám King ji zlomil, Ellery. Vztekal se a my jsme ho stačili přesvědčit pouze o tom, že tito muži za nic nemohou, že vykonávali jenom příkazy. Musel jsem šéfovi klíč vrátit.“

Ellery pokrčil rameny a zamířil rovnou, s dychtivým

otcem v patách, do Kingova bytu.

„Tak to by, myslím, bylo.“

Zamířil k šatně Kinga Bendiga.

„Zavři, tatí, dveře.“ Ellery se rozhlédl kolem.

Inspektor zavřel dveře a opřel se o ně: „Tak co teď?“

„Teď se tu porozhlédneme,“ pravil Ellery, „a ty dávej pozor, abych nepřehlédl nějakou poličku nebo zásuvku.

Musíme být opatrní.“ Otevřel první skříň nalevo od vchodu: „Obleky… obleky… a další oblek y Dopolední, odpolední, večerní, formální, neformální, poloformální…“

„Mám si snad dělat poznámky?“ zeptal se ho otec.

„Jenom v duchu… A jdeme dál. Samé obleky. Tak další.“ Ellery otevřel další skříň a rukou se probíral ramínky.

„Kabáty. Svrchníky, převlečníky, zimníky, kožichy, gumáky a pláštěnky, co tady máme nahoře? Klobouky. Fedory, homburgy, buřinky, hedvábné cylindry, golfové čapky, jachtařské čapky a tak dál a tak dál…“

„To je, pane, sekáč.“

„Ani ne.“

„Já jsem myslel tebe,“ řekl jeho otec.

„Jo tak, tak tady máme boty. Od pérek po lovecké. Už

jsi někdy něco podobného viděl v obchodě? župany…

koupací pláště… smokingy… A sportovní oblečení!

Sportovní bundy, střelecké bundy, kalhoty, lyžařské oblečení, jezdecké obleky, tělocvičné úbory, zápasnické

kalhoty, tenisové úbory…“

„Existuje vůbec něco, co tu nemá?“ zajímal se inspektor. „Takových krámů by nemohl unosit, i kdyby byl tak starý, jak se momentálně cítím já.“

„Košile, stovky košil, pro každou příležitost… spodní prádlo… pyžama, no páni!… ponožky… límečky…

koukni, těch vázanek!… kapesníky… svetry… šály…

rukavice… všechno po tuctech…“

„To mi moc let neubralo,“ bručel inspektor.

„Pásky, šle, podvazky, kamaše, manžetové, límcové a košilové knoflíčky, vázankové jehlice a spony, řetízky na klíče… a náprsní tašky. tati, podíval ses do této zásuvky? To by mě zajímalo, co je to za materiál. Pokud tam neschovávají slona…“

„Tuhle jsi vynechal,“ řekl mu otec.

„Kterou? Aha… Vycházkové hole. Zhruba stovka, co říkáš, tati? A jestli to není kord v holi, tak se… Vážně je. I kordy v holi tu má.“

„Deštníky.“

„A v polici pod nimi… Galoše. Přezůvky. Rybářské boty do pasu. Vynechal jsem něco?“ Ellery se postavil ke stěně vedle svého otce a zmáčkl knoflík. „Ujistíme se.“

„Doufám,“ povzdechl si jeho otec, „že víš, co děláš.

Protože já teda ne.“

Za jeho zády se ozvalo zaklepání. Inspektor otevřel

dveře. Stál za nimi muž v černém.

„Ano, pane?“ řekl muž hlasem výkonného člověka.

„Jste Kingův komorník?“ zeptal se Ellery.

„Ano, pane. Musím se vás, pane, otázat…“

„Je tady v této místnosti shromážděna veškerá Kingova garderóba?“

„Na ostrově Bendigo, ano, pane. Pane, tato místnost je…“

„Existuje mimo rezidenci ještě nějaké místo, kde má své oblečení?“

„Na tomto ostrově ne, pane. Podobné šatny existují v každé rezidenci, kterou pan Bendigo vlastní. Jednu má v New Yorku, jednu v illinoiském Bodigenu, jednu v Paříži…“

„Díky,“ řekl Ellery, a když komorník otálel, řekl: „To je všechno.“ Komorník se váhavě otočil.

„Právě to jsem chtěl vědět,“ řekl Ellery cestou k bytu Judy Bendiga.

„že má King největší garderobu na této straně Mléčné dráhy a že má všechno v oné místnosti?“

„že má největší garderobu na této straně Mléčné dráhy,“

řekl Ellery, „s jedinou výjimkou.“

Inspektor se krátce zastavil. „Myslíš tím, že někdo má víc obleků?“

„Myslím tím, že tam něco chybělo.“

„Chybělo! Zrovna tam?“

„To, co jsem hledal, tati, v té místnosti není. Ani v jediné verzi. Ale ještě se ujistíme.“

Juda seděl u bechsteina a hrál Bachova preludia. Na pianu stála otevřená láhev segonzacu a prázdná sklenice.

Modrá košile se neslyšně zvedla ze židle a Hnědá košile otočila od okna, když Queenové vstoupili. Juda si toho nevšímal. Seděl za pianem na stoličce a nic nevnímal. Záda měl rovná, propadlou hruď vypnutou, hlavu zakloněnou a ruce s rovným zápěstím hrály v krásném tanečním rytmu.

Otevřenýma očima hleděl přes struny kamsi daleko, kam dohlédl jenom on sám. Na čele měl vrásku.

Když dohrál poslední tón preludia, záda, hruď a hlava mu poklesly a ruce sahaly po láhvi koňaku.

„Toho Bacha byste měl hrát často,“ řekl Ellery.

Juda se překvapeně otočil. Pak vyskočil a spěchal k nim s výrazem zjevného potěšení. „Tak vy jste zpátky,“ vykřikl.

„Chyběl jste mi. Třeba byste mohl udělat něco s těmi dvěma barbary… už jsem o tom hovořil s vaším otcem, ale ten na mě upřel moudry pohled a skutek útek. Víte, co ti dva chtějí, abych hrál? Offenbacha!“ Juda se chopil láhve a sklenice a začal si nalévat koňak. „Kde jste to byl, Ellery? Nikdo mi to nechtěl říct.“

„Ve Wrightsvillu.“

Juda upustil sklenici. Láhev svíral sice pevně, ale byl to

pouhý instinkt. Oči upřel zmateně na koberec.

Modrá košile začala sbírat střepy.

„Tak ve Wrightsvillu,“ zasmál se Juda; znělo to spíš jako havraní zakrákání. „A co náš starý drahý Wrightsville?“

„Judo, chci, abyste šel s námi.“

„Do Wrightsvillu?“

„Ven k bazénu.“

Hnědá košile od okna pravila: „Pan Juda nesmí opustit tento byt, pane Queene.“

„Já mu to dovolím. Na mou zodpovědnost.“

„Tak musíme jít s ním, pane.“

„Ne.“

„Pak je mi líto, pane. Máme své rozkazy, a to od Kinga osobně. Ty nesmí zrušit nikdo.“

„Trochu Ábela zaskočil, myslím,“ zamumlal inspektor Queen.

„Patrně nechce mít víc děr v žaludku, než už má, nehledě na to, co nám Abel říkal.“

Ellery došel k Judově stolu. Do telefonu řekl: „Tady je Ellery Queen. Spojte mě s Ábelem Bendigem. Bez ohledu na to, kde je a co právě dělá.“

Spojení bylo rychlé. Ellery řekl: „Ne, z Judova bytu, pane Bendigo. Kde právě jste?“

„Na ministerstvu vnitra.“ Ábelův hlas zněl překvapeně.

„Už jsem si začínal myslet, že jste na nás zapomněl.“

„Jestli ano, pak jsem tu zase zpět.“

„Ano?“

„Pane Bendigo. Chci Judu odvést s sebou z bytu, ale bez ochranky. Jde o soukromou záležitost. Vyrozuměl jsem, že váš bratr King osobně přikázal Judu držet v domácím vězení. Mohl byste oba muže odvolat?“

Abel mlčel. Pak řekl. „Dejte mi některého k telefonu.“

Ellery podal sluchátko Hnědé košili. Hnědá košile řekla: „Ano, pane Ábeli?“ Po chvíli řekla: „Ale, pane Ábeli, sám King…“ a zarazila se. Pak zase řekla: „Ale, pane Ábeli…“ a zase se zarazila a pak celých šedesát vteřin ani necekla.

Nakonec znepokojeně řekla: „Ano, pane,“ a předala sluchátko Ellerymu. Ten kývl na zakaboněnou Modrou košili. Oba bodyguardi tiše odešli.

„Tak pravil Zarathrustra,“ podotkl Juda. „Takže vyrážíme do rozhodující bitvy mezi zlem a dobrem?“

Přiložil hrdlo láhve k uštům a pořádně si přihnul.

„Ještě něco, pane Bendigo,“ říkal právě Ellery do telefonu s očima upřenýma na Judu. „Prosím vás, přijďte za námi okamžitě k bazénu . “

Abel opět zmlkl. Pak svým yankeeským hlasem pravil: „Hned tam budu.“

Karla vypadala opět vyplašeně a Kingův obličej opět zčernal, když se před nimi objevil Juda. Max přeplaval

rychle bazén a jako tuleň se vyhoupl na okraj.

Ellery si stoupl před Judu. „To je v pořádku, Maxi,“

usmál se.

„Maxi,“ na hlas svého pána tato téměř nahá šelma přiskočila k pánově noze. Upřela oči na drobounkého útlého človíčka se zelenou láhví za Elleryho zády. „Takže jste zpátky,“ řekl King Bendigo nevesele. „Jste jako osina za krkem, Queene. Jak se vám podařilo přemluvit stráže, aby pustily bratra ven?“

„Abel na mou žádost vydal rozkaz.“

Velký muž na lehátku ztuhl: „Kde je Abel?“

„Bude tu v minutě… Támhle jde.“

V dáli v zahradách viděli uhánět premiérovu lehce soudkovitou postavu. Skupina u bazénu na něj mlčky čekala.

Karla se posadila. Pak si oblékla koupací plášť a zavinula se do něj, jako by se náhle ochladilo. Rudé vlasy se ve slunci nervózně mihotaly. Juda si znovu přihnul z láhve.

„Šel jsem co nejrychleji…“ funěl Abel.

„Ábeli, to mi tedy vysvětli.“ Z hlasu jeho bratra čišela arktická zima. „Mé rozkazy přece znáš. Co to s tebou ten chlap udělal, zhypnotizoval tě?“

Abel si stoupl k bratrovu lehátku a tiše něco zašeptal.

Ale Kingův ledový výraz neroztál. Poslouchal a upíral oči na Elleryho.

„Pořád, Ábeli, nerozumím.“

Abel se napřímil. A stala se divná věc. Když se napřímil, zdálo se, jako by vyrostl, a zároveň s tím se prodlužoval i jeho obličej, až vypadal téměř vychrtle. Získal tak nekompromisní výraz svého bratra.

Bratři se chvíli měřili pohledem.

Náhle King Bendigo vyskočil z lehátka. Chvěl se.

„Vysvětlíme si to později,“ vykřikl. „Ale teď chci vědět, co máte, Queene, za lubem. Chvíli jste pryč, pak zase tady.

Něco jste objevil?“

„Všechno.“

„Všechno o čem?“

„Všechno důležité, pane Bendigo.“

„To mě tedy příliš neohromilo. Co ta kulka, která se do mě zavrtala? Mě totiž zajímá hlavně to, Queene, a to mi vyložte jednoduše a bez vašeho obvyklého krasořečnění.

Jestli na to nemáte, tak padejte balit, popadněte tatíčka a pakujte se z mého ostrova. Už se mi z těch vašich ciferníků dělá mdlo.“

„S radostí vám vyložím, jak k tomu pokusu o vraždu došlo, pane Bendigo.“ Ellery kráčel na kraj bazénu. Postavil se tam, pravou ruku v kapse saka, a hleděl do vody. Karla se na něj upřeně zadívala a pak se zadívala na manžela. Abel se už na bratra nedíval, pozoroval upřeně Elleryho.

Juda k sobě vinul láhev a na všechny hleděl málem láskyplně.

Inspektor je sledoval zezadu. Cítil jakési veselí. Postavil se těsně vedle Maxe.

Ellery se obrátil ke Kingovi, vytáhl ruku z kapsy. Na dlani mu spočíval malý walther.

„Tohle je ta pistole, pane Bendigo,“ řek Ellery, „kterou na vás váš bratr zamířil přes dvě zdi. Je to zvláštní problém.

Sám jsem se přesvědčil, že když na vás váš bratr mířil, nebyla zbraň nabitá. Když zmáčkl spoušť, zbraň nevystřelila. Ale přesto balistické zkoušky prokázaly, že kulka, kterou z vás doktor Storm vytáhl, pocházela z této zbraně a žádné jiné. Nepodíval byste se na to?“

Velký muž soustředěně a mlčky naslouchal. Pak vykročil k bazénu a natáhl ruku.

Elleryho pravice se k němu natáhla. King Bendigo přistoupil blíž a Ellery ho švihem levé ruky silně uhodil do boku a shodil ho přes okraj do bazénu. King tam spadl s výkřikem, který umlčelo hlasité šplouchnutí.

Ellery se okamžitě otočil. Teď držel walther za pažbu s prstem na spoušti.

„Nikdo mu nebude pomáhat,“ řekl. „Před čtvrthodinou jsem tuto pistoli nabil.“

Za Maxem inspektor řekl: „Jeden pohyb a vyprázdním vám zásobník do těla.“

Max se ani nehnul. Drsný obličej se stáhl.

Abel dělal strnulá drobná gesta k bazénu. Juda se díval

na Elleryho. A Karla se komíhala na kolenou a natahovala ruce.

„Paní Bendigová, musím vás poprosit,“ pravil Ellery s pohledem upřeným na muže, „abyste se vzdálila od toho kraje.“

„Synu.“ Inspektorův hlas zněl naléhavě.

„Hlídej je, tatí.“

Otec ustoupil dozadu, v ruce držel policejní pistoli.

Ellery se opět otočil k bazénu. Bendigo se plácal ve vodě, řval a polykal andělíčky. Mizel pod vodou, opět se vyhoupl a pak zase klesl.

Ellery se na kraji bazénu sehnul a natáhl daleko ruku.

Popadl potápějícího se muže za vlasy, ale jeho kořist mu vyklouzla. Máchl rukou ještě jednou. Tentokrát držel pevně a o chvíli později vytáhl velkého muže z bazénu na břeh.

King ležel na břiše a dávil vodu.

Ellery stál nad ním. Walther mu visel volně v ruce.

Nesnažil se Bendiga ani dotknout.

Po chvíli se velký muž zvedl na všechny čtyři. Lapal po dechu. Těžce se postavil na nohy a obrátil zády.

Nebyl si vůbec podobný. Vlasy, které zůstaly Ellerymu v ruce, se vznášely ve vodě. Na magnátově hlavě zůstalo jenom trochu černého chmýří kolem lebky. A něco se mu odehrálo s obličejem. Mohutné tváře se propadly a silná ústa změnila tvar. Kolem koutků se vyryly drobné vrásky. Kůže

na krku najednou volně visela.

Ale změna nespočívala jenom ve ztrátě příčesku a umělého chrupu. Ztratila se i jeho vitalita. Zmizely mu jiskry z očí. Zmizela sebejistota, která mu vtahovala břicho a narovnávala ramena. Vypadal povadle a shrbeně, jako plešatý a vrásčitý stařík.

Zlomený a poražený.

Nedíval se na ně. Jeho žena k němu učinila impulzivní a účastný pohyb, ale pak se ovládla.

Odklopýtal maskující zástěnou kolem bazénu a šouravě se vlekl pryč. Dlouhé ruce vedle něj bimbaly a při šourání vypadaly spíše jako nějaké přívěsky. Nechával za sebou mokrou stopu, která pod horkým sluncem okamžitě usychala.

Sledovali ho, jak se vleče zahradami k zadnímu vchodu rezidence. Nezvedl oči ani se neohlédl.

Nakonec zmizel.

Max vykřikl a rozběhl se zahradou přes květinové záhony a s rozmáchlými gesty uháněl k rezidenci.

Karla vstala. Vypadala zvláštně klidná. Zamířila k Ábelu Bendigovi a postavila se vedle něj.

Přistoupil k nim i Juda Bendigo.

Po chvíli, jako by některý z nich vydal pokyn, se obrátili a všichni tři odešli bok po boku rychlým krokem, obešli zahradu a jedno křídlo rezidence a zmizeli Queenům z

dohledu.

„Jestlipak se také dozvím,“ pravil inspektor Queen, „co to mělo u všech všudy znamenat?“

Ellery se díval na příčesek, který se vznášel jako černý krab na vodě. „Víš, tati, já jsem vůbec netušil, že nosí příčesek. Ani falešné zuby. Vypadal o tisíc let starší.“

Inspektor schoval policejní pistoli. „Jestli mi to okamžitě nevyklopíš,“ řekl, „tak ti pomož Pánbůh…“

Ellery se zasmál: „Tady ne,“ řekl. „Asi tě vezmu na vyjížďku.“

XV.

Prošli velkou rezidenční halou na dvůr. Všude, kam se podívali, bylo velké hemžení. Jako by přicházelo ze všech koutů. Sluhové a poskokové se jen míhali, dveře práskaly, stráže pobíhaly sem a tam. Venku, kde Queenové nechali rezidenční auto, se doprava zasekla. Ozbrojený muž z oddělení osobních vztahů se ji pokoušel rozmotat. Volal, aby mu s tím někdo pomohl. Nakonec zádrhel rozsekli a automobily se začaly sunout vraty. Bylo tam velmi mnoho nákladních automobilů. Na ulici se další nákladní a osobní automobily protlačovaly, nárazník na nárazníku, k rezidenci.

Inspektor vytáhl hlavu z okna automobilu. „Podívej se

na oblohu!“

Obloha se hemžila letadly. Samými velkými letadly, dopravními třímotorovými letadly. Bylo zvláštní, že stejné množství jich přilétalo i odlétalo. Ostrov se jejich hlukem jenom otřásal.

„Co se to děje?“

„Možná King vyhlásil válku,“ pravil Ellery a popojížděl s autem. „Má to veškeré příznaky mobilizace, předem pečlivě připravené, kdy se všechno na stisk tlačítka uvede do pohybu.“

„Ve stavu, v jakém teď je, není schopen vyhlásit ani přestávku na oběd. Jestli se chceš vůbec někam dostat, musíš někde odbočit. Tady je to horší než na Meritt Parkway na 1. máje.“

Hned za pásem zeleně, obklopujícím rezidenci, objevil Ellery postranní uličku, ne širší než stezka pro koně, která byla úplně klidná. Zahnul tam. Za ním zatroubil zuřivě řidič nákladního automobilu.

„Ta asi vede někam k útesům,“ řekl inspektor. „Někam k přístavu.“

„Tam si možná budeme moct v klidu promluvit.“

O pár minut později už stáli na pokraji útesů. Přístav ležel pod nimi.

Ohromil je velký lomoz. Zátoka překypovala loděmi všech velikostí a tonáží. Křižník Bendigo uvolnil cestu do

zátoky; kotvil na moři trochu dál, poblíž světel, která nikdy předtím Queenové neviděli. Lodě a loďky svištěly sem a tam naložené pasažéry. Vynořovaly se věžičky několika velkých ponorek. Doky byly nacpány bednami zboží; ty se ve zběsilém tempu nakládaly do nákladových prostorů.

Cesty přicházející z nitra ostrova vypadaly jako mravenčí stezky. A z celého přístavu vycházela směsice zvuků, mohutnějící s přibývajícím časem.

„Ať je to, co je to,“ řekl inspektor udiveně, „určitě se na to dobře připravili. Co se to tam asi děje? Máš snad ty s tím něco společného?“

„Ne,“ řekl Ellery zvolna. „Ne, jak bych asi mohl?“

Zavrtěl hlavou. „Nechtěl by ses mrknout na to, co jsem dovezl z Wrightsvillu?“

„Tys něco dovezl?“

Ellery se natáhl na zadní sedadlo automobilu. Otevřel příruční zavazadlo, se kterým přijel onoho rána z letiště.

Mezi pánským prádlem všeho druhu tam ležela masivní kancelářská obálka. Vytáhl ji a posadil se zpátky.

„Tak na tomhle jsem ve Wrightsvillu celou dobu pracoval,“ řekl a otevřel obálku. „Měl by sis to přečíst, tati.

Do konce.“

Obálka byla tlustá, a když po ní inspektor sahal, nespouštěl oči z přístavu. Ale četl pomalu, soustředěně.

Zatímco otec četl, Ellery sledoval hemžení v přístavu.

Letka námořních letounů se posadila do všeho toho zmatku v zátoce. Nabírala pasažéry. Než inspektor dočetl, už zase odlétala nad úzkým kanálem, který vyklízely rychlé lodě, evidentně náležející námořní dopravní policii.

Když inspektor odložil poslední stránku, zadíval se nevěřícíma očima na čilý ruch, který panoval pod nimi.

„Vůbec mi nedošlo, jakou má vlastně moc,“ řekl najednou, „je to všechno pravda?“

„Slovo od slova, tati.“

„Pro takového člověka, jako jsem já, je tomu těžké uvěřit. Je to… příliš kolosální. Ale, synu.“ Inspektor nespouštěl oči z rukopisu, který Ellery vracel do obálky. „Ty jsi řekl…“

„Já vím, co jsem řekl,“ přerušil ho Ellery ostře. Hodil obálku na zadní sedadlo. „A říkám to zas. To, co se na tomto pekelném ostrově stalo, je všechno v této obálce. Nejsou tam žádné podrobnosti, okolnosti ani zápletka! Ale všechny důvody a podhoubí, ze kterého to vyrostlo.“

Ellery vytáhl z kapsy Judův malý walther. Zamířil nepřítomně přes přední sklo na těžký křižník . A zmáčkl spoušť. Inspektor sebou škubl. Ale nic se nestalo. Teď byla zbraň prázdná.

„Vezměme si problém Judova zázraku,“ řekl Ellery.

„Nebyl to vlastně vůbec žádný problém. Problém z toho udělala ne jeho neproveditelnost, ale postavení účastníků.

Tím to bylo neproveditelné, pokud ovšem nevíš, co se stalo v roce 1897, kdy se během jedné události z těchto lidí stalo to, čím byli a jsou dosud… příběh, který máš v obálce. Pak se nemožné stává možným a problém se dá vyřešit.“

Inspektor nic neřekl. Ještě to plně nechápal, ale věděl, že to všechno bude brzy jasné. Tak jako stokrát předtím. A stejně jako stokrát předtím to zvažoval.

„Nejdříve probereme aspekty Judova zázraku“ Ellery si pohrával s waltherem. „Byl to velmi jednoduchý zázrak.

Muž namíří prázdnou zbraň na masivní zeď a v jiné místnosti, oddělené od něj chodbou, nacpanou lidmi, přes další zeď, ještě tlustší, se jiný muž zhroutí s kulkou v prsou.

Z prázdné zbraně žádná kulka nevyletí. A i kdyby nakrásně ano, tak nikdy neproletí z jedné místnosti do druhé.

Takže Juda žádného Kinga nestřelil. Nikdo Kinga nestřelil…“ pokračoval inspektor, „zvenku tajné místnosti.

To prostě nejde. Když to King vyfasoval, byl v místnosti.

Viděl jsem ho na vlastní oči, nezraněného, pouhé tři a půl minuty před výstřelem . Ty jakbysmet. Viděli jsme ho zavírat dveře, které automaticky zapadnou, a ty sám ses ujistil, že se dveře neotevřely předtím, než jsme tam společně po půlnoci vstoupili. A to byla jediná cesta do místnosti i z ní. Závěr: Kinga střelili uvnitř místnosti. Jinak to nemohlo být.“

„Až na to,“ poznamenal jeho otec, „že ani to nebylo možné.“

„Jinak to nemohlo být,“ opakoval Ellery. „A tak představa, že se to nemohlo stát, je pouhá iluze. Byl střelen uvnitř místnosti. Vezmeme-li to jako fakt, pak ho mohla zastřelit pouze jediná osoba. V oné místnosti byly pouze dvě osoby, z okolností vyplývá, že jich nemohlo být více ani méně, nemohly to byt ani jiné dvě osoby. Osoby, které do místnosti vstoupily, které tam setrvaly a které jsme v místnosti nalezli, byly King a Karla. King se sám střelit nemohl, na košili nebyl žádný střelný prach. Tak ho musela střelit Karla.“

Inspektor řekl: „Jenomže Karla neměla zbraň.“

„Další iluze. Proč předpokládáme, že Karla neměla zbraň? Protože jsme žádnou nenašli. Jenomže Karla ho střelila. Takže jsme někde udělali chybu. Karla musela mít zbraň, a protože nemohla evidentně odejít z místnosti předtím, než jsme do ní vstoupili my a našli jsme tam Kinga postřeleného a v bezvědomí, tak musela být zbraň po našem vstupu ještě v místnosti.“

„Jenomže dveře se ihned zavřely,“ odporoval otec, „a když jsme místnost prohledávali, nikdo nesměl odejít a my jsme všechny prohledali a totéž jsme učinili ještě jednou, předtím, než odešli, ale stejně jsme nenašli nic. Je to vážně vyloučené, Ellery. To mi teda pověz. Jestli ta bouchačka v místnosti byla, jak to, že jsme ji nenašli?“

„Protože jsme se nepodívali tam, kde byla schovaná.“

„Vždyť jsme se dívali úplně všude!“

„Nedívali. Něco jsme určitě přehlédli.“

Inspektor zamumlal: „Ať to bylo, co bylo… to je smůla, že King zlomil pečeť na dveřích. Teď už ji určitě odnesli.“

„Vynesli ji ven, ještě než jsem místnost zapečetil.“

„Tak tohle,“ vykřikl jeho otec, „je absolutně vyloučeno!

Tudy neproklouzla, před zapečetěním a bez prohlídky, ani myš!“

„Také jsem si byl jistý, že jsme prohlédli absolutně všechno, co prošlo kolem nás, než jsem místnost zapečetil.

Ale pak mi došlo, že tam přece jenom jedna věc, která se ven dostala a kterou jsme neprohlédli, byla.“

„Jednoho každého jsme před vchodem prošacovali,“

durdil se inspektor, „včetně toho chudáka zraněného.

Prohledali jsme i operační stůl, když ho odváželi. Prohledali jsme i nástroje doktora Storma a každý kus pomůcek, které přivezl s sebou. Uznáváš to?“

„Uznávám.“

„Tak co to tady pořád meleš?“ Inspektor mával rukama.

„Nic nám neproklouzlo!“

„Byla jedna taková věc. A my jsme ji neprohledali.

Takže se to muselo dostat ven v ní.“

„ Jaká věc?“

„Láhev koňaku, kterou Juda vytáhl z kartotéky, když

přišel do místnosti po střelbě.“

Inspektor Queen vyvalil oči. „To jako že schovali pistoli do láhve koňaku? Pistoli? Do láhve? Není ti náhodou něco?

To jako že procpal hrdlem do láhve celou pistoli? S pažbou, zásobníkem, spouští i hlavní? Máš všech pět pohromadě? A ještě k tomu to byla úplně nová láhev. Sám jsi odlupoval daňovou známku i s voskovou pečetí a zátku jsi vytahoval vývrtkou!“

„Jistě,“ pravil Ellery. „A to mě právě zmátlo. Což

přesně měli v úmyslu. Klidně si kruť hlavou až do soudného dne, ale fakta jsou taková: V místnosti zbraň byla, odnesli ji odtud, a jediná věc, kterou jsme neprohledali při odchodu, byla Judova láhev s koňakem, takže to muselo být v ní.

Když přijmeme tento fakt, jakože musíme…“

„Přijmeme!“ zlobil se otec. „Jak můžeš přijmout něco, co není přijatelné? Vykroutil ses ze dvou nemožností, jenom aby ses dostal… krindapána, do třetí!“

„Připustíš-li, že není vyloučeno, že zbraň mohla být vynesena v láhvi, pak to možné je. Jak se dá ukrýt zbraň do láhve? Podívejme se na její tvar.“ Ellery sáhl do svého kufříku a vytáhl jednu z důvěrně známých láhví. „Vzal jsem si jednu na cestu, aby mi neustále připomínala mou tupohlavost. Protože segonzac má jednotný tvar a velikost, zastoupí tato láhev tu, kterou si Juda ulil do tajné místnosti.

Je fakt, že má konvenční hrdlo, vlastně velmi úzké.

Takže tu zbraň nemohli prostrčit do láhve hrdlem, jak jsi

logicky namítl. Ale má širokou základnu, láhve segonzacu mají tvar zvonu. A onen walther 25, ze kterého podle balistických testů vyšla rána, je jak velký? Moc ne. Právě naopak, je mimořádně malý. Hlaveň je dlouhá pouhých dva a půl centimetru. Celková délka zbraně nedosahuje ani deseti centimetrů. K širokému dnu láhve a drobným rozměrům zbraně můžeme přičíst jeden šťastný fakt, že láhve segonzacu mají navíc temně zelenou barvu, tak tmavou, až téměř neprůhlednou –, takže nám tu nemožnost mizí a otevírá prostor na jednoduchou odpověď . “

Ellery odhodil láhev stranou. „Láhev, kterou oné noci vytáhl Juda ze skříně v tajné místnosti, byla speciálně upravená, tati. Měla falešné dno. To falešné dno muselo být vyloženo nějakou látkou nebo nějakým materiálem, aby kov netloukl o sklo. Falešné dno v neprůhledném skle by před námi snadno skrylo walther a látka by zabránila při pohybu cinkání, kdyby se láhví neopatrně pohnulo. Láhev byla navíc odborně zazátkována a zapečetěna, opatřena falešnou daňovou známkou a iluze byla dokonalá.“

Inspektor řekl: „Ona ho střelila, on vytáhl láhev ze zásuvky… Karla a Juda v tom jeli společně!“

Ellery kývl, očima sledoval čilý ruch v přístavu pod sebou. „Každý měl svou roli, vypracovanou předem. Juda psal a odesílal výhružné dopisy a s pozoruhodným hereckým talentem inscenoval a sehrál scénu, v níž namířil prázdnou

zbraň a vystřelil… zbraň, o jejíž existenci i umístění mě pečlivě předem zpravil. A v tajné místnosti, kde ke střelbě došlo, Karla stiskla spoušť skutečné vražedné zbraně, jenomže byla nervózní, tak to zpackala, ukryla pistoli do falešného dna připravené láhve, vrátila láhev do skříně a pak ‚omdlela‘. Je to tak, byli domluveni…“

„Minutku,“ brzdil ho otec. „Kinga zastřelili Judovou pistolí, pistolí, kterou jsi vzal z Judova stolu po střelbě, pistolí, kterou máš teď u sebe. Tento fakt potvrdila balistická zkouška. Ale tato pistole byla přece v Judově pracovně! Jak mohla Karla zastřelit Kinga zbraní, která v oné době v tajné místnosti vůbec nebyla?“

„Vraťme se zpátky ke skutečnému střílení na Kinga,“

odpověděl Ellery. „Karla vystřelila na svého manžela, zabraného do práce, který upadne do bezvědomí, aniž uvidí, kdo po něm střelil. Karla poté ukryje vražednou zbraň do falešného dna od láhve. Když vstoupíme do místnosti, Juda vytáhne láhev ze zásuvky, dovolí mi ji otevřít, riskantní manévr –, napije se a posléze je láhev před našima očima vynesena ven.

Jenom si vzpomeň, ty i já jsme zůstali, zatímco ostatní odešli, a provedli jsme poslední pátrání po pistoli, která už

tam dávno nebyla. To umožnilo osobě, která ji vynesla z místnosti, přejít chodbu, vejít do Judovy pracovny, zavřít dveře, vytáhnout vražednou zbraň z falešného dna a

odstranit z ní veškeré náboje… a pak tuto pistoli, z níž se střílelo na Kinga v protější místnosti, položit na Judův stůl tak, abychom ji tam později našli! A tu pistoli, ze které Juda zdánlivě o půlnoci střílel, která byla pořád prázdná, odnesli pryč. Než jsme naposledy prohlédli tajnou místnost, zamkli a zapečetili dveře a vstoupili do Judovy pracovny, byla záměna dávno provedena. Pistole, kterou jsem vzal z Judova stolu, nebyla táž, ze které Juda předstíral při svém magickém půlnočním představení střelbu… byla to pistole, ze které Karla v protější místnosti na Kinga vystřelila. “

„Totožné pistole…“

„Jenom na vnější pohled. Není žádný problém sehnat dvojici totožných pistolí stejného typu, kalibru a úmyslně odštípnout ze slonovinové intarzie na obou pažbách podobný kousek. Ale balistiky by jistě v otázce vnitřního mechanismu neošálili a dobře věděli, že necháme udělat balistický test. Proto musely být dvě pistole, které vypadaly stejně: aby mohla být po vražedném pokusu provedena záměna, která měla dovršit iluzi o jediné zbrani, a tudíž o neproveditelném zločinu.“

„Ale proč?“ vykřikl inspektor. „Proč vlastně chtěli, aby to vypadalo jako neproveditelný zločin?“

„Protože neproveditelný zločin, zločin, který se ‚nemohl‘ stát, i když během něj přišel člověk o život,“ pravil Ellery suše, „chrání zločince před obviněním nebo vůbec

před tím, aby se na něj přišlo. Pokud by zbraň, kterou jsme našli mimo místnost, byla předložena jako zbraň, ze které bylo na Kinga vystřeleno uvnitř místnosti, když se zbraň, ze které bylo vystřeleno uvnitř místnosti, nikterak nemohla dostat ven! –, pak by z toho Juda venku i Karla uvnitř museli nutně vypadnout. Lze podezírat a teoretizovat, ale pokud nedokážeš demonstrovat, jak se to stalo, nemůže se jim nic stát.“

Ellery poklepával malou pistolí do volantu a zamračeně sledoval činnost pod sebou. „To by mě zajímalo,“ začal, „jestli King skutečně mobilizuje…“

Ale otec ho neposlouchal. „Karla vložila pistoli do láhve, Juda vytáhl láhev ze skříně… ale nevzpomínám si, že by ji s sebou i odnášel z místnosti . Ani Karla . Byl to…“

Podíval se zmateně na Elleryho.

„Byl to Abel,“ řekl Ellery nepřítomně. „Abel, který netypicky ztratil svůj klid, popadl Judu za límec, pronesl teatrální, emocionální projev… vytrhl segonzac Judovi z rukou a odešel s ním z místnosti Musel to být tedy Abel, který přešel chodbu a provedl v Judově pracovně výměnu pistolí. I Abel patřil do spiknutí, tati. Takže teď vidíš, proč nás sem Abel přivezl a držel pod, jak se zdálo, triviální záminkou. Jediné, co od nás chtěl, bylo, abychom mu dosvědčili „neproveditelnost“ zločinu, jako představitelé vnějšího světa, a abychom později dosvědčili fakta, která

naoko Judu i Karlu očistí.“

XVI.

Inspektor Queen mlčel.

„Všichni v tom byli zapleteni,“ řekl Ellery a stále se podmračeně díval na přístav. „Juda, Karla i Abel. Manželka i oba bratři. Smluvili se, že zabijí velkého Kinga, úkladná vražda podle historicky vyzkoušeného receptu. Abel byl vůdce, ostatní dva jednali podle jeho příkazů.“

„Ano,“ řekl inspektor, „musel to být Abel, kdo je vedl.

Juda je příliš citově založený a Karla by takový plán nedokázala vymyslet. Ale Ábelovi to pálí dobře.“

Ellery kývl: „Ten to má v hlavě dobře srovnané.

Člověk, který má všechno dobře promyšlené. Který řídil svého bratra Kinga.“

„Cože?“ podivil se otec.

„Dostali jsme důkaz hned první hodinu, kterou jsme na tomto ostrově strávili, tati, jenomže jsme mu nepřikládali žádnou důležitost. Abel nás zavedl do předpokoje kanceláře svého bratra, do které pak vešel. Tam jsme přece vyslechli, co se dělo za zavřenými dveřmi… Ministr války s jihoamerickým akcentem přivedl Kinga do varu; King přece málem znemožnil delikátní smlouvu. A jednu chvíli přestal

King řvát a zeptal se: ‚Ano, Ábeli. Co je?‘ a Abel mu cosi zašeptal do ouška nebo mu vsunul lístek s poznámkou.

Zničehonic se King Bendigo naprosto uklidnil. Začal s ministrem války jednat uhlazeně a pan ministr odtud vypochodoval se dvěma jachtami v kapse a guerrerrské závody, patřící k zbrojovce Bodigen, měly práci zajištěnu.

A za pár minut se King dostane do potíží znovu, a to s velmi uhlazeným ministrem obrany. Monsieur ministr obrany se nedá. Chce domů. ‚Copak, Ábeli?‘ ptá se King, a když se šeptem s Ábelem poradí, uzavírá opět King výhodnou smlouvu na výrobu dalších zbraní, které dodá Společnost. Když Abel mlčí, King řádí jako pominutý a vrší jednu chybu na druhou. Když se do toho šeptem vloží Abel, stává se z Kinga vynikající vyjednávač.“

Ellery zíral na zátoku, rozbouřenou všeobecnou aktivitou. „Jenom si vzpomeň, tati, co jsem psal ve svých poznámkách. Jak v letech 1919 a 1924 Kane Bendigo, bez Ábelovy pomoci, třikrát zbankrotoval. A to nepočítám starý a zavedený podnik jeho otce, který Kane v rekordním čase přivedl na mizinu. Pak za podpory wrightsvilleské skupiny, zhypnotizované kouzlem jeho osobnosti, rozjíždí svou první muniční továrnu a najednou se mu daří výtečně.

Vstoupil do podnikání sám? Ne, Abel tehdy odešel z univerzity a přidal se k němu, Abel, kterému tehdy bylo pouhých dvacet let! A od té doby se Kingovi daří výtečně a

Abel nikdy neopouští místo po jeho boku.

King ví, co chce. Vždycky to věděl. Ale i když dokáže stanovit cíl, nedokáže plánovat a vykonat to, co je k uskutečnění toho cíle nezbytné. Právě Abel, neviditelný za hodnověrnou a oslňující Kingovou fasádou, vykonává praktickou část. Bez Ábela by byl King člověk s grandiózními nápady, který by neukočíroval ani trafiku. S

Ábelem se stal nejmocnějším člověkem na světě.“

Inspektor vrtěl hlavou: „Stále mi to nedává, Ellery, smysl. Pořád nechápu, jak se Karla s Judou mohli proti Kingovi spolčit. Karla je jemná dáma s vynikající výchovou.

Přišla na to, jakého člověka si vzala, jaký je to šílenec posedlý mocí, možná se dozvěděla něco o plánech, o kterých my nic nevíme. Juda je zklamaný umělec, člověk s hlubokým humanistickým cítěním a domnívá se, že jeho bratr je největším vrahem v celé historii lidstva, něco podobného přece řekl? A přesto ani jeden, ani Juda, ani Karla, z tohoto děsivého ostrova, na kterém nebylo pro všechny ty zatracené muniční továrny a atomové závody ani k hnutí, neodešli…

Dejme tomu, že jsou příliš zranitelní. Ale takový Abel jel celých sedmadvacet let aktivně spolu, Ellery. Sám jsi řekl, že právě on to všechno umožnil. Dalo by se říct, že se spikl proti Kingovi z osobních ambicí. Ale já si to nemyslím. Člověk jako Abel vždycky velice ctí rodinu.

Něco ho donutilo přestat tahat za špagátky a schovávat se ve stínu velkého muže.

A co se týče tvých poznámek… po přečtení není pochyb, že Abel svého bratra Kanea zbožňoval od chlapeckých let strávených ve Wrightsvillu. Od chvíle, kdy ho Kane jako sedmiletého zachránil před utopením z oné tůně.“ Inspektor opět potřásl hlavou. „To mi nejde dohromady, Ellery. Prostě mi to nesedí.“

„Jde to dohromady a sedí to,“ namítal Ellery. „Právě ta záchrana života v tom hraje velkou roli.“

„Co tím myslíš?“ podivil se otec.

„Jen si vzpomeň na ten den v tělocvičně, kdy King našel Judův čtvrtý dopis v jedné ze svých boxerských rukavic a tak se rozčílil, že uklouzl na dlaždičkách na konci krytého bazénu a spadl do vody!“

„No a co?“

„Nic se ti na tom nezdálo divné, tati? Jak se tam plácal, stříkal kolem sebe a šel pod vodu? Jak ho museli tahat ven?

To mi utkvělo v paměti. To mi vrtalo hlavou.

A pak ve Wrightsvillu,“ pravil Ellery, „jsem se doslechl o jeho atletických schopnostech v mládí. Byl všestranný atlet, závodil téměř ve všech disciplínách. Hrál fotbal, boxoval, zápasil, běhal, ale nikdo se slůvkem nezmínil o tom, že by taky plaval.“

„Jenomže…“ řekl jeho otec zmateně.

„Dneska jsem si prohlédl jeho garderobu. Má tam desítky, stovky všeho, co na sebe může muž navléknout.

Kromě jedné věci, která by tam stejně jako všechny ostatní měla být také zastoupena po desítkách nebo stovkách.

Nebyly tam ani jediné plavky, ani nic jiného, co s plaváním souvisí.“

„Tak proto jsi ho shodil do bazénu!“

„Jako konečné ověření,“ přikývl Ellery. „A on se málem utopil. Kdybych ho nevytáhl, tak se utopil doopravdy. To je Ábelův motiv, tati: King neumí plavat.“

„Ale co ten stříbrný pohár, udělený ‚Kaneovi Bendigovi‘ za vodní pólo? Už jsi někdy zkusil hrát vodní pólo bez plavání? Musí přece umět plavat!“

„Jméno Kane Bendigo bylo přece přeryté. Podle Karly proto, že se původně jmenoval K–a–i–n, a když přijal nové jméno, chtěl mít pod ním i trofej z vodního póla, a tak nechal pohár později přerýt. A také řekla, že ji o tom pověděl on sám… tati, dvakrát jsme na tomto ostrově viděli na vlastní oči, že ten člověk plavat neumí. Takže o tom, proč nechal přerýt jméno na trofeji z vodního póla, své ženě lhal.

Nemohla mu patřit. Dostal ji někdo jiný a on nenechal přerýt jméno Kain, ale úplně jiné jméno!

Ten člověk s falešnými vlasy a falešnými zuby žil i falešný život. Celých čtyřicet let. Protože jestli King neumí plavat teď, neuměl plavat ani v roce 1911. Ten, kdo se

naučil plavat, už to nikdy nezapomene.

Takže to tedy nebyl King, kdo vytáhl tehdy sedmiletého Ábela z horské říčky ve wrightsvilleských kopcích a zachránil ho před utopením. Víme, že Juda plavat umí, viděli jsme ho v bazénu, do kterého potom King náhodně spadl.“

„Juda tedy zachránil Ábelův život,“ řekl inspektor pomalu, „a King mu jeho zásluhy vyfoukl.“

Ellery nad plamenem zápalky přikývl. Foukl a vyhodil zápalku z okna. „Přesně tak to bylo. Podle toho, co víme, měl Kane už jako čtrnáctiletý hoch velmi dominantní a zcela bezohlednou povahu. Juda byl tehdy plachý a citlivý hoch, mladší a fyzicky slabší, který se dal snadno zastrašit, aby nikomu nic neříkal. Kane mu úmyslně ukradl veškeré zásluhy na záchraně Ábelova života. Přijal za tento čin medaili, dokonce na ni reagoval v krátkém a oslnivém projevu, jestli si vzpomeneš, ve kterém skromně řekl, že si medaili ve skutečnosti ‚nezaslouží‘, protože by se na jeho místě tak zachoval každý! A Kane, jako King, mu ukradl zásluhy, ukradl mu místo na slunci a stal se od té doby velkým zvířetem. Tento incident, který se stal kdysi dávno v roce 1911, v takovém Zapadákově, jakým tehdy Wrightsville byl, vrhá jasné světlo na všechny tři Bendigovy hochy.“

„Vezměme si Kinga. Hluboko uvnitř se bojí. Určitě se

bál a bojí se stále vody, chlapec, který vynikal v tolika sportech a právě v tom, který zvládá snad každý, v plavání, neuspěl, musel mít hluboký psychologický důvod, pro který se to nedokázal naučit. Sám o sobě zná pravdu. Ví, že není žádný hrdina, že vlastně ve skutečnosti úrovně ostatních lidských bytostí nedosahuje. Ale jakmile se to stalo, jakmile se před veřejností prohlásil za hrdinného plavce, a patrně ho k tomu přiměl právě jeho strach z vody, celý jeho příští život se začal stáčet jiným směrem. Musel potlačit nepříjemnou pravdu, před sebou i před světem, a kvůli tomu v sobě vypěstoval mimořádnou agresivitu. Nakonec se jeho agresivita přetavila v megalomanství a za pomoci Ábela, který jeho megalomanské cíle uskutečňoval, dosáhl oné neuvěřitelné moci, kterou dnes má.“

„A Abel,“ utrousil inspektor, „Abel splácel svůj díl vděčnosti.“

„Přesně tak. Když Ábela tahali z vody, byl v bezvědomí; nevěděl, kdo ho zachránil. Byl to malý kluk, a tak pochopitelně věřil, že to bylo tak, jak mu to starší bratr řekl. A tak Abel prožil minulých čtyřicet let v domnění, že za svůj život vděčí Kingovi. A svému zachránci věnoval život vlastní.“

„A Judu,“ řekl Ellery, „Judu King bitím a zastrašováním přiměl k tomu, aby mlčel, onoho Judu, utrmáceného ve věku dvanácti let křížem svého původního jména, nemluvě

už o krutosti, které se mu dostávalo od jeho spolužáků i od jeho otce. Juda se nedokázal svému robustnímu bratrovi postavit. Neodvážil se říct pravdu. Jenom mohl sledovat, jak se jeho bezohledný bratr hřeje na výsluní slávy, kterou mu ukradl. Existovalo jediné místo, kam se mohl Juda uchýlit, a to zalézt hlouběji do své ulity. Aby to nebylo tak jednoduché, jak dokazují mé poznámky –, byl Juda trochu masochista.

V hloubi srdce mu jeho mučednická role vyhovovala…

Pro takového muže existoval jediný přístav, a do něj Juda vplul. A to byla kořalka. Má pro své pití stejné důvody jako většina alkoholiků. Pije proto, že nemůže své neštěstí unést.“

„To by mě zajímalo, jak na to Abel přišel…“

„Není žádný div, že na to přišel, spíše je divné, že mu to trvalo tak dlouho. Zdá se neuvěřitelné, že Abel žil a pracoval Kingovi po boku taková léta a přitom nevěděl takovou prostou věc, jako že jeho bratr neumí plavat. Ale asi to není tak neuvěřitelné, jak to vypadá. Abel byl v tomto případě zaslepený. Ve věku sedmi let se dozvěděl, a do hlavy si to vryl pod tlakem traumatického zážitku –, že King umí plavat. A King vytvářel chytrou kouřovou clonu. Co nám to Karla řekla? Vyjma trochy zápasení a boxování se už King žádnému sportu nevěnuje. Vedli mimořádně nabitý život a Abel sám je sotva sportovní typ.“

„Pak na to Abel přišel…“

„Nebo mu to Juda v opilosti vyžvanil,“ kývl Ellery.

„Pak už Abelovi stačilo nastražit nějakou zkoušku jako já dnes… a celý svět se s ním zatočil. Obětovat svému bratrovi čtyřicet let, věnovat mu svůj život a najednou přijít na to, že člověk, kterého zbožňoval, byl falešník, ba co víc, podvodník… To musí být otřesný zážitek. Jestli Abel vzhledem ke svému zbožňování neviděl Kingovy chyby, po této zkušenosti se mu oči rázem otevřely.“

„A tak Abel vypracoval novy plán. Byl to první plán, o kterém King nic netušil.“

Ellery nic neříkal a jistou dobu seděli oba mlčky a sledovali, co se děje pod nimi. Čluny se řítily sem a tam, lodě se nakládaly, osobní a nákladní automobily sjížděly v jednom proudu z útesů, na moře vyplouvala různá plavidla, přilétala prázdná letadla a odlétala plně naložená…

„Co tohle sakra může být?“ řekl Ellery nakonec.

„Tati, to vypadá na celkovou evakuaci ostrova.“

„To by mě zajímalo, kde je…“

„Kdo?“

„Jeho Veličenstvo. Myslíš, že je sám?“

„Proč?“

„Jestli ano,“ pravil inspektor, „pak to není pro něj příliš bezpečné.“

„Je v bezpečí,“ pravil Ellery zachmuřeně. „Vsak jsi viděl, jak Max vyrazil za ním. Nespustil Kinga od té kritické

noci z očí. Museli by Maxe zabít jako prvního.“

„A to je snad problém?“ řekl inspektor.

Ellery se na něj upřeně zadíval. Pak strčil klíček do zapalování a nahodil startér.

XVII.

Stráže před rodinnými byty byly pryč.

Chodby zely prázdnotou.

„Jsou patrně na ministerstvu,“ řekl inspektor.

„Ne,“ pravil Ellery, „ne. Jestli se něco stalo, pak se to stalo tady!“

Rozrazili dveře a vstoupili. Nebyli tam žádní sluhové a všude panoval velký nepořádek.

„Maxi?“ zařval inspektor.

Ellery už rychlými kroky kráčel směrem k soukromému bytu Kinga Bendiga. Když ho inspektor dohonil, vstupoval právě do dveří velké ložnice a nahlížel dovnitř.

„Není Max…“ spustil inspektor.

Pak se zarazil.

King Bendigo ležel úhledně na své posteli, hlavu na podhlavníku a otevřenýma očima zíral do stropu.

Po Maxovi nebylo ani památky.

Pán Bendigova ostrova byl oblečen v tom, v čem ho

naposledy viděli, v dosud vlhkých kalhotách a sportovních botách, od pasu nahoru nahý. Tři stružky krve se mu diagonálně klikatily po pravé straně obličeje. Stékaly z díry v pravém spánku. Díra byla ohořelá, kůže kolem ní byla kropenatá střelným prachem.

Pravá ruka, která ležela paralelně vedle těla, svírala revolver s niklovým povrchem.

Kingův ukazováček ležel stále na spoušti.

„Vojenská pistole S & W.22/32,“ pravil inspektor a vzal ji do rukou. „Vypálená jedna rána. Sebevražda, tedy…“

„Jsi vážně toho názoru?“ ucedil Ellery.

„… pokud jsi slepý. Podívej se na úhel rány, od bodu vstupu po bod výstupu, Ellery. Kulka musela letět ostře dolů. Pokud King spáchal sebevraždu, musel držet pistoli v úhlu směřujícím ostře dolů, tedy nad hlavou. Aby v takové pozici stiskl spoušť a způsobil si takovou ránu, musel by mít na spoušti pravý palec. S ukazováčkem je to vyloučeno.“

Ellery kývl, ale zdálo se, že neposlouchá. „Takže k tomu nakonec došlo, všechny ty plány, všechny ty podvody, a vždycky se něco nepovede,“ zamumlal. „Abel tak spěchal, že zapomněl vzít v úvahu úhel střely. Zajímalo by mě, jak dostal Maxe.“

„Jdi se ho zeptat,“ navrhl mu inspektor.

Ábela našli v kanceláři Kinga Bendiga. Abel, Juda a Karla byli dosud spolu.

Byl tam i plukovník Spring. Plukovník byl v civilu . Bez své parádní uniformy a ve zmačkaných a špatně padnoucích šatech ho v první chvíli nepoznali. Ale trvalo to jenom chvilku. Zamával rukou s hnědou cigaretou a břitce něco pronesl. Řídil pobíhání skupiny mužů, kteří byli také v civilu . Muži vbíhali s prázdnýma rukama do trezoru u velkého černého stolu a vycházeli zatíženi bednami s dokumenty, penězi a zapečetěnými krabicemi, patrně plnými drahocenností. Trezor byl už téměř prázdný.

Juda byl zachumlaný v kabátě a vypadal nezúčastněně.

Karla měla na sobě kostýmek a dlouhý vlněný kabát. Měla opuchlý a začervenalý obličej.

Abel Bendigo seděl za stolem svého mrtvého bratra a probíral se zásuvkami. Vedle něj stál mlčky jakýsi muž s otevřeným kufrem, do kterého Abel házel nějaké listiny.

Plukovník se svými muži nevěnoval vyrušení žádnou pozornost, ale Karla a bratři prudce zvedli hlavy. Pak Abel vstal od stolu a pokynul muži stojícímu vedle něj, ten zavřel a zamkl kufr, klíč vložil do kapsy a prošel s ním kolem Queenů ven.

„Už jsme téměř hotovi,“ řekl plukovník Spring premiérovi.

„Dobře, Springu.“

Odcházeli muži s posledním nákladem. Za nimi šel plukovník Spring a zapaloval si čerstvé cigarillo. Když

přicházel ke Queenům, zvedl oči, usmál se, rozhodil rukama v přátelském gestu, pokrčil rameny a prošel kolem nich.

„Odjíždíte?“ zeptal se Ellery.

„Ano,“ řekl Abel.

„Zdá se, že hromadně, pane Bendigo. Komu zůstal černý Petr?“ zajímal se inspektor.

„Měli byste si raději pospíšit s balením,“ řekl Abel. „V

několika minutách odjíždíme.“

„Dokud neodpovíte na několik otázek, tak ne, pane Bendigo! Kde je Max?“

„Max?“ Ábelův hlas zněl zamyšleně. „Ale to vážně nevím, inspektore. Když začala evakuace, někam se vytratil.

Už po něm pátrají. Doufám, že ho najdou, než odjedeme z ostrova.“

Inspektorovi se napínaly svaly kolem čelistí.

Ellery stál mlčky.

„A kde,“ řekl ostře inspektor, „jste vy, paní Bendigová, a váš bratr Juda byli od té chvíle, co jste odešli od bazénu?“

Ábelův pohled se nezměnil. „My tři, opakuji, inspektore, že my tři, jsme šli přímo sem na ministerstvo a byli jsme tu od té chvíle stále spolu. Není to tak, Karlo?“

„Je to tak,“ řekla Karla

„Není to tak, Judo?“

„Je,“ pravil Juda.

„Předpokládám, že jste neopustili tuto místnost,“ řekl

inspektor, „ani jeden z vás?“

Všichni tři zavrtěli hlavami.

„Kdy sem přišel plukovník Spring se svými muži?“

„Před pár minutami,“ pousmál se Abel. „Ale to nemá žádný význam, viďte, inspektore Queene? Protože my tři si to vzájemně dosvědčíme.“

Na to inspektor nic neřekl. Pak poznamenal: „Ne, jestli si budete vzájemně svědčit, tak asi ne. Mimochodem, upřímnou soustrast.“

„Soustrast?“ otázal se Abel.

„Je mi líto, pane Bendigo. Myslel jsem, že víte, že je váš bratr King mrtev.“

Karla se odvrátila. Otočila se tváří ke zdi a zůstala tak.

Juda vytáhl z kabátu placatku a odšrouboval uzávěr.

„Víme to,“ pravil Abel. „Pouze jsme nevěděli, že vy také. Přinesli nám zprávu o bratrově smrti, před několika minutami. Řekli mi, že si vzal život.“

„Byl zavražděn,“ řekl Ellery.

Dlouhou dobu se vzájemně měřili pohledem.

Nakonec Abel řekl: „Kdyby byl čas se tím zabývat…

Jenomže ten, jak vidíte, není, pane Queene. Chápete?“

Ellery neodpověděl.

Abel obešel stůl Kinga Bendiga a vzal jemně za ruku svou švagrovou. „Jdeme.“

„Ale copak ho tu necháte ležet…“ začal inspektor.

„Můj bratr,“ pravil Abel a inspektor se pod jeho pohledem vypjal, „bude pohřben tak, jak si zaslouží.“

Za půl hodiny seděl otec se synem a se svými zavazadly ve člunu, který se řítil zátokou. Před nimi se činil další člun, o něco větší, se dvěma Bendigy a Karlou.

Queenové spolu nemluvili. Inspektor byl zabrán do úvah na hony vzdálených všem člunům, ostrovům a lidem, kteří vraždí tak, aby člověka zmátli a přelstili, a Ellery se nechal unášet fantastickou scénou, která se odehrávala na pobřeží a v zátoce. Nikdy neviděl takové množství a tolik druhů lodí. Tak nějak to muselo vypadat u Dunkirku, pomyslel si, až na to, že se tu nestřílí. Zdálo se, jako by byl celý ostrov v pohybu a tisíce lidí se sjížděly do malého přístavu. Daleko v moři se pohupovaly desítky dalších lodí, ponořených hluboko do vody, jako by na něco čekaly, na signál, nebo na soumrak. Nad hlavou hučela letadla, mnohá z nich z ostrova odlétala, některá dosud na ostrov přilétala.

Musel přivolat všechna námořní plavidla a letadla, co jich Bendigova říše má…

Když vylezli na palubu velkého křižníku, zasalutoval jim námořník a odvedl je do navigační místnosti. Tam našli Bendigovy bratry a Karlu, kteří přes brýle hleděli na přístav.

I na ně čekaly dva páry brýlí. Ellery a jeho otec si beze slova každý jeden vzali. Pět lidí bez jediného slova upřelo oči na ostrov.

Ruch na ostrově opadal. Proud automobilů sjíždějících po cestách z útesů dolů zřídl na drobné kapky. Většina zátoky byla prázdná, na molech stáli dosud lidé, ale celá akce spěla evidentně k závěru.

Konec nastal o devadesát minut později.

Poslední loď vyplula z doku a odjížděla ze zátoky.

Silnice a mola zely prázdnotou. Od jednoho hrotu přístavu ke druhému se nic nepohnulo.

Ze středu ostrova vzlétla poslední letka letadel, ještě jednou nad ním zakroužila, aby nabrala rychlost, pak zamířila přímo k okraji a zmizela daleko na nebi.

Vstoupil rudolící muž v uniformě s měděnými knoflíky a čepicí se zlatě lemovaným štítkem.

Řekl Abelovi: „Všechno je připraveno, pane. Na ostrově nikdo nezůstal.“

„Přinejmenším jeden ano,“ podotkl inspektor Queen.

„King Bendigo.“

Důstojník se podíval překvapeně na Ábela Bendiga.

„Můj bratr,“ pravil Abel pevně, „je mrtev. Teď velím já, kapitáne. Máte své rozkazy.“

Ellery položil ruku na Ábelovu paži: „Doktor Akst?“

zeptal se.

„Na palubě. V bezpečí a v pořádku.“

Křižník Bendigo pomalu vyplul. Zvolna se vydal na moře. Teď všichni stáli na zádi lodi u zábradlí a dívali se,

jak se ostrov Bendigo zmenšuje a ztrácí barvu a obrysy.

Postupně nabíral křižník rychlost. Moře bylo klidné, vítr mírný.

Armáda lodiček, větších lodí i těch největších plula plnou parou. Mnohé z nich už zmizely za obzorem.

Ellery se díval přes silné brýle na mizející ostrov. Už se tam nic nehýbalo, nic živého.

Necelých deset kilometrů od ostrova se rychlost křižníku zvolnila a moře se zpěnilo. Pak se uklidnilo a plavidlo se jemně pohupovalo na vlnách.

A náhle, zničehonic, vyletěl celý ostrov do vzduchu a rozprostřel se po obloze. Nebo to tak alespoň vypadalo.

Na místě, kde ostrov ležel, vyrostl velký oblak dýmu.

Zvětšoval se jako džin, utíkající z láhve.

Křižník se zachvěl. Zvuková vlna narazila do plavidla a otřásla jím.

A pak nastala další exploze a další. A další.

A další…

Ztratili přehled o čase.

Nakonec se kouřový příkrov rozplynul a trosky se potopily a zmizely.

A moře, na místě bývalého ostrova, se rozhořelo. Celý ostrov od jednoho konce ke druhému hořel, trosky vybuchlých budov, stromy, cesty i písek sám. Až jednou dohoří, za dny nebo týdny, nezůstane na moři nic než černý

příkrov popela.

Ellery se obrátil i Abel Bendigo se obrátil a jejich pohledy se střetly. A jako by Abel říkal: Důvěřuj mi.

Elleryho pohled zůstal neproniknutelný. Měl vážné starosti.

Ale inspektor řekl nahlas se slyšitelnou hořkostí: „A jaký v tom bude rozdíl? Vždyť se nic nezmění. Jeden král místo jiného!“

„Něco se už změnilo,“ řekl Abel.

„Skutečně? A co?“

„Jsem to já, nikoli on.“

„A on v tom bude nějaký rozdíl?“ odfrkl si inspektor.

„Ano. Na moci není nic špatného. Svět ji potřebuje.

Dnešní svět potřebuje moc daleko víc než kdy dřív.

Osvícenou moc, pokud vám to není k smíchu. Moc zaměřenou na dobro. Nikam jinam . “ Abel mluvil neobratně.

Ale oči mu zářili.

„Snad si nemyslíte, že vám na něco takového skočím?“

ucedil inspektor. „Copak se leopard někdy zbaví svých skvrn? Po celých dvacet sedm let jste se v tom brouzdal až

po krk.“

„Bratr mi často vyprávěl o svých snech,“ zašeptal Abel.

„Snil o skvělém světě, jehož mohl dosáhnout pouze absolutní mocí. Věřil jsem jeho snu. Sám sebe jsem přesvědčil, že účel světí prostředky.“

Abel hleděl do plamenů a jednu ruku položil na Judovu a druhou na Karlinu, kteří se drželi zábradlí. „Ale pak jsem objevil, že bratr je lhář a podvodník a že v něm samém žádné dobro není. A viděl jsem, jak můžete ostatní zaslepit svými ‚cíli‘ a používat přitom špatných prostředků. Protože když se na to podíváte blíže, zjistíte, že cíl, který není souhrnem všech prostředků na něj použitých, za nic nestojí.

A věděl jsem, že kdybych dostal moc do svých rukou, použil bych ji jinak. A Juda a Karla,“ stiskl jim ruce, „se mnou souhlasili.“

Abel se otočil a podíval se k můstku .

Pak zvedl ruku .

Moře zavířilo a opět se zpěnilo doběla.

Bendigo vyrazil.

Juda Bendigo se otočil. Rukou si zaclonil oči, kterýma hleděl zpátky na hořící ostrov.

Karla se od zábradlí odvrátila. Měla oči plné slz. S

očima upřenýma na palubu odcházela.

Abel Bendigo si zvedl límec. Měl sevřené rty, jako by v nějakém extrémním úsilí.

„Král je tedy mrtev,“ řekl Ellery zachmuřeně. „Král je mrtev, ať žije král. Jenom tak, ze zájmu: Kdo ho teď bude hlídat?“

Juda Bendigo se ohlédl přes rameno. Jedním okem, které z něj bylo vidět, se podíval na bratra Ábela. Bylo to

kalné oko, ale pohled byl pozoruhodně klidný.

„Já,“ řekl Juda.

A osmého dne…

I.

Neděle 2. dubna

Někde hořel pelyněk, ale ani na jedné straně silnice nespatřil Ellery kouř. Jednou si namlouval, že viděl oheň.

Ale byl to jen doruda rozkvetlý keř. Buď dorazil jarní déšť dřív než obvykle, nebo v této části pouště pršelo občas i přes rok.

Usoudil, že to byl něčí táborák, přičemž otcem této myšlenky bylo nepochybně přání. Už celé hodiny nenarazil na lidskou stopu, nepovažujeme-li za ni samotnou silnici.

Jakýsi chvilkový nápad ho přiměl k tomu, aby odbočil ze státní silnice východně od Hamlinu (pojmenovaném, alespoň jak tvrdila vybledlá cedule, po Lincolnově prvním viceprezidentovi). Tam, kam vedla, byla silnice průjezdná, chyba byla v tom, že nevedla dost daleko. Přibližně sedmdesát kilometrů za Hamlinem se změnila v polní cestu.

Začátek války zastihl patrně kalifornské oddělení státních silnic uprostřed oprav.

Ellery se rozhodl, že se do Hamlinu nevrátí, ale pokusí se projet. Už dlouho svého riskantního kroku litoval. Tato rozbrázděná a prašná cesta nenavazovala na žádnou státní silnici. Po hodinách drncání byl Ellery přesvědčen, že tu žádná jiná cesta než opuštěná vyježděná stopa po vozech pradávných průkopníků ani nevede.

Byl by potřeboval trochu vody.

žádná v dohledu nebyla. Dokonce ani nevěděl, jestli je stále v Kalifornii, nebo jestli už dojel do Nevady.

Nasládlý pach spáleniny zmizel. Zapomněl na něj ve chvíli, kdy před sebou spatřil dřevěné stavení.

Ellery se měl do Hollywoodu vypravit už dřív, ale vyhlídka na předvánoční dopravu a na to, že stráví svátky sám v nějakém motelu, ho přiměla počkat. Navíc i poznámka jednoho státního úředníka, se kterým debatoval o své cestě. „Jak se věci mají, pane Queene, můžeme vám benzin do auta sehnat přece jen trochu snadněji než místo v

letadle nebo ve vlaku. Nebo když už je o tom řeč, v autobuse.“

V prosinci 1943 kladla veškerá autobusová nádraží, konečné stanice a čekárny po celé zemi jedinou otázku: Je ta cesta skutečně nevyhnutelná? a všechna tato místa praskala ve švech lidmi, kteří byli přesvědčeni, že odpověď na tuto otázku zní ano. Podnikatelé si nemohli nechat ujít skvělé obchody, studenti nemohli propást poslední prázdniny doma, nově odvedení vojáci svůj veselý opušťák. Byli tam vysocí důstojníci v perfektně padnoucích uniformách, vysloužilí veteráni, zahaleni v tichu, a všude, kam se člověk podíval, milenky, těhotné novomanželky i manželky s miminky, která „se jedou podívat za taťkou, je voják“ nebo námořník, letec či člen pobřežní stráže, který nedostal ani den volna. A všeobecné nadšení: „Ten bude mít radost! Ještě našeho broučka ani neviděl!“ a slzy: „Tak budu stát.

Nemusím sedět. Prosím!“ a nevyslovené a nevyslovitelné: Já se tam musím dostat, co když ho už nikdy neuvidím.

„Pojedu autem,“ řekl Ellery.

A tak strávil Štědrý večer doma se svým otcem a s rozhlasem. Boží hod přinesl návštěvu kostela, krocana mimo příděl a procházku v Centrálním parku. Poté si inspektor zalezl s Gibbonovým Vzestupem a pádem, který si předsevzal ve sváteční dny znovu přečíst, a neustále pomlaskával rozhořčením nad hanebnostmi páchanými

jakýmsi byzantským zločincem, a Ellery se pustil do psaní dopisů, které měl už dávno napsat.

Na Štěpána se balil a odpočíval před nadcházející cestou, ale ať se snažil, jak chtěl, těšit se na ni nedokázal.

Hodně pracoval a nedostávalo se mu energie. Druhý den v osm ráno si naložil do stařičkého duesenbergu zavazadla, obejmul otce a vyrazil.

Zlomyslností osudu se s ním střídali v řízení vojáci, které svezl na začátku cesty, kdy se ještě cítil relativně odpočatý, ale jakmile překročil Mississippi a začala na něj doléhat únava, nikdo ze stopařů, které nabral, nevlastnil řidičský průkaz. Když tedy na Silvestra dorazil do Hollywoodu, kypícího už silvestrovským veselím, byl vyždímaný na kost a potřeboval skočit do vany horké vody a zalézt do pohodlné postele.

„Já vím, pane Queene,“ pravil recepční s psíma očima, „já vím, že jste si u nás rezervaci ověřoval, jenomže totiž…“

Elleryho pokoj prostě obsadili dva důstojníci na dovolence z jižního Pacifiku.

„A v nejlepších tradicích našeho námořnictva,“

povzdechl si Ellery, „dobytou baštu nevyklidí. Tak jo, dostali jste mě. Kdepak tu máte telefon?“

Lew Walsh vykřikl: „Ellery! To víš, že můžeš u nás bydlet. Jak dlouho chceš. Skoč hned za volant. Máme tu společnost a už se začínáme dostávat do nálady.“

A měl svatou pravdu. Ellery se nedokázal nepozorovaně proplížit. A tak, když se dostal do vany a do postele, už

málem svítalo. Spal neklidně. V hlavě mu skučely nějaké hlasy. Ujížděl po nekonečné bílé čáře na dálnici a tak pevně svíral prostěradlo, že ho z toho bolely prsty.

Svět jeho smyslů se stále prolínal se světem jeho snů a vytvářel fantasmagorické představy. Zahlédl záblesk slunečního světla a ucítil růže rostoucí na čerstvě pokropené zahradě, ale jen co zavřel oči, upadl do temně šedého soumraku kdesi v zasněžených horách, v jejichž sněhu vykvetly jako růže velké krvavé skvrny. Jindy uslyšel z rádia vášnivé zvolání: Heleno! a okamžitě upadl do rozbouřeného homérského moře a dnešního oceánu pekelně ozářeného záblesky vybuchujících lodí, zvony duněly a umlkaly a rozzuřené moře řvalo v agónii.

Spal až do tmy, a když se probudil, cítil ještě únavu, horká sprcha ho jen taktak postavila na nohy. Evelyn Walshová se na něj vrhla: „Už jsme si mysleli, že jste snad ve spánku tiše skonal, Ellery!“ a začala do něj cpát pomerančový džus, vajíčka, sušenky a čaj („Došlo nám kafe a slanina, aby do toho…“ Walshové nejspíš svými přídělovými lístky nijak nešetřili). Ellery popíjel čaj, kávu neviděl dobrý půlrok. Lew Walsh mu dal na vybranou, jestli chce jít s nimi na skrovný silvestrovský večírek, který se pořádá v domě jednoho jejich přítele, filmové hvězdy, na

Hills, nebo sedět „jenom tak doma a povídat si“. Protože Ellery už s hollywoodskými skrovnými silvestrovskými večírky měl své zkušenosti, sáhl bez okolků po té druhé alternativě. Povídali si o válce a o lidech, Lew byl partnerem v jedné agentuře na vyhledávání talentů, a o tom, co se povídá o nacistických koncentračních táborech, a Ellerymu se začaly najednou hlasy vzdalovat a slyšel, jak Evelyn říká: „A už je to tady,“ a Ellery sebou škubl a oči se mu otevřely. „A teď, Ellery, pomažete rovnou do postele, i kdybych vás měla osobně svléknout.“

„Dobře… ale půjdete s Lewem na svou party?“

„Ano. A teď už sypte.“

Když otevřel oči, bylo nedělní odpoledne. Byl stále hluboce vyčerpaný. Ale byl tu jakýsi nový prvek, něco s ním třáslo.

„Co to krucinál s vámi je?“ zajímala se jeho hostitelka.

Odněkud vydolovala šálek kávy a snažila se mu ho přidržovat při pití u úst. „Teda, už jsem dlouho nikoho neviděla vypadat tak hrozně.“

„Nějak se nedokážu zbavit té únavy, Evelyn.“

Lew Walsh potřásl hlavou: „Jestli se tak cítíš už teď, Ellery, tak vážně nevím, jak budeš válčit se svou novou prací. Jestli jsem tomu dobře rozuměl, ten O. W. L, pro kterého budeš pracovat v Metropolitanu, hodlá vyhrát válku sám a osobně.“

Ellery zavřel oči a řekl: „Nemáte ještě trochu toho kafe, prosím?“

Druhý den ráno si dal záležet na tom, aby se dostal do Metropolitanu ještě před devátou, kdy za normálních okolností neměli ještě hollywoodští spisovatelé zdaleka dohajáno. S mrazivým úsměvem na něj čekal plukovník Donaldson.

„Byl to hodně náročný Silvestr, Queene?“ Plukovník měl jasné oči školního dítka. „Aby bylo od počátku jasno, my se tu spíš řídíme pravidlem, že ranní ptáče dál doskáče.

Nemám tu moc lidí, ale zato umějí zabrat. Znáte Charlese Dyerse?“

„Ahoj, Charley,“ pozdravil Ellery. Pokud Charley Dyers v pondělí po novoročním víkendu zařezával už v devět ráno, pak nebylo pochyb, že plukovník Donaldson zavedl ve svém týmu tuhý režim.

Dyers pracoval na scénářích od chvíle, kdy byl horkou novinkou detailní záběr.

„Nazdar, synku,“ pravil starý mazák a zašilhal přes svůj rudý nos na několik centimetrů dlouhý popel svého doutníku. „Vítej na vojně.“

„Ano. Takže,“ pravil plukovník Donaldson. „Queene, víte, oč tu jde?“

„Onehdy se někdo zmínil, že se tady pracuje na scénářích typu ‚o nezbytnosti vymýtit mouchy z jídelen a

společenských místností‘ aneb ‚my vás dostaneme, jestli si nedáte pozor‘.“

Hřejivost plukovníkova pohledu klesla pod bod mrazu.

„Váš přítel neví, o čem mluví. Společenské místnosti má už

dávno na starosti jiná skupina.“

Ellery koukl na Charleyho Dyerse, ale ten se nevinně díval z plukovníkova velkého okna, kterým vstupovala eukalyptová vůně. Starý známý Hollywood. Jediný rozdíl byl v tom, že za obrovským stolem seděl člověk v uniformě.

„Tak dobře,“ pravil plukovník Donaldson řízně. „Máme tři měsíce, v nejhorším případě čtyři, na přípravu dvaceti scénářů, deset pro pomocný personál, zbytek pro civilisty. A teď pánové, abych citoval čínské přísloví, jediný obraz má cenu tisíce slov, tak si sami spočítejte, kolik slov musíme zpracovat, abychom dostali tyto filmy do krabic. A na omyly není čas,“ dodal přísně. „Mýlit se je sice lidské, ale ve válce se musíme chovat jako bohové. Nikdo v této zemi neslyšel od roku 1865 jediný nepřátelský výstřel a mnohým z nás vůbec nedochází, prostě si to neuvědomujeme –, že tuto válčičku můžeme taky nakrásně prohrát.“ Zatímco se Ellery zmateně zaobíral plukovníkovým myšlenkovým pochodem, plukovník vylepšil svůj útok o: „Ale na mé scéně tuto válku neprohrajeme,“ hlasem břitkosti obnažené čepele.

„Týmová práce, Queene! Zapište si za uši, že já zde zastupuji naši armádu, Dyers studio a vy…,“ plukovník

upadl na chvíli do rozpaků, „a vy,“ pokračoval, „budete pracovat s námi, Queene, ne pro nás, a když říkám pracovat, tak myslím… pracovat!“

A tak pracoval, bok po boku s Charleym Dyersem, který svou práci prokládal šťavnatými kletbami. Dvanáct hodin denně, často déle. Vzhledem k tomu, že Ellery přijel do Hollywoodu unavený, brzy upadl do stavu naprosté vyčerpanosti.

Příslib, který obdržel od Úřadu vojenských informací, že se mu dostane ubytování, se cestou někde zatoulal a popletl, a tak zůstal celou dobu v něžné péči manželů Walshových, což mu zdaleka nebylo proti mysli. Ani Evelynina mateřská starostlivost a Lewova vlídná péče nedokázaly však učinit víkendy o trochu snesitelnějšími.

Plukovníkova pavlovovská disciplína brzkého ranního vstávání nedovolila Ellerymu vyspat se ani v neděli, takže zjistil, že se ani ve volný den nedokáže od práce odpoutat, že mu stále leží v hlavě a že se s veškerou vervou vzpírá pomyšlení na pondělní ráno.

Daleko horší než peprně mátové funění plukovníka Donaldsona do ucha bylo přepisování. Dřív než stačili Ellery a Dyers usednout k nové scéně, vrátila se stará, nebo dvě nebo tři nebo čtyři, s požadavkem na přepsání, na rozpracování, na zkrácení nebo vůbec na celkové přepracování. Přinejmenším dvakrát se Ellery přistihl, že

vpisoval nějakou scénu do úplně jiného scénáře.

Už si s Dyersem ani nepamatovali, kdy na sebe naposledy promluvili, vyjma situací nejvyšší naléhavosti.

Oba pracovali na přiděleném úseku osobního očistce. Tváře jim zešedly, oči zarudly jako králíkům a plni nekonečné a beznadějné zloby se stali jakýmisi válečnými zajatci.

„Den brannosti“ nastal v sobotu prvního dubna. Na Apríla.

Ellery onoho rána napochodoval do studia o půl osmé.

Nevěděl ani, jak dlouho bušil do svého psacího stroje, ale náhle ucítil na své ruce studenou dlaň, vzhlédl a spatřil, jak se nad ním naklání plukovník Donaldson.

„Co je?“ řekl Ellery.

„Jářku, co se to s vámi děje, Queene? Koukněte se, člověče!“

Ellery si nad plukovníkovým vojenským prstem povzdechl. Ten mířil na papír ve stroji. Tam stálo Richard Queen Richard Queen Richard Queen Richard Queen…

„Mluvil jsem na vás,“ řekl plukovník, „neotočil jste se, ani neodpověděl. Pořád vyťukáváte Richard Queen. Kdo je ten Richard Queen? Váš syn?“

Ellery zavrtěl hlavou a okamžitě přestal. Přísahal by, že v něm něco řinčí, něco velmi napjatého, kupříkladu řetěz.

„To je otec,“ opatrně se odsunul od stolu. Když se nic nestalo, chytil se okraje stolu a z horizontální roviny se

přesunul do vertikální. To, jak zjistil, bylo podstatně složitější. Nohy se pod ním třásly. Sevřel zamračeně desku stolu.

I plukovník Donaldson vypadal nevesele. Byly to chmury náčelníka štábu, který v sobě probojovává rozhodnutí o dalším vedení války.

„Plukovníku,“ spustil Ellery a zarazil se. Nekoktal snad? Zdálo se mu, že ano. Nebo měl už halucinace.

Zhluboka se nadechl a pak to zkusil ještě jednou.

„Plukovníku…“ Tak. To bylo perfektní. A byl tak strašně strašně strašně unavený. „Jsem asi grogy.“

Plukovník pravil. „Už tomu tak bude.“ V jeho hlase nebyl žádný osten. Nějaké kolečko v jeho vojenském motoru se asi opotřebovalo. Mělo by se vyměnit, než

praskne. Válečné štěstí. „Máme štěstí, že se to nestalo dřív, už to máme skoro hotové. Takže do práce, do práce. Totiž,“

pravil, „budete v pořádku, Queene?“

Budu v pořádku, nebo nebudu? přemýšlel Ellery. „Ne,“

řekl. „Jo.“

Plukovník Donaldson rychle pokývl a obrátil se k odchodu. Ale ve dveřích zaváhal, jako by si na něco vzpomněl. „Totiž,“ pravil a odkašlal si. „Bravo, Queene, bravo!“ A byl pryč.

Ellery uvažoval, kde se potlouká Charley Dyers. Nejspíš si dal přestávku na panáka. Starý dobrý Charley. Parchant

jeden zatracený.

A New York. Ach, můj ty Bože, New York s jeho dubnovými plískanicemi a zablácenou nádherou. Má drahá Kalifornie, už jedu domů, zlomený, s vděčností v srdci. Do příjemného starého bytu. Do toho starého blázince, k milované vidině otce v utahaném županu, začteného do Vzestupu a pádu. Ležet a nehnout se! Ani prstem! Jestlipak se také udělují Purpurová srdce spisovatelům, vyždímaným až na kost?

A tak hned druhý den ráno, než se Walshovi vyhrabali ze své kruhové postele, rozloučili se večer předtím, naložil Ellery zavazadla do duesenbergu a vyrazil z Hollywoodu za slunce východem.

Dřevěná chajda, jak si uvědomil později, byla v jeho zorném poli už víc než kilometr, ale zpočátku nevěděl, co to je. Vzduch byl sice poměrně jasný, ale chajda tu a tam mizela za zvlněným povrchem, který ji teď zcela zakryl.

Mohla patřit k nějakému westernovému filmu, ale zas takovou elegancí nedisponovala. „Na spadnutí“ bylo to pravé slovo. Nezdálo se, že by ji vůbec kdy někdo natřel barvou.

Ale byl tam vývěsní štít, malovaný. Na šířku musel mít přinejmenším metr a půl. Nápis, vynikající spíše svými ambicemi než dokonalostí provedení, tvrdil:

Ellery se dohadoval, že není daleko od jižního konce Údolí smrti, ale dohady v těchto končinách zaváněly katastrofou a Ellery si nebyl jist, jestli by další hrůzy přežil.

Ale bylo by asi moudré doplnit zásoby benzinu. A i když

proviant, který mu Evelyn Walshová vnutila, byl ještě netknutý, kdo ví, co ho ještě čeká. A navíc by se mohl podívat, jestli by se mu tam nehodilo ještě něco jiného, přinejmenším byl mohl získat nějaké informace.

Ellery stočil svůj duesenberg k rozviklané verandě a matně se podivoval tomu, proč si vůbec musel pro zastávku vymýšlet logické důvody. Možná to bylo v atmosféře místa, slibujícího neočekávané věci. Budova stála v sluncem propeklé krajině jako kůl v plotě. Kolem dokola nebyla žádná jiná, ani žádné zbytky po osídlení, ani jiné auto.

Stál tu ale žebřiňák se dvěma zapraženými zvířaty.

Nejdřív si myslel, že to jsou dvě muly, minimuly, ale jejich velikost nebyla zdaleka tak mimořádná jako skutečnost, že tam vůbec jsou. Na západ od Texasu nikdy žádnou mulu neviděl. Ale když vypnul zapalování, zjistil, že to žádné muly nejsou; byli to dva oslíci. žádní zakrslíci, jako mívali prospekt oři za starých časů, ale mnohem robustnější druh, jaký lze vidět na Blízkém východě, pěkná a dobře živená zvířata, o která se dobře pečuje.

Ellery nikdy nic takového, vyjma filmů a obrazů, neviděl, a nebýt vyčerpání, které ho zcela ovládlo, byl by si

je šel prohlédnout zblízka. Vedle vozu ležely hromady zásob: pytle, bedny, krabice.

Ale pak všechny žebřiňáky a oslíky pustil z hlavy.

Protože v tichu, které nastalo po vypnutí motoru, uslyšel mužské hlasy, pomalé a hluboké. Vycházely z obchodu.

Opřel se unaveně o duesenberg a vydal se k verandě ztěžka, jako by stoupal proti větru.

Podlaha verandy se mu rozhoupala pod nohama a dodala jeho krokům na odpichu. U dveří se zastavil, aby si odpočinul. A pak, když už je chtěl otevřít, se otevřely samy.

Ellery se nad tímto jevem hluboce zamyslel, ale to už

dveřmi procházeli dva muži, velmi zvláštní a zvláštně oblečení.

Byly to oči prvního muže, z těch dvou staršího, od kterých se nemohl odtrhnout. Později ho napadlo: Takové oči mívali asi proroci; ale v té chvíli neměl na podobné úvahy vůbec čas. Ve chvíli setkání mu hlavou proletěla slova Písně písní: Jeho oči jsou jako dva holubi; a současně si uvědomil, že to nejsou vůbec holubicí oči. Snad orlí? Ale ne, nebylo v nich nic divokého ani dravčího. Byly to zářivě černé oči, planoucí jako dvě slunce. A jako by viděly do budoucnosti. A zároveň nevidoucí. Byla to divná věc. Snad, tak to mohlo být, viděly něco, co mohly vidět jenom ony samy.

Tento podivuhodný člověk byl dlouhán. Měl dlouhé

křehké kosti a byl velmi starý. Přinejmenším osmdesát let, možná i devadesát. Jeho kůže časem a sluncem téměř zčernala. Na bradě měl malý řídký žlutobílý vous. Jinak byl bezvousý. Byl oblečen v jakémsi rouchu, střihu a volnosti arabských burnusů, ušitém z nějaké primitivní tkaniny, bělené nikoli chemikáliemi, ale na slunci. Na bosých nohou měl sandály. Měl s sebou dlouhou hůl, která ho převyšovala.

A na rameni nesl bez znatelné námahy soudek hřebíků.

žádný herec by nedokázal tohoto muže zahrát a Ellerymu proletělo hlavou (odmítnutí této myšlenky se mu promítlo snad ještě rychleji než myšlenka sama), že by tento stařec mohl patřit k nějaké hollywoodské filmové společnosti, pracující zde na nějakém biblickém námětu.

Nešlo o žádné nalíčení; na tomto muži pracoval skutečně čas; v žádném případě se nedal napodobit. Tento stařec mohl pouze být, pomyslel si Ellery. On je. Je to originál.

Stařec prošel kolem něj. Jeho mimořádné oči na chvíli spočinuly na jeho obličeji a pak pokračovaly, ani ne tak kolem něj jako přes něj.

Druhý muž byl ve srovnání s prvním úplně obyčejný. I on byl dočerna opálený, ačkoli o vlásek méně než první, snad proto, že byl ve srovnání se starcem zpola tak starý.

Nedávno překročil čtyřicítku, soudil Ellery; měl lesklé černé vousy. Oblečení mladšího muže bylo ušito ze stejné tkaniny, ale jinak se mu nepodobalo, měl na sobě jednoduchou

volnou košili, bez límečku, u krku otevřenou a kalhoty pouze do půli lýtek. Na každém rameni nesl padesátikilový pytel, jeden se solí, druhý s cukrem.

Oči mladšího muže byly průzračně šedé a se zvědavou plachostí přejely Elleryho tvář. Pak přeskočily na duesenberg a rozšířily se obdivem, který tento zasloužilý veterán vyvolával už jenom zřídka. Pak se oči vrátily na jeden plachý moment k Ellerymu; poté se mladší muž vydal za starším k vozu a začal do něj nakládat zásoby.

Ellery vstoupil do obchodu. Po venkovním peklu ho zšeřelý chládek objal jako milosrdný samaritán. Chvíli jenom stál, vstřebával jeho chladivý účinek a rozhlížel se kolem. Byl to chudičký obchod s policemi nahrubo přitesanými a vrstvou prachu na zboží visícím ze stropu.

Obchod sám byl příliš mělký na to, aby vyplňoval veškerou budovu. Ellery si povšiml dveří v zadní stěně, téměř zarovnaných hranicí krabic s nápisem Rajská jablíčka, které patrně vedly do skladu.

Po jedné straně obchodu vedl nahrubo opracovaný pult a za ním se nad účetní knihou s oslíma ušima skláněl baculatý mužíček s mrožím knírem na kulatém a rudolícím obličeji, zjevně Otto Schmidt a majitel z vývěsního štítu v jedné osobě. Nezvedl oči.

A tak tam Ellery jen stál a ani se tak nerozhlížel, jako nasával atmosféru a všemi póry svého těla se těšil z chládku,

který ho omýval; a pak se vysoký stařec velmi tichým krokem vrátil do obchodu. Došel k přepážce, opálenou rukou sáhl do otvoru v oděvu; vytáhl ji a cosi položil na přepážku před kulaťoučkého majitele.

Schmidt zvedl oči. V té chvíli si všiml Elleryho. Pak po té věci rychle hmátl a vrazil ji do kapsy. Ale ne tak rychle, aby si Ellery nevšiml, co to je.

Byla to mince velikosti stříbrného dolaru a výjimečně lesklá, jako by byla nová. Ale stříbrné dolary se už dlouhá léta nerazily. Možná, pomyslel si otupěle, to byla nějaká zahraniční měna. V Mexiku prý existují kolonie vousatých sektářů, ruských starověrců…

Ale dolar nebo peso, by nemohly splatit takovou hromadu nákupu, kterou nakládali na vůz.

Ani stařec, ani člověk za pultem neřekli půl slova.

Všechno, co potřebovali, si evidentně řekli předtím, než tam vstoupil Ellery, a nebylo co dodat. Ještě jednou jím projel starcův pohled. Pak stařec vyšel ve svých sandálech neuvěřitelně lehce z obchodu. Záhada neměla být rozřešena, a i kdyby k řešení byla vůle, Ellery byl na to příliš unavený.

Vyšel ven.

Uviděl starce, jak klade jednu nohu na kolo vozu a vyskakuje svižně do vysokého sedátka, kde už seděl mladší muž. A uslyšel ho mluvit podruhé, protože onen pomalý, hluboký hlas, který Ellery uslyšel, když přicházel k

obchodu, byl jeho.

„Velmi dobře, Storicai.“

Storicai? Zdálo se mu, že právě to slyšel. Storicai…

Velmi zvláštní jméno! Ellery ho nedokázal ani časově, ani místně zařadit. A ten hlas, který ho vyslovil, tak silný, tak uklidňující, hlas s velmi zvláštním přízvukem a bezbřeze mírumilovný…

Ellery si povzdechl, potřásl hlavou a pak se vydal zpátky do obchodu. Teď, rozptylován pouze vzpomínkou, nikoli přítomností, dovolil si nasávat atmosféru obchodu všemi svými póry, od zatuchlé křehkosti starého dřeva, kávy, fazolí, petroleje, koření, tabáku, vinného octa a chládku, toho především.

„Něco takového jste ještě nikdy neviděl, viďte?“ zeptal se vesele majitel a Ellery zavrtěl hlavou, že ne, to tedy nikdy. „To máte tak,“ pravil majitel, „tohle je svobodná země a nikoho neobtěžují. Co si dáte?“

Může si nacpat svůj duesenberg zbožím špičkové kvality až po střechu. Nechce špičkové zboží? Po takovém zboží tu v končině kde lišky dávají dobrou noc, není příliš velká sháňka. No tak dobře, co naplat, tak co obyčejné zboží? Co prosím? Aha, má poukázky na benzin… Otto Schmidt se vrátil a uchopil Elleryho desetidolarovou bankovku, jako by ji viděl poprvé v životě, pak si dvakrát vjel rukou do vlasů a vrátil drobné. Ještě něčím poslouží?

Ellery se rozhlédl kolem sebe s myšlenkou, že by si ještě něco možná vzal; poručil si tabák do dýmky, zaplatil, pak se ještě porozhlédl… co by tak ještě…

„Co takhle večeři?“ navrhl pan Schmidt rafinovaně. A v tu chvíli Ellery věděl, že přesně to hledal. Přikývl.

„Tak si támhle hačněte. Co říkáte šunce, vajíčkům, kávě a koláči, co vy na to? Taky bych mohl otevřít nějakou polévkovou konzervu…“

„Vrchovatě mi postačí šunka s vajíčky, káva a koláč.“

Měl výčitky svědomí, že ještě neotevřel krabici s jídlem, kterou mu nabalila Evelyn, ale teď právě potřeboval něco teplého do žaludku. Posadil se ke stolu. Byl bez ubrusu, ale docela čistý; ležel na něm ohmataný výtisk Reese River Reveille and Austin Sun z minulého listopadu.

Austin… to je někde v Nevadě, to není Texas. Ani Kalifornie. To bude určitě Nevada. Ale ne, vlastně to nic neznamená, každý, kdo vyrazil na západ od Nevady, to tady mohl nechat. Musí se zeptat pana Schmidta, co je to tu vlastně za stát. Jenomže pan Schmidt se plně věnoval opékání šunky v kuchyni; a když se vrátil, už si na to Ellery nevzpomněl.

Šunka a vajíčka, káva a koláč přistály na stole v jednu chvíli. Všechno bylo na krámek uprostřed pustiny překvapivě dobré. Dokonce i koláč byl jako báseň. Kromě hnědé křupavé kůrčičky byl plněný sladkokyselou ovocnou

směsí okořeněnou, jak Ellery rozpoznal, skořicí; ale kromě ní tam bylo ještě něco jiného.

Zvedl oči a uviděl nad sebou usmívajícího se pana Schmidta. „To je hřebíček,“ prozradil.

„Vida,“ řekl Ellery. „Cítil jsem ho, ale myslel jsem si, že je to z té šunky. Moc dobré.“

Majitelův obličej, kulatý jako měsíc, rozštěpil úsměv.

„Tam, odkud pocházím, je spousta Cornwallanů, bratranci Jackové jim říkáme, a ti dávají do koláčů hřebíček místo skořice. Zapamatoval jsem si to. Ale proč tam nedat obojí?

A tak od té doby dávám jak hřebíček, tak skořici.“

Ellery ukázal na židli proti sobě. „Neposadil byste se se mnou na šálek kávy?“

„Coby ne. Díky!“ rozzářil se Otto Schmidt; a přinesl si z kuchyně hrneček kávy, posadil se a spustil, jako by Ellery vytáhl stavidla. Těšil se z lidské přítomnosti a rozhovoru jako člověk, který si ani jednoho příliš neužije.

Pocházel původně z Wisconsinu, z malého města v severní části státu, kde vedl koloniál svého otce.

„Nic moc, jen z ruky do úst,“ konstatoval Schmidt.

„Když tatík umřel, už mi nikdo ve Státech z rodiny nezbyl, a tak jsem žil sám.

Pak se téměř současně přihodily dvě zlé věci…“

Zemi zavalila deprese a Schmidt měl těžké zdravotní potíže. Lékař mu doporučil teplé a suché podnebí;

skutečnost, že platbyschopnost jeho zákazníků stále klesala, celou věc uspíšila.

„Ten obchod vlastnila má rodina přes čtyřicet let,“

pravil mužíček, „ale co jsem mohl dělat? Zaplatil jsem dodavatelům, vyhlásil jsem slevy na zboží, všechno prodal a s pěti sty dolary v kapse a bez sebemenší představy, jak to chodí za humny a co si v tom širém světě počnu, jsem vyrazil na západ. Pak té mé popelnici asi kilometr odtud došel benzin. Stopl jsem si jedno auto a v něm zrovna seděl jakýsi Parslow, který vedl tento obchod. Už toho měl po krk a já mu za to, jak to stojí a leží, nabídl pět set dolarů, polovinu na dřevo. Usmlouval to na tři sta. „Řeknu ti, jak to provedeme,“ řekl jsem mu. „Asi kilometr odtud mi stojí auto, kterému nic, vyjma benzinu, nechybí. Střelím ti ho za padesát.“

„Platí!“ on na to. Uzavřeli jsme smlouvu a on naplnil kanystr benzinem, a že už se jako poroučí.

‚Jářku, nezapomněls na něco?‘

‚A co?‘ hrabal se po kapsách. „Ten benzin dělá padesát centů,“ já na to. No, proklel mě, ale zaplatil. A tak jsem od té doby tady.“

Spokojeně se zachichotal. Už by se zpátky nevrátil, ujišťoval Elleryho, ani za nic. Nijak zvlášť se tu sice nenabalí, ale i když si jednou ročně vyrazí na dovolenou do Los Angeles, vždycky si odlehne, že je zpátky. Je to…

zaváhal a buclatýma ručkama kormidloval ve vzduchu… Je tu, na konci pouště, tak čisto. Ve dne vidíte do dálky řadu kilometrů a v noci… to vidíte snad na miliony kilometrů daleko.

„A co ti dva chlapi, kteří tady byli, když jsem přišel?“

zeptal se E1lery najednou. „Kdo to je?“

„Jo ti, ti bydlí kdesi v poušti. Poustevníci.“

„Poustevníci?“

„Něco podobného. To vám vážně nepovím, čím se vlastně živí, chodí sem nakupovat jenom několikrát do roka. Ale jsou to celkem fajn lidi. Myslí jim to možná trochu šejdrem, ale jak říkám, nikomu nepřekážejí. Já vždycky říkám, ať si každý dělá, co chce, když ostatní neobtěžuje.“

Ellery poznamenal, že to je taky jeho řeč a vstal. Pan Schmidt, v průzračné snaze ho ještě chvíli zdržet, mu úslužně nabízel ještě kousek koláče a kávu. Ellery se lehce pousmál, zavrtěl hlavou, zaplatil a pak řekl, že by se ho měl raději zeptat na cestu, než vyrazí.

„Na cestu kam?“ zeptal se mužíček. Ellery zaváhal.

Kam vlastně?

„Do Las Vegas,“ řekl.

Schmidt popadl Elleryho za ruku a vlekl ho ke dveřím.

Tam mu s četným máváním rukou, opravami a opakováními popsal, jak se tam dostane. Suma sumárum, pokud si Ellery dobře vzpomínal, to vypadalo takto: „Jeďte touto cestou na

konec pouště. Neuhýbejte žádnou odbočkou vlevo. Když

dorazíte na první vidlici, uhněte doprava. Tou cestou se dostanete na hlavní do Las Vegas.“

Ellery mu zamával na rozloučenou a vyrazil. S tím, že obchod Na konci světa i jeho majitele Otto Schmidta vidí naposled.

Opět tedy jel směrem k domovu zpátky cestou, kterou projezdili staří průkopníci cestou za sluncem. S plným žaludkem se k jeho vyčerpání přidala ospalost a celou cestu s ní musel bojovat.

Snažil se udržet oči otevřené, aby nepřehlédl „první vidlici“ na cestě, kde měl uhnout doprava na hlavní silnici do Las Vegas. Jednou, nebo dvakrát, si nebyl příliš jistý, všiml si široké cesty, kterou považoval za jednu z těch cest „odbočujících doleva“ a s vítězným pocitem uspokojení se po ní nedal. Zapomněl se Otta Schmidta zeptat, jak daleko silnice do Las Vegas leží a jak dlouho má jet po cestě.

Se stmíváním se začínal zabývat nepříliš zábavnou možností, že se toho večera do žádné civilizace už

nedostane. Vzpomněl si na legendu o Petrovi Ruggovi.

Tento Nezvěstný muž, novoanglická verze Bludného Holanďana, který neposlechl božské síly a byl odsouzen navěky jezdit ve svém kočáře s krupobitím v zádech, se snaží dorazit do Bostonu, který mu stále nějak uniká. Možná si jednou budou příští cestovatelé, pomyslel si Ellery,

vyprávět o prastarém duesenbergu a jeho přízračném řidiči, který se do skonání světa bude ptát pocestných na cestu do Las Vegas!

Snažil se vší silou zadržet nejenom zavírající se víčka, ale i těkající myšlenky u cesty („…první vidlice… zahnout doprava…“), ale ty se přesto vracely ke starci, jeho podivné řeči, k jeho podivnému oblečení a stejně podivnému klidu, který z něj vyzařoval. Bylo zvláštní potkat takového podivína v roce 1944, kdy Spojené státy slavily 168. výročí nezávislosti, i když to bylo v bezčasé poušti. Ale existovala vůbec doba, kdy by tento stařec nepřitahoval pozornost, kdy by na něj pozorovatel nezůstal vyjeveně zírat?

Jeho oči upoutal chumáč pouštních vrb obalený růžovými květy; hned nato mu vypadly z paměti, ale možná v něm vyvolaly psychický skok zpátky přes celá tisíciletí do jiného času a jiné pouště a mezi lid oděný do volných rouch, kde byli muži starcova typu jako doma, mezi patriarchy, proroky nebo apoštoly.

Onen muž na voze a jeho „Velmi dobře, Storicai,“ v angličtině s podivným akcentem, ne, nepodobajícím se žádnému akcentu ruských sektám v Mexiku… Nebyl to ani jeho přízvuk, ani jeho hlas, jeho obličej, ani jeho oděv, co vyvolávalo tak pozoruhodný dojem, i když i to bylo velmi zajímavé. Bylo v něm něco nepostřehnutelného, jakási mimořádná aura majestátu. Ne, ne! Něčeho jiného!

Spravedlnosti, to bylo ono. Nikoli sebeospravedlnění, ale spravedlnosti… neochvějné přímosti… souladu s Bohem… Vyzařovalo mu to z očí. To bylo ono! Starcovy oči byly velmi, velmi pozoruhodné…

Mnohem později, kdy Ellery vzpomínal na svou snovou cestu, téměř uvěřil tomu, že se po pohledu do očí starce nacházel v jakémsi napůl omámeném stavu a že jeho vlastní oči nedokázaly najít vidlici na cestě, na kterou ho upozornil Otto Schmidt. Každopádně doprava, jak mu radil Schmidt, určitě neodbočil. Místo toho se vydal doleva.

Rozpomínal se, jak se zmítal mezi úvahami a vyčerpáním, jak si uvědomil, že jeho cesta už neobtáčí poušť, ale že se do ní zakousla. Pouštní stromy natahovaly své ostnaté větve, jakoby v slepeckém tápání, a cítil verbenu…

… než tuto vůni nahradil jemně a pomalu, tudíž

nepostřehnutelně, do chvíle, kdy vůně verbeny zmizela, vytěsněná čímsi silnějším, pronikavějším, s čím se nedávno setkal…

… kouř hořícího pelyňku.

A už je to tady zas.

Zamračil se, zamrkal a všiml si, teď poprvé při plném vědomí –, jak se cesta změnila. Udržovaný prašný povrch přešel v neudržovaný prašný povrch, který později přešel v písek. Než se nad tím stačil zamyslet, zbyly tu pouze mělké

zarostlé koleje, nepříliš hluboko zařízlé do půdy. Ani tehdy si nepomyslel: jedu špatně a měl bych se vrátit, dokud je trochu vidět. Pomyslel si: po této cestě musí jezdit velmi starý typ automobilu, nejspíš takový model T… a pak: kdepak, po této cestě nejezdí žádné automobily, protože tu na plevelu, rostoucím mezi kolejemi, nevidím žádnou stopu po oleji.

Tehdy Ellery zabrzdil a rozhlédl se kolem. Kolem dokola nebylo nic jiného než poušť, kreozotové keře, našedlé chomáče bodláčí, trnové koruny juky, skály, balvany a písek. Raději zastavil. Cesta po úbočí právě před ním končila. Raději si moc nelámal hlavu tím, co se ukrývá na druhé straně. Možná nedozírná propast, útesy.

Světlo začínalo slábnout a Ellery se rychle v autě nadzvedl a rozhlížel se kolem.

Teď viděl, že svah je součástí prstence malé kruhové vyvýšeniny, s údolím uvnitř. Nebo to tak alespoň ve slábnoucím světle vypadalo. Bylo to údolí ve tvaru ploché pánve, nikoli tedy údolí v pravém slova smyslu. Nicméně teď nehodlal rozpitvávat geologické detaily. Jeho vyčerpaná mysl tento útvar pochopila jako údolí a tak to mělo zůstat.

Když nad sálajícím motorem prozkoumával okolní kopce, vyrostla náhle na hřebeni kopce silueta postavy, která strnula mezi citrónově žlutou oblohou a vzdálenými kopci, které začaly hrát všemi barvami od růžové po červenou… a

chvíli poté po purpurovou. Byla to postava v jakémsi hábitu s kapuci, s vychrtlým profilem a trčícími vousy, s dlouhou holí v jedné ruce a ve druhé… Byl to, musel to být, jistě to nebyl nikdo jiný než stařec z vozu u obchodu Na konci světa.

Ellery ani nevěděl, jak dlouho tam ve svém duesenbergu sedí, napůl přesvědčený o tom, že je obětí pouštní fata morgany, nebo že má tento zjev archetypální otcovské postavy nějaký vztah k jeho oslabenému vnímání světa, při kterém nedávno beze smyslu vyťukával na psacím stroji ve filmovém studiu jméno svého otce… Viděl na stráni postavu, podivně tenkou, ostře se rýsující proti obloze, jakoby nehmotnou, jak něco přikládá k ústům.

Trubku?

V tichu (doslova bezdechém, protože Ellery ani nedýchal), uslyšel, nebo si to alespoň myslel, nepozemsky zvuk. Byl to zvuk současně neznámý a znepokojivě známý.

Nedávno starobylá stříbřitá polnice provolávala slávu britskému králi (a o osm měsíců později jeho bratru); nikoli rezavý, ale úžasně burcující beraní roh, sof ar ze synagogy, vyzývající hříšníky k pokání a umlčující Satana, nikoli barokní troubení do klenuté mušle ke shromáždění statisíců Brahmových vtělení; nikoli elflandské rohy, tiše dunící, nikoli sladce ochraptělá džezová melodie, kterou kdysi vyhrával kornet na neworleanských pohřbech… nic

takového to nebylo, ale zároveň to všechno malinko připomínalo…

Jestli tedy vůbec něco doopravdy slyšel.

Tak jako ve snu Ellery vypnul zapalování, vystoupil z auta a vyrazil směrem k siluetě a dlouhá podivná ozvěna této trubky mu stále zněla v uších. (Nebo to bylo pouze zvonivé ticho písečných dun?)

Začal se drápat do nízkého svahu.

A jak lezl vyš, vysoká postava nabývala třetího rozměru a obrátila se k němu. Ruka, která nedržela hůl, nebyla teď vidět; byla zastrčená v záhybech roucha… držela trubku? To nemohl Ellery říct. Ale zato mohl s určitostí říct, že to byl onen stařec z vozu. A když se Ellery vyšplhal na kopec, stařec promluvil.

Mluvil anglicky, jako předtím, s týmž podivným akcentem, který udeřil svou neobvyklostí do ucha. Možná to nebyl ani tak přízvuk jako intonace. Co stařec říkal? Ellery stáhl v soustředění obočí.

„Slovo budiž s tebou.“

Tak to říkal. Nebo… možná neříkal slovo, ale stráž.

Nebo světlo. Vyslovoval trochu nejasně s podivnými zámlkami. Nebo…

„Svět?“ uvažoval Ellery nahlas.

Stařec se na něj zadíval konejšivýma očima. „Kdo jsi?“

otázal se Elleryho.

Ellery se slyšel, jak říká: „Jmenuju se Ellery…“

Než stačil domluvit, stala se podivná věc. Stařec se ohnul v pase a začal padat. Ellery instinktivně natáhl ruce, aby ho chytil, protože se lekl, že omdlívá nebo se rovnou ubírá na onen svět. Ale stařec mu proklouzl rukama, klesl na kolena do písku a dotkl se zaprášené manžety Elleryho kalhot a políbil ji.

A zatímco na to Ellery zíral s otevřenou pusou, přesvědčený, že to musí být projev stařecké senility nebo rovnou šílenství, stařec se před ním prostřel na zem. A pak, při nepřetržitém mumlání čehosi, zvedl hlavu.

„Elroy.“

Tak nějak to znělo v starcově podivném podání.

Elleryho najednou roztřásla zimnice. Nebylo někde v bibli jméno Elroi nebo Elroy, což znamenalo, Bůh Vidí? Nebo Bůh Mě Vidí!

To vše se odehrálo během několika sekund, vyslovení jeho křestního jména, padnutí starce na zem a vyslovení jeho jména ve vlastní úpravě, takže z Elleryho automaticky vypadlo jeho příjmení.

„… Queen.“

A zase to mělo překvapivé následky. Protože při zvuku slova Queen starý muž opět políbil lem Elleryho kalhot (lem mého šatu! napadlo Elleryho trochu dopáleně), opět se před ním prostřel do prachu a znovu opakoval to, co Ellery řekl, a

znovu to vyslovil podivně a cize jinak.

„Quenan,“ pravil stařec. „Quenan… Quenan…“

Ale tato verze jeho příjmení jím nijak neotřásla.

Quenan…?

A stařec, stále na kolenou, to neustále opakoval; ale Ellerymu, jehož myšlenky se zatoulaly, to nic neříkalo.

Ruka, která se instinktivně natáhla, aby starce zachytila, se kupodivu najednou nacházela na jeho hlavě v mnišské kápi.

Jak se tam dostala? Určitě náhodou. Pro Kristovy drahé rány, pomyslel si. Vždyť si ten dědek nakonec bude myslet, že mu snad žehnám. A snažil se ovládnout, aby se nezasmál.

Z toho, co vousatý patriarcha říkal, nerozuměl ničemu, ten si stále mumlal nesrozumitelná slova, která mohla být modlitbou.

Ellery se vzpamatoval. Stařec vstal a vzal Elleryho ruku do své. A v jeho zvláštních očích se nacházelo cosi jako vzrušení (i když ne přesně) a cosi jako zájem (tohle přesné bylo). A k Ellerymu pronesl cosi nepochopitelného: „Čas orby minul, dny čekání jsou u konce.“

Ellery zalistoval ve své paměti. Necitoval ten poustevník něco? Ellery si na nic podobného nemohl vzpomenout. A kde byl ten mladší poustevník?

„Čas sklizně nastal a brzy nás potkají velké nesnáze.“

Ne, řekl si Ellery rázně, nic z toho nepoznává.

„Jsi první?“

Tato otázka zazněla v Elleryho uších.

„Jaký první?“ otázal se zmateně.

„Ten první. Který k nám přijde v čase našich velkých nesnází a připraví cestu pro druhého. Slovo budiž

požehnáno.“

Co to má všechno znamenat? Zadíval se do oněch nevyzpytatelných očí a zeptal se: „Jaký druhý?“

Stařec zvolna kývl. „Druhý bude první a první bude druhý. Tak je psáno. Děkujeme ti, ó Slovo.“ Kdyby to říkal někdo jiný, možná by Ellery toto drmolení připisoval neumělé parafrázi Písma. Ale tento člověk, „tento stařec, letitý stařec“, vzbuzoval respekt. Možná i víru.

„Kdo jste?“ otázal se Ellery.

„Ty mě přece znáš,“ usmál se prorok pochmurně. „Já jsem Učitel.“

„A jak se to tady jmenuje?“

Krátké ticho, pak: „Zapomněl jsem, žes tu cizincem, i když tvůj příchod znamená, že brzy přijde i Slovo. Místo, na kterém stojíme, se jmenuje Hora těžké zkoušky a pod námi je Údolí Quenan. To jméno ti jistě není cizí, vždyť se Tvému velmi podobá. A co Ty jsi, nemůže být před Tebou skryto.“ Uklonil se.

Prokrista, hrklo v Ellerym, on si mě s někým spletl, s někým, na koho čeká. Tragikomická shoda náhod, založená pouze na podobném znění jmen. Ale za koho mě to vlastně

má? Když uslyšel mé jméno, Ellery, prostřel se přede mnou v naprosté poníženosti a mumlal si cosi takového, jako „Elroi“ nebo „Elroy, Ty mě, Bože, vidíš.“ On si mě spletl…

Ellerymu se tomu ani nechtělo věřit.

Zmocnila se ho závrať a jejím závojem slyšel, jak stařec, „Učitel“, praví: „Můj lid nic neví o tajemství, které se má stát, netuší, jaké strasti na něj dolehnou ani jak se zachránit, když ho stihne krupobití a zničí mu pozemskou úrodu. Jsou jako děti. Co si počnou, když vzplane požár?“

Uchopil pevně Elleryho za ruku. „Pojď,“ pravil, „pojď a stůj při nás.“

Ellery uslyšel z velké dálky svou vlastní otázku: „Na jak dlouho?“

A stařec odvětil: „Až bude dílo dokonáno.“

Stařec, s holí pod paží a s druhou rukou zastrčenou v rouchu (měl v ní tu trubku?, jestli to tedy trubka byla), jemně vlekl Elleryho kupředu a začal s ním sestupovat po vnitřním svahu kopce.

A tak Ellery vstoupil do jiného světa. Byl to takový šok, že málem vykřikl. Jednu chvíli stál v poušti, kde nebylo nic vyjma písku a holých skal, a druhou sestupoval do úrodné nížiny, s trávou, stromy a úrodou na polích. V pánvi, lemované prstencem kopců, byla půda obdělávána na terasách. Zoraná políčka kopírovala přirozené obrysy země.

Do padajícího soumraku uslyšel Ellery příjemný zvuk zurčící vody, a když se otočil v jeho směru, spatřil, jak zpod země prýští potůček, který stéká korytem, uměle pro něj vyhloubeným. Nějaký mistr zjevně s láskou a umem řídil přeměnu tohoto kousku pouště, aby ani zrnko půdy, ani kapka vody nepřišla nazmar.

A teď, níže po svahu, si poprvé povšiml stavení. Domků by vydalo na jednu vesnici, asi tak padesát, odhadoval, většinou malých, jenom několik jich bylo většího rozměru a všechny ve velmi prostém stylu. A s večerním vánkem uslyšel slabé hlasy. A větřík přinesl závan kouře, který se vinul v tenoučkých spirálách z domků.

Byl to pach hořícího pelyňku.

V půli cesty ze svahu zapadlo slunce náhle za západní hřeben.

Velký stín zalehl vesnici ležící v údolí, jak to říkal ten stařec?, Quenan.

Elleryho roztřásla zima.

II.

Pondělí 3. dubna

Oko na Elleryho hledělo bez mrknutí dlouhou dobu, než

si to dokázal uvědomit. Jakmile se na to soustředil, přestalo to být oko a stalo se to, zřejmě, dírou po suku.

Aj, strhej její rozcupované praporce…

„Už mám těch nesmyslů právě tak dost!“ pravil pevně a posadil se. Po tomto prudkém pohybu mu sklouzla čistá opotřebovaná pokrývka na podlahu, což nebyla zas tak dlouhá cesta, jak si okamžitě uvědomil, protože spal na ovčích kůžích, hozených na plachtě vycpané senem a kukuřičným šustím. Nic z toho nevydávalo nijak silný zápach. Koneckonců nebyl v žádném primitivním motelu.

A poté se rozpomněl.

A jak se už stalo předtím a opět mělo stát, vstal s vědomím, že je naprosto odpočatý; bolest v kostech přičítal tomu, že spal bez matrace a pružin.

Automaticky hledal sprchu, ale žádná tam nebyla; po vodovodním potrubí tam nebylo ani památky. Jednoduchá chata měla tři malé místnosti, poskrovnu vybavené nábytkem stejně primitivním a nenabarveným jako chata sama. Ale všechno dřevo přece jen čímsi výrazně vonělo.

Ellery očichal židli. Včelí vosk…

Na jednom stolku ležela kostka domácího mýdla, dlouhá čistá látka, očividně míněná jako ručník, a glazovaný džbán na vodu s mísou a hrnkem. Džbán byl plný.

Zavazadla měl pečlivě poskládána v rohu místnosti.

Omyl se chvatně houbou, pak se oblékl do čistého.

Vyčistil si zuby a učesal si vlasy. Oholil se… bez horké vody…

U dveří se ozvalo klepání dřeva na dřevo. „Vstupte,“

zavolal Ellery. Snažil se připravit na to, co bude následovat.

Vstoupil Učitel. V jedné ruce měl hůl, v druhé nesl košík. „Slovo budiž požehnáno za tvůj příchod,“ pravil zvučným hlasem; a pak se usmál. Úsměv, kterým mu Ellery oplatil, patřil částečně jemu samému za troufalou myšlenku, která ho napadla: co jiného by mohl stařec mít v koši než

ubrousek, který se sám kouzelně prostírá? K jeho překvapení to bylo přesně tak, ubrousek i všechno ostatní.

„Obvykle stoluji sám,“ pravil Učitel. „A ty možná budeš chtít příště pojíst s celou komunitou v jídelně, ale tvé první jídlo chci sdílet s tebou sám a tady.“

Byla tam zvláštní ovocná šťáva, která, jak se Ellery později dozvěděl, se dělá z moruší a kaktusů, s příjemnou vůní a blahodárným účinkem na roztřesený ranní žaludek.

Byla tam miska kukuřičného pečiva s máslem a sirupem, nejspíš z čiroku cukrového. Ellerymu se zastesklo po kávě, ale mléko (ovčí a velmi husté) bylo vlahé a tykev, naplněná horkým bylinkovým čajem, slazeným medem, byla zajímavou náhradou.

Kromě modliteb, které stařec pronesl šeptem poté, co si umyl ruce, jedli beze slov.

„Chutná ti?“ zeptal se Učitel nakonec.

„Ano,“ přikývl Ellery, „chutná.“

„Slovo budiž požehnáno a vzdáváme díky… Teď můžeme jít.“ Smetl ze stolu drobečky, zbytky vrátil do košíku a vstal.

Kolem stromů aleje, kterou kráčeli do budovy z šedivého kamene, se rozlévaly louže slunečního světla.

Když se blížili, zaslechli nezřetelné dětské hlasy. Malé místnosti, každá se stolem a dvěma lavicemi, přiléhaly k hlavní síni, ve které se shromažďovaly děti. No jistě, řekl si Ellery, bez překvapení: je to Učitel, tak to musí být škola.

Nejmenší děti seděly vpředu na nejnižších lavicích; dívky seděly na jedné straně, hoši na druhé. Když před ně přišel Učitel, všichni povstali. Děti tam stály vedle sebe, některé vážně, jiné se stydlivým úsměvem, pokukovaly s uctivou zvědavostí, všechny byly opálené, všechny čisté, žádné dítě nejevilo známky apatie nebo drzosti, v poslední řadě stály největší. Ellery viděl každý obličej velmi jasně a každý obličej měl v sobě jas.

„Mé děti,“ pravil Učitel. „Slovo budiž požehnáno.“

Ani jedna hlava se nesklonila, ani jedno oko nezavřelo, nikdo neřekl ani slovo. V místnosti se rozhostilo intenzivní ticho. Zrníčka prachu, tančící v slunečních paprscích přicházejících z nezasklených oken, jako by se snášela pomaleji. Nedaleko se rozezpíval pták.

„Toto je významná chvíle,“ řekl Učitel. „Vy všichni jste

už byli hosty v ostatních domech. Teď tu máme mezi sebou hosta, který je hostem nás všech, nás všech z Quenanu. Jeho příchod je pro nás darem nejvyšší důležitosti. Řeknu vám teď jenom tolik, že jeho příchod byl předpovězen. Všichni budete svědky jeho činů. Vzdejme díky Slovu, že ho poslalo. To si zapamatujme pro dnešek. Dnešní den oslavíme jako svátek. Teď můžete už jít domů. Oblékněte se do svátečního, hřejte si, učte se nebo pomáhejte rodičům, dělejte, co se vám zlíbí. Teď jděte. Slovo budiž požehnáno.“

Prošel mezi dětmi, jedno pohladil po hlavě, druhé po rameni, tu se dotkl tváře a tam ruky. Děti zíraly zvědavě na Elleryho, ale nikdo na něj nepromluvil. Hoši byli oblečeni podobně jako Storicai, starcův společník v obchodě Na konci světa, v košili bez límečku a v kalhotách do poloviny lýtek. Děvčata měla šaty vcelku. Všichni byli bosí.

Zanedlouho je uvidí vycházet ze svých domovů jako postavy z biblické kresby, ale nikdo z nich nevzbuzoval dojem přestrojení. Někteří nesli květiny.

Ellery procházel se svým průvodcem vesnicí a s údivem přijímal květiny, které mu občas někdo přinesl, dokonce i starší hoši.

„Míváte hodně návštěv, hostí, zvenku?“ zeptal se Ellery. A sám sebe slyšel, jak dodává: „Učiteli?“

„Nikdo tu nebyl,“ řekl Učitel.

„Nikdo? Za celou tu dobu?“

„Nikdo, za celou tu dobu. Jsi první, jak je psáno. O

venkovním světě toho víme pramálo a venkovní svět o nás vůbec nic.“

To světlo ve tmě svítí a tma je nepohltila.

Ellery si prohlédl vesnici se vzrůstajícím napětím.

Chaloupky, schoulené v malých zahrádkách, větrem ošlehané, byly zdobeny výhradně vinnou révou, která se pnula po zdech. Přírodní dřevo časem dostalo stříbřitě šedou a žlutohnědou patinu a bylo jenom tu a tam natřeno okrem.

Zeleň vinné révy a rostlin a pestrá škála květin doplňovaly barevnou harmonii působící velmi mírumilovným dojmem.

S tím kontrastovalo několik prostě postavených větších kamenných budov, zřejmě pro veřejné účely.

Budovy vypadaly jako živé organismy, které vyrostly přímo ze země. Z toho by si, napadlo Elleryho, mohli vzít příklad všichni architekti. Lidé tu snad nebyli přímo vůči umění zaujati, ale nevěnovali mu velkou pozornost. Byla v tom

jistá

přirozená

krása,

nevinnost,

přirozený

funkcionalismus, a při vzpomínce na matematicky hranatý městský styl Bauhaus nebo na Le Corbusierovy řadové obytné domky sebou trhl.

Nebylo tu dláždění. Ani elektřina. Ani telefonní vedení.

Ve stodolách, na polích ani na pastvinách nebylo vidět žádný spalovací motor; dokonce i pluhy byly většinou dřevěné. A přesto všude panovala svěžest a hojnost. S

obtížemi se rozpomínal na to, že za kruhem hor, Horou těžké zkoušky, tak nějak to stařec řekl, leží mrtvá poušť.

A lidé…

ženy vycházely na práh, aby s úctou pozdravily Učitele, s úctou malinko překvapenou, jako by náhle všechno zastínila novota návštěvy a údiv nad ní. Nebo muž, cestou na pole nebo z něj, s nohama zablácenýma hlínou, s motykou na rameni a s tykví v ruce, zdravil Učitele; a opět a opět jeho oči klouzaly na hosta, odbíhaly od něj a zase se vracely.

Všichni, vyjma dětí, které měly volno, byli nějak zaměstnáni; ale nepanovala tam atmosféra vyčerpávající dřiny ani napětí či deprese, které tak často provázejí průmyslovou práci. Ellerymu se všichni zdáli šťastní a poklidní.

Ulice, na kterých se tu a tam popásalo nějaké zvíře, vypadaly mimořádně čisté, kterážto záhada se vysvětlila bezprostředně poté, co dorazili do vesnického úklidového centra. Tam pracovali letitý stařec a mladinká dívka, kteří uklízeli špínu z ulic metlami a pečlivě vyhazovali každou spadlou větévku nebo trus na vozík tažený oslíkem.

Při pohledu na Elleryho byl údiv v jejich očích stejně hluboký u starce jako u dívky.

Nedivil se pouze lid Quenanu. Nemohl se vynadivit ani Ellery sám. Zde skutečně nalezl království pokoje.

Nebo se tak na první pohled zdálo.

„Tady se chvilku zdržíme,“ zastavil se Učitel před budovou velikosti i jednoduchosti stodoly. S přibývajícím dnem stoupala i teplota, a tak bylo velmi příjemné si odpočinout. Budova měla méně oken než škola a uvnitř byl chládek. Ellery, který se po venkovním ostrém světle nemohl chvíli v příšeří orientovat, nalezl nakonec lavici a posadil se na ni.

Nalézali se evidentně v centrálním skladišti nebo zásobovacím oddělení. Po stěnách byly police a dělily vnitřní prostory do několika oddělení. Byly tu truhly, přihrádky a zásuvky. Kytice sušených i schnoucích bylin, věnce z chilli papriček, závěsy z červených cibulek, svítících v polosvětle jako žhnoucí uhlí; zrno všech barev od černé po levandulovou, kukuřice, pytle mouky, fazolové boby tolika druhů, že jich Ellery takové množství neviděl ani u mexického nebo portorikánského obchodníka. Viděl tam kola sýrů, žoky vlny, od špinavě hnědé po krémově bílou střižní vlnu, přadena příze, velké cívky nití, štůčky látky, náčiní, části tkalcovských strojů a kolovrátků, svazky svíček visících za knoty, krabice hřebíků, svazky kostěných jehel, hromady kostěných hřebenů, knoflíků, dřevěných cívek, zahradního náčiní, semen a řady zavařenin.

Byl to primitivní roh hojnosti. A tam stál pult a za ním stál Storicai, který byl onehdy s Učitelem v obchodě Otta

Schmidta. Slavnostně pozdravil Elleryho a jeho pohled sklouzl kousek za něj, aby se ujistil, jestli náhodou jejich host nedorazil k jeho skladu v onom podivném vozidle, které ho onehdy před Schmidtovým obchodem tak zaujalo…

Onehdy? Zdálo se mu to jako včera…

Náhle si Ellery uvědomil, že to bylo skutečně teprve včera.

Tento otřes ho vytrhl z jakéhosi polosnu, ve kterém se právě nacházel. Jako by byl chycený do jakéhosi časového bludiště, ve kterém se současnost a minulost přelévaly jako barvy v kaleidoskopu. Ellery, který si právě udělal pořádek v tom, který den v týdnu je, o čemž ještě před chvílí pochyboval (i když si stále nebyl zcela jistý tím, jaký je rok a století), viděl, jak Učitel vytáhl z kapsy či váčku zpod svého roucha nůž, vyňal ho z pochvy a předvedl Skladníkovi jeho zlomenou čepel.

„Mám vám nějaký přinést?“ zeptal se mladší muž.

„Ne…“ řekl Učitel, „ne, já si ho vyberu raději sám.

Každá ruka sama nejlíp ví, co je pro ni nejlepší, Skladníku.

Polož ten zlomený do krabice pro Tesaře.“

Storicai tiše slíbil: „Jistě, Učiteli.“ V takové komunitě je šetrnost základem k přežití, pouhá hospodárnost nestačí, pomyslel si Ellery. Skladníkovy oči neustále těkaly k cizinci a od něj.

Z přítmí zazněl Učitelův hlas: „Když jsi, Storicai,

naposledy viděl našeho hosta, netušil jsi, ani já ne, že přijde mezi nás. Je to on, který byl předpovězen. Je to úžasné, že nás navštívil, Storicai, neuvěřitelně úžasné.“ Hlas, velmi starý, velmi silný, zmlkl.

Skladníkovy oči se rozevřely týmž údivem, který Ellery pozoroval po celém Quenanu. Ellery se trochu zneklidněně ošil. Sluneční paprsek dorazil na jeho náramkové hodinky a zableskl se. Skladníkovi unikl překvapený výkřik.

„Jé,“ vydechl, „jé.“

„Ty hodinky…?“

„Jé!“

Byly to zlaté a tenounké hodinky, které mu koupil otec před několika lety k narozeninám. Kromě hodin ukazovaly také den, měsíc, rok a měsíční fáze. Z toho všeho, jak si Ellery uvědomil, se pro toto údolí hodilo jenom to poslední.

K čemu by byl této zemičce, která si ke svému dobru žila svým tempem, přesný čas?

„Ještě jste neviděl náramkové hodinky?“ zeptal se Ellery a zvedl ruku.

Skladníkova zarostlá tvář vyzařovala naprostý údiv.

„Ciferník na ruce? Propána!“

„Takže jiné ciferníky znáte? Nástěnné hodiny?“

Ellery doufal, že to nezní, jako když bohatý bílý muž

hovoří k zaostalému domorodci. Ale jak se ukázalo, Storicai hodiny i hodinky znal. V Quenanu měli (A Ellery je později

na vlastní oči viděl), velké kapesní hodinky, které se natahovaly klíčkem a nepochybně sem dorazily přes celou prérii za volky, ztěžka sklánějícími hlavy do bujné trávy, i malé. „Hodinky do ruky,“ pravil Storicai hrdě, i když, jak se později ukázalo, do nich také počítal přesýpací hodiny, sluneční hodiny (na určení „času stínu“) a také několikerý vodní hodiny (na určení „času večera“).

Ellery impulzivně sundal hodinky ze zápěstí. Když

Storicai viděl, jak se Ellerymu na ruce roztáhl kovový náramek, vyvalil oči. „Umějí tohle a tohle… a tohle.“

„A kdepak je klíček? Nevidím žádnou dírku.“

„Natahují se samy, Storicai, obyčejným pohybem ruky.“

Storicai se plaše dotkl hodinek. Hodinky se opět zaleskly a stejně se leskly i jeho oči. Na chvíli se Ellery zamyslel, jestli ten lesk neznamená kromě údivu i chamtivost. Snad ne, zadoufal. Snad to bylo něco jiného nebo to nic neznamenalo.

„Už jsem si vybral nový nůž,“ navrátil se Učitel. „Tento se mi drží nejlíp.“

Storicai kývl a neochotně se odvrátil od Elleryho hodinek. Přitáhl si velký sešit, který vyhlížel jako účetní kniha, jakýsi deník nebo kronika doma vyrobená, a do této knihy tuto směnu nožů zanesl. Když byl hotov, Ellery, opět impulzivně, přistrčil k němu náramkové hodinky. „Mám zde ještě jedny a po dobu, co budu tady, je mohu používat,“

řekl Skladníkovi. „Jestli chcete, tak šije do té doby, než

pojedu pryč, můžete půjčit.“

Storicai se s rozzářenýma očima otočil na Učitele.

Stařec se usmál a přikývl, jako by to bylo dítě. Ellery natáhl své náramkové hodinky na Skladníkovo masivní zápěstí; a když s Učitelem odcházeli ze skladu, Ellery se ještě jednou ohlédl a spatřil, jak si vousáč blýská jeho hodinkami ve slunečním světle.

„To bude váš chrám, že?, nebo snad radnice?“ zeptal se Ellery, když vcházeli do nejvyšší a nejimpozantnější veřejné kamenné budovy. Všechna okna byla vsazena do vertikálních výklenků, které se táhly do výše prakticky celé stavby.

„To je Dům posvátného shromáždění,“ řekl Učitel.

„Tady mám svůj pokoj a tady má svůj pokoj i Následník.

Tady se schází Velerada a tady…“

„Co se tady schází?“ Ellery myslel, že se nějak přeslechl.

Ale stařec pokojně řekl: „Velerada. V této síni se schází Velerada Dvanácti, jak uvidíš. A jak jsi ve skutečnosti, Elroi, už viděl.“

„Elroi!“

Takže se mu tedy ten včerejšek nezdál.

„Už jsi viděl“?

Sen a nesen. Co je vlastně skutečnost? pomyslel si

Ellery v trochu odtažitém zoufalství. Už se na nic nebude ptát. Poslouchej, nabádal sám sebe, jenom poslouchej. A dívej se. Prohlížej si…

Prohlížel si síň, která vyplňovala, podobně jako ve škole, celou délku budovy. Stál tam velmi dlouhý a úzký stůl, s dlouhými lavicemi po obou stranách a dvěma krátkými v čelech. První osvětlení, které dosud v Quenanu uviděl, byla lampa visící v závěsu nad dveřmi na opačné straně místnosti, než byl vchod, to bylo zřejmé vysvětlení pro petrolej, který Učitel kupoval v obchodě Na konci světa… Jestli vůbec nějaký konec světa existoval, pak byl tady, v údolí Quenan ležícím v klínu pohoří zvaného Hora těžké zkoušky.

Stařec opět hovořil a v matném, zažloutlém, lehce blikajícím světle ukazoval koncem své hole. Dveře v dlouhých stěnách napravo i nalevo vedly do obytných prostor, vysvětloval; ty jednoduché dveře vlevo vedou do jeho pokoje, stejně velkého jako dvě místnosti za oněmi dveřmi napravo. A patriarcha šel k pravé stěně a svou holí zaklepal na jedny dveře.

Téměř okamžitě je otevřel jakýsi mládenec, mladíček ve věku kolem osmnácti devatenácti let, jak si pomyslel Ellery, určitě ne starší. Chlapec měl tvář Michelangelova anděla, až

na to, že ji ostře lemoval vlnitý mladý vous.

Andělskou tvář rozzářila radost.

„Učiteli!“ vykřikl. „Když mí bratři přiběhli ze školy a říkali, žes vyhlásil prázdniny a proč, hned jsem se oblékl do roucha.“ Byl oděn do šatu velmi podobného Učitelovu.

„Host“, otočil se k Ellerymu a vzal do svých rukou Elleryho ruce. „Vítám vás tu, vzácný hoste. Srdečně vás vítám. Slovo budiž požehnáno.“

Ellery se mu zadíval do očí, temných v sluncem opáleném mladém obličeji; a temné oči mu oplácely pohled s nekonečnou důvěrou. S tak velkou důvěrou, že když mu hoch jemně pustil ruce, Ellery se odvrátil. Kdo vlastně jsem, uvažoval, a proč na mě hledí s takovou důvěrou… s takovou láskou…? Kdo vlastně jsem, nebo spíš, za koho mě považují?

„Elroi, Quenane –“ právě říkal patriarcha, „tohle je náš Následník.“

Následník? užasl Ellery. Následník koho? Ale pak si uvědomil, že je to jméno. Čí Následník? A okamžitě znal odpověď. Následník tohoto starce.

„Učiteli, vy jste řekl…“ mladý Následník zaváhal. „Vy jste tohoto hosta nazval…?“

„Tak, jak se skutečně jmenuje, Následníku,“ pravil stařec slavnostně. „Jedním jménem je Elroi a druhým Quenan. Je to on, Následníku, je to skutečně on.“

Načež Následník, s nábožnou úctou v očích, padl na kolena, prostřel se před ním a políbil, ano, napadlo

Ellerymu, jinak se to prostě říct nedá, políbil lem jeho šatu.

„Místnost, ve které já odpočívám a spím, je vedlejší místnost. Ale v této místnosti,“ pravil Následník (zatímco si Ellery vyčítal: Proč ho vlastně nezastavím? Proč se ho alespoň nezeptám, co to všechno má znamenat?) „v této místnosti studuju a píšu.“ Na poslední slovo dal lehký důraz.

„Jinou takovou místnost nemáme. Říkáme jí scriptorium.“

Na stole ležel papír, inkoust, pera. K tomu, co tam píše, se Následník nevyjádřil. Učitel ukázal dlouhou holí na dveře pod lampou. „Tamta místnost je nejmenší,“ řekl. „Ale nejmenší bude největší. To je…“ vyslovil název. Znělo to jako „sanquetum“.

Sanquetum? Místo posvátné? Ellery si opět nebyl jistý, jestli slyšel správně. Závoj polosnu, napůl mystifikace, napůl únava, přes který všechno viděl, se na chvíli nadzvedl.

Slyšel sám sebe, jak se věcně ptá, tak jako Ellery Queen o milion let dříve: „Můžete mi to vyhláskovat?“

„Je to zakázaná místnost,“ pravil Následník. Pak: „Vyhláskovat…? Já vám to napíšu.“ Mládenec usedl za psací stůl, vybral si červené pero, ořízl hrot nožíkem, smočil v kalamáři a začal psát na kus papíru. V jeho počínání bylo cosi tajuplného, cosi posvátného. Scriptorium… Náhle si Ellery uvědomil, co to je: ve století raketových pokusů a kvantové fyziky se tu na psaní pohlíželo očima dávných předků. Mlčky zvedl kousek papíru.

Sanquetum.

Čímž se vysvětlovala výslovnost.

Čímž se nevysvětlovalo nic.

„Je načase, Učiteli,“ řekl Ellery, „abyste mi řekl, jak je vaše komunita řízena. A musím se vás zeptat ještě na další věci. Ale tohle pro začátek postačí.“

Stařec na něj, možná i přes něj, pohlédl. „Udělám, co po mně žádáš, Quenane, i když vím, že se ptáš jenom proto, abys mě vyzkoušel. Nikdo nás neřídí, Quenane. Nemáme žádný zákon. My máme vládu.“

Cosi problesklo Elleryho myslí; pak to zmizelo, a už to měl. Bylo to pár řádek z jedné staré knihy: Dr. Melanchthon pravil dr. Martinu Lutherovi: Dnes si vy a já budeme povídat o vládě nad všehomírem. Dr. Luther mu pravil: Nikoli, Philipe, dnes si zajdeme na ryby a ponecháme vládu nad všehomírem Bohu.

Co na to dr. Melanchthon odpověděl, si už Ellery nevzpomínal. Možná: „Na ryby nebo klást pasti.“

Stařec se podíval na Následníka, který okamžitě vstal, vesele zatleskal, zářivě se usmál a odešel.

Učitel zavedl Elleryho do dlouhé síně, posadil ho ke stolu Velerady a sám si sedl na protější lavici. Na chvíli to vypadalo, že medituje (nebo se modlí?). Pak začal hovořit.

A při jeho řeči Ellery cítil, jak upadá do polospánku, do světa, ve kterém neexistoval čas, ale byl to „ztracený svět“.

A starcův hlas byl pokojný jako světlo petrolejové lampy, které dopadalo na jeho tvář a které přimělo Elleryho zamrkat, protože se mu zdálo, že se dívá na velmi starou malbu přes zlatavý opar.

„Velerada Dvanácti,“ pravil ctihodný Učitel, „vyjmenuji ti ji po řadě, Quenane. Ale v tom pořadí není nikdo ani první, ani poslední.“

A pak řekl jakési slovo. Bylo to snad „pěstitel“?

Elleryho to trochu vyvedlo z míry.

Pěstitel dohlíží na celkovou úrodu a vše, co s ní souvisí: určuje, co se na které pole zasadí, kde poroste obilí, kde bavlna nebo len, kde fazole, melouny a tak dál; určuje, kdo se o co postará, určuje průběh sklizně i její čas.

Pastevec. Pastevcovým úkolem je starat se o komunitní hovězí dobytek, o ovce, kozy, osly a drůbež (v Quenanu, jak pravil Učitel, nebyli žádní koně; práci koňů obstarali snadno a nenáročně osli.) Pastevec dohlížel na to, aby zvířata nespásala úrodu a neokusovala mladé stromky; dohlížel na jejich pastvu, na to, aby byla dobře živena, a na jejich potomstvo. Pastevec se také dobře vyznal v nemocech zvířat, ale zvířata v Quenanu se těšila takovému zdraví, že těchto svých schopností příliš často nevyužíval.

Vodnář. Na jeho práci závisela sama existence této komunity. Vodnářovou prací bylo udržovat cisterny a zásobní nádrže, do kterých chytali dešťovou vodu, v dobrém

stavu. Dohlížel na to, aby byly studně čisté, aby nevyschly veledůležité prameny. Udržoval malý akvadukt a opatroval vodu v zavlažovacích kanálech, určoval příděl vody na pití, vaření, na komunální prádelnu a na osobní hygienu.

Mlynář. Mlynář s pomocí vodního kola mlel při dostatku vody komunitní zrno a luštěniny, dokonce i tykve na mouku. Když voda nebyla, vytáhl Mlynář plachty a zapřáhl vítr. A když nebyl ani vítr, zakryl zvířatům oči proti závrati a poháněl je kolem dokola, aby otáčela mlýnskými kameny.

Hrnčíř. V Hoře těžké zkoušky sice žádná hrnčířská hlína nebyla, zato byla ve vzdálenosti jednoho dne cesty na oslu.

Hrnčíř s pomocníkem vytáčeli a vypalovali pro příslušníky komunity jednoduché nádobí a pomocí soli z nedaleké pánve vyráběli glazuru. Kromě toho vyráběl Hrnčíř jisté nádoby k náboženským účelům, ale jaké účely to byly, to Učitel neřekl.

A Otrok…

„Cože?“ vyjevil se Ellery.

„Otrok,“ opakoval Učitel s povzdechem.

„U vás existuje otroctví!“ slyšel se Ellery ptát hlasem z roku 1944. Pro uši Elroie Quenana to znělo neuvěřitelně drsně. Protože u komunity, která žije v téměř biblické prostotě, by něco takového nečekal…

„Tvé výčitky si bezesporu zasloužíme,“ pravil

patriarcha pokorně. „Ale jistě je ti známo, že už žádný jiný otrok u nás není. Tento je poslední. Je mu osmdesát osm let.“

„A už dozajista nemusí nic dělat.“ Nejdřív přehlídka bukolické etiky a pak tohle!

„Otrok už nepracuje,“ řekl Učitel. „Je ve Veleradě jenom do počtu. Staráme se o něj my všichni.“

„To je od vás hezké,“ poznamenal Ellery, 1944.

„Činíme to jako pokání. Za celou komunitu.“

A náhle Elleryho napadlo, že komunita nepyká jenom za své hříchy, ale za hříchy celého státu. Co když tento „Otrok“ patřil k oněm osvobozeným Vyhlášením nebo 13.

dodatkem? Nebo pocházel z indiánského otroctví, které kdesi na jihozápadě existovalo přibližně ještě dalších deset let?

Pravděpodobněji asi, říkal si Ellery, reprezentoval nějakou temnou kapitolu v historii Quenanu.

Quenan.

Co krucinál to jméno znamená? Z jakého jazyka pochází?

Ellery, 1944 upadal opět v přítmí a ospalé atmosféře budovy do dřímoty. Ale ten druhý Ellery, ten Elroi, řekl mírně s bradou sevřenou v dlaních: „Pokračuj, Učiteli.

Prosím.“

„Následuje ten, kteréhos již spatřil.“

Skladník Storicai, kterému Ellery zapůjčil své hodinky, střežil majetek komunity. Skladník, který stále žil uprostřed výrobků zhotovených podomácku celou komunitou, upadl při spatření cizího výrobku do vytržení.

Kronikář. Zapisoval události, dohlížel na kalendář, na rodokmeny a na komunitní knihy. Byly to převážně modlitební knihy, které Kronikář uchovával a opravoval.

Tesař. Dohlížel na veškeré konstrukce dřevěné i kovové, udržoval je a opravoval budovy, nábytek, povozy a náčiní.

Tkadlec. Obvykle to bývala spíš Tkadlena, i když mohl tuto funkci zastávat i muž. Ellery, který v Quenanu viděl starý patriarchální řád, užasl, že i ženy mají přístup do všech funkcí.

Starší. Byli dva, muž a žena; v minimálním věku sedmdesáti pěti let. Reprezentovali zvláštní zájmy zestárlých příslušníků komunity.

Veškeré záležitosti týkající se blaha a péče o komunitu byly v rukou Velerady Dvanácti. Bylo-li zapotřebí soudního řízení, sloužila také jako porota.

„Do Domu posvátného shromáždění smí vstupovat pouze těchto Dvanáct a ještě tři lidé, já jako Učitel, Následník a Superintendent, nikdo jiný,“ pravil stařec. On a Následník tam žijí a Superintendent, který byl něco mezi, jak usoudil Ellery, majordomem a kostelníkem, byl

jakýmsi spojením mezi Učitelem a Veleradou.

„Ale pouze dvěma přísluší právo tichého vstupu,“ pravil Učitel. „A to je tvůj služebník a jeho Následník.“

„Tvůj služebník…“ Sen košatěl. Ellerymu se zdálo, že se z čiré frustrace chytil za hlavu. Měl prý právo tichého vstupu. Za koho tu, pro Kristovy drahé rány, vlastně je? Kdo je ten „Elroi Quenan“? Aby zakryl svůj zmatek, Ellery zopakoval: „Tichého vstupu?“

Stařecká ruka, kost, žíly, kůže a šlachy, se pozvedla v gestu. „Do tohoto svatostánku vedou jedny dveře,“ pravil.

„Právě ty, kterými jsme vešli. Nikdy se nezamykají; ani žádný zámek nemají. Protože tento dům je centrem celé kongregace.“ Jeho hlas se nezvýšil, ale prohloubil zápalem víry.

Řečeno jazykem moderní antropologie disponoval tento dům manou, nadpřirozenou fyzickou a duchovní silou, která byla pro komunitu nedotknutelná. Výjimky byly přísně omezeny na několik osob: na členy Velerady a Superintendenta. A i ti museli přísně dodržovat jistý rituál.

Kdokoli z nich chtěl vstoupit, musel nejdříve zazvonit na zvon u venkovních dveří. Vstoupit mohl pouze v případě, že vyšel ven Učitel osobně. Za Učitelovy nepřítomnosti, nebo když byl ponořen do modliteb, meditací či studia a na zazvonění nereagoval, musel dotyčný počkat nebo požádat o vstup jindy.

„Protože nikdo vyjma tvého služebníka… (a už to tady máme opět! Je tvůj služebník nějaký pes, aby dělal něco podobného? Jako praktikovat kupříkladu otroctví? Byla to jemná výčitka?), vyjma tvého služebníka nebo Následníka nesmí nikdo do svatyně vstoupit,“ vysvětloval stařec. „Toto nařízení dodržujeme velmi důsledně jako vnější projev poslušnosti vůči našemu posvátnému zřízení, a tak nikdo nesmí za mé nepřítomnosti do tohoto domu vstoupit, pouze vyjma Následníka.“

Pouze naprostá vyčerpanost zabránila Ellerymu položit otázku A proč vlastně ne? Možná ani stařec sám nemohl uvést důvod. Toto nařízení bylo zosobněním jejich zákona.

Elleryho pohled zatékal do nejzazšího konce dlouhé síně, ve kterém viděl zavřené dveře, nad nimiž visela petrolejová lampa na dveře do místnosti, kterou chlapec s andělskou tváří nazval „sanquetum“.

Na Elleryho pohled pravil Učitel mírně: „A sanquetum.

Jistě. Zakázaná místnost, jak jí Následník i celá komunita říkají…“

„Co se této zakázané místnosti týče,“ pokračoval stařec, „jsou pravidla ještě přísnější. Jediná osoba z komunity, a to pouze Učitel, smí do oné místnosti vstoupit. Odjakživa je zamčená a jediný klíč k zámku měl Učitel.“ (Čímž se liší od scriptoria, oficiální Následníkovy pracovny. Dveře do scriptoria se zamykat mohly, ale nemusely a k jejich dveřím

míval obvykle jediný klíč Následník.) „Vidíš tedy,“ shrnul Učitel, „máme volenou vládu Patnácti: Veleradu Dvanácti, Superintendenta a Následníka a toho, kdo je vůdce a pastýř svého stáda, tvého služebníka, kterému říkají Učitel.“

V Elleryho snění ho v mimořádném nárůstu světla, podobném slunečnímu zážehu, osvítilo, že to není žádné vyprávění jakéhosi starého a dávno zapomenutého mýtu, nýbrž popis skutečné komunity, která v roce 1944 ve Spojených státech existuje, ačkoli o ní zjevně ani okres, ani stát, ani federální orgány a přibližně 135 000 000 ostatních Američanů nemá ani zdání.

Když v paměti pátral po nějaké paralele, napadla ho jediná: nevelká komunita v Appalačských horách, kterou odřízl od světa sesuv půdy, která dopadla na jedinou spojovací cestu s ostatním světem, takže tato komunita zůstala téměř po jednu generaci odříznutá od světa, než

komunikaci spravili.

Ale to se stalo prostřednictvím přírodního zásahu a trvalo poměrně krátce. Z tohoto hlediska nemohl žádný přírodní zásah existenci Quenanu vysvětlit; a podle toho, co Ellery viděl a slyšel, Quenan existoval, v izolaci, kterou si sám zvolil, už velmi dlouho. Skladník civěl na automobil, jako by ho nikdy neviděl; i náramkové hodinky byly pro něj novinkou.

Jak dlouho? přemítal Ellery.

A, téměř mechanicky, mu vytanula myšlenka: Jak dlouho, Hospodine?

„Tady tedy nikdo nic nevlastní?“ zeptal se Ellery. Ztratil pojem o čase; v síni Domu posvátného shromáždění blikotalo žluté světlo; venku bylo slyšet čas od času zvuky, mírné zabučení krávy, dvoutunový rozložený akord oslího zahýkání –, ani náznak naléhavosti nebo křiku.

„Ne,“ pravil patriarcha, „všechno patří komunitě.“

Cosi v nejzazším koutku Elleryho hlavy řeklo: Ale to je komunismus. Ne ten krutý komunismus stalinistického Ruska, ale svobodný a dobrovolný způsob života na základě raného křesťanství a… hledal úporně název; byla to jakási předkřesťanská skupina, o které četl před několika lety v Josepu Flaviovi. Ale nevzpomněl si.

Vždyť vlastně není ani nutné vracet se tak hluboko do minulosti, ani hledat vzdálené kraje. I americký kontinent má dlouhou historii v takových experimentech. V

osmnáctém století Ephrata Cloisters, „ženy v divočině“ v Pensylvánii; zoaritská komunita ve východní části středního Ohia, trvající čtyřicet pět let; Amanská společnost, „Komunita pravé inspirace“, založená poblíž Buffala v roce 1843, které se stále velmi dobře dařilo v Iowě v sedmi vesnicích propojených v jeden celek; shakeři, jejichž

společenství se dala vystopovat ještě po půldruhém století;

oneidská komunita „perfekcionistů“. Tyto skupiny měly minimálně dva společné jmenovatele: téměř všechny vycházely z náboženství a ve všech panovalo společné vlastnictví.

Tak jak tomu bylo zjevně v Quenanu. Náboženský původ a podstata, i když Ellerymu nebyly zdaleka jasné, byly zřejmé; a –„všechno patří komunitě,“ pravil Učitel.

Jako jednotlivci nevlastnili tito lidé vůbec nic. Všechno, co vypěstovali nebo vyrobili, všechno, co vykonali, bylo shromážděno a rozdělováno ku prospěchu všech. Na oplátku všichni Quenánci, mladí, staří, silní, slabí, dostali to, co potřebovali.

Ale co vlastně „potřebovali“? A jak stanovit hranici mezi potřebou a přáním? Ellery si matně uvědomoval, že k tomu, aby bylo možno tuto hranici stanovit, bylo zapotřebí naprostého odtržení od vnějšího světa. Člověk nemohl nezřízeně toužit po něčem, o čem ani nevěděl, že existuje. A komunitní způsob života musel spočívat na učení, zavedeném na ochranu lidské mysli, těkavé a neomezené.

Ellery sledoval Učitelův výklad a dozvěděl se, že členství v komunitě obdrží každý člověk automaticky při narození. V Quenanu neexistovali žádní konvertité, kteří by do něj vnesli zkaženost vnějšího světa. Neexistovalo tu žádné zkušební období, protože kdyby se člověk ve zkušebním období neosvědčil, co pak?, nemohli ho nechat

odejít, ani kdyby se k mlčenlivosti zavázal ústní přísahou; co kdyby přísahu porušil a přivedl k nim svět? Bylo tedy lepší o žádném vylučování neuvažovat. A jakmile bylo quenanské dítě dostatečně staré na to, aby chodilo do školy, Učitel ho při slavnostní ceremonii zavázal k absolutní poslušnosti komunitních zákonů a komunitního způsobu primitivního života, její izolace, jejích zvyklostí, její těžké práce a rovných možností, a toho, že všichni vlastní všechno.

Ale to byl pouze rituál, který potvrzoval praxi. „Dejte nám osmileté dítě,“ řekl Lenin moskevskému komisaři školství, „a vyrobíme z něj navždy bolševika.“ Hitler se uchýlil k prakticky stejné praxi s organizací mládeže, v níž

děti donášely na své rodiče. Vycvič dítě v tom, co má dělat, praví Kniha přísloví před dvaceti třemi stoletími –, a ani ve stáří se od toho neodchýlí. žádný Quenánec nezpochybní povahu komunity, v jejíchž zákonech byl odmalička vychováván, tak jako ryba nebude zpochybňovat povahu moře, ve kterém plave.

A zvláštní pozornosti si zasloužil fakt, že i když byl ve Veleradě zastoupen Tkadlec, Pastýř a Tesař a mnohé další profese, neměli tam nikoho na vedení války, na obranu ani žádnou policii…

„Promiňte, prosím,“ řekl Ellery. „Obávám se, že jsem tomu zcela neporozuměl. Kolik jste říkal, že vás je?“

„Je nás dvě stě tři,“ řekl Učitel. „Hrnčířův otec před

týdnem zesnul, ale starší sestra Následníka dala před třemi dny život holčičce, takže počet zůstává.“

Slunce zapadá, ale také vychází.

V Quenanu východ slunce určoval čas otevření obecní jídelny i obecní lázně, do které měli muži a ženy přístup v různých hodinách. Koupel, jak se zdálo, zde měla víc než

pouze hygienický význam, i když tělesná čistota zde patřila k přísným pravidlům. V Quenanu, tak jako ve všech primitivních společnostech, které se v dějinách vyskytly, patřila koupel k rituálním aktům, protože se zde omýval člověk jako božský obraz. Když se Quenánci omývali, modlili se; když se modlili, omývali se. Omývání těla je čin bohoslužby. Bohoslužba čin očišťování.

„I vy jste se modlil, jak jsem si všiml, když jsme jedli,“

pravil Ellery.

„Všichni se tu modlíme. Protože z chleba a vína čerpáme sílu plnit vůli Slova, a tak se sluší při jídle žehnat Slovu. A také žehnáme Slovu o svátcích a o postech, ve dnech pracovních i ve dnech odpočinku, při slunce východu i slunce západu, při dorůstáni i ubývání měsíce, při dešti i při suchu, při setí i při sklizni úrody, u všech počátků a u všech konců. Slovo budiž požehnáno.“

Každý dospělý Quenánec mužského pohlaví se ve věku dvaceti let měl oženit. Když se tak nestalo, Velerada mu se souhlasem všech, zúčastněných sama vybrala ženu; tento

způsob, jak se zdá, vyhovoval. Dr. Johnson, říkal si Ellery, by měl radost. Tento Velký Chán jednou poznamenal, že podle jeho názoru by manželství fungovala stejně dobře, i kdyby je určoval Lord Kancléř.

V důsledku jisté skutečnosti quenánského života, jak řekl Učitel, museli ustanovit sňatek ve dvaceti letech.

Vzhledem k tomu, že v této komunitě lehce převažovaly ženy, byly zvýhodněny o čtyři roky delší dobou. Ty, které se do věku dvaceti čtyř let neprovdaly, staly se manželkami Učitele. To pravil Učitel zcela vyrovnaně.

„Muži se někdy velmi protiví tomu, aby jeden z nich měl víc než ostatní,“ podotkl. „Jenomže v Quenanu není Učitel jako ostatní muži. To zde platí, a tak jsou všichni spokojeni.“

Ellery přikývl. Učitel, soudil, je tu především jako duchovní autorita; tento posvátný úřad přesahuje lidskou bytost.

Co se týče žen, které se stanou jeho manželkami, budou se těšit v komunitě obzvláštní vážnosti a patrně se budou považovat za šťastné, neřekl snad Bernard Shaw, že každá inteligentní žena se raději dělí o nadprůměrného muže než

vlastní celého podprůměrného?

Ellery se nedokázal ubránit myšlence, jestli je Učitel, i přes svůj pokročilý věk, stále potentní tak jako Abraham.

Nebo mu jeho mladé ženy slouží do postele jenom pro

zahřátí, když je chladná noc, tak jako králi Davidovi v jeho posledních letech? A když už jsme u toho, jak to, že tak zdravá komunita zůstává takto početně omezena?

Zdrženlivost? Kontrola? Antikoncepce? Měl chuť se zeptat, ale nezeptal se.

„Učiteli,“ řekl místo toho. „Jaké učebnice používáte?“

„Máme…“ Stařec se odmlčel. Pak pokračoval: „Používáme pouze jedinou učebnici. Je to náš školní text, je to rodinná modlitební kniha. Základy logického uvažování, tak jí také někteří říkají. Jiní zase základy všech vědomostí.

Nebo kniha světla, nebo kniha čistoty, jednoty, moudrosti.

Jmen je mnoho, kniha jediná. Právě tuto Knihu přepisuje Následník ve svém scriptoriu a Kronikář ji ve své knihovně opravuje. Je to Kniha, kterou nosím stále při sobě.“

Sáhl do svého roucha.

„Vždyť je to svitek!“ vykřikl Ellery.

„Je to Kniha.“ Učitel opatrně rozmotal její část.

Ellery poznal Následníkův rukopis. Bylo to staré písmo, a zvláštní, odlišné od ostatních. Nepodobalo se žádnému standardnímu americkému způsobu psaní, jaké kdy Ellery viděl. Neviděl tu jistou podobnost se starodávným „kancléřským rukopisem“, kterým se kdysi psaly anglické právní spisy? Nebyl si jistý. Navíc měl pocit, že rozpoznal vliv jakési nezápadní abecedy. Tak jako všechno ostatní v Quenanu, bylo to napůl jasné a napůl zastřeno tajemstvím.

Pro pastviny a pro slunce na nich, budiž Slovo požehnáno, ať naše ruce dobře pracují a naše nohy dobře chodí na pastvinách, i při vcházení a vycházeni a nepozvedněme v hněvu hlasy při práci i ve chvílích volna, ani proti svému bratru, ani proti zvířeti či ptáku, s myšlenkou na Slovo, které nedovoluje vstoupit hněvu do našich hlasů.

„Aha,“ podotkl Ellery „Aha…“

Modlitby byly sepsány na malých kouscích papíru a nití přišity k ostatním, až vznikl poměrně objemný svitek, který byl svinutý a převázaný jemnou pentličkou. V psaném textu nebylo velkých písmen, toho si okamžitě všiml, vyjma S

pro Slovo…

Jazyk, akcenty, metody, způsoby… Tolik věcí v Quenanu (i samo jméno!) mu nedávalo pokoje tím, jak se podobalo i nepodobalo známým věcem. Bylo to… ano, bylo to přesně jako ve snu, ve kterém bezmocnému spáči unikají přízraky skutečných událostí, které nemůže nikdy uchopit.

Ellery zvedl oči od svitku. Když s Učitelem usedli, sluneční svit pronikal do Domu posvátného shromáždění východními okny. Teď proklouzával západními okny.

„Už v polovině dne nejídám,“ říkal právě Učitel. „Lidé už mají po obědě, ale jedna porce se jistě najde. Nechceš se jít najíst? Půjdu s tebou.“

„Mrzí mě, že jsem nejedl s ostatními.“ Ellery vstal a

pocítil hlad. A, jako tak často v oněch dnech, i únavu.

„Nastal tedy čas.“ Učitel také vstal a usmál se. Jak se Ellerymu zdálo, smutně.

Když vyšli z venkovních dveří, zastavili se. Ellery zamrkal a přivřel oči do zářivého odpoledne.

„To je zvon?“ otázal se. „Zvon, na který musí člověk zazvonit a počkat, až za ním přijdete, než vstoupí do síně?“

Učitel přikývl. Zvon byl přes čtvrt metru dlouhý. Léta ho připravila o barvu, zvenku i zevnitř byl samý šrám; na okraji, kam bušilo srdce, byl téměř průsvitný. Visel ve výši hrudi a při bližším ohledání uviděl Ellery na samém kraji dva nápisy. Jeden zněl:

17 Slévárna Bell Lane Whitechapel 21 a druhý: Hlas k mému srdci vydala má zem, aby odbíjelo hodiny nad mořem. Anglický zvon, odlitý za vlády královny Anny!

Když odlévali tento zvon, byla bible krále Jakuba stará pouhých sto let; letití kmeti vídali za svého dětství chodit Shakespeara křivolakými uličkami Londýna; George Washington se měl narodit až za dvacet let. Za jakých nebezpečných námořních dobrodružství vyzváněl tento zvon po celá staletí? A jak se dostal (což bylo na tom všem nejúžasnější) až sem, do Quenanu, do americké pouště?

Ellery se na to Učitele zeptal, ale patriarcha jenom vrtěl hlavou. Ať to bylo jakkoli, nevěděl to.

A Ellery se, jak jinak, podivil a šel se najíst. Obecní

jídelna připomínala stodolu o mnoha oknech, vzdušnou, světlou a voňavou. Jídlo bylo prosté a syté, zeleninová polévka, papriky a černobílé fazole, vařená kukuřice s máslem, dušené ovoce a různé bylinkové čaje. Čekali na ně mladí manželé, měli zřejmě právě službu. Rezervovaní, ale s plachým očekáváním a s náležitou úctou k Učiteli, nespouštěli doširoka otevřené oči ze svého hosta, člověka zvenku. Jediného, kterého kdy spatřili.

Po celou dobu, co Ellery jedl, se Učitel tiše modlil.

Když Ellery dojedl, vedl ho Učitel ven; a po zbytek odpoledne, dokud stíny nezalehly zemi a v oknech se nezačaly rozsvěcovat svíčky, ho stařec vodil Údolím a odpovídal na Elleryho dotazy. Chodili sem a tam po vnitřním svahu Hory těžké zkoušky, prohlíželi si obdělaná pole a zdravili se s lidmi, kteří na nich pracovali. Ellery nevycházel z úžasu. Co živ byl, neviděl v přírodě tolik odstínů zelené. A všechno vonělo růstem a pelyňkovým kouřem, dřevo z pelyňkového keře nosili ze svahů pouštních kopců, jak mu řekl Učitel, aby udržovali quenanské ohně…

Sen nabýval na intenzitě; za jediný den se vnější svět zahalil do mlhy a i mlhu samu zahalil závoj zapomnění.

Jako by Quenan sám a Vše, v něm obsažené, byl celý svět.

(Znali Adam a Eva podstatu své Zahrady předtím, než z ní byli vyhnáni?)

Ve svém podvědomí starý Ellery stále přemítal, kde se v této časové smyčce nachází umění, hudba, literatura a věda?

Nic z toho tu nebylo. Ale také tu nebyla, pokud mohl soudit, nespokojenost, nenávist, neřest, chamtivost a válka.

Pravdou bylo, jak se mu zdálo, že zde, v tomto ztraceném údolí, pod vedením moudrého patriarchy, existoval ráj na zemi, kde se lidé řídili láskou ke svému bližnímu, poslouchali zákon, byli pokorní, vděční a přátelští.

A hlavně a především věřili Slovu.

Až pozdě v noci se Ellery odhodlal položit otázku, kterou měl na jazyku od samého počátku.

Stáli v otevřených dveřích Domu posvátného shromáždění a do uší jim narážely tiché večerní zvuky. Z

vlhké země, odpočívající po dni, stoupal sladký pach. Matný svit lampy nad dveřmi sanqueta za nimi prosvěcoval tichou budovu.

„Něco tě trápí, Elroi,“ pravil Učitel.

„Ano,“ řekl Ellery. „Ano… Zdá se to tak dávno, co jsme se setkali. Ale bylo to teprve včera při slunci západu na vrcholu kopce.“

Učitel přikývl. Jeho pozoruhodné oči pronikaly tmou, která jako by pro něj neexistovala.

„Mluvil jsi tehdy, Učiteli, jako bys mě očekával.“

„Je to tak.“

„Ale jak jsi mohl vědět, že přicházím? Já sám jsem to

nevěděl. Neměl jsem zdání, že někde odbočím špatně…“

Učitel pravil: „Tak bylo psáno.“

Něco podobného asi řekl toltécký kněz Cortésovi, napadlo Elleryho; a vzápětí žasl, jak ho něco takového mohlo vůbec napadnout. Cortés, jehož brnění se blyštělo tak, že vypadal jako bůh Slunce, jehož návrat byl předpovězen. Cortés, který přinesl Quetzalcoatlovým věrným pouze smrt a zkázu. Ellery se neklidně zavrtěl.

„Zmínil ses, Učiteli,“ pravil opatrně (byl to snad atavistický strach z toho, že může rozpoutat zlo už jenom tím, že ho vysloví?), „zmínil ses o velkých obtížích, které stojí před tvým Údolím a tvým lidem. A řekl jsi, že jsem byl poslán, abych připravil…“

„Připravil cestu. Ano. A oslavil Slovo.“

„Jaké potíže, Učiteli? A kde je to psáno?“

Oči patriarchy se na něj upřely. „V Knize Mk’h.“

„Co prosím?“ zeptal se Ellery. „V jaké Knize?“

„V Knize Mk’h,“ pravil Učitel. „V Knize, která byla ztracena.“

V Elleryho hlavě se otevřela malá zásuvka: skutečnost, že Kniha ztracena byla a není, byla zaznamenána a uložena.

„Mk’h…“ řekl. „A co to znamená, Učiteli?“

Patriarcha řekl prostě: „Já nevím.“

„Aha.“ Jak to, že to stařec nevěděl? „A v jakém jazyce je napsána, Učiteli?“

Stařec řekl. „Ani to nevím.“

Aha, problém. A Ellery se do toho problému zahryzl a pokoušel se oříšek rozlousknout. Mk’h… Nemohl by to být, napadlo ho najednou, nějaký starý tvar nebo zkomolenina Micheáše? Kniha Micheášova! Šestá z knih menších proroků ve Starém zákoně… Micheáš, který prorokoval, že z tebe mi vzejde ten, jenž bude vládcem v Izraeli, jehož

původ je odpradávna… a on sám bude pokoj… Ale ouha…

„Kniha, která byla ztracena?“ Byla snad Micheášova kniha vůbec kdy ztracena? Ellery si na nic takového nevzpomínal.

Moc pravděpodobně to nevypadalo…

„Kniha Micheášova,“ řekl Ellery Učiteli.

A v této noci, ve dveřích do posvátného domu, se stařec otočil k Ellerymu a v odlesku žluté záře z protější stěny mu oči zaplály. Ale to nezpůsobila lampa. Protože Učitel se zmateně otázal: „Micheášova? Ne, Mk’h.“

Ellery to vzdal (jenom pro tuto chvíli, říkal sám sobě, jenom pro tuto chvíli). A řekl: „Ony velké nesnáze, Učiteli.

Není psáno, jakého druhu budou?“ Polkl, cítil se jako dítě.

„Nemá to být nějaký zločin?“

Jako by se starce dotkl rozpáleným železem. Jeho starým obličejem prolétlo vzrušení, jako když hodíte kámen do rybníka. „Zločin?“ zvolal. „Zločin v Quenanu? Tady jsme neměli žádný zločin, Elroi, už celé půlstoletí!“

Bylo možné pochybovat o doktríně nebo proroctví, ale

Ellery si nedokázal vymyslet jediný důvod k tomu, aby zpochybnil patriarchovo svědectví o tom, zda se v jeho Údolí něco stalo či ne. Ale jak se podařilo komunitě mužů, žen a dětí existovat po téměř dvě generace bez zločinu? Od časů, kdo byl tehdy prezidentem?, byl to Harrison, nekompromisní a vousatý presbyteriánský bojovník, který byl v občanské válce generálem? Nebo to byl Cleveland s mrožím knírem, jehož viceprezidentem byl člověk jménem Adlai E. Stevenson? Byl to zcela jiný svět, americký způsob života, který se od tohoto způsobu života značně lišil, zatímco tady v Quenanu musel být život přesně stejný jako dnes… a za celou dobu se tu neodehrál jediný zločin?

„Jestli jste tady v Quenanu neměli za celé půl století ani jediný zločin, Učiteli,“ pravil Ellery opatrně, „pak je asi na místě otázka, zda se tu před půlstoletím nějaký zločin odehrál?“

„Ano.“

„Neřekl byste mi, čeho se týkal?“

Stařec, téměř stejně vysoký jako jeho hůl, upřel zrak za Elleryho na stín topolu, ale jako by ho neviděl.

„Belyar byl tehdy Tkadlec a utkal deset štůčků plátna, které měly přijít ke Skladníkovi do skladu. Ale předtím z každého štůčku asi metr odstřihl, schoval všech deset kusů plátna u sebe v domě a ušil si z nich nové šaty. Skladník si toho všiml, plátno změřil a zjistil, že nemá obvyklou míru;

tak se ho na to zeptal.

Belyar na to nic neřekl. Tak mi to Skladník sdělil a já, když ani mně nedokázal Tkadlec dát odpověď, jsem to ohlásil Veleradě. Byly to těžké chvíle. Šlo o mnoho.

Nakonec byla nařízena prohlídka; a za přítomnosti svědků nalezl Superintendent v Tkalcově bytě ústřižky z nově ušitých šatů, které si schovával v posteli, protože ani s ústřižky se nedokázal rozloučit. A tak byl Belyar postaven před Veleradu a ta ho prohlásila vinným. Belyar měl hnědé vousy a vzhledem k tomu, že stále jenom tkal a na slunce nechodil, měl velmi světlou pleť.“

Tento nečekaný útržek popisu Elleryho vyburcoval.

Podíval se pozorně na starce a domníval se, že porozuměl.

Jeho pronikavý pohled viděl to, co se opět stane, co se děje právě teď.

„Pak se přiznal. ‚Tady trvá strašně dlouho, než dostanu vyprané šaty,‘ řekl Belyar. ‚A já nerad chodím zapocený a špinavý. Vzal jsem si jenom to, co mi patří. Je to přece práce mých rukou.‘“

Heretik. Jediný za padesát let!

„Velerada ho odsoudila, ale nemohla určit trest. Tento těžký úkol připadl na Učitele. Mé rty tehdy vyslovily rozsudek, kterým byl Tkadlec Belyar potrestán za to, že porušil právo komunity. Řekl jsem, aby mu dali jeden kus stříbra, jídla a vody na dva dny a aby ho vyvezli do pouště,

návrat jsme mu zakázali pod trestem smrti.“

Kus stříbra? Byla to první zmínka o penězích, kterou Ellery v Quenanu slyšel.

„Nesměl se pod trestem smrti vrátit, Učiteli?“ řekl.

„Cožpak to, že jste Belyara vyhnali do pouště s jídlem a vodou na pouhé dva dny, nebylo totéž jako trest smrti?“

„Možná ano.“ Starcův obličej byl jako z kamene. Ale pak změkl. „Měl jsem pravomoc odsoudit Belyara rovnou k smrti. Zjistil jsem ale, že něco takového nedokážu. Za celý svůj život jsem nic takového neudělal.“

Dále vykládal o tom, že jenom nekompromisní poslušnost jejich zákonů udržela pospolitost jejich komunity a že jakmile Tkadlec jednou jejich zákon porušil, nemohl už

v Quenanu zůstat; připomínal by tak lidem svůj odporný čin, že okrádal své bratry. Ani ho nemohli vyhnat do světa, protože by k nim mohl svět přivést. A tak ho vyhnali do pouště na téměř jistou smrt.

„Nevrátil se zpátky a ani se o to nepokusil? Našli jste někdy jeho tělo?“

Stařec povzdychl. „Už jsme ho nikdy neviděli, ani o něm neslyšeli. A od té doby, co jsme ho vyhnali, v Quenanu k žádnému zločinu nedošlo.“ Odmlčel se.

Copak se asi stalo s loupežníkem se světlou pletí?

Bloudil pouští do té doby, než padl a zemřel hlady a žízní, a pak ho zavál písek? Nebo ho pro ten kousek stříbra zabil

nějaký indián nebo pouštní bandita? Nebylo ani vyloučeno, že ho našel nějaký rančer nebo že dílem zázrakem a dílem vlastní odvahou dorazil do nějakého z měst na planině nebo na pobřeží. A že začal žít, v době, kdy světem vládl Beef Trust, Suger Trust a Robber Barons; v době, kdy „ten malý špinavý zbabělec, který zastřelil pana Howarda“ bavil návštěvníky své leadvilleské hemy vyprávěním jak on, Robert Ford, prohnal kulku z koltu pětačtyřicítky rovnou hlavou „pana Howarda“, jako Jesse James; kdy bylo každé město Západu obklopeno bordely nabízejícími na prodej spolu s podřadnou whisky i syrový sex… Jak dlouho by takový Belyar s jedním kouskem stříbra dokázal v této civilizaci přežít? Jak ho mohl na něco takového připravit život v edenské zahradě?

Samotná smrt, uvažoval Ellery, musela být podstatně milosrdnější. Ale stařec nemohl nic takového vědět.

A… od té doby „se v Quenanu už žádný zločin nestal“.

To byl důvod k zamyšlení.

„To, co bylo psáno, se tedy týkalo tohoto velkého problému?“ zeptal se Ellery.

„Nevím,“ řekl Učitel. „Není psáno, co to bude, jenom, že se to stane.“ A znovu a těžce si povzdychl. „Než jsi přišel, Elroi, domníval jsem se, že by to mohl být oheň, záplava nebo zemětřesení, sucho, nálet kobylek nebo nějaká závažná choroba. Teď, když hovoříš o zločinu… Mohlo by

to být ono? ptám se, týká se snad to, co je psáno, lidského zla?

Bolí mě srdce,“ pokračoval stařec s pohledem upřeným do tmy. „Protože ať přemýšlím, jak přemýšlím, nedokážu si představit tak těžký zločin, že by se o něm psalo v Knize.

Jaký hřích se může objevit v Quenanu?“ vykřikl. „Tady nejsou důvody pro závist nebo chamtivost. Dnes už nemůže dojít ani k takové krádeži, jaké se dopustil Tkadlec Belyar, protože náš sklad překypuje plody naší práce; takže když si nějaký člověk přeje víc, než je jeho příděl, prostě o to požádá a my mu to dáme. Nenávist? V Quenanu není nenávisti; kdyby tu byla, jistě by o ní Učitel věděl.

Cizoložství? Za celou dobu, co tu žijeme, nebylo vzneseno v tomto smyslu žádné obvinění proti žádnému muži či ženě.

Nactiutrhání? Falešná pýcha? Falešné svědectví? Říkám ti, že něco takového se v Quenanu nemůže stát.

Protože my se nepodřizujeme našim zákonům neochotně, nýbrž s radostí. Korupce? Jak bychom mohli být já, Následník, Superintendent nebo některý člen Velerady či lid obecně korumpováni a za jakým účelem? To, co má jeden, mají všichni. A když není proč uplácet, není ani proč vydírat. U nás v Quenanu nezneužíváme svých pravomocí, neklameme důvěru, nepácháme nemravnosti.

Ani hněv se u nás nedrží, protože odstraníme jeho příčinu dřív, než se má čas rozhořet.

Mám těžké srdce, Elroi, že nás vůbec považuješ za schopné zločinu.“

Majestátní hlas umlkl a noc se opět rozezněla drobnými zvuky. Ellery otočil hlavu do tmy. Bylo to příliš dobré na to, aby to byla pravda. Přál si tomu věřit, ale nedokázal to. Proč se Učitel nezmínil o největším zločinu? uvažoval, když

stařec prošel kolem něj, zavřel dveře Domu posvátného shromáždění, pak ho vzal za ruku a jemně ho táhl na udusanou půdu vesnické ulice.

Bylo už jenom pouhé pomyšlení cizí jemu i jeho komunitě do té míry, že mu nikdy nevstoupilo na mysl? Tak jako je pro Eskymáky myšlenka na válku tak bytostně cizí, že pro ni nemají adekvátní vyjádření?

„A přece,“ pravil Učitel svým nejhlubším hlasem, „a přece jsi tu, Elroi, a jistě ne bezdůvodně. Protože sice nevím, co má podle toho, co je psáno, přijít, ale tolik vím, že co se má stát, to se stane. Slovo budiž požehnáno za to, žes přišel.

I za to jsem vděčný.“

Voda z potůčku přestala kdesi v dáli zurčet a ozvala se o kousek dál; jeden zavodňovací kanálek byl zastaven a druhý otevřen. Cítil, že ho Učitel vede zpět do domu, kde ho uložili první noc.

„Jak dlouho tu, Učiteli, Quenan existuje?“ zeptal se.

„Celé tři generace.“

„A vy jste velmi starý. Pamatujete si na to, jak se

komunita zakládala?“

Učitel mlčel. Pak promluvil jakoby slabým hlasem.

„Zítra je také den, Elroi. Toto je tvůj dům. Slovo tě ochraňuj.“

Ellery měl pocit, že v silném stisku ruky postřehl u starce lehké chvění.

Později, když Ellery ležel na svém jednoduchém lehátku, uslyšel, jak se v dálce rozkvákala žába. Kváák, kváák. Pak se k ní přidala další a další. Kváák, kváák, kváák… Napůl spící uvažoval Ellery o žabím namlouvání ve stojatých vodách, o pulcích, zatím němých, kteří se jednou hromadně vyhrnou na suchou půdu a za mohutného kvákání se rozlezou… a pak najednou jakýsi hlas, lidský, pronesl cosi s velkou zarputilostí.

A přesto, pravil onen hlas, slábnoucí s tím, jak Ellery upadal do spánku, se svět točí…

III.

Úterý 4. dubna

Ellery právě dojídal snídani v obecní jídelně, když došlo k vyrušení. (Navzdory pevným předsevzetím zaspal a vyjma služby, která kolem něj tiše uklízela, nebyl už v budově

nikdo. Celou noc spal neklidně a litoval, že si nevzal červenou pilulku z malé lahvičky ve své cestovní tašce.

Kromě toho mu chyběla káva. Takový bylinkový čaj dělá jistě se zdravím divy, ale pro napjaté Queenovy nervy to nebylo to pravé.) Vyrušení se dostavilo v podobě vzrušeného hlasu.

„Quenane!“

Mládenec, který právě utíral vedlejší stůl, zvedl udiveně oči; pak zatékal vyplašeně pohledem k Ellerymu; pak odvrátil pohled.

„Quenane!“ Hlas se blížil. „Elroi…“

Následník vpadl do obecní jídelny, jeho andělská tvář jenom hořela, dlouhé vlasy se vplétaly do prstýnků dlouhého vousu. „Nesu vám vzkaz…“ Na chvíli propadl Ellery iluzi, že se ho tady dopátral někdo z vnějšího světa, a při této možnosti sebou trhl. Ale pak Následník dodal: „… od Učitele. žádá vás, abyste se ihned dostavil do posvátného domu!“ A poté mládenec odběhl.

Ellery vyskočil a spěchal za ním. Ale mladý Následník chvátal jiným směrem, zjevně za jiným úkolem nebo pochůzkou, a tak Ellery utíkal do Domu posvátného shromáždění. Užuž chtěl vstoupit dovnitř, ale pak si vzpomněl na zákaz, a tak místo toho dvakrát zatahal za provázek u zvonku. A čekal.

Motýli tancovali mezi světem světla a světem stínů.

Blížil se k němu zvuk dřevěných úderů: ka-tu-tunk, ka-tu-tunk. A sytá a čerstvá vůně půdy, vody a rostlin. Právě, když

se dveře posvátného domu otevřely, dorazil hošík, jedoucí na oslátku, zaujatý motýlím tancem.

„Učiteli…“ pravil Ellery.

A… „Učiteli,“ řekl hošík.

A… „Slovo budiž požehnáno,“ pravil Učitel oběma.

Jeho orlí tvář při pohledu na dítě zněžněla a Učitel pozvedl ruku v elegantním gestu laskavosti. „Jdi v kráse,“ říkají Navajové na rozloučenou. Tento stařec v kráse kráčel.

Hošík se potěšené zasmál. Pak si všiml Elleryho a úsměv byl tentam. „Slovo budiž požehnáno,“ zadrmolil a zvedl ruku ve stejném gestu.

„Pojď,“ řekl stařec Ellerymu. A zavřel dveře.

Tentokrát se neposadili ke stolu a ani neposečkali v Následníkových prázdných pokojích. Učitel vedl Elleryho jedinými dveřmi do svého pokoje. Světlo, které rozlévala lampa nad dveřmi do sanqueta v hlavní zasedací síni, vnikalo do Učitelova pokoje, kde padalo na několik prostých kusů nábytku a poskytovalo matné osvětlení; ale tato místnost měla i svůj vlastní zdroj světla. Byla to tři dlouhá, velmi úzká okna, téměř škvíry, na šířku dlaně široké, jedno okno bylo na stěně proti dveřím, druhá dvě na boční stěně.

Každou z těchto štěrbin procházel proužek slunečního světla, které se uprostřed místnosti, v místě, kde ležela

postel, setkávaly, takže postel sama byla zalitá sluncem.

(Teď si Ellery uvědomil, že stěny, na kterých byla okna, byly venkovní; Učitelův pokoj byl z architektonického pohledu křídlem budovy, ke kterému přiléhaly z druhé strany dva Následníkovy pokojíčky.) Učitelův pokoj připomínal mnišskou celu. Na úzké dřevěné posteli měl přehozeny sešité ovčí kůže, to byla matrace, a přes ně jedinou tenkou, pečlivě urovnanou pokrývku. Po každé straně tohoto jednoduchého lůžka stál čtvercový stoleček, uprostřed obou postranních stěn stály dvě jednoduché truhly; stolička v jednom rohu se navlas podobala stoličce v rohu protějším. Místnost sama byla do čtverce.

A tak bylo snadné vycítit v této místnosti, dokonale vyvážené, že něco není na svém místě. Něco se vymykalo přísnému řádu, něco nebylo v pořádku.

Klíč… Elleryho oko utkvělo o chviličku dřív než

Učitelův natažený ukazováček na desce levého nočního stolku. Na něm, posunutý k jedné straně a k rohu, ležel náramek z matného kovu; a na náramku visel jediný klíč.

„Někdo minulou noc něco dělal s klíčem,“ zašeptal Učitel. Viděl, jak je Ellery zmatený, a tak řekl: „Někdo musel bez mého vědomí vstoupit do mého pokoje… Elroi, to je velmi vážná věc.“

„Jak si můžete být tak jistý,“ zeptal se Ellery, „že se s

klíčem hýbalo?“

Stařec podal vysvětlení. Každého večera po modlitbě snímal z ruky náramek a pokládal ho přesně doprostřed stolní desky. „Symetrie,“ pravil, „je mou druhou přirozeností, Elroi. Je to pro mě nejčistší estetická forma.“

To Elleryho, kterému se nezdálo, že by byla vesnice vedena v duchu estetismu, lehce vyvedlo z míry; krása, jistě, ale neúmyslná. Euklidus nebyl žádný krasavec…

„… a když jsem se dnes ráno probudil, našel jsem náramek na tom místě, kde je teď, nikoli ve středu stolu, ale posunutý k rohu. Podle toho vím, že někdo vstoupil do mého pokoje, když jsem spal. A co je ještě závažnější…“

„… musel vstoupit bez zazvonění na zvon čili tajně?“

Učitel kývl hlavou a upřel na Elleryho své prorocké oči.

„Nemusí to tak nutně být, Učiteli,“ pravil Ellery.

„Jak to, že ne? I když je pravda, že mám nejlehčí spaní ze všech lehkých spáčů. A přesto někdo s náramkem pohnul.

Stěží spočítám léta, která jsem zde spal, a nikdy se nic takového nestalo. Je to znamení? Varování?“

Ellery se porozhlédl kolem a prozkoumal popořádku všechna úzká okna. „Tudy nemohl nikdo prolézt,“ řekl, „ani to nejmenší děcko. Ale někdo tudy mohl něco prostrčit…

kupříkladu rybářský prut, Ne,“ řekl, když uviděl na tváři starce nesouhlas, „ne, tady to nemohl být rybářský prut. No tak třeba, hůl, nějaká dlouhá hůl. S její pomocí mohl někdo

nadzvednout náramek ze stolu, protáhnout ho oknem, třeba i použít a později ho stejnou cestou vrátit zpět.“

„Ale proč?“ zeptal se Učitel stejně ustaraně.

Ellery zvedl klíč. Byl primitivně zpracovaný z téhož

matného kovu jako náramek. Měl nerovný povrch a vypadal jednoduše, ale na omak byl hladký, příliš hladký. Částečně instinktivně, částečně proto, že už měl s podobnou hladkostí na klíčích jisté zkušenosti, zvedl Ellery klíč k nosu. Tato zvláštní, štiplavá vůně…

„Chováte tu včely?“ zajímal se.

„Jistě, ale nepříliš mnoho. Většinu medu schováváme pro nemocné. A vosk…“

„No právě,“ pravil Ellery. „Vosk.“

Někdo udělal za minulou noc voskový otisk klíče. A někdo vyrobil nebo právě vyráběl duplikát, k čemu vlastně?

„Je to klíč k sanquetu, k zakázané místnosti. Je to jediný klíč a vlastním ho pouze já, protože jenom já smím vstoupit.

Ani Následník mě nesmí doprovázet,“ řekl stařec. „Neříkal jsem ti to už náhodou?“

Oba mlčeli. Nějaké hlasy mizely ulicí do vytracena. V

dálce zazvonil kravský zvonec; pak zahýkal osel; dřevorubec se zasekl do jejich mlčení; ka-tu-tunk, ka-tu-tunk. Někde zpívaly děti jednoduchou písničku na pouhých několika čistých tónech. Obdařeni tolika věcmi, co mohli v

sanquetu vlastně skrývat?

Ellery to vyslovil nahlas.

Stařec se posadil na jednu ze stoliček. Lokty se opřel o kolena, dlaní podepřel čelo, uvažoval. Pak najednou vstal a požádal Elleryho, aby šel za ním. Vyšli do zasedací síně a bok po boku stáli pod lampou hořící nad zavřenými dveřmi.

„Bude ti dovoleno vstoupit,“ pravil Učitel s přemáháním.

„Kdepak,“ bránil se Ellery rychle.

„Máš-li tu otevřít Cestu, pak můžeš také otevřít tyto dveře.“

Ale Ellery se k činu neměl. Za svého Hosta ho považují bůhvíjakou náhodou, a tak využít své situace a vstoupit do jejich nejposvátnějších míst by se rovnalo svatokrádeži.

„Ne, Učiteli. Nebo alespoň ne teď. Ale vy tam jděte.

Pořádně se tam porozhlédněte. Jestli něco chybí nebo není na svém místě, povíte mi to.“

Učitel kývl. Z výklenku ve stěně vzal džber, umyvadlo a plátno a za šeptání modliteb si umyl ruce, obličej a nohy a utřel se. Se stále se pohybujícími rty odemkl dveře. A za naprostého ticha vstoupil stařec zvolna do zakázané místnosti.

Čas plynul.

Ellery mlčky čekal.

Najednou byl Učitel zpátky. „Elroi, nic ze sanqueta

nechybí, všechno je tak, jak má být. Co to znamená?“

„To já nevím, Učiteli. Jenom to, že někdo si udělal duplikát ke klíči do této posvátné místnosti, a tím jsem si jistý. V sanquetu je zřejmě něco, co některý z vašich lidí chce. Řekněte mi, co všechno v zakázané místnosti máte.

Nic nevynechávejte.“

Nad planoucíma černýma očima, kterýma se stařec zahleděl do paměti, poklesla víčka.

„Je tam dlouhá nádoba, ve které uchováváme modlitební svitky. Pak další nádoba se svitky. Pak je tam posvátná skříň, ve které leží Kniha Mk’h…“

„Kniha…“

„… skříň je vpředu uzavřena sklem. A pak je tam poklad.“

„Jaký poklad?“ zeptal se Ellery pomalu.

Starcova víčka se nadzvedla; Ellery viděl, jak se mu zřítelnice rozšířily, jako by po nárazu prudkého světla.

A pak řekl. „Stříbro. Teď nadešel čas, Elroi Quenane, abych ti odpověděl na otázku, kterou jsi mi položil minulou noc. Posadíme se k zasedacímu stolu.“

Bylo to v roce Prvního putování, který dostal své jméno mnohem později. Bylo to za mladých let Učitele, který tehdy žil se svým otcem a matkou v San Francisku, ale moc se jim tam nelíbilo. Podobně nespokojeni byli i jejich přátelé, kteří sdíleli jejich víru.

Na jedné straně město překypovalo (nebo se mu to alespoň zdálo) hříchem. Po strmých ulicích se potáceli opilci a vykřikovali do světa své oplzlosti. Saloony, do daleka svítící plynovým světlem a hlučící podřadnou muzikou, aby nalákaly slabé a neprozřetelné, stály na každém rohu.

Hráčská doupata polykala peníze, za které měli muži kupovat jídlo pro své děti, a přes noc přicházely rodiny na mizinu. Nepoctivost byla v obchodě pravidlem a ti, kdo nechtěli šidit ostatní, dostali tvrdě za vyučenou, aniž by se chátra, která jim to způsobila, přiznala, že tak dopadli pro elementární lidskou slušnost.

žádný člověk si nemohl být jistý, že jeho syn odolá pokušením nemravného Pobřeží barbarů, které z lidské bytosti učinilo obchodní artikl. Hanba, nemoci a smrt se na svou kořist vrhaly jako divoké šelmy a žádný člověk si nemohl být jistý, že se jejich kořistí nestane jeho vlastní dcera.

Nebylo celé město hanebnou stokou? Nebyla taková celá země?

Farmář nebo rančer tolik zkaženosti nepodléhali, ale brzy na vlastní kůži pocítili její dopad. Stali se otroky komunikací, na kterých museli platit vysoké procento ze svého zisku; a hračkou v rukou spekulantů, kteří sráželi ceny jejich produktů.

A zatím na nejvyšších státních postech seděli válečníci s

pověstí notorických alkoholiků! Politické posty se prodávaly bez skrupulí. Velké korporace se slučovaly za němého souhlasu administrativy, plundrující bezostyšně celostátní zdroje, až to volalo do nebes.

Boha se nebál nikdo. Kam se obrátit? Kam jít?

Jistou možnost nabízel do sebe ponořený svět Svatých posledních dnů, ale ten byl otevřen jenom pro ty, kteří praktikovali mormonskou víru. A ta nebyla pro Učitelův lid přijatelná.

Ellery se dychtivě naklonil kupředu. „Proč, Učiteli?“

„Protože jsme měli svou vlastní víru,“ odpověděl stařec.

„Ano, jistě, ale co to bylo za víru? Odkud přišla?“

Učitel sklonil svou biblickou hlavu. Kořeny quenánské víry, pravil, sahají do minulosti tak daleko, že ani nejstarší člen této komunity, už ani za Učitelova dětství, nedokázal určit, odkud pocházejí. Daly se sledovat mnohými generacemi a zeměmi, ale stopa stále slábla a byla stále méně rozpoznatelná, až se zcela v divokých časech ztratila.

Během jejich putování mnoho komunikantů odpadlo, ale vždycky zůstalo malé tvrdé jádro, které jejich víru zachovalo.

Elleryho vytrvalé otázky se trochu změnily. Bible zjevně nehrála ve víře Učitelova lidu přímou roli, ale byla prazákladem jeho tradice a teologie. Sekta (byla-li to sekta), žila kdysi svým osobitým stylem, který, jak se zdálo, za

dlouhá „staletí“ vyprchal; tradice tohoto vybledlého životního stylu se předávaly z Učitele na Učitele, pravil stařec a učinil mlhavý odkaz na Plinia a Josepha Flavia (a už

to tady máme, proletělo Ellerymu hlavou, potvrzení jeho vlastní prchavé vzpomínky).

Nakonec, pokračoval Učitel, Velerada za jeho mládí dospěla na celé řadě slavnostních shromáždění k rozhodnutí.

Tento odporný svět, ve kterém žijí, opustí. Odejdou do neobydlených končin na východě, i kdyby to mělo být v poušti, a jejich lid si najde nezkažené místo, ve kterém bude žít jako ohraničená komunita v přísném souladu se svými etickými a společenskoekonomickými principy.

A tak lidé prodali své domy, polnosti a obchody a nakoupili povozy a zásoby; a jednoho dne opustila San Francisco velká karavana, která zamířila východním směrem. Před ní leželo dlouhé a nesnadné období.

Jejich první pokus o zakotvení na úrodném území nedaleko Carson City skončil neslavně. Vybrali si toto místo, protože nemělo žádné spojení s nevadským hlavním městem a ve srovnání se San Franciskem bylo Carson City pouhou vesnicí. Ale právě jeho malé rozměry se staly velkým problémem. Saloony, hráčská doupata a tančírny byly právě pro nevelké rozměry Carson City pro mnohé, které neřestné pobřeží vystrnadilo do těchto míst, nepřekonatelným pokušením. A vzhledem k tomu, že

kolonie žila svým vlastním podivným životem, nikdo je ve městě neměl rád a chodily je očumovat davy mužů vedoucích nestydaté řeči, za nimiž se táhly jako tažní ptáci vyfintěné a ječící ženštiny.

Během roku vyhodnotila Velerada kolonii v Carson City jako nezdařenou, musí táhnout dál. Musí se vzdát svého spojení se světem, což byl povětšinou pouze nájem půdy. Odeberou se tam, kde nejsou peníze jenom méně důležité, ale kde nemají vůbec žádnou cenu. Najdou si místo tak zapadlé, kam nevedou žádné cesty, až na ně celý svět zapomene, a nebude o nich vlastně vůbec vědět.

Mnoho nocí a dnů poté se karavana vlekla jihovýchodním směrem. Lidé cestou umírali a byli u ní pohřbíváni. Mladí zakládali rodiny a rodily se děti.

Snažili se, pokud to šlo, vyhýbat osadám. Jednou se ovšem stalo, že zemřel člověk, kterého vezli k lékaři v pohraniční oblasti. Byl bez rodiny, jeho povozu se neměl kdo ujmout a na ostatních nebylo na jeho náklad místa. A tak všechno v této vesnici prodali za padesát stříbrných dolarů a karavana povozů se hnula dál, přičemž předtím došlo k pokusům přemluvit několik děvčat k tomu, aby tyto stříbrné dolary i zbytek scvrkávajících se financí karavany Učitelovu otci ukradly, a jednu dvojici k tomu, aby vznesla proti lidem z karavany křivé obvinění s příslibem, že za nimi bude stát úplatný soudce a stejně poctivá porota. Všechny

tyto pokusy selhaly. Poutníci Posledních dnů odjeli z města, které na ně poštvalo psy, házelo po nich kamením a střílelo jim po dobytku, aby se splašil.

Byl to jejich poslední kontakt s civilizací.

Už jim docházelo jídlo a vodu neměli žádnou, když

tažný dobytek ucítil pramen, vyrazil jeho směrem a poutníci se dostali na pahorky, které později nazvali Horou těžké zkoušky. Za nimi ležela skutečná pouštní oáza, ukrytá, zelená, bohatá vodou a ornou půdou, a tak prostorná, že dokázala uživit všechny členy karavany. A tak toto údolí nazvali Quenanem.

(Když na to Ellery později myslel, usoudil, že „Quenan“

bude asi „Kenán“, zkomolený místním nářečím, které se letitou izolací ještě prohloubilo. I když možná neměli ani jednu bibli, ušlechtilý jazyk její verze z doby krále Jakuba neznali všichni Američané devatenáctého století, bylo velmi přirozené, že vědomě či podvědomě spojili svá putování divočinou s poutí Dětí Izraele. Přinejmenším si to myslel, ale nikdy se mu to nepodařilo dokázat.) Usadili se v Údolí a ze dřeva a plátna z povozů si tu postavili první primitivní přístřešky a už odtud nikdy neodešli.

Exodus ze San Franciska se musel odehrát v roce 1872

nebo 1873; z Carson City v roce 1873 nebo 1874.

„A za všechna ta léta,“ zeptal se Ellery nevěřícně, „vás

tu nikdy nikdo nenašel?“

Učitel odpověděl: „Myslel jsem, že jsem se zmínil, že ano. Ale možná jsem zapomněl, kdosi tu byl. Stalo se to přibližně před čtyřiceti lety, kdy se náš Hrnčíř vydal se svým pomocníkem do pouště pro speciální hlínu, ze které vyráběl nádoby na naše modlitební svitky. V dunách našli ležet jakéhosi člověka; bylo to daleko od Quenanu severním směrem. Ten člověk skoro nedýchal. Lidský život je pro nás posvátný, a tak navzdory našim zákonům ho sem Hrnčíř dopravil a my jsme se ho ujali a uzdravili ho. Nakonec se ukázalo, že se vlastně nic nestalo, protože utrpení, které v poušti prožil, způsobilo, že si nic z předchozího života nepamatoval, dokonce ani své jméno. Zasvětili jsme ho tedy do našich zákonů a víry a on žil u nás v Quenanu jako jeden z nás po zbytek svých dnů. Vlastně jsem na něj už nemyslel jako na člověka zvenku. Před několika lety zemřel.“

Jediný vetřelec za sedmdesát let, a to navíc bez paměti!

Věděla tato komunita něco o vnějším světě? Evidentně toho moc nebylo. Jednou se Učiteli a Skladníkovi poštěstilo zahlédnout u obchodu Otta Schmidta jakýsi vůz podobný Elleryho vozu, který jel sám bez tažných zvířat, a také už

jistou dobu vídali nad sebou na nebi létat jakési stroje, které se pohybovaly po obloze s hromovým rachotem. Ale přímý styk… stařec zavrtěl hlavou. Ani on, Učitel a v údolí nejvzdělanější muž, nic o vnějším světě nevěděl; ani o to

nestál.

„Pamatujete si na válku Severu proti Jihu?“ zajímal se Ellery.

Sluncem opálené čelo se zvrásnilo: „Má to něco společného s“, odmlčel se, jako by následující slovo příliš nepoužíval, „vojáky? V modrých šatech? To jsem byl ještě děcko… Mám takovou zmatenou vzpomínku na mnoho pochodujících mužů oblečených v modrém… mnoho křičících mužů… a do toho hlas mého otce říká, že jsou to vojáci, kteří se vracejí z povstání…“

O první světové válce nevěděl stařec nic. A bylo zjevné, že neví nic ani o druhé celosvětové válce, která právě probíhala. Cožpak se Otto Schmidt ani nezmínil? Ale stařec zavrtěl hlavou. „Nemluvíme spolu o světských záležitostech.

Považuje nás za divochy, poustevníky, a o naší komunitě neví nic. My pravdu sice ctíme, ale Quenan musí být před lidskou myslí ukryt.“

Učitele probíhající válka nijak nezajímala a stejně tak neznal mnoho zákonů Spojených států amerických, které jeho lid dennodenně porušoval, natož zákony státu, v němž

žili.

Tento příběh kousek po kousku vydoloval Ellery z Učitele a později, na základě skrovných údajů z Kroniky, si ověřil u Kronikáře…

Právě když se prokousával záznamy Kroniky (jeho

pátrání po zmínkách o Josephu Flaviovi nebo Pliniovi byly marné a kronikář sám nikdy tato jména nezaslechl), si Ellery najednou vzpomněl. Jak Josephus Flavius, tak i Plinius Starší psali o náboženském řádu, který vznikl v druhém století před Kristem a kterému se říkalo esejci, ano, a když

teď na to myslel, stejně tak i v prvním století našeho letopočtu židovský filozof Filon Alexandrijský zanechal popis nekřesťanské asketické sekty, která za jeho časů pobývala v Egyptě a která si říkala terapeute.

Veškeré jmění esejců vlastnila bez výjimky komunita; velmi si potrpěli na čistotu, souviselo to nějak s ceremoniálním omýváním Quenánců? Esejci si hnusili lež, žádostivost, podvod; žili z chovu ovcí a dobytka, ze zemědělské činnosti a řemeslné práce. Co když quenánská sekta pocházela z pradávných esejců? Existovaly tu ovšem jisté závažné rozdíly: esejci nevstupovali do manželských svazků a odsuzovali otroctví.

Ellery se zamyslel. Zvyky a dokonce i víra se během dvou tisíciletí mohly u lidí s velmi omezenými písemnými záznamy a pod rychlým nástupem křesťanského a muslimského světa změnit nebo i vytratit… Možné to bylo, ale jak to bylo ve skutečnosti, to se už nikdo nedozví.

„Quenánci musí zůstat před světem lidí utajeni…“ Toto utajené údolí bylo tedy světem pouze pro sebe, který chránil svou čistotu před okolní zkažeností.

Jenže teď byla tato čistota ohrožena vnitřní kontaminací.

Někdo z komunity si vytvořil na základě loupeže a uskoku duplikát k učitelově klíči do sanqueta. Proč? Musí mít velmi silný motiv. Protože tento čin nebyl jenom prvním zločinem v Quenanu za téměř dvě generace, ale na rozdíl od Belyarový krádeže látky, která se odehrála před padesáti lety, byl to navíc akt svatokrádeže.

Byla to pouhá zvědavost, jak vypadá sanquetum, perverzní impulz dostat se dovnitř zakázané místnosti jenom proto, že to někdo zakázal? Není to vyloučené, ale ani příliš pravděpodobné. Vzhledem k mocnému zákazu by Quenánci nestačila pouhá zvědavost na to, aby se uprostřed noci vypravil k úzkému okénku místnosti, ve které přebýval uctívaný Učitel, na lov klíče ke svatyni, na to, aby udělal jeho otisk do včelího vosku, klíč vrátil a vyrobil si poté z otisku duplikát.

Ne, tento čin musel mít konkrétnější pohnutku.

Krádež? Ale čeho? Nádob se svitky? Ale nádobu se svitky vlastnila každá rodina. Té posvátné knihy, jak ji jen Učitel nazval?, Mk’h? Knihy, která byla ztracena, ale která se, jak vidno, opět našla? Něco takového by se mohlo stát, kdyby byla komunita postižena náboženským rozkolem, schizmatem, herezí, jenže tady nic takového nebylo.

Takže zůstával už jenom „poklad“ stříbrných mincí –

oněch padesáti dolarů, které získal Učitelův otec z prodeje majetku muže, který zemřel cestou poté, co komunita odešla z Carson City, který byl očividně uschován jako zvláštní fond, protože své cestovní výdaje hradila komunita papírovými penězi, dokud nějaké měla.

Ale k čemu mohlo být takovému Quenánci padesát stříbrných dolarů, k čemu by mu byl koneckonců i jeden stříbrný dolar? Zaujala ho nějaká hloupost v obchodě Otta Schmidta? Nějaká zakázaná tretka, nebo to byla pouhá touha blýskavou minci vlastnit?

Ellery zavrtěl hlavou. Byla to hádanka, nesnadná.

Učitel vstal, chopil se hole. Letitý obličej mu svíral zármutek. „Obávám se, Elroi, že tato záležitost s klíčem může být skutečně počátkem všech běd, které byly předpovězeny. Ale teď už musím jít za dětmi, čekají na mě ve škole. Ale jdu se srdcem sklíčeným.“

„Třeba to, Učiteli,“ řekl Ellery a také vstal, „nebude nakonec tak zlé.“ Ale z jeho hlasu čišely vlastní pochybnosti.

„Co se má stát, stane se,“ řekl stařec. „Jdi za Vodnářem.

Bude na tebe čekat na jižním svahu a ukáže ti vodovod a zavlažovací kanály.“

A Ellery se slyšel, jak říká: „Slovo vás ochraňuj, Učiteli.“

Starcovy oči, které jako obvykle hleděly skrz Elleryho,

se zúžily a soustředily na něj.

„Slovo budiž požehnáno,“ řekl Učitel.

IV.

Středa 5. dubna

Časně ráno Ellery usoudil, že by se Superintendent uplatnil jako dokonalý úředník státní správy i v našem přecivilizovaném světě. Učitel ho určil, aby provázel Hosta do nejsevernější části Údolí a vše, na co cestou narazí, popsal.

„Zavedu vás do nejsevernější části Údolí,“ řekl Superintendent Elleryho ohryzku monotónním liturgickým přednesem.

„Učitel mi řekl,“ potvrdil Ellery.

„A vysvětlím všechno, na co cestou…“

„I to mi Učitel řekl…“

„… narazíme,“ dokončil Superintendent. Vypadal jako typický robot, na kterém nelze poznat žádný věk. Mohl to být poštovní inspektor v Iowě, náměstek ředitele v provinčním jugoslávském muzeu nebo cejchmistr v australské osadě. Udělala to z něj jeho práce, nebo si našel práci ke svému obrazu? Ellery se rozhodl si toho nevšímat a

těšit se z procházky. Měl v doprovodu Superintendenta strávit celé dopoledne.

„Tak vyrazíme,“ povzdechl si Ellery.

„Nevyrazíme?“ otázal se ihned Superintendent. A po několika krocích pravil: „To je obecní jídelna.“

„To já vím, Superintendente. Ráno jsem tam snídal. A včera jsem tam snídal, obědval i večeřel. A předevčírem také.“

Muž na něj upřel skelný pohled. „Tam celá komunita jí,“ řekl.

„Vida,“ pravil Ellery. „Díky.“ Mělo to smysl?

Cestou mu jeho průvodce představil prádelnu („To je prádelna. Tady pereme šaty.“), prádelnu vlny („Ukážu vám prádelnu vlny.

Stojí támhle. Tam pereme vlnu.“), oslí stáj („… tam máme osly“), vojtěškové pole („… pole. Tam pěstujeme vojtěšku. Tou krmíme dobytek.“), broskvový sad („To je broskvový sad. Tam pěstujeme broskve. Jsou moc dobré.“) a jiné quenánské pamětihodnosti.

„A tohle je nejsevernější výspa Údolí. Zde máme místo pokoje.“

„Místo pokoje?“ podivil se Ellery.

„Místo pokoje. Rozprostírá se na celém severním svahu pohoří,“ vysvětlil Superintendent, jako by byl Ellery slepý.

Ellery se rozhodl být laskavý. Koneckonců, Superintendent

vystupoval jako turistický průvodce poprvé v životě. „Je tu téměř tisíc míst, Elroi. Možná i přes tisíc. Nedá se to dopředu odhadnout. Každý má stejný kámen. Rozměry kamene jsou tyto: dole čtvereční stopa, na výšku dvě stopy a nahoře tři čtvrtě čtvereční stopy.“

„To znamená, že…?“

„Každé místo u vrcholu je šest stop hluboké a u úpatí pět. Šířka se různí.“

Ellery mlčky stál.

Tisíc náhrobků, každý se stejnou rytinou. Jakoby stromem, zjednodušeným do primitivního symbolu. Nápis nebyl žádný.

Kolem zpíval vítr.

Superintendentův monotónní hlas se zachvěl: „V páté řadě odshora leží na jedenáctém místě zprava můj otec a sedm míst od něj leží matka,“ řekl. „V řadě pod nimi, na patnáctém místě zprava leží má žena a naše dítě. Slovo budiž požehnáno, které zůstává s námi, zde a navěky.“

Víc toho nahlas neřekl, ale Ellery viděl, že se modlí.

Má žena, řekl. Naše dítě. Ne má první zena, ani naše nejstarší nebo nejmladší dítě.

Čas míjel.

Ellery řekl: „Je mi to líto.“ Nechtěl tím říct, že je mu líto jeho zemřelých, ale myslel to jako omluvu za to, že ho přirovnával k robotovi.

Hlasy, které přicházely zdola, ho přiměly otočit hlavu.

Blížily se k nim dvě postavy, jedna pomalu, druhá rychle; pomalejší postava k nim dorazila dřív, protože také dřív vyšla.

Byl to strážce místa pokoje, stařík skřítkovského vzhledu se slabomyslnými rysy. Silně huhňal, takže mu Ellery moc nerozuměl, ale z pohybů, které dělal svým srpem, vyrozuměl, že mu vysvětluje, jak udržuje trávník, který roste na tisíci hrobech. Byla to hrdost, kterou Ellery zahlédl v jeho tupých očích? Ellerym zatřásla zimnice.

A Superintendent řekl: „Koná nezbytnou práci, a tak si zaslouží chléb, který jí. A jestli nás on a několik dalších podobných, kteří se u nás narodili, naučili lásce k lidem, která není tak snadná, potom nemůžeme říct, že se narodili nadarmo.“

Lásce k lidem, která není tak snadná…

A Ellery se opět omlouval: „Promiňte.“

To už k nim dorazil i druhý muž.

Byl to Následník, stejně jako včera ráno.

A nesl mu stejnou zprávu.

Starý Učitel řekl: „Dnes ráno jsem našel náramek s klíčem na opačné straně stolu.“

Ellery znovu prozkoumal klíč, jakoby zhotovený pro středověkou tvrz, protože byl vytvořený z jediného mohutného plátu kovu, plošně vytvarovaného. Stále voněl, i

když už ne tak intenzivně, temným, nevyběleným včelím voskem, do kterého byl vtlačen.

Náhle Učitel řekl: „Něco jsi uviděl.“

Ellery přikývl.

Zašátral v kapse, vytáhl malou a silnou lupu, kterou pro každý případ nosil s sebou, a zadíval se přes ni na klíč. Pak ji podal starci.

„Vidím tam jakési vrypy,“ řekl Učitel. „Na několika místech. Jako by to někdo poškrábal.“ Zvedl k němu oči.

„Nechápu to.“

„Stopy po pilníku,“ řekl Ellery. „A čerstvé, včera tam ještě nebyly. Zdá se, Učiteli, že ten, kdo si vypůjčil klíč k sanquetu a obtiskl ho do vosku, aby získal duplikát, zjistil, že se jím dovnitř nedostane. Musel tedy klíč opravit. Snažil se duplikát opilovat podle vašeho originálu.“

Zdálo se, že tomu stařec příliš nerozumí. Ale Ellery už

odcházel z Učitelovy místnosti a mířil rázným krokem ke dveřím sanqueta. Stařec se vydal za ním.

Ellery vzal za kliku. „Zamčeno,“ pravil.

„Tak to má byt.“

Ellery si pozorně prohlédl zámek. „Vidíte to, Učiteli?“

Stařec se sklonil. Léty vyleštěný povrch zámku byl poškrábán.

„Znamená to,“ pravil Ellery, „že se někdo pokoušel dostat dovnitř špatně vyrobeným klíčem.“

Stařec zakroutil hlavou. „Tomu nerozumím,“ svěřil se.

„Ten člověk opracovával klíč pilníkem, aby ho opravil, a stejně to nešlo odemknout?“

„Přehodil jste pořadí událostí. Muselo to proběhnout takto:

Předevčírem v noci, kdy jste spal, někdo vytáhl jedním úzkým oknem nějakou dlouhou tyčí nebo rákosem náramek s klíčem z vašeho stolu, odnesl ho a na bezpečném místě udělal voskový otisk klíče. Pak týmž způsobem vrátil klíč na váš stůl a neuvědomil si, že ho vždycky pokládáte s matematickou přesností doprostřed stolu.

Podle voskového otisku vyrobil duplikát a s tímto duplikátem se včera v noci vkradl do posvátného domu a snažil se otevřít dveře od sanqueta. Jenomže duplikátem to nešlo.

Uvědomil si, že neudělal dostatečně přesnou kopii. Ale na to, aby ji opravil, potřeboval opět váš klíč. Vykradl se tedy opět z Domu posvátného shromáždění, jedním z vašich oken vytáhl opět klackem nebo rákosem váš klíč a šel spravit nedokonalosti na duplikátu. Pak zase pomocí nějakého klacku vrátil náramek s vaším klíčem na váš stůl, aniž věděl, že má ležet přesně uprostřed. Už jste byl dnes ráno, Učiteli, v sanquetu, jestli něco nechybí?“

„Nechybí nic,“ řekl těžce stařec.

„Pak tedy předpokládám, že mu nadcházející úsvit nebo

jiný důvod zabránil v tom, aby dnes v časných ranních hodinách použil správného klíče ke dveřím sanqueta.“

Vousatá tvář se svraštila do nesčetných vrásek jako rytina.

„Pak tedy musíme očekávat…“ Zbytek nedokázal stařec vyslovit.

„Obávám se, že ano,“ řekl Ellery pochmurně a účastně.

„Pokusí se opět dostat do sanqueta, nepochybně dnes v noci a tentokrát nepochybně duplikát fungovat bude.“

V posvátném domě nikdo nebyl.

Učitel zasmušile povolil Ellerymu prozkoumat vnitřek zakázané místnosti osobně. Pak stařec odešel, zahalen v mlčení, a protože Následník byl někde na obchůzce, měl Ellery celou posvátnou budovu jenom pro sebe.

Cítil, jak se podvědomě narovnal. Jestli mu vůdce tohoto podivného stádečka dovolil, aby vstoupil do nejsvětější svatyně, tak proč váhá? Ale nechtělo se mu do toho, jako by měl spáchat svatokrádež, „zneuctění mystéria“.

Udělat to ovšem musel. Vložil velký klíč do zámku, cítil, jak otáčí těžkými stavítky, a pak se dveře otevřely a on stál na prahu zakázané místnosti.

Nebyla ve skutečnosti větší než rozměrná skříň. Nebyla tam okna. Jediné světlo vycházelo z věčného světýlka, zvláštně tvarované olejové lampičky z kovu se starobylou

patinou, která visela přesně uprostřed stropu. Průvan způsobený otevřením dveří lampičku rozhoupal; pohupovala se lehce dopředu a dozadu jako kadidelnice metající místo kouře stíny.

A v pohupujícím se světle Ellery viděl: Na protější straně v obou koutech stály vysoké a štíhlé keramické nádoby v purpurové barvě, postavené na dřevěné podsadě s miskovitou poklicí. Nádoby, podstavce a poklice byly stejného poloměru.

Přímo proti němu stál starobylý ořechový prosklený příborník. Na spodní polici ležela otevřená kniha. Na horní polici ležely dva dokonale vyrovnané sloupky stříbrných mincí o stejné výši, dokonale symetricky vyvážené, „v nejčistší estetické podobě“.

Nic jiného.

Když se věčné světélko přestalo pohupovat a Elleryho oči přivykly přítmí, sňal Ellery jeden poklop z nádoby a podíval se dovnitř. Uvnitř bylo množství papírových svitků, z nichž každý byl omotaný kouskem purpurové nitě.

Uzavřel nádobu poklopem a podíval se do druhé nádoby. I ta byla plná svitků.

Obrátil pozornost k příborníku.

Silně mu připomínal příborník, který stával v jídelně jeho babičky, kam chodíval jako kluk, až skoro očekával, že najde v policích bělomodrý porcelán s motivem vrbové

větvičky. Ale tady žádné nádobí nebylo, pouze otevřená kniha a dva sloupce mincí. Přes sklo si knihu prohlížel.

Zdálo se, že je vytištěna černým staroanglickým písmem (Ellerymu proletěl hlavou termín „klášterní čerň“) nebo alespoň písmem, které se mu velmi podobalo. V tak špatném světle se písmo nedalo přečíst, takže se Ellery rozhodl, že se tímto problémem nebude pro tuto chvíli zabývat, a obrátil pozornost ke dvěma sloupkům mincí. Byly pozoruhodně lesklé a zářivé.

Otevřel příborník. Zbrusu nové starodávné stříbrné dolary!

Zapátral v paměti, co ví o numismatice. Vzpomněl si, že některé stříbrňáky byly vzácné kousky.

Byly ony důvodem duplikátu a plánu na vniknutí do svatyně? Zaujala rádoby zloděje hodnota quenánského „pokladu“?

Téměř legendární stříbrňáky byly raženy v San Francisku, kdy? no ano!, bylo to v roce 1873, v témže roce, kdy zřejmě odešla quenánská sekta z města a vydala se hledat nový domov. Tehdy se jich vyrazilo pouze sedm set a všechny vyjma zkušebních zmizely. Vyrojily se všemožné teorie počínaje tou, že je někdo někde zakopal jako poklad a pak umřel, až po tu, že jimi někdo zaplatil v Číně zásilku zeleného nefermentovaného čaje nebo dokonce opium. Co když se ani jedna teorie netrefila a tyhle dva sloupky pečlivě

vyrovnaných mincí, s jejich nedotčeným vzhledem jako v den ražby, byly ony ztracené sanfranciské dolary z roku 1873? Jediná z nich by měla obrovskou hodnotu! A tady jich bylo, kolikže?

Třesoucími se prsty zvedl Ellery jednu z mincí z levého sloupce a pečlivě si ji prohlížel. Na lícní straně byl obraz sedící Svobody a datum… 1873! Ani nedýchal, když minci obracel. Na druhé straně byl vyražen americký orel („Takový neužitečný pták,“ jak pravil opovržlivě Ben Franklin, „který jiným ptákům krade to, co si sami ulovili,“

a prosazoval do státního znaku místo orla krocana). Kdyby pod orlem bylo 5, označující sanfranciskou mincovnu…

Ellery vytáhl svou minilupu a hledal značku mincovny.

Ale byl velmi zklamán. Nestálo tam 5, ale CC.

Jak jinak, CC, Carson City. Hlavní město Nevady mělo tehdy svou vlastní mincovnu, kam proudilo stříbro z devět let starých bohatých státních dolů. A Nevaďané tehdy, stejně jako dnes, měli raději mince než papírové peníze…

Prohlédl si i ostatní mince. Všechny nesly mincovní značku CC.

Ellery je srovnal s velkou péčí do dvou stejně perfektních sloupců a zavřel dvířka příborníku.

I když to nebyly mimořádně cenné stříbrné sanfranciské dolary z roku 1873, měly přesto značnou cenu. Podle jeho odhadu mohl mít každý dolar hodnotu přibližně dvou set

nových dolarů, a vzhledem k jejich neporušenému stavu snad i víc. Ale otázka zněla stále stejně: Kdo z Quenánců choval myšlenku na krádež peněz? A k čemu by mu bylo, kdyby své myšlence podlehl? Tento rádoby zloděj neměl o numismatické hodnotě mincí, kterou Ellery právě odhadl, ani tušení. Pro quenánského zloděje mají mince nominální cenu. A pro pár dolarů vniknout do posvátného objektu a dopustit se takového přestupku… Ellery zavrtěl hlavou.

Tyto mince neměly pro zloděje materiální hodnotu. Ale jakou? Nic ho nenapadalo.

Odešel ze svatyně, ve které jeho pohyby odrážely na stěně podivné stíny, zamkl a zkusil kliku. Pak se vypravil za Učitelem do školy.

Slavnostně mu předal klíč.

„Kde,“ otázal se starce, „bych našel Kronikáře?“

Kronikář právě tvořil o Elleryho návštěvě v Údolí legrační záznam. Tento starý Quenánec nosil poměrně krátký, ale bujný kudrnatý šedivý vous. Na horním rtu, zapadlém do horní čelisti, mu nic nerostlo, což rtu dodávalo mimořádné pružnosti. Měl ve zvyku vtáhnout ret zuby a vydávat přitom neuvěřitelný zvuk, jakési mlasknutí; jeho dolní ret tudíž vystřelil kupředu, čímž Kronikář nabyl výrazu jakési plivající inteligentní staré opice. Starcova ramena byla křehká a schýlená, hlava byla bez vlasů, vyjma matné šedivé obruby připomínající tonzuru. Už vím,

napadlo najednou Elleryho, co mi připomíná: vypadá jako Sokratova busta.

Při této příležitosti zalovil Kronikář ve svém hávu a vytáhl mimořádný nástroj. Byly to dva kusy skla zapuštěné do dřevěného rámu, v jehož obou koncích byly protaženy kožené řemínky se smyčkou na konci. Teprve až stařec přiložil tento nástroj k očím a do smyček zastrčil uši, uvědomil si Ellery, že to je pokus o brýle. Kronikař viděl přes brýle mnohem hůř než bez nich, protože čočky, vsazené do ručně vyřezaného dřevěného rámu pocházely z nějakého záhadného světského zdroje. Možná se dědily s funkcí.

„Pochopil jsem to správně, Elroi?“ zeptal se Kronikář přeskakujícím hlasem. „Tam, odkud přicházíš, mají léta čísla, nikoli jména?“

„Ano.“

„Hrom a blesky! A co lidé (mlaskl), ti mají také čísla?“

„Ne, ti, pokud se něčím neproviní, mají jména. A teď máme rok 19-.“

„(Mlask!) 19-jak dál, Elroi?“

„A. D. Což znamená Anno Domini. Což je Léta Páně.

Od počátku křesťanství.“

„Ni-i-i-kdy jsem n-i-i-c takového (mlask!) neslyšel.“

„Jaký je rok, Kronikáři, podle quenánského kalendáře?“

Kronikář, který nahlížel do svitku, který na Elleryho žádost vytáhl z nádoby, v níž se přechovával, zvedl k

Ellerymu překvapeně oči.

„Jaký máme rok teď? (Mlask!) Slovo budiž požehnáno!

Jak to mám vědět?“

Napůl pobaveně a napůl zmateně se Ellery zeptal: „A kdo by to měl tedy vědět?“

„Kdo asi! Nikdo! Nikdo to neví! (Mlask!) Jak by také mohl! Velerada se schází poslední den a až tehdy rozhodne, jaké jméno mu dá. Rok, který právě minul, dostal název ‚Rok, kdy měla černá ovce dvojčata‘. Rok předtím se jmenoval ‚Rok převelikých švestek‘. Předtím to byl ‚Rok housenek‘. Ještě předtím ‚Rok převelikého větru‘.

Předtím…“

Ellery ho sledoval zpátky… přes ‚Rok ztracené úrody‘, ‚Rok zemětřesení‘, ‚Rok velkých dešťů‘, ‚Rok, kdy si Učitel vzal za ženu Barziir‘, a tak dál, až k roku ‚Pouti na východ‘, kdy se Quenánci vydali ze San Franciska hledat zaslíbenou zemi. Což se stalo roku 1873.

„Vidíte tedy (mlask!), že jsme v Údolí už takových…

sedmdesát, ano! (mlask!), let. Tolik jsem jich napočítal. A toto číslo lze ověřit podle starých záznamů.“

Kronikář ukázal na svitek. Byl sepsán týmž podivným „kancléřským písmem“, kterým, jak si Ellery všiml, psal i Následník ve svém scriptonu. Bylo by možné, že nějaký Učitel nebo Následník byli v minulých generacích zaměstnáni v nějaké londýnské právní firmě, snad ještě

předtím, než Dickens komentoval parlamentní debaty?

Možné? Na tomto místě, usoudil Ellery, je možné všechno.

„Je v oněch starých záznamech,“ zeptal se Ellery tiše, „něco o padesáti stříbrných dolarech, Kronikáři?“

Kronikář vyskočil jako pružina, zastrčil svitek do příslušné nádoby a uzavřel víkem. „Jak by ne, jak by ne!“

Odcupital, zastrčil nádobu do police na patřičné místo, vytáhl jinou a přicupital s ní zpět. „Podívejme se (mlask!) na ‚Rok poslední pouti‘, ano, hmm, hmm.“ Prstem těkal po řádcích, na kterých nenašel to, co čekal, svinul svitek na jedné straně a rozvinul na druhé. „Ha! Podívejme se…“

Tady to stálo, napsáno týmž archaickým rukopisem na zažloutlém papíře. Tohoto roku zvažovala Velerada, co udělat s padesáti stříbrnými dolary, a někteří navrhovali, že vzhledem k tomu, že disponujeme větším bohatstvím, než

potřebujeme, měly by se zakopat a mělo by se na ně zapomenout, ale Velerada přijala jiné řešení, a sice odhlasovala, že budou uloženy v sanquetu, kde zůstanou do té doby, než se rozhodne jinak.

Podivná písmena mu skotačila před očima. Ellery se nahrbil. Cítil se zase vyčerpaný. Co to s ním je? Potýkal se s myšlenkami.

Padesát… Nedokázal spočítat mince ve dvou sloupcích.

Ale padesát jich tam jistě nebylo.

„Co se stalo se zbytkem stříbrných dolarů, Kronikáři?“

To starého úředníka vyvedlo z míry: „Se zbytkem (mlask!) Vážně, Hoste, o tom nic nevím. Pouze Učitel, požehnáno budiž Slovo za to, že s námi tak dlouho zůstává, smí vstoupit do zakázané místnosti. Dolary jsou tam, i svatá kniha.“

„Vida, svatá kniha. Copak znamená její název?“

„Kniha Mk’n?“

„Mk’n? Já jsem si myslel, že Učitel říká Mk’h?“

Kronikář se pro svou chybu zamračil. „Podle starých zápisů, které jsou všechny zapsány pamětním perem, existovala domněnka, že se kniha jmenuje Mk’n. Totiž u těch, kteří zastávali názor, že taková kniha byla. Jiní zase (mlask!) mysleli, že nebyla. Ale Učitel a předtím jeho otec ji nazývali, Mk’n. Pak, před pěti lety, v Roce mnoha ptáků, Učitel ztracenou knihu nalezl. A poté, co staré spisy prostudoval, uvěřil tomu, že její název někdo buď špatně napsal, nebo špatně četl, že to bylo Mk’h a ne Mk’n. A od té doby jí říkáme Kniha Mk’h. Protože tak to říká Učitel.“

„Ale co ten název znamená?“

Stařec pokrčil rameny. „Kdo ví? Copak slova vždycky něco znamenají?“

Po chvíli od něj Ellery odešel a vydal se hledat Učitele.

Požádal ho, aby mu zapůjčil osla a dovolil nakrátko z Údolí odjet.

„Vrátíš se,“ řekl patriarcha. Nebyla to ani otázka, ani žádost.

„Zajisté.“

„Pak jdi, Elroi, a Slovo tě provázej.“

Sám Ellery vlastně nevěděl, proč si vybral pro vyjížďku quenánského osla, a nikoli své auto a dlouhá a nepohodlná cesta na oslím hřbetu mu na to odpověď nedala. Nakonec usoudil, že mu to za daných podmínek asi připadalo vhodné.

V zemi proroka musel člověk jezdit jako prorok. (A hodně primitivně: bez pořádného sedla, na jakési náhražce, s uzdou spletenou z trávy a dlouhým rákosem místo biče.) Nedokázal rozluštit, jestli byl Otto Schmidt vice překvapený tím, že viděl svého nedávného zákazníka, přijíždět na oslátku, než že ho vidí vůbec. Nakonec se podařilo majiteli krámku pusu zavřít a na jeho kulaťoučkém obličeji se mu rozhostil radostný úsměv, až se mu špičky nakrouceného kníru dotýkaly téměř uší.

„To jste vy!“ vykřikl.

„Zdravíčko, pane Schmidte,“ zvolal Ellery a soukal se z oslího hřbetu. „Kampak mohu uvázat svého Bleška?“

Podsaditý človíček vyrazil kupředu: „Tady, tady, do stínu. Hodím mu sem kbelík vody a kousek chleba. Vida, vy jste mu žrádlo přinesl. Dejte mi to, já mu to sem hodím.

Vida, tak pan Quinn, nemám pravdu? Nebo Kean? Kde jste se u všech všudy toulal? A jak to, že jezdíte na oslu? Kam se

podělo vaše auto…?“

Ellery zašel do obchodu a vdechoval chladné, vlhké aroma starého dřeva a skořice, kávy, octa, hřebíčku a petroleje. Od jeho poslední návštěvy se nic nezměnilo: spirály lepkavých mucholapek i vybledlá kolorovaná fotografie Franklina D. Roosevelta, odřený pult (to už

muselo být hodně dávno, usoudil Ellery, co se na něm měřily kartouny, plátno, jemné i hrubé, nebo mušelín), na něm měděné váhy, starodávný chladič na grenadinu…

Sesul se na jednu ze stoliček a okamžitě bolestí nadskočil. Příležitostná vyjížďka na koni na jezdecké stezce v Central Parku nebyla tou správnou průpravou na tříhodinovou jízdu pouští na hřbetu temperamentního oslíka.

„Tak jakpak?“ cupital pan Schmidt kolem a zářil jako sluníčko. „Našel jste tehdy cestu, jak jsem vám řekl? Dostal jste se do Vegas? Povídejte! A teď jezdíte na oslu? Vsadím se, že jste tam auto prohrál v nějaké vykutálené hře. Nebo u automatů? Nebo, co je mi vlastně do toho, že jo…“

Ellery se nepřítomně usmál: „Nebylo by něco k snědku, pane Schmidte? Nebo tady zbaštím svého Bleška i s chlupama.“

„Jakpak by ne! Vy máte ale štěstí! Bili Hone, toho asi neznáte, se tu jednou týdně staví cestou z Hamlinu do Vegas. Já mu dám potravinové lístky a on mi za to přiveze maso. A zrovínka dneska ráno tu byl a nechal mi tu tak

fajnový steak, že jsem nic podobného od doby, kdy jsem boural maso doma, neviděl. Co takhle kotletku a pár vajec navrch? Mám tu pár vařených brambůrek, které k tomu opečeme, a upekl jsem kus broskvového koláče…“ Běhal sem a tam a očividně pátral v paměti, čím by obohatil svou nabídku.

Ellery polkl sliny.

„To by bylo skvělé,“ řekl. „Úplně nejdřív bych si dal kafe.“ A dodal: „Nepřidal byste se ke mně?“

„Jémináčku, a jak rád!“ radoval se Otto Schmidt.

Káva byla čerstvá a silná, steaky pečené zvolna na pánvi. Ellery cítil, jak se jeho smysl pro povinnost rozpouští v potěšení z toho, že se zase jednou najedl jako civilizovaný člověk. Jak dlouho to už bylo? V Quenanu neexistoval čas a stejně málo si ho uvědomoval i zde, v obchodě Na konci světa. S jistou námahou soustředil svou těkající mysl na záležitost, která ho sem přivedla.

„Co mi, pane Schmidte, můžete říct o tom stříbrném dolaru, který vám dal minulou neděli ten stařec?“

Otto Schmidt s velkou porcí dozlatova opečených brambůrek v uštech a kouskem vajíčka na kníru, ztuhl.

Upřeně se na něj zadíval. Zamrkal, úsměv zmizel. Pak začal opět žvýkat a brambory se rozběhly svou cestou.

„Jo tak. Vy jste mě viděl s těmi dvěma poustevníky. No, jsou trochu mešuge, ale já se řídím heslem žij a nech žít.

Nikomu neškodí a doufám, že ani nikdo jim.“

„Pane Schmidte,“ řekl Ellery mírně. „Otto. Nikdo jim nechce škodit. Ani vám. Jenom se chci něco dozvědět o tom stříbrném dolaru, který, jak jsem viděl, vám dával.“

Korpulentní mužíček vyhlásil, že pokud on ví, tak brát stříbrné dolary není protiprávní. Jo zlaté, to už je jiné kafe.

„V pětatřicátém, ne, bylo to v čtyřiatřicátém, tady se čas tak vleče, že člověk ztratí přehled, sem dorazil autem s umělohmotnými záclonkami jeden týpek, který skupovával staré zlato –“

„Otto.“

„, a tvrdil, že se jmenuje Haggermeyer. že byl v Mexiku s Černým Jackem Pershingem a honil Pancho Villu.

Potom začal podnikat v Laredu, ale odtud ho vykousala deprese…“

„Otto…“

„… a tak si na svou penzi vypůjčil trochu peněz a jezdil krajem a skupoval staré zlato. Ukázal mi povolení, to je na zlato třeba…“

„Otto!“

Majitel obchůdku zmlkl a zatvářil se provinile.

„Otto, nikdo vás neviní z toho, že jste snad porušil zákon. Podívejte se.“

Ellery vytáhl náprsní tašku. Vytahoval jednu policejní legitimaci za druhou. Otto Schmidt vyvaloval oči stále víc.

Když uviděl dva dopisy z Washingtonu, těžce polkl.

„Krindapána! Vy musíte ale být pěkně důležité zvíře.“

Když se nakláněl přes stůl, oči se mu leskly. „Má to něco společného s naší účastí ve válce?“

Ellery si položil stejnou otázku: „Mám něco společného s naší účastí ve válce?“ A dal si odpověď, která se od pravdy příliš nelišila: „Ano, mám.“

Otto se opřel dozadu a zíral na něj u vytržení. Pak vydechl: „Ano páni!“ a pro sebe si řekl: „No tak to se potom nedá nic namítat,“ vstal a přešel ke svému sejfu, tak krátkému a podsaditému, jako byl on sám, s oprýskanou americkou vlajkou na dveřích, na které byl ještě znát orel, matná červená, bílá, modrá a žlutá barva. Vrátil se s ohmatanou starou účetní knihou.

„Musím vám nejdřív povědět, jak jsem k tomuto místu přišel,“ řekl v předstírané defenzivě. „Ani nevím, jak dlouho obchodoval ten starý poustevník s bývalým majitelem, ale určitě neplatil v penězích; ne, pane. Poustevník se vždycky objevil tu a tam se zbožím, kůžkami, vlnou, lněným olejem, medem, včelím voskem, přibližně takové věci vozil; a ten chlap, který předtím vedl tento obchod, mu otevřel účet.

Pak nastala deprese. A přišel jsem já. Ale deprese trvala dlouho a já jsem časem zjistil, že mí dodavatelé už ode mě žádné naturálie brát nechtějí, v žádném množství. Plať na

dřevo, to byla jejich řeč. Úvěr? Na úvěr už vám nic nedám,“

řekl jsem starému poustevníkovi. Už nevozte žádné zboží.

Musíte platit hotově. Co to je? zeptal se. Tak jsem strčil ruku do kapsy a vytáhl jsem jeden stříbrňák a ukázal jsem mu ho. Stařec se podíval na stříbrňák, pak na mě, jako bych mu ukázal nějakou sprosťárnu. A pak bez jediného slova odešel.

Příště přijel v listopadu 1930. Tady to máme, zapsal jsem si to, vidíte? 12. listopadu 1930. Poustevník. Stříbrný dolar, Carson City 1873. O starých mincích jsem toho moc nevěděl a ještě pořád toho o nich moc nevím, ale tolik jsem pochopil, že bude mít jistě větší hodnotu než pouhých sto centů a taky jsem mu to řekl. Hodlal jsem se vypravit do L.

A., a tak jsem mu řekl, že minci vezmu s sebou a zeptám se, kolik bych za ni dostal. Souhlasil, i když jsem viděl, že ho to stálo dost úsilí.“

Otto vzal stříbrňák k několika dealerům v centru Los Angeles a nakonec ho prodal za nejvyšší cenu, kterou v roce 1930 dostal, 90 dolarů. Když potom stařec opět dorazil do obchodu Na konci světa, domluvili se: majitel si ponechá 18

dolarů za náklady a za námahu a poustevníkovi připíše na účet 72 dolarů.

Stařec jezdil do obchodu jednou dvakrát do roka a Otto si každou transakci zaznamenal do účetní knihy. Poustevník s sebou tu a tam přinášel podle stavu svého konta dolar z

roku 1873 se značkou CC. Každou další minci si Otto ponechal do další cesty do Los Angeles, kde oběhl pár obchodů, aby získal nejlepší cenu, z níž si pak nechal 20 %

(k Elleryho pobavení se tato částka nacházela přibližně uprostřed mezi provizí literárního a uměleckého agenta) a zbytek uložil poustevníkovi na účet.

„A tak to bylo po celých třináct a půl let,“ pravil mužíček. „Ten starý kos jich má patrně nevyčerpatelnou zásobu, odhadoval bych ho na nějakého bývalého prospektora, kterému sluníčko drobátko zavařilo mozek, a ten mladší bude asi jeho vnuk nebo něco takového.“

„Kolik dolarů vám dohromady dal?“

„Včetně toho z minulé neděle? Tak to mám někde přesně…“ Zatímco sebou Ellery nepokojně vrtěl na židli, Otto svými umaštěnými prsty listoval v účetní knize.

Nakonec majitel obchodu prohlásil: „Suma sumárum devatenáct.“

Jako první proletěla Elleryho hlavou myšlenka, že tu něco nesedí. Usadila se mu v hlavě, ale nedokázal ji rozluštit. Netrpělivě se Schmidta zeptal, co vlastně stařec kupoval.

„No hlavně kamennou sůl, petrolej, hřebíky a tak podobně. Nikdy žádné sladkosti, ani víno a podobné věci.

Semena? Pokud mi paměť slouží, tak ne. Zato haldy papíru.

Musí popsat strašných stránek. Jo, málem jsem zapomněl,

jednou koupil kus nábytku.“

„Nábytku!“

Otto Schmidt přikývl. „To byla tehdy vážně švanda, s tou knihou a tak vůbec. Jestli si dobře vzpomínám, pane Greene, Breene –?“

„Queen,“ pravil Ellery. „Neodbíhejte od tématu, Otto.

Zmínil jste se o jakémsi nábytku a knize. Co se s nimi stalo?

A kdy to bylo?“

Majitel obchodu nahlédl do své účetní knihy. Vypadalo to na 8. dubna 1939, „kdy v Evropě vypukla válka“.

Poustevník dorazil… Sám? „Jo, byl sám, pane Queene.“ Do minulého roku vlastně jeho mladšího společníka nespatřil.

Takže, starý pán přinesl dolar, naložil zboží a už na odchodu si všiml knihy, která ležela na polici. Najednou se s ním cosi přihodilo. Všiml jste si, jaké má oči, pane Queene? Jako by z nich… sálal oheň. Ale tehdy z nich vyšlehl plamen jako na 4. července. Jako by se dostal do nějakého transu, celý se třásl a cosi si mumlal, jako by měl nějaký záchvat a zároveň jako by se celou dobu modlil.

„Když ho to trochu přešlo, zeptal se mě, za kolik bych mu tu bichli střelil, na kolik stříbrňáků by ho přišla.“

„Co to bylo za knihu?“ vyhrkl Ellery, kterému se nepodařilo utajit dychtivost v hlase.

„Jo ta kniha, tu mi poslali z Evropy; mám na druhé straně velké louže pár příbuzných. Zkoušel jsem se do ní

začíst, ale moc mě to nebralo, tak jsem toho nechal. Zrovna, když dorazil poustevník, jsem to zkoušel podruhé.“

„Ale jak se ta kniha jmenovala?“

„Abych vám nelhal, pane Queene, vážně si nevzpomenu. Ovšem, když si ji chtěl koupit a já mu ji nechtěl prodat…“

„Vy jste nechtěl? A proč, když vás to nezajímalo?“

„To se těžko vysvětluje,“ řekl Otto Schmidt, „zdálo se mi to prostě divné… jako že prodávat dárek od příbuzných.

Ale on na mě strašně dotíral. Čím jsem byl neústupnější, tím víc naléhal. Nakonec se dostal do takového varu, že mi nabídl všechny stříbrné dolary, které má. Tak jsem si tedy řekl, ať si ji má, dal jsem mu ji jako dárek. A on mi za to žehnal, to jsem vážně málem zcepeněl. A pak ukázal na takový starý ořechový příborník, který jsem užíval jako vitrínu na předvádění zboží, a jestli jako není na prodej.

Střelil jsem mu ho za pět dolarů.“

„Nezmínil se, proč o tu knihu tak stojí?“

„Ne, jenom ji velmi pečlivě zabalil, naložil na vůz a odfrčel. Jak tak na vás koukám, tak doufám, že vám nevlezlo do hlavy, že budete taky poustevníkem. Jestlipak víte, že si tu knihu ani nepřečetl? Já jsem se ho na to zeptal a on mi to řekl. Přiznal se, že ji jenom chtěl mít.“

Jak bylo vidět, problém knihy se v tomto obchodě nevyřeší. Ani otázka stříbrných dolarů. Jejich počet… proč

ho jejich počet stále znepokojoval?

To je třeba pochopit: kdo má rozum, ať sečte číslice té šelmy. To číslo označuje člověka, a je to číslo šest set šedesát šest… Zvláštní, že mu právě teď proletěly hlavou tyto verše z Janova Zjevení. Ale 666 bylo samozřejmě příliš vysoké číslo. Musí zjistit správné číslo, prostě musí. Proto se musí vrátit do nejsvětější svatyně a mince spočítat.

Hned!

Čím víc se Ellery blížil Hoře těžké zkoušky, tím stísněněji se cítil. Musel se velmi přemáhat, aby nepobízel oslíka ostřeji k většímu chvatu. Dolehla na něj těžká deprese; bezútěšná melancholie. Vyčerpávající jízda na oslu, jeho stísněnost a neklid nepříjemně připomínaly stav jeho mysli i těla, které tak náhle ukončily jeho činnost v Hollywoodu. A sám sebe se ptal, zdali se opravdu uzdravil.

A dumal, jestli se mu to kdy podaří.

Podíval se na oblohu a s údivem zjistil, že se rychle stmívá, i když slunce dosud nezapadlo.

Snad se neblíží bouřka? Možná může za jeho depresi pokles tlaku.

Než dorazil na hřeben Hory těžké zkoušky, byla obloha téměř černá a Údolí tonulo v hlubokém stínu. Všechno mu splývalo. Jako by mu i sluch vypovídal službu. Z Quenanu nebylo slyšet žádné obvyklé zvuky. Pomalu sjížděl po vnitřním svahu, oči otevřené, ale nevidoucí, a už se téměř

nacházel u Domu posvátného shromáždění, když pozvedl oči a ustrnul.

Kolem budovy stál dav lidu, který patrně reprezentoval veškerou údolní populaci.

V naprostém tichu.

Jakoby o půlnoci.

Zčernalý vzduch měl slabozelený nádech a otevřenými dveřmi zvnitřku Domu pronikalo tímto nepřirozeným světlem žluté světlo lampy, takže celá scéna vypadala trochu strašidelně. Oněmělý zástup quenánského lidu stál nehybně, jakoby paralyzován nějakou podivnou silou, nějakou strašlivou událostí, kterou nedokázal pochopit.

Elleryho srdce pokleslo, pak se sevřelo, jako by je sevřela obrovská ruka. Učitel! Byla to snad jeho vlastní smrt, kterou se viděl stařec blížit?

Ellery spěšně sesedl a proběhl davem do Domu. A tam byl skutečně Učitel, sice ne mrtvý, ale moc mu k tomu nechybělo; poprvé na něm byl znát každý jeho rok. A u nohou mu ležel muž.

Storicai.

Storicai byl mrtev, ale nestalo se tak následkem mrtvice nebo infarktu. Osmahlé čelo bylo rozraženo barbarskou ranou: rána roztříštila kost a vyteklo tolik krve, že hlava a obličej byly pokryty silnou vrstvou, jako by na ně někdo vylil kbelík barvy. Hlava, krk a ramena ležely v louži

třpytivé krve.

Ellery beze slova hledal původce, a tu byl, ležel na podlaze Domu posvátného shromáždění, kousek od Skladníkova těla, nástroj, o kterém si myslel, že ho tu najde: těžké kladivo, pocákané šarlatem.

Takže ty „velké nesnáze“ už do quenánského údolí dorazily. Nebylo už třeba hloubat nad tím, jakým způsobem se projeví.

Byly to potíže, se kterými si Ellery uměl poradit: mozek se mu pročistil a Ellery se pustil do práce.

Na zadní straně Skladníkovy hlavy byla další rána; ale Elleryho zkušené prsty mu napověděly, že tato rána sama o sobě nemohla být smrtelná. Skladníkovi vzala život těžká rána do čela. Ellery rozhrnul jeho kudrnaté vlasy; a mezi kudrnami si povšiml tu jedné a pak dalších částeček, které vypadaly jako omítka.

Ellery se zamračil. V Quenanu žádnou omítku nikde neviděl. Ještě jednou si částečky prohlédl, tentokrát lupou.

Byla to hlína, kousky ztvrdlé hlíny.

Jemně mrtvému muži otevřel sevřenou ruku. Mrtvý Storicai svíral v ruce knoflík, kovový knoflík, ze kterého ještě trčela vlákna nitě; na přední straně knoflíku byl jednoduchý a podivný symbol.

Ellery se nezdržoval prohlížením. Vložil knoflík do obálky s okénkem, kterou vytáhl z koženého kufříku, který

si nechal přinést ze zavazadla.

Na levém zápěstí měl mrtvý muž Elleryho náramkové hodinky.

Ellery zvedl zápěstí bezvládné ruky. Zvedl oči: „Jak se mu ty hodinky líbily…“

Učitel se před Elleryho očima vztyčil v plné své výšce, setřásl ze sebe tíži svých let a promluvil silným a jasným hlasem: „Nesmíme říct, Elroi, nesmíme říct,“ učinil gesto směrem k hodinkám, které v matně zlatavém světle svítily zlatem, „nesmíme, Elroi, říct, že by bylo pro něj bývalo lepší, kdyby je býval nikdy nespatřil.“

Ale teď na hádanky nebyl čas; a Elroi obrátil pozornost k hodinkám. Sklo bylo roztříštěno, ciferník do hloubky promáčklý; takovou spoušť by žádný pád nezpůsobil. Ne, Storicai zvedl svou levici ve snaze odrazit kladivo, což se mu povedlo, protože ho zachytil hodinkami, ale další ránu už nezachytil, a když při boji ztratil rovnováhu, chytil se knoflíku a pak padl mrtvý k zemi.

Ručičky se zastavily na 4:20.

Teď bylo právě (podíval se) 4:58. Ellery tu byl asi tři minuty.

Systematicky prohlížel šaty mrtvého muže. A v jeho vnitřní kapse našel to, co mu v podstatě vypadlo z hlavy, primitivní duplikát klíče ke svatyni.

Takže ten noční zloděj byl Storicai. Nebo… to bylo

jinak?

Ellery povzdechl. Dokonce i v Edenu.

Narovnal se a ukázal na kladivo. Stařec se teď tvářil pozoruhodně chladně, ačkoli v jeho očích, očích prorockých, byl mnohem větší smutek než dřív. Ale při Elleryho gestu zvlídněly.

„Bylo to tak,“ začal Učitel, „jedna noha zasedacího stolu se začala viklat, a tak jsem chtěl požádat Následníka, aby ji poté, až se naučí a napíše to, co má, spravil.

Nepovažoval jsem to za tak velkou opravu, abych na to musel volat přímo Tesaře, ale sám jsem neměl čas.

Proto jsem vytáhl ze skříně na nářadí kladivo a položil jsem ho doprostřed stolu, abych nezapomněl na to, že chci požádat Následníka o opravu nohy od stolu.“

Ellery zabalil kladivo pečlivě do svého velkého kapesníku. Mezitím proběhl Následník dosud otevřenými dveřmi (a mlčenlivým zástupem, který stál stále venku) a volal: „Hledal jsem všude, Mistře…“

„Je tu,“ řekl Učitel a ukázal na Elleryho.

Mládenec lapal po dechu a pohlédl na tělo na podlaze.

Otřásl se a vyrazil krátký výkřik.

„Můžeš jít do svého pokoje,“ pravil stařec šetrně.

„Mám jednu prosbu,“ Ellery zarazil Následníka.

„Nezašel byste nejdříve do svého scriptoria a nepřinesl mi patnáct listů papíru?“

Takové věci se musí dělat dokonce i v Edenu.

Otevřenými dveřmi vanul mírný vánek a Ellerymu přinesl vzpomínku na první závan, který ještě tehdy nepoznával, existence Quenanu, zápach hořícího pelyňku.

Stejný vánek rozhoupal lampu visící v místnosti, tak jako se téhož rána rozhoupala lampa v sanquetu. Ale stíny jako by teď věstily neštěstí.

Pravil k Učiteli: „Prosím, svolejte Veleradu a zavolejte také Superintendenta. Musím se jich na něco zeptat.“

Stačilo jen přání vyslovit, protože ti, které jmenoval, stáli v zástupu venku. Členové Velerady vstoupili a zaujali příslušná místa; dokonce i Otrok, který byl velmi starý a nemocný a kterého museli dovnitř přinést; na Elleryho pokyn byly dveře zavřeny. Zdálo se mu, jako by zaslechl nějaký povzdech (nebo zasténání); ale to mohla být jenom jeho fantazie.

Ve vlnách na něj opět dorážela otupující lhostejnost, kterou už tak dobře znal. Odháněl ji od sebe jako psa.

Na stole Velerady, poprvé od časů soudu nad Tkalcem Belyarem, byly rozloženy věci náležející k zločinu. Tehdy tu ležely jenom štůčky plátna a kusy, které od nich byly odstřiženy. Teď na něj položil Ellery svůj kožený kufřík.

Obsahoval pomůcky nezbytné pro jeho vedlejší povolání, soupravu na snímání otisků, samonavíjecí měřítko, kompas, baterku, nůžky, pinzety, nádobky, gumové rukavice,

umělohmotnou pásku, obálky s okénky, zápisník, tužku, značkovací pero, štítky, policejní osmatřicítku a krabičku nábojů.

Občas musel Ellery vyložit celý obsah kufříku, ale při této příležitosti vytáhl pouze soupravu na snímání otisků a značkovací pero.

„Co to je, Elroi?“ zajímal se Učitel, který neodtrhl oči od podivných věcí, ačkoli většina obsahu kufříku byla pro něj stejnou záhadou jako pro ustrašenou Veleradu. „Co to od nás budeš chtít?“

„Učiteli,“ pravil Ellery mírně, „sejmu od každého z vás na tyto listy otisky vašich prstů, od všech přítomných. Je to jednoduchá věc a nijak to nebolí. Nikdo z vás nebude sahat na žádný papír vyjma toho, který mu předložím. Je to jasné?“

„Je jasné, jak to uděláme, není jasné, proč,“ pravil stařec. „Přesto uděláme to, co říkáš. Všiml jsem si, že sis řekl o patnáct listů papíru, ačkoli je nás, včetně tebe, jenom čtrnáct. Budeš brát také otisky prstů toho, který odešel?“

Elleryho překvapila Učitelova bystrost. „Skladníka?

Ano, Učiteli. Jeho otisky sejmu nejdřív.“

A v přítomnosti zrychleně oddechujících a vyděšených lidí to také udělal. Když se svým vybavením vstal a obrátil se k nim, přestali na chvíli dýchat vůbec. Ale jejich ctihodný

vůdce, který zaznamenal jejich strach, si stoupl před ně a klidným hlasem řekl: „Mezi živými budu, Elroi, první já,“ a natáhl před sebe šlachovité, sluncem osmahlé ruce.

A tak Ellery sejmul otisky Učitele, Následníka a Superintendenta a pak zbývajících živých jedenácti členů Velerady Dvanácti. A na každý papír pod jejich otisky zaznamenal jméno úřadu, který dotyčný člověk zastával.

„A co teď, Quenane?“

„Teď bychom potřebovali být chvíli sami, Učiteli.“

„Přeješ si, aby ten, který odešel, tady zůstal?“

„Ne, můžete ho odnést.“

Patriarcha přikývl. „Velerada a Superintendent,“ oslovil hodnostáře svého lidu, „teď opustí posvátný dům a toho, kdo odešel, odnese a připraví ho na uložení na místo pokoje.

Řekněte lidu, aby se vrátil do svých domovů nebo ke své práci; dokud žijeme, musíme plnit své povinnosti. Následník se může uchýlit do svých pokojů. Slovo budiž požehnáno, v zármutku i v radosti.“ Pozvedl ruku k požehnání a rozžehnání.

A tak zatímco se někteří v poslušnosti chopili Skladníkova těla a jiní odnášeli Otroka, ostatní se v tichosti chystali k odchodu. Ellery si pomyslel: A teď jsem se i já dopustil zločinu… Protože ať už leží Údolí v kterémkoli státě, na to se Otta Schmidta zapomněl zeptat –, jistě existoval nějaký úřad, přinejmenším místní šerif, kterému

byl Ellery vázán povinností oznámit vraždu. Jenomže do chvíle, než uviděl Quenánce odnášet oběť vraždy s cílem připravit ji k pohřbu, ho nic takového vůbec nenapadlo.

Nedokázal to udělat. Oč horší zločin by bylo otevřít dveře quenánského údolí současnému světu!

Když poslední člen Velerady odešel a dveře se opět zavřely, Ellery řekl: „Učiteli, když jsme se poprvé setkali, řekl jste mi, že je předpovězeno, že přijdu a budu vaším průvodcem v čase velkých nesnází, které na vás dolehnou.“

Stařec se hluboce schýlil v souhlasu, pak zvedl hlavu, takže byla částečně zakryta v kápi.

„Pak mi musíte říct všechno, co se tohoto odpoledne stalo, i kdy se to stalo, pokud možno co nejpřesněji.“

Stařecké rty povolily, takže zůstala škvírka. Oči se doširoka rozevřely a hleděly časem.

„Tedy,“ pravil prorok, „v poledne jsem se vrátil z pole a v době poledního jídla jsem ve své místnosti meditoval, protože já v poledne nejím. že bylo poledne, vím podle stínu, žádný totiž nebyl.

V jednu hodinu jsem šel do školy. Cítil jsem, že je jedna, po všech těch letech funguje mé tělo jako hodiny. A učil jsem tam děti asi tak hodinu. Ve škole hodiny máme, a když

ukázaly dvě (a když jsem zjistil, že je tolik), vrátil jsem se sem, do Domu posvátného shromáždění.

Následník se měl věnovat studiím, ale místo toho

lelkoval ve dveřích v naději, že spatří, jak vím, jistou dívčinu, až půjde kolem. Vášeň je přirozená, někdy i posvátná; ale má svůj čas a místo, a toto nebyl ten případ.

Takže jsem ho poslal do jeho scriptoria, a abych ho nevystavoval pokušení, zamkl jsem ho tam a odnesl klíč.

Pak přišel kdosi se vzkazem, že je Otrok nemocný a že by mě chtěl vidět…“

„Otroka si necháme na později,“ pravil Ellery vážným hlasem. „Nejdříve bych si chtěl ještě jednou prohlédnout scriptorium. Doprovodíte mě, Učiteli?“

Následník ve scriptoriu nebyl; očividně se uchýlil do své ložnice ve vedlejší místnosti. Když byl v této písárničce Ellery na návštěvě poprvé, nebyl schopen vnímat detaily.

Teď zaznamenal, že v místnosti jsou dva malé psací stoly, dvě malé lavice a police zaplněné svitky a nádobami na jejich uložení, balíky papíru, špulkami nití, svazky brk a rákosových per, kalamáři s inkoustem a dalšími písařskými potřebami.

Vedle každého stolku stál vysoký a rozvětvený svícen s mohutnými hnědými svíčkami z včelího vosku.

Na stěně proti dveřím byla úzká okna stejného typu jako v Učitelově místnosti, příliš úzká na to, aby se jimi protáhlo byť malé dítě. Když sem Následníka zamkli, musel počkat, až se vrátí jeho Učitel, nebo sám vyrazit dveře. Na dveřích nebyly patrný žádné známky násilí.

Ellery a stařec odešli ze scriptoria stejně tiše, jako vstoupili.

„Pokračoval byste teď, Učiteli, ve svém vyprávění?“

požádal Ellery.

Stařec začal mluvit. Vrátil se do svého školního kabinetu, kde se věnoval svým školním povinnostem do tří hodin a pak se vrátil do Domu posvátného shromáždění.

Tam si vzpomněl na zprávu o tom, že je Otrok nemocný.

Než odešel, vzpomněl si na uvolněnou nohu od stolu a položil na stůl kladivo, doprostřed –, aby později nezapomněl Následníka požádat o to, aby stůl opravil.

Pak se prorok vydal do Otrokova domu.

Před Otrokovým domem stojí sluneční hodiny. Když

kolem nich Učitel procházel, bylo podle jeho odhadu 3:15.

„Zůstal jsem tam přibližně hodinu. Nemohl jsem hned odejít, byli jsme kdysi spolu mladí. A vrátil jsem se“, každé slovo pečlivě zvažoval –, „a když jsem se vrátil, muselo být kolem čtvrt na pět. Vrátil jsem se…“

Co mu to chtěl stařec říct?

„Dvacet minut po čtvrté,“ řekl Ellery mírně, „byl Storicai po smrti.“

Učitel vyvíjel mimořádné úsilí: „Ano, Storicai byl mrtev… Ležel tam, jak jsi ho viděl, ve vlastní krvi na podlaze zasedací místnosti.“

„Je to pro vás jistě těžké, Učiteli,“ zašeptal Ellery. „Ale

musíte pokračovat.“

„Odemkl jsem dveře scriptoria, pustil Následníka ven a poslal ho, aby zjistil, jestli ses už vrátil z projížďky. Protože to už bylo tady, velké nesnáze dolehly na quenánský lid; a já jsem věděl o pomoci pro něj, která se jmenuje Elroi, a navrch Quenan. Protože se stalo, jak bylo psáno.“

Ellery si povzdechl. Teologie, proroctví, hadačství, tím se záhada Skladníkovy smrti nedala vyřešit… Storicai, kterého tolik okouzlil lesk náramkových hodinek, prvních, které kdy viděl, který měl tak dětinskou radost z toho, že je směl chvíli nosit. A který je nosil po zbytek svého života…

„Nezeptal jste se Následníka, jestli něco neslyšel, neobvyklé zvuky, hlasy –, když seděl zamčený v scriptoriu?“

Vráska mezi obočím se prohloubila. „Nikoli, Quenane.

Zeptej se ho sám.“

Jenomže Následník, jehož obličej byl nad chlapeckým vousem stále ještě bílý jako křída, jenom vydechl: „Nic jsem neslyšel, vůbec nic!“

Ellery si opět povzdechl a požádal Učitele, aby se i on uchýlil do svého pokoje. Ale nejdříve si od něj vzal klíč ke svatyni.

S rukou na klice stejně jako dříve váhal, protože cítil, že když vejde do zakázané místnosti, zneuctí ji. Ale teď nebylo vyhnutí. Strčil klíč do zámku a zjistil, ke svému údivu, že

dveře nebyly vůbec zamčené. Ellery rychle vklouzl do sanqueta a zavřel za sebou dveře.

Věčné světlo viselo na starém měděném řetězu. Řetěz procházel kovovým očkem zapuštěným do středu stropu a vedl k háku zavěšenému na jedné stěně, ve kterém byl jeden jeho článek zachycený. Řetěz byl dostatečně dlouhý na to, aby se dal povolit o několik desítek centimetrů. Ellery přikývl: bylo to praktické zařízení, i když primitivní, protože bylo snazší řetěz povolit přes hák na stěně a spustit tak lampu níž, když ji bylo třeba naplnit, než lézt po žebříku.

Povolil řetěz v plné délce, až se mu lampa téměř třela o hlavu. Temný kruh na podlaze, kam dopadl stín lampy, ztemněl, ale zbytek místnosti byl lépe osvětlen. Ellery zahákl řetěz tak, aby lampa visela co nejníž, a spustil se na všechny čtyři.

Prozkoumával podlahu centimetr po centimetru a vytvářel na stěně groteskní stíny. Svůj první objev učinil u příborníku, střep hlíny s vnější purpurovou glazurou.

Ellery vstal a zvědavě se rozhlížel kolem. Velká nádoba na svitky po jeho pravici byla ze svého dřevěného podstavce vychýlena, jako by ji tam někdo posadil ve velkém spěchu.

Ellery si byl jistý, že při jeho dopolední návštěvě seděla tato velká urna správně.

Obrátil pozornost k příborníku. Skleněná výplň příborníku byla neporušená, ale na rohu ořechového rámu,

ve výši spodní police, se něco slabě lesklo… byla to skvrna, tmavá, lepkavá… dotkl se jí a něco z ní mu zůstalo na prstu.

Krev. Krev, která tu dnes ráno nebyla.

A mince?

Oba sloupce stříbrných dolarů nebyly už tak pečlivě vyrovnané jako onoho rána. Každý sloupec se trochu nakláněl a jeden sloupec byl trochu vyboulený.

Ellery, který stál v chvějivém světle před příborníkem, rekonstruoval odpolední události. Byl to evidentně Storicai, který si potajmu vyrobil duplikát ke klíči do sanqueta, Storicai, který, zatímco odešel Učitel na návštěvu starého a nemocného Otroka a zatímco byl Následník zamknutý v scriptoriu, spáchal ještě jednou hřích vniknutí do Domu posvátného shromáždění bez dovolení; Storicai, který spáchal zdaleka největší hřích tím, že vstoupil do zakázané místnosti, a to proto, aby ukradl stříbrný poklad komunity.

Zakázané vniknutí, svatokrádežné a zlodějské srdce, kdo by si pomyslel, že je něčeho takového nekomplikovaný Storicai schopen?

A když tento chamtivec pronikl do sanqueta, možná právě ve chvíli, kdy kladl své bezbožné ruce na mince, zezadu na něj někdo zaútočil. Někdo přispěchal do posvátné místnosti, uchopil pravicí nádobu na modlitební svitky, vyzvedl vysoko a praštil jí zezadu do Skladníkovy hlavy.

Nádoba se musela rozbít nebo alespoň těžce poškodit, o

čemž svědčí přehlédnutý střep pod příborníkem a kousky hlíny ve vlasech mrtvého muže; ale nebyla to smrtící rána.

Storicai jenom upadl, možná byl chvíli v bezvědomí nebo trochu otřesen; při pádu narazil hlavou o roh příborníku a poznamenal ho svou krví.

A to vše se stalo v nejsvětější svatyni, v přítomnosti svitků přikazujících, aby se bratři vzájemně milovali a žili v pokoji. Joab u oltářních rohů, Becket v katedrále.

Ten, kdo udeřil, se asi otočil a utekl. A Storicai, který se rychle vzpamatoval, se rozběhl za svědkem svého zločinu a dostihl ho v zasedací síni. Tam muselo dojít k boji (v hrobovém tichu, jinak by Následník za zamčenými dveřmi něco slyšel); a Storicai se jistě pokusil toho, kdo na něj v sanquetu zaútočil, zabít, aby neprozradil jeho tajemství, protože podle quenánského zákona byla krádež hrdelním zločinem, a tak svědek, zahnaný za zasedací stůl Velerady, musel bojovat o život. Na stole leželo kladivo, které tam položil Učitel, svědek kladivo popadl a přinejmenším dvakrát Skladníka praštil: jednou na zdvižené zápěstí, tehdy rozbil sklo u hodinek, promáčkl ciferník a zastavil jejich chod; druhý úder byl smrtelný, do čela.

Kdo byl svědkem Skladníkova zločinu a první člověk, který v tomto Údolí zabil?

Ellery si opět uvědomil, že ho celý den pronásleduje něco v souvislosti s mincemi. Co to jenom bylo?

Jejich počet, to bylo ono! Učitel mu řekl, že při putování karavany jeho otec přivezl do Údolí padesát stříbrňáků; a Kronikář potvrdil na základě svých záznamů, že tomu tak bylo. Bylo jich padesát a podle Schmidtovy účetní knihy jich Učitel nechal v jeho obchodě Na konci světa jenom devatenáct.

Zbylo jich jedenatřicet.

Ellery se pozorně zadíval na sloupky v příborníku. Oba byly stejně vysoké. Oba tedy obsahují totožný počet stříbrňáků, což znamenalo, že nehledě na to, kolik jich skutečně je, musí jich být sudý počet… No jistě! Nemohlo jich být jedenatřicet!

Tak tohle mu nedalo pokoje od chvíle, kdy se vrátil ze Schmidtova obchodu. Číslo jedenatřicet by narušilo dokonalou symetrii veškerého uspořádání v zakázané místnosti; a v Elleryho hlavě nastartovalo jakýsi podvědomý počítač.

Jak by mohly mít oba sloupce stejný počet mincí, když

by jeden z nich musel být o šířku mince vyšší? Jeden stříbrňák tedy chybí?

Pak to Ellerymu došlo. Nechybí, vždyť ho tehdy dali Tkalci Belyarovi, když ho Učitel poslal za krádež plátna na jistou smrt do pouště. Tehdy ho vyhnali se zásobami na dva dny s jedním stříbrňákem.

Třicet jedna bez jedné dává tedy sudé číslo a vysvětluje

stejnou výšku obou sloupců.

A Ellery došel k příborníku, vytáhl jeden sloupec mincí, spočítal dolary ražené v roce 1873 v Carson City a napočítal jich patnáct; a celý sloupec zase jaksepatří vrátil a vytáhl druhý, ve kterém napočítal také patnáct mincí.

Jen co vrátil druhý sloupec vedle prvního, zapulzovala mu v hlavě myšlenka.

Storicai zradil svého Učitele, svou víru a své quenánské bratry za třicet stříbrných.

Postupně si Ellery uvědomoval, že v ohnisku jeho sklíčených očí, ve spodní přihrádce příborníku, leží kniha.

Ležela tam stále, na tom stejném místě, stále otevřená; od rána se jí očividně nikdo nedotkl.

Měl pocit, jako by měl oči plné písku. Nejdříve se mu linie černých písmen na otevřené stránce před očima roztančily v jakémsi zmučeném tanci. Ale pak se uklidnily a nehýbaly se; a odkudsi se vzala nevyslovitelná myšlenka…

nevyslovitelná.

Byl to sen ve snu a kolem vládla tma plná zlých čar; pak pohnul rukou, v mimovolném gestu zlého snu, sáhl do příborníku a zvedl a otočil levou polovinu knihy, aby se mohl podívat na její obal a na hřbet.

A viděl.

A když to viděl, zíral jako šílenec ve světlém okamžiku.

Rozum to odmítal. Tak to nemůže být! křičel. Jedině ve

snu. Jenom ve snu.

Jenomže to žádný sen nebyl, byla to skutečnost.

A bylo to příliš.

Dlouho trvalo, než se Ellery natolik sebral, že stáhl ruku; a pak strávil celou věčnost tím, že na ni zíral.

Posvátná kniha. Kniha Mk’h, jak ji nazval Učitel.

Ano, bylo to tak, na hřbetu knihy byla skutečně ona písmena, která tak rozzářila starcovy oči v Schmidtově obchodě…, za která chtěl patriarcha nabídnout cokoli, dokonce i všechno komunitní stříbro.

„Ztracená“ kniha Quenanu, jak jí Učitel říkal.

Ellery si nepamatoval, jak odešel ze svatyně, jak za sebou zamkl, jak prošel zasedací síní; ani na těžký zvuk svých kroků si nepamatoval.

Jediné, co věděl, bylo, že stojí ve dveřích a zhluboka dýchá, jako by mu všechen vzduch, co ho kolem bylo, nestačil.

V.

Čtvrtek 6. dubna

Celou nocí ho pronásledovaly čarodějnice, potměšile na něj mrkaly, pochechtávaly se mu, něco stále drmolily a

sedaly si mu na hruď, která zápasila o kousek dechu. Věděl, že se mu to jenom zdá, že stačí otevřít oči. Ale bylo to nad jeho sily. Zasténal, něco zabručel, zaúpěl a tak se za velkého naříkání konečně probudil.

Třásl se zimou, byl omámený a všechno ho bolelo; spánek plný strašidel mu nepřinesl žádnou úlevu. S

nesrozumitelným brumláním hmátl po přikrývce a v návalu zoufalství se otočil… Všechny rohy místnosti byly nacpány čarodějnicemi, které si cosi šeptaly. Napínal uši, co si to povídají, a oči, aby ve tmě viděl. Potom přišel na to, v čem se mýlil, nebyly to vůbec žádné čarodějnice, to ho jenom zmátly podivné hábity, byli to členové Velerady, kteří si zneklidněně cosi povídali a zírali na kus papíru, který všichni drželi v ruce.

A pak si předávali listy papíru z ruky do ruky rukoudání rušit rvačka ryčet strach strádání stařec sténat stesk stížnost strefit se strhnout strhnout strhnout.

Dejte mi to, křičel Ellery, vždyť zničíte otisky!

Zavřel oči a až pak zjistil, že je měl otevřené a že křičel nahlas. Opět otevřel oči. Stál u okna a skřípal zuby. Venku bylo šedivé ráno. Třásl se zimou a celé tělo ho bolelo. A vzpomněl si, co se stalo včera a co se musí stát dnes.

Trápení příliš velké na člověka…

Oblékl se a odnesl své toaletní náčiní do obecní jídelny, kde dostal horkou vodu, umyl se, oholil se a nejistým

krokem vešel do jídelny. U snídaně byla první várka lidí, několik jich mezi sebou hovořilo tichým hlasem, ale se vstupem Elleryho veškerá debata umlkla.

Někteří po něm pokukovali plaše, jiní s děsem, neznámý člověk a neznámý zločin –, i když mezi nimi neexistovala souvislost, vzbuzovali stejný strach. Jiní na něj pohlíželi očima plnýma zbožnění: Neříkal snad Učitel, že byl příchod Hosta předpovězen?

A byli tu i tací, kteří na něj hleděli tak jako předtím, očima uctivýma a vstřícnýma.

Ale promluvit si s ním se neodvážil nikdo.

Ellery snědl a vypil, co před něj postavili, a jediné, co si ze snídaně pamatoval, bylo, že byla horká a sytá.

Zanesl si do pokoje toaletní věci a zvažoval, co bude dělat.

Chvíli něco zapisoval do notesu.

Pak ho odložil a vydal se vykonat to, co mělo být vykonáno.

Až kam Ellerymu sahala paměť, ohromoval ho fakt, že se velcí a slavní lidé na Zemi objevují periodicky. Jako malý kluk znal člověka, který jako by vypadl z oka jedné římské soše. Občanskou nauku ho učil pan Tobias, celý Scipio Africanus. Otec O’Toole, římskokatolický farář, nejspíš včera v noci svlékl Neronovu tógu. Isador Rosen, který spolu s inspektorem Queenem obcházel za svých mladých

let revír, jako by z oka vypadl Juliu Caesarovi.

A tak se to periodicky opakovalo, nebo si to možná Ellery jenom periodicky uvědomoval. Královna Viktorie mu prodávala lístky do kina, proti němu v autobuse seděla Whistlerova Matka, Beethoven vlastnil prádelnu; Ivan Hrozný se nahnul přes bar a zeptal se: „Copak si dáme dobrého?“ Robert E. Lee nabízel, že ho na chodníku v Greenwich Village za jeden dolar nakreslí.

A došlo k tomu, jak se zdálo, i teď. Winston Churchill mu předložil ovesnou kaši (pokud to byla ona) ke snídani.

Marie Dresslerová odnesla prázdnou misku. A tu máme Bernarda Shawa, se zaschlou krustou na vousech, který vysvětluje, jak se dělají hrnce. Ellery se cítil hodně divně, když se díval na kruh a vypalovací pec a sledoval, jak autor živnosti paní Warrenové hází do pece hrst soli, kterou na dlaždičkách, které se tam pálily, vytváří jednoduchou glazuru.

Ellery vytáhl z kapsy střep, který našel v sanquetu. „Na takovou purpurovou glazuru se asi sůl nepoužívá, viďte?“

„To ne,“ pravil Shaw, Hrnčíř. „Ta se dělá úplně jinak. U

nádob na svitky, myslím.“

„Takže to je střep z nádoby na modlitební svitky?“

Hrnčíř kývl. Úsměv, který mu zaléval při rozmluvě vousatou tvář, pohasl.

„Včera se rozbila jedna modlitební nádoba. Tyto nádoby

jsou posvátné, protože uchovávají Slovo, a jsou umístěny v sanquetu, v zakázané místnosti Domu posvátného shromáždění. Naposledy se jedna rozbila při zemětřesení.

Jejich počet nikdy nepřesahuje čtyři, dvě jsou v sanquetu a dvě jsou do zásoby, pečlivě zabalené do vlny a slámy, aby se nerozbily. Jsou poměrně pracné a nedělají se často…

Včera se jedna rozbila. Pod ostatními se země neotřásla, ale pode mnou ano, když jsem to slyšel a viděl, a dosud se třese.“

Z pece v Hrnčířově dílně šlo velké horko. Jaké to musí být setkat se poprvé s vrahem? „A pak jste rozbitou nádobu v sanquetu vyměnili?“

„Ano,“ Kdosi se nedaleko pustil do zpěvu a po prvních několika tónech náhle přestal. Jako by si najednou vzpomněl… „Přišel Učitel a požádal mě o novou.“

„Řekl vám proč?“

Chocholaté bílé obočí se semklo a hluboký hlas klesl ještě níž. „Pravil, že nadešel čas velkých nesnází. Byl jsem překvapen, protože žádné znamení jsem neviděl. A chtěl po mně novou modlitební nádobu. Z toho jsem vyrozuměl, že znamením musí být to, že jedna z nich se rozbila. Až

později, když nastal všeobecný pokřik a shon, jsem se dozvěděl, že je mrtev i Skladník. Protože cožpak není každý člověk,“ povzdechl si, „také nositelem Slova?“

„Kdy přišel, myslím Učitel, požádat o výměnu nádoby v

zakázané místnosti?“ vypravil ze sebe Ellery s potížemi.

„Včera. Odpoledne.“

Stejně jako ostatní neuvažoval Hrnčíř o čase jako o exaktním pojmu. Ale v jeho dílně visely hodiny, staré dřevěné s kyvadlem a závažími (které, jak mu Hrnčíř vysvětlil, potřeboval na určení doby vypalování v peci) a kromě toho tu byla sepsána žádanka. S maximálním vypětím stanovili dobu Učitelovy návštěvy na 4:30.

Deset minut po vraždě.

Když se Ellery obrátil k odchodu, Hrnčíř řekl: „Věděl jsem, že čas velkých nesnází, které nám byly předpovězeny, nastane ještě za mého života, pokud se dožiji plnosti svých let.“

Ellery se překvapeně zastavil: „Jak jste to věděl, Hrnčíři?“

Muž zvedl ruku potaženou tenkou vrstvou, směsicí jílu a vody, se kterou pracoval, a ukázal vzhůru.

„Ty stroje, které létají oblohou,“ řekl. „Poslední tři roky létají ve stále větším počtu. Copak to není znamení, že Quenan čekají těžké časy?“

„Je to znamení, že těžké časy nastaly celému světu,“

řekl Ellery.

Hrnčířova bradka spočívala na jeho mohutné hrudi.

„Slovo budiž požehnáno,“ zamumlal. „V čase nepokoje i v čase pokoje.“

Odporný pach opalovaného kopyta, který od klukovských let neucítil, přivítal Elleryho na příští zastávce.

Stejně jako známý pach, ne tak zapomenutý, čerstvých pilin.

Ulysses S. Grant právě končil okovávání vykrmené šedivé oslice.

„Slovo budiž požehnáno,“ pravil generál Grant. „Já jsem místní Tesař i Kovář v jednom.“ Pleskl oslici po zadku a ona odklusala. Vůl zná svůj žleb a osel svého pána stáj…

Ellery odpověděl na pozdrav a chvíli ani jeden nepromluvil. Učedník složil měchy a plaše si šel po své práci. V ohništi zvolna dýmal popel, hrál všemi barvami, od rudé po šedivou. Grantová reinkarnace zvedla kus dřeva, podle Elleryho odhadu vozovou oj, a začala z ní opatrně strhávat kus kovu.

„I když mám ruce zaměstnané,“ řekl muž, „uši jsou volné.“

„Vyrábíte klíče?“

Tesař se na chvíli zamyslel. Pak na chvíli nechal práce a pravil: „Jsou-li zapotřebí, pak je udělám. Ale není jich tak mnoho, protože tu není příliš mnoho zámků. Komora s krmením musí být na zámek, protože jinak by se tam zvířata, která jsou velmi lstivá, nějak dostala a sežrala víc, než je zdrávo.“

„Co se tu ještě zamyká, a potřebuje tak klíč?“

Příliš mnoho toho nebylo. Přechovávali tu menší

množství v Údolí vyrobeného střelného prachu na vyhazování kořenů a skal (Tesař jako by ani netušil, že se střelného prachu také dá používat ke zcela jiným účelům), který zamykali před dětmi a zvířaty. Komoru s na plátky nakrájeným a sušeným hovězím masem (sušeným na slunci a větru po jihozápadním způsobu) také zamykali před toulavými kojoty, které občas hlad zahnal až do Quenanu.

Kromě toho byl zámek na domě, na jediném, mongoloidního skřítka, který se obával věcí, které ani nedovedl pojmenovat: „Ale nikdo se s ním nechtěl hádat a navíc to nikomu neuškodí.“

Ano, ano.

A sanquetum.

Mozolnaté dlaně znehybněly a Ellerymu se zdálo, že se v Tesařových očích lesknou slzy.

Sanquetum. „Kdy jste naposledy vyráběl klíč k sanquetu?“

„žádný jsem nikdy nedělal,“ pravil muž tiše.

„A kdo tedy…“

„Klíč k sanquetu, který má Učitel, vyrobil Samuel, který byl kdysi dávno Tesařem.“

Nedalo se nic dělat, zeptat se musel: „Mohl by někdo vyrobit klíč, aniž byste to věděl? Řekněme v noci?“

Tesař se narovnal a předtím, než odpověděl, uložil do truhly kus kovu, který strhl z oje.

„Hoste,“ pravil zdvořile, „já tu nejsem tesařem a kovářem na základě zákona, ale na základě svých dovedností a předností. Sem může přijít a pracovat po libosti každý. V mé i bez mé přítomnosti. Má práce mě často zavede do různých koutů Údolí. Ptáš se, zda by někdo mohl vyrobit klíč bez toho, abych o tom věděl? A já na to říkám, a proč ne? Proč bych o tom musel vědět?“

Ellery si povzdechl. Je to jiný svět, s jiným žebříčkem hodnot. Primitivní Polynésané byli zděšeni, když kapitáni evropských lodí mrskali své námořníky za věc, která se jim zdála tou nejpřirozenější na světě, a sice když odplavali na břeh bez dovolení, aby si našli ženu; oni sami ovšem kradli z lodí vše, co nebylo přibité, a žasli, když je za jejich krádeže krutě trestali.

„Řekněme to takto,“ řekl Ellery mírně. „Pracoval Storicai v poslední době v této dílně? Mohl si tu udělat klíč?“

Se stejnou trpělivostí Tesař odpověděl: „Hoste, znal jsem Skladníka po celý svůj život. Býval tu často, právě proto, že byl Skladník. Skladník v této dílně byl tak obvyklý jev jako ptačí hnízdo na stromě. Mohl si tu udělat stovky klíčů, aniž by si toho kdo všiml.

Ale,“ Grantová široká ramena poklesla, „už sem nikdy nepřijde. Všichni lidé odcházejí, Slovo budiž požehnáno, uložíme se na místo, které máme připraveno, odcházíme,

aby jiní mohli přijít po nás. Ale ještě nikdo v Quenanu neodešel tak jako Skladník, a když na to, Hoste, pomyslím, je mi těžko u srdce.“

Ellery vytáhl obálku s okénkem, ve které schovával kovový knoflík, který vytáhl ze Skladníkovy dlaně. „Viděl jste někdy předtím tento knoflík, Tesaři?“

„Patří Učiteli,“ řekl muž zvolna. Zaváhal. „Většinou nosíme dřevěné nebo kostěné knoflíky. Členové Velerady, Následník a Superintendent nosí knoflíky z rohů. Pouze Učitel nosí kovové knoflíky.“ Ukázal na podivný symbol na knoflíku a až teď Ellery viděl, že je to velké V, psané quenánským stylem, který tolik připomínal kancléřskou kaligrafii minulého století, z místa deset tisíc kilometrů vzdáleného. „Toto N,“ řekl Tesař, „znamená padesát. To je posvátné číslo a smí ho nosit pouze Učitel.“ Opět zaváhal a pak řekl plaše: „Hoste, nevrátíš mu ho?“

Jenomže to už byl Ellery venku.

V tkalcovně vyráběli vlněné přikrývky a všude se vznášel jako opar hořký a zatuchlý ovčí pach. Tkadlena seděla u stavu a nakláněla se tu na jednu, tu na druhou stranu. Byla to velká žena, a kdyby měla v ústech doutník, celá Amy Lowellová.

Měla měkký silný hlas. Ano, šila i tkala. Ano, Učitel za ní včera odpoledne přišel. Řekl jí, že mu upadl knoflík na šatech, ani nemusel, sama si toho ihned všimla, řekla se

smutným pousmáním. Tak mu ho hned přišila. Má zásobu jeho kovových knoflíků při ruce.

„Kdy to bylo, Tkadleno?“ zajímal se Ellery. Vzhledem k tomu, jak přátelsky se k němu chovala, si připadal jako darebák.

„Kdy?“ zaváhala. „To se mě ptáte, Hoste, na zvláštní věc. Já si času příliš nevšímám. Tkám, šiju, a to není jako vařit mléko. Když je mi veselo, člunek jenom létá. Když je mi těžko, jako právě teď člunek vázne a práce jde pomalu od ruky.

Když včera přišel Učitel, neměla jsem na čas ani pomyšlení. Právě jsem pracovala na novém vzoru, nechceš se podívat?“

Použila na něj vlnu v barvě pouště a do ní vetkala černou vlnou ptáka. Ellery si to pozorně prohlížel a snažil se přijít na to, jestli je v jejím vzorku jistá deformace následkem jeho unavených očí nebo záměrem. Pak mu to najednou došlo. Nebyl to skutečný pták, ale jeho stín na písku. Vypadalo to úžasně.

„To jste dělala sama?“ zeptal se nadšeně.

„Vám se to líbí,“ zašeptala žena. „To jsem ráda. Ano, to jsem dělala sama. Dělala jsem to pro, pro Učitele.“

Drobounké zaváhání mu prozradilo, že je to jedna ze starcových žen. Z nějakého důvodu, blíže neurčitelného, mu začala na krku silně pulzovat tepna.

„A co ten čas,“ naléhal Ellery. „Nevíte, kolik bylo hodin?“

„Na čas jsem ani nepomyslela,“ řekl silný hlas. „Ale Učitel se mě zeptal. A tak jsem se šla podívat. Mám hodinky, zlaté cibule po otci, který je měl po svém otci.

Uvnitř je vyrytý nápis, kterému nikdo z nás nerozumí, dokonce ani sám Učitel. Stojí tam: ‚Od mužů ze sedmnáctého. Věra Cruz, Cerro Gordo, Monterrey, 1848.‘“

Ellery přivřel oči. Ostudná ozvěna minulosti byla pro něj příliš nepříjemná. „Týká se to,“ vybíral pečlivě slova, „jisté výpravy, která se uskutečnila o celou generaci dřív, než byla tato kolonie založena. Skupina mužů se vypravila do Mexika, země ležící na jih, a soudím, že někdo z vaší rodiny, dědeček vašeho otce možná, patrně jedné takové skupině, která si říkala sedmnáctá, velel. A pak mu tito muži věnovali na upomínku tyto hodinky… Ta ostatní slova jsou místa v Mexiku.“

Tkadlena přikývla. „Jsem ráda, že jsem se to nakonec dozvěděla,“ řekla s rozzářenýma očima. „Museli ho mít moc rádi, když mu dali tak vzácnou věc. Díky za to, že jste mi to řekl. A abych teď odpověděla na vaši otázku. Učitel se mě optal na čas. A hodinky právě ukazovaly tři čtvrtě na pět.“

„Ještě jednu otázku, Tkadleno. Měl s sebou Učitel nádobu na posvátné texty?“

„Ne, to neměl.“ Obličej jí opět zesmutněl.

Až později Ellery pochopil důvod jejího smutku.

Když Ellery procházel zastíněnou uličkou, narážela mu do nosu ostrá vůně jarního rána. Rozkvetly akáty, bíle a sladce. Tu a tam kvetly v trsech drobné růže. Nedokázal pojmenovat druh, byly to nejspíš prastaré variety, na které už civilizovaný svět zapomněl. Tak jako na mnohé příjemné věci z minulosti.

A Ellery se bolestně zabral do úvah o Učitelově podivném chování. Je jasné, že by člověk, který chtěl něco tajit, nešel otevřeně za Hrnčířem, aby vyměnil jednu nádobu na svitky za jinou tak brzo poté, co se první rozbila. Nebo k Tkadleně, aby mu k haleně přišila nový knoflík.

A pak tu byl ten časový problém. I když se nikdo v Quenanu na čas příliš neohlížel, nemohl se Učitel vymknout běhu času víc než obyčejný Newyorčan nebo Losangelesan.

Kde se starý pán toulal, a copak asi prováděl, mezi 4:30, kdy navštívil Hrnčířovu dílnu, a 4:55, kdy ho Ellery našel v zasedací síni nad tělem mrtvého Skladníka před zástupem lidí, který se v šoku shromáždil venku?

Ve 4:30 byl v Hrnčířově dílně a požadoval novou modlitební nádobu, kterou zřejmě ihned donesl do sanqueta, kde ji postavil na místo předchozí, která se rozbila. Celá tato procedura nemohla zabrat víc než pět minut. Ve 4:45

vstoupil do Tkadleniny dílny, aby mu přišila nový knoflík; to také jistě nezabralo víc než pět minut.

To máme deset minut z úseku mezi 4:30 a 4:55, deset minut z pětadvaceti.

Zbývá celých patnáct nevysvětlených minut.

Co během nich stařec dělal?

Ellery, stále zabrán v myšlenkách, dorazil do domku Starších, manželů, kteří reprezentovali v Quenanu ve Veleradě staré lidi. Nedovedl odhadnout, jak jsou staří.

Dokázal na ně myslet pouze jako na Adama a Evu, a říkal si, že kdyby si je prohlédl, určitě by u nich nenašel žádný pupík.

Vítali ho bezzubými úsměvy a stařena ukázala vedle sebe na lavici pokrytou ovčí kožešinou, na které se vyhřívali na sluníčku.

Tyto lidi tragédie, jak se zdálo, tolik nezasáhla. Snad jí tolik nerozuměli, nebo ji už pustili z hlavy. Nevěděl, jak začít.

„Přišel jste nám pomoct,“ přerušil nakonec Adam mlčení. „A my jsme vám za to vděčni. Slovo budiž

požehnáno.“

A Eva řekla: „Willy nám to řekl.“

Ellery zamrkal: „Willy?“

„Učitel. Jeho světské jméno bylo Willy.“ A stará dáma přikývla a usmála se. Maličkost, ale překvapující. Učitel, ona úctyhodná majestátní starozákonní postava, býval kdysi kloučkem, který se jmenoval Willy, nosil krajkový límeček

a honil klacíkem obruč kolem dřevěného chodníku!

„Známe ho, co nám sahá paměť,“ pravil Adam.

„Pak se vás něco zeptám,“ řekl Ellery. „Už jste ho někdy slyšeli zalhat?“

Nepromluvili. Možná se zatoulali v paměti do pradávných časů, kdy se svítilo plynovými lampami, a přístavy se ježily napjatými bílými plachtami.

Pak staré paní poklesl třesoucí se ret a Ellery si uvědomil, že tento pár na jeho otázku neměl prostě odpověď. „Zalhat?“ zeptala se paní. „Učitele?“

A její manžel jako by se v bolesti zakolébal. „No toto, no toto!“

A o překot mu začali vysvětlovat, jak hroznou otázku jim položil. Učitel nikdy nelže. Nemůže si to dovolit. Ani v sebemenší maličkosti.

„Ani kdyby ho to mělo stát život, Hoste!“ vykřikl Adam.

„Ani kdyby ho to mělo stát život,“ opakovala Eva jako ozvěna.

Elleryho hlavou proběhly řádky z nějaké starodávné knihy: „ Náš pán hovoří s anděly.“

„Jak to víte?“ Řekl nám to. „Ale co když lže?“

„Hlouposti! Copak by se andělé bavili se lhářem?“

Ale z nějakého důvodu nedokázal mávnout nad jejich svědectvím rukou, jako nad produktem stařecké senility

nebo nad sektářskou zaslepeností. Věděl pouze, a toto vědomí bylo pro něj jak zátěží, tak i úlevou, že jim bezvýhradně věří.

Učitel by nelhal ani v sebemenší maličkosti.

Ani kdyby ho to mělo stát život.

Po celý zbytek dopoledne a odpoledne, dokud se slunce nezakutálelo hluboko nad západní oblohu, prováděl Ellery svá vyšetřování. Mlýn klapal, voda hučela vodními kanály, dobytek bučel a stařec křehkými a váhavými slovy podával svědectví. Do svého pokoje se vrátil až velmi pozdě. Čekal tam na něj Superintendent.

„Hoste,“ pravil Superintendent, „Učitel mi dal instrukci: Dojdi za Hostem a zeptej se ho, jestli má nějaké instrukce.

Pak si je zapamatuj a rozhlas je, jako by pocházely ode mě.“

Tento člověk by dokázal přerecitovat i inventář. „Tak tedy,“

pokračoval Superintendent, „se vás, Hoste, ptám, jestli máte nějaké instrukce. Zapamatuji si je a rozhlásím je, jako by pocházely od Učitele.“

Ellerymu se nechtělo nic tolik jako zařvat ‚Pro Kristovy drahé rány, vypadněte odtud a nechtě mě spát týden, měsíc, případně celý rok‘.

Ale namísto toho řekl: „Ano, Superintendente. Svolej Veleradu, Učitele a Následníka do zasedací síně Domu posvátného shromáždění po večerním jídle a ty sám taky přijď.“

„Tak to udělám,“ pravil Superintendent a obrátil se k odchodu.

„Počkat,“ řekl Ellery a sám žasl proč. „Nejste, Superintendente, ani trochu zvědavý, proč je tam svolávám?“

„Neměl jsem se vyptávat na důvody, Hoste, pouze na instrukce.“

„No páni, vás by ve Washingtonu vyvážili zlatem,“

povzdechl si Ellery. „Mám tento důvod a můžete ho také vyřídit: Stanou se účastníky soudu podle zákonů a zvyků Quenanu.“

V dlouhé místnosti bylo silné přítmí. Následník rozsvítil na pomoc jediné lampě svíčky, ale Ellerymu připadalo, že vydávají více stínů než světla; s každým závanem větru, který pronikal otevřenými dveřmi, když se Velerada shromažďovala, jejich světlo poskakovalo, tančilo a zvětšovalo se nebo zmenšovalo. Tma by se dala krájet, pomyslel si; dala se vzít do ruky, jako nějaká pevná hmota, kterou by nerozpustilo ani sluneční světlo.

Zatímco Ellery čekal na to, až se členové Velerady usadí ke dlouhému stolu, přemýšlel o roli, kterou tu má hrát.

Musí předložit, musí obvinit, musí žalovat, prokurátor Elroi.

Ďáblův advokát. (Nebyl kupříkladu sám Satan žalobcem, který obžaloval Joba?) V Edenu se stala velmi odporná vražda a vůdce této komunity ho pověřil, aby jeho jménem

sestavil obžalobu a vynesl rozsudek, který posoudí rada komunity.

Co si měl počít? Nikdo jiný tu nebyl, nikdo jiný v Quenanu neměl s takovými věcmi zkušenosti.

Opět u něj převážil pocit viny, že o něčem takovém měl zpravit úřady k tomu určené. Jenomže, kdo to byl? Z

geografického hlediska ležel Quenan za hranicemi Spojených států amerických.

„Královský výnos v Connaughtu neplatí,“ praví staré irské přísloví. Do quenánského Údolí se nikdy státní nebo federální právo nedostalo. A kde není vlády, má lid, který na tom místě přebývá, právo, podle zákona národů, ustanovit prozatímní moc… je to nejen jeho právo, ale přímo povinnost. A pracovala-li taková moc tolik desetiletí a fungovala-li bezchybně, nelze ji už považovat za prozatímní.

(Toto si Ellery dobře uvědomoval, v tomto aspektu se vůbec nezměnil; ale v jiném aspektu se stal Elroiem, omámeným únavou, popleteným zármutkem, který si takových věcí vůbec nevšímal.)

Jednou věcí si byl, Ellery nebo Elroi, jistý: tohle nebyl žádný soudní paskvil a správce tohoto území měl promluvit.

A Superintendent povstal: „Shromáždili jsme se,“ řekl suchým jednotvárným hlasem, „abychom zasedli k soudu podle zákonů a zvyklostí Quenanu.“ A usedl. Nic víc.

Nastalo mlčení.

A mlčení houstlo.

Ellery očekával otázky, námitky, něco, o co by mohl opřít svou zahajující řeč. Snažili se mu bránit, snažili se mu překážet v úkolu, kterým ho de facto pověřili, svým absolutním mlčením? Proč ztrácet čas? Cožpak se čekáním něco změní?

Ale jak se mlčení prohlubovalo, poznával podobnost mezi mlčením, které právě zažíval, a mlčením kvakerského setkání, mlčením v ortodoxní synagoze při tiché modlitbě, nebo v mešitě ve chvíli, kdy věřící očekávají imámovo vzývání. A pak se ticho prohloubilo nad všechna ostatní ticha, ticho tak intenzivní, že nezaznamenal ani nejmenší zachvění očního víčka nebo nosních dírek. Jako by všichni upadli do jogínského transu, ze kterého by je probudilo pouze troubení k poslednímu soudu.

V jednu chvíli se Ellery cítil jako oni Galové, kteří rázně pochodovali Římem, do kterého právě vpadli, a pozorovali s úděsem, ne-li přímo s hrůzou, bělobradé senátory, kteří seděli s tak nadzemským klidem, téměř bez hnutí, až je barbaři považovali za polobohy nebo sochy…

A pak se vzpamatoval, pravda byla nepopiratelná. A tak pomalu, postupně, jak stál v této mrazivé místnosti, v této naprosto tiché společnosti, neklid a nepokoj z něj vyprchaly a těžký černý mrak slábl a průhledněl. A tak Ellery nakonec

pochopil důvod koncentrovaného ticha, které ho obestíralo.

Vneslo do této místnosti poklid a pokoj, stejně jako do všech myslí a srdcí těch, kteří tu seděli.

Načež ještě jednou povstal Superintendent; ale Učitel, který nespouštěl z Elleryho svůj podivný pohled, se směrem k Superintendentovi ani nepodíval.

„Hoste,“ pravil úředník hlasem zcela odlišným od hlasu robota, „neřekl byste nám to, co jste se dozvěděl a co máme udělat? Vyslechneme si to, zvážíme a posoudíme.“

A opět si sedl.

Ellery se otočil k postavám v rouchu, které seděly kolem dlouhého stolu velmi vyrovnaně a poklidně. (Až

později si uvědomil, že pocit, který v něm převládl, nastal jakousi autohypnózou, která neměla zahnat, ale zamaskovat jeho mimořádnou únavu. Měl pocit člověka blízkého umrznutí, kterého zalilo blažené teplo.) „Vražda,“ začal a okamžitě se zarazil. Jako by jimi proběhlo zachvění po slově, které se dosud v této místnosti, předpokoji zasvěceném míru a láskyplnosti, neozvalo. Nebo to byla pouze jeho představivost?

„Nejprve vám vysvětlím, co to vražda je,“ řekl Ellery.

„Nedávno byl v této místnosti zmařen jeden lidský život,“ (a všechny oči sklouzly na místo na podlaze, kde nová rohož

zakrývala prolitou krev, nebo se mu to jenom zdálo?) „a ten člověk, který tu přišel o život, nebyl obviněn ze žádného

zločinu, nebyl odsouzen ke smrti tak, jak to nakazuje zákon.

Když někdo někoho připraví o život bez předchozího náležitého procesu-je to vražda. Storicai byl zavražděn.“

Jejich mlčení bylo pochmurně divoké.

„Než můžeme obvinit nějakého člověka z vraždy, musíme demonstrovat jeho spojitost s vraždou ve třech aspektech.

Ty tři aspekty jsou příležitost, způsob a motiv.“

Zatím moc nerozuměli, ale to se spraví. Ellery pokračoval.

„Příležitost,“ řekl a pozvedl prst. „Když nastane smrt kupříkladu v důsledku fyzického útoku na oběť, tak jako tady na Skladníka kladivem –, musíme dokázat, že osoba obviněná nebo podezřelá ze zločinu byla na místě vraždy v době vraždy nebo že tam mohla být.

Prostředky,“ vztyčil Ellery druhý prst. „Tady, řekněme, musí být důkaz, že osoba obviněná nebo podezřelá z vraždy vlastní nebo má přístup ke zbrani, kterou byla vražda spáchána.

Motiv,“ vztyčil třetí prst. „Zde se musí dokázat, že osoba obviněná nebo podezřelá měla důvod si přát zbavit oběť života.“

Odmlčel se. Jejich obličeje byly poklidné, ale soustředěné; bylo ještě příliš brzy na to soudit, jestli mu porozuměli.

„Nejdříve prověříme příležitost,“ řekl Ellery. „Přišel by si na toto místo sednout Mlynář?“ ukázal na stoličku, kterou na jeho žádost předtím postavil Následník do čela stolu.

Mlynář vstal z dlouhé lavice a vykročil. Byl to muž jako dub, větrem ošlehaný, se širokými rameny. Narudlé vousy a zrezivělé obočí měl poprášeny moukou. Posadil se s těžkým vzdechem na stoličku.

„Co se stalo včera, Mlynáři, kdy jste domlel?“ zeptal se ho Ellery jemně.

Muž zvedl mohutné ruce a otíral si je o spánky, jako by to byly mlýnské kameny, s jejichž pomocí by mohl vymlít odpovědi. Zvučným hlasem, zvyklým mluvit tak, aby se uslyšel přes rachocení mlýnských kamenů a přes klapot lopatek, řekl: „Po první nové mouce,“ a dál už nic.

„Co je nezvyklého na první nové mouce?“

Muž

vypadal

překvapeně:

„Byla

připravená,“

vysvětloval mu jako dítěti. „Nasypal jsem první novou mouku do pytle. Do bílého pytle, podle Cesty. Byla to první nová mouka a té se musí požehnat. Tak jsem si ji hodil přes rameno“, neobratně znázornil, „a nesl jsem ji do posvátného domu Učiteli, aby jí požehnal.“

„Kolik bylo hodin?“

Hodin? Chvíli před 4:15. Jak to ví? Když odcházel z mlýna, podíval se na vodní hodiny.

„Dobře. A teď, Mlynáři, co jste dělal, když jste donesl

první pytel první nové mouky do Domu posvátného shromáždění?“

Mlynář na něj udiveně zíral. „No co by, zazvonil jsem na zvonek. Jenomže mi nikdo neotevřel, takže jsem pochopitelně nemohl vstoupit. Když tam Učitel nebyl, jinak by jistotně přišel ke dveřím, tak co bych tam dělal?

Zamířil jsem zpátky do mlýna.“

„Zamířil?“

Mlynář vysvětlil, že daleko nedošel, že si na chvíli sedl do stínu pod stromy a tam uslyšel, jak někdo jde, a vykoukl.

Byl to Storicai, který spěchal k posvátnému domu. „Užuž

jsem na něj chtěl zavolat, aby nechodil, že tam Učitel není a neotevře mu, jenomže než jsem se na to zmohl, už byl Storicai u dveří a rozhlížel se kolem jako, jako –“

„Jako by si nepřál, aby ho někdo viděl?“

Mlynář, který se začal potit, souhlasně přikývl. „Přesně tak, Hoste.“

„Uviděl vás Storicai?“

„Asi ne. Byl jsem ve stínu stromů.“

Stín. Lněný knot dodoutnal. Voskové slzy se rozlily kolem svíček do velkých louží. Po stěnách se rozskákaly stíny.

„A co udělal Storicai potom, Mlynáři?“

Mužův pohled začal těkat z jedné tváře na druhou. Jeho hlas nabyl chraptivého rezavého odstínu, jako by na pokraji

výkřiku. Storicai spáchal hřích. Otevřel dveře do posvátného domu, aniž zazvonil na zvonec a vstoupil dovnitř, aniž

čekal, až ho někdo vpustí, vlastně ve chvíli, kdy tam Učitel nebyl, aby ho pustil.

„Spáchal hřích,“ opakoval Mlynář a bušil si do hlavy.

„Děkuji,“ pravil Ellery a velký muž odešel ztěžka zpátky na své místo. „Vodnáři?“

Vodnář vstal a předstoupil. Byl to vysoký mládenec, hladký a ztepilý, který jako by se při chůzi klouzal. Ale jeho nejnápadnějším rysem byla vlhkost. Jeho šaty byly více vlhké než suché a obličej, lemovaný tmavým vousem, i jeho hnědé ruce svítily v záři svíček vlhkostí. Ellerymu připadal jako salamandr.

„Včera odpoledne,“ řekl Vodnář na Elleryho dotaz, „jsem se vypravil vyčistit studnu přímo naproti posvátnému domu. Když jsem byl uvnitř, uslyšel jsem, jak někdo zvoní na zvonec posvátného domu, a šplhal jsem nahoru, abych dotyčného poprosil, aby mi vytáhl nahoru vědro. Ale uklouzl jsem, a to mě trochu zdrželo. Pak jsem slyšel, jak někdo odchází. A pak zase někdo přicházel. Vytáhl jsem se přes obrubu studny a uviděl jsem…“ Zarazil se, aby si otřel vlhkýma rukama vlhké čelo.

„A uviděl jste Skladníka?“ zajímal se Ellery.

„Je to tak, jak říkal Mlynář. Byl to Storicai, který mířil do posvátného domu. Nezazvonil na zvonek. A Učitel ho

nepustil dovnitř.“

Ellery se podíval na patriarchu. Jako by byl stařec v dlouhé místnosti sám, zahalený do neproniknutelného mlčení. Na jeho obličeji se rozhostil hluboký klid, jeho oči, které v odrazu světla svíci planuly, se upínaly k něčemu velmi vzdálenému, k vizi, pro niž nebyly kamenné zdi posvátného domu žádnou překážkou.

V Ellerym začal hlodat neklid. Jako by se Učitel o nic nestaral. Cožpak ho cíl tohoto bezprecedentního soudního řízení vůbec nezajímal? Nebo zcela rezignoval?

„Vodnáři, kolik bylo hodin, když jste viděl Skladníka vstupovat nezákonně do Domu posvátného shromáždění?“

„Bylo přibližně čtvrt na pět, Hoste.“

„Říkáte to proto, že tento čas stanovil Mlynář, nebo na základě vlastní zkušenosti?“

„Vím to na základě vlastní zkušenosti,“ šeptal Vodnář, „podle toho, kde stál ve studni stín, který vrhalo slunce.“

„Můžete se vrátit na své místo, Vodnáři,“ Ellery počkal, až vysoký salamandr doklouzá ke svému místu na lavici.

Pak oslovil strnulé postavy kolem stolu. „Teď vidíme, že svědectví Mlynáře a Vodnáře uvedlo Skladníka na místo, kde byl zabit, ve čtvrt na pět. Jak dlouho poté, co vstoupil do posvátného domu, byl zabit? Za pět minut. Vím to, protože Storicai měl na ruce mé náramkové hodinky, které jsem mu půjčil na dobu svého pobytu v Quenanu. Hodinky byly

rozbity nárazem kladiva v době Skladníkovy smrti, kdy Skladník zvedl ruku na svou obranu.“

Vytáhl hodinky z kapsy a pozvedl je. „Jak vidíte, ručičky se zastavily dvacet minut po čtvrté hodině, jak jsem řekl, pět minut poté, co Skladník vstoupil do posvátného domu.“

Když se ujistil, že si všichni povšimli postavení hodinkových ručiček, strčil hodinky opět do kapsy a řekl: „Předvolávám Pěstitele.“

Pěstitel byl muž středního věku. Byl urostlý jako obilné stéblo; za nehty se mu černalo od toho, jak se celá léta přehraboval v zemi. Mluvil koktavě^ bázlivým hlasem, asi tak, jak by mluvily rostliny, kdyby se naučily slova.

Včera odpoledne, řekl Pěstitel, navštívil nemocného Otroka. Strávil s ním čtvrt hodiny, pomodlil se s ním a vyprávěl mu, jak to vypadá na polích. Odešel z Otrokova domu ve chvíli, kdy přišel Učitel. Ví, že když vstoupil do domu, byly tři hodiny, a když odcházel, bylo čtvrt na čtyři, protože Otrok má v domě hodiny.

A Pěstitel pravil: „Víte, Hoste, že uvnitř Otrokových hodin žije ptáček? V celou hodinu ptáček vykoukne tolikrát, kolik je hodin. Ale teď už strašně dlouho nevykoukl.“

„To jsem nevěděl, Pěstiteli,“ pravil Ellery vážně.

„Děkuji. Předstoupil by teď Pastevec?“

Pastevec

by

šlachovitý

stařík

s

mohutným

rozčepýřeným

vousem.

Vykukoval

zpod

obočí

připomínajícího ptačí hnízdo, kůži měl jako vysušenou meruňku. Ať se Ellery snažil, jak chtěl, z jeho vousatých úst nedostal nic jiného než jakési mektání a bručení.

„Co jste dělal včera odpoledne, Pastevce?“

Zamektání.

„Nenavštívil jste Otrokův dům?“

Zabručení, doprovázené přikývnutím.

„Kdy jste vstoupil do Otrokova domu?“

Zabručení.

„Přišel jste tam ve čtyři hodiny, nebo později?“

Zamektání, nepřeložitelné.

„Dobře, tak dobře,“ pravil Ellery „Včera jsem vám rozuměl tak, že jste se tam dostal chvíli před čtvrt na pět. Je to tak?“

Kývnutí.

„Když jste tam přišel, byl tam Učitel?“

Kývnutí.

„A když jste přišel, Učitel odešel?“

Kývnutí.

„Okamžitě po vašem příchodu?“

Zavrčení, zamektání, dvě kývnutí za sebou.

„Děkuji, to bude všechno,“ Ellery se otočil k Učiteli.

„Můžete teď přinést Otroka?“

Teď si Ellery uvědomil, že i když patriarcha vypadá

vzdáleně, přesto jednání sleduje. Okamžitě kývl na Následníka, který vyběhl z posvátného domu. Otrok jistě čekal někde venku, protože během dvou minut se objevil zpocený Následník a něco řekl Mlynáři a Vodnáři, kteří okamžitě povstali a vyšli ven. Během chvilky se vrátili a přinesli Otroka. Někdo, patrně Tesař, pro něj vyrobil jakousi sklápěcí židli se dvěma hůlkami po stranách, takže vytvořili narychlo jakási nosítka, na která položili nemocného muže.

Následník rychle ukázal na místo nedaleko stolu, kam nosítka postavit, a Mlynář a Vodnář se zachovali podle jeho pokynů, a pak se vrátili na místo.

Otrok byl stejně starý jako Učitel, ale na rozdíl od něj na svůj věk vypadal. Vypadal jako jihozápadní pohoří, kůži, potaženou přes petrifikovanou kostru, měl černohnědorudou s hlubokými vráskami a vypadal bezživotně jako sama poušť. Jenom jeho oči byly živé, svítily černě jako oči ptáka a stejně jako ony nemrkaly. A tento Otrok, který už

Otrokem nebyl, působil velmi důstojně a také zvědavě. Jeho ptačí očka přeletěla celou místnost, než se usadila na Elleryho obličeji.

„Děkuji,“ pravila ozvěna jeho hlasu. A Ellery věděl, že tímto zašeptáním mu vzdává díky za to, že ho nechal přinést do Domu posvátného shromáždění na poslední zasedání Velerady v jeho životě. „A teď jsem připraven.“

„Nebudu vás dlouho zdržovat“, téměř řekl „Otroku“, ale pak mu slovo uvízlo v krku. „Protože mám jenom několik otázek,“ pokračoval rychle Ellery a nechal si od starého muže potvrdit, že k němu Pěstitel, Učitel a Pastevec předchozího dne přišli a dobu jejich návštěvy.

„Jenom ještě jednu věc,“ řekl Ellery mírně. „Jste nemocný a měl byste ležet v posteli. Jak si můžete pamatovat tak přesný čas?“

Zdálo se mu, že vyschlé rty zakřivil drobný úsměv. „Už

mi zbývá tak málo času,“ řekl Otrok, „že ho sleduji tak urputně jako mladý muž svého nepřítele.“

„Už na vás nemám žádnou otázku. Takže, jestli chcete, aby vás teď odnesli zase domů…“

Stařec zašeptal: „Raději zůstanu,“ a pohlédl na Učitele; mezi ním a Učitelem přeletěl tak důvěrný pohled, plný úzkosti a soucitu, až se musel Ellery odvrátit.

A k Veleradě pravil: „A teď se dostáváme k alibi Učitelovu.“

„A-li-bi?“ otázal se někdo; a Ellery viděl, že to byl Superintendent. „Takové slovo jsme nikdy neslyšeli, Hoste.“

A Ellery viděl z jejich tváří, že je to pravda.

Vysvětlil jim to nejjednoduššími termíny, na které se rozpomněl; a když poznal, že pochopili, pokračoval.

„Konstatujeme tedy,“ pravil Ellery, „že Učitelovo alibi končí ve chvíli, kdy vyšel z Otrokova domu, což bylo

patnáct minut po čtvrté hodině. Z Otrokova domu do Domu posvátného shromáždění je to pouze několik kroků; kdyby šel Učitel rovnou cestou do Domu, musel by přijít několik minut předtím, než byl Storicai ubit k smrti.

Ptal jsem se každého a nikdo si nevzpomíná, že by Učitele v oněch pěti minutách mezi čtvrt na pět a za deset minut pět viděl.“

Na Učitele se teď nedíval.

„Jestliže někdo v této společnosti si teď vzpomene, že Učitele viděl, nebo slyšel někoho vyprávět, že Učitele viděl, musí teď promluvit.“

A zmlkl. Čekal. V dlouhé místnosti se neozval ani hlásek. Ani venku se nic neozývalo. Sám Ellery slyšel pouze tlukot svého srdce.

Cítil tik ve spodní části nosu, a tak vyndal kapesník a otřel si jím čelo. „Je tedy nezvratným faktem,“ řekl Ellery, „že tu Učitel být mohl, v této místnosti –, když k vraždě došlo, a to za deset minut půl páté, kdy Skladník utržil smrtelnou ránu.“

Nikdo nezakašlal, nikdo se nezavrtěl, nikdo netěkal pohledem po svém okolí. Seděli naprosto strnule. Na jejich obličejích jako by bylo napsáno: Co nám to tu povídáš? Co to má znamenat? Protože to, co nám tu povídáš, nám nic neříká.

Jako by celá závažnost této události padla na Elleryho

ramena. Nikdo z něj jeho tíhu nesejme, leda by z nich mohl sejmout jejich svědectví.

Nedalo se tedy dělat nic jiného, pouze se vrátit k původnímu problému.

Učiteli řekl Ellery bolestně: „Učiteli, šel jste včera z Otrokova domu přímo sem do posvátného domu?“

A oči starce se odpoutaly od vzdáleného místa, podívaly se na něj a Učitel klidně řekl: „Je to tak, Quenane.“

Teď se místností cosi rozlehlo, byl to nádech mnohých plic, z nichž jedny patřily Ellerymu. Ellery řekl: „A byl jste v posvátném domě už předtím, než Storicai zemřel na ránu kladivem?“

„Je to tak, Quenane.“

A opět se celá síň nadechla.

Ellerymu se trochu zatočila hlava. Opřel se dlaněmi o dlouhý stůl. Jak to bylo všechno teatrální, jak zbytečně pompézní. Proč vlastně pořádal takové okázalé výslechy Velerady, svědků, proč vlastně pořádal celou tu skličující rekonstrukci pohybů Učitele v čase? Vždyť přece stačilo, aby položil patriarchovi jednoduchou otázku Zabil jste Skladníka, Učiteli? a dostal by pravdivou odpověď. Učitel nelže. Nezalhal by.

Ellery se skutečně obrátil k starci a otevřel ústa, než ho opět přemohlo racionální uvažování. Ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, z důvodu odlišného světa, odlišností

lidí, jeho vlastního nervového vyčerpání, opojení z pouště, která ho obklopovala, nebyl už týmž člověkem, který sem vstoupil. Případ spočívající výhradně na obvinění, které by vyslovil svědek sám proti sobě, by nebyl případ vedený civilizovaným způsobem. Byla by to inkvizice. Nebyla to záležitost mezi Učitelem a Hostem, duel protikladů. Bylo to hledání pravdy. Protože, co je pravda? Jestliže vás budu o něčem přesvědčovat, zapomeňte na Sokrata a soustřeďte se na pravdu, a když se vám bude zdát, ze říkám pravdu, souhlaste se mnou, ale když se mnou nebudete souhlasit, odporujte mi se vší vervou a dávejte dobrý pozor, abych vás i sebe ve svém převelikém zanícení neoklamal a neodletěl jako včela bez žihadla. A tak měl za úkol přesvědčit Veleradu a lid. Pravda mohla proniknout k jejich srdcím prostřednictvím víry; ale v tak závažné záležitosti musí přesvědčit i jejich rozum a toho lze dosáhnout pouze důkazy.

Ellery přenesl pohled z Učitele na obličeje kolem stolu.

„Bylo dokázáno, že Storicai vstoupil do Posvátného domu patnáct minut po čtvrté hodině. Bylo zjištěno, že dvacet minut po čtvrté hodině dostal smrtelnou ránu. Bylo také zjištěno, že Učitel sem přišel v době mezi Skladníkovým vstupem a jeho smrtí. A z těchto dvou údajů lze soudit, že Učitel měl příležitost zločin spáchat. Ale pro jeho příležitost nemluví pouze tyto dva údaje. Mluví pro ni i

další údaj.“

Z kapsy vyňal obálku s okénkem, ve které ležel kovový knoflík, který našel ve Skladníkově ruce. „Tento knoflík jsem vyjmul z ruky mrtvého Skladníka,“ řekl. „Pošlu ho mezi vás, abyste si ho mohli zblízka prohlédnout.“ A předal knoflík Superintendentovi, který ho vzal a podal Následníkovi, jako by byl z rozžhaveného železa. A Ellery sledoval knoflík, jak rychle obíhá kolem stolu a nechává za sebou bolest.

A když se k Ellerymu vrátil, Ellery řekl: „Skutečnost, že se tento kovový knoflík našel v ruce zavražděného muže, je sama o sobě důkazem. Nitě, které z něj trčí, dokazují, že ho Storicai utrhl v boji o život z oblečení, ke kterému byl přišit,… z oblečení osoby, s níž bojoval, komu jinému by ho mohl utrhnout?“

A Ellery pravil a samotnému se mu při tom udělalo nevolno: „A to uvádí majitele knoflíku na místo vraždy ve chvíli, kdy se stala. A kdo jediný v Quenanu nosí na oblečení kovové knoflíky? A kdo si nechal přišít na oblečení nový knoflík?“

Kdosi přidušeně zaúpěl.

„Jako svědkyni volám Tkadlenu.“

Šla, co noha nohu mine, s bradou svěšenou na hrudi; nesedla si a zůstala před stoličkou stát. Opět musel jak klást otázku, tak i vyslovit odpověď: ano, přišila knoflík, nový

kovový knoflík s posvátným písmenem N na Učitelovo roucho ve tři čtvrtě na pět, pouhých dvacet pět minut po vraždě. „Ano“ z ní musel přímo páčit. A pak se obrátila a na své místo došla stařeckým šouráním.

Ellery cítil, jak se mu chvějí nohy. Musel se přemáhat, aby se k Učiteli obrátil.

„Připouštíte, Učiteli, že knoflík, nalezený v ruce mrtvého Skladníka, pochází z vašeho oblečení?“

A Učitel klidně odpověděl: „Je to tak.“

Ellery se rozhlédl, aby se ujistil, že ve své úzkosti není sám. Kamenná maska jim spadla z tváří a ty zůstaly holé a poznamenány věděním a zármutkem.

Nebylo tam pouze vědění a zármutek. Seděl tam také strach. Strach o sebe? Ne… ne. Strach o Učitele. Začali se o svého Učitele velmi bát.

A Ellery se opět přinutil podívat se na onoho starce a to, co spatřil, jím otřáslo daleko víc, než kdyby viděl opak.

Protože obličej rozrytý vráskami, obličej člověka téměř odsouzeného, vyzařoval takový pokoj, který mohl vyplývat pouze z pokoje vnitřního.

A Ellery, rozzlobený sám na sebe, odvrátil zrak.

„Nyní,“ vyhlásil a odmlčel se, aby překonal nepříjemný pocit, který se ho zmáhal, „zvážíme druhé z našich měřítek viny, a to prostředky.“

Aby byl soud spravedlivý, rekonstruoval res gestae,

vedoucí k zločinu, vyprávěl o tom, jak ukradli Učiteli v noci klíč, o tom, že se zloděj pokoušel vniknout do sanqueta za pomoci nepovedeného duplikátu a tak dál, který byl sám o sobě klíčem k samotné vraždě. Popsal zranění na hlavě mrtvého Skladníka, jak ze zadní, tak i z přední strany.

Vyprávěl o vločkách vypálené hlíny ve vlasech mrtvého Skladníka; o zakrvaveném kladivu ležícím vedle těla; o duplikátu klíče ve Skladníkově kapse; o odemknutých dveřích do sanqueta; o nádobě na posvátné svitky vychýlené ze svého podstavce; o vyboulených sloupcích mincí v příborníku a o purpurovém střepu, který našel pod ním, a o krvavé skvrně na jeho rohu.

„Shrneme si teď, co to všechno znamená,“ pravil Ellery.

„Storicai nedávno zhotovil duplikát k sanquetu, který mu měl umožnit proniknout do zakázané místnosti, do níž směl vstupovat pouze Učitel. Mohl k tomu mít jediný důvod, a to ukrást quenánský poklad. Vstoupil do dveří posvátného domu, rozhlédl se, nevšiml si, že ho pozorují Mlynář a Vodnář, a bez ohlášení nebo dovolení vstoupil. V posvátném domě se vydal ke dveřím zakázané místnosti, odemkl ji duplikátem, který si zhotovil, vstoupil dovnitř a sahal po stříbrných mincích ve výklenku.“

Všichni se k němu dychtivě natočili jako rostliny ke slunci.

„V té chvíli si kdosi, budeme mu říkat Svědek –, tedy

Svědek si povšiml otevřených dveří sanqueta a pohybu uvnitř, přistoupil blíže, uviděl, jak Storicai sahá po pokladu a v návalu hněvu chytil jednu nádobu s modlitebními svitky, zvedl ji vysoko nad hlavu a praštil Skladníka do hlavy, do týlu, protože Svědek vedl ránu zezadu. Nádoba se roztříštila, její střepy se rozletěly a jeden z nich zapadl pod skříň.

Storicai se pod ranou zhroutil a uhodil se týlem o roh výklenku.“

Všichni v zasedací místnosti si povzdechli, takže to znělo jako dlouhé tiché zasyčení.

„Pak Svědek vyběhl ze zakázané místnosti,“ pravil Ellery, „snad aby zavolal někoho na pomoc. Jenomže Storicai se téměř ihned z rány vzpamatoval, vyskočil na nohy a v zoufalství, aby Svědek nespustil povyk, se za ním rozběhl, dostihl ho v této místnosti, u tohoto stolu, popadl ho a nepochybně ve strachu před odhalením svého svatokrádežného aktu se pokusil Svědka zabít. Bojovali tedy v děsivém tichu a při boji se Svědkovi podařilo popadnout kladivo, které Učitel nechal Následníkovi na tomto stole, a v sebeobraně jím udeřil proti Skladníkovi. Storicai zvedl na ochranu ruku a tak první rána rozdrtila náramkové hodinky na Skladníkově zápěstí, jejichž strojek se zastavil na čase za deset minut půl páté. Druhá rána trefila Skladníka rovnou do čela. Třetí nebylo zapotřebí.“

Konec hořícího knotu se odlomil a spadl do louže

rozteklého vosku, usadil se tam a hořel dál, jako by žil vlastním životem.

„Takto se tedy tento zločin stal,“ pokračoval Ellery.

„Nyní k tomu, co se udalo těsně poté. Budeme pokračovat krok za krokem. Nejdříve se musel Svědek po Skladníkově vraždě vrátit do sanqueta, aby uvedl místnost do původního a neporušeného stavu. Musel proto posbírat kusy rozbité modlitební nádoby a odnést je, přičemž přehlédl jeden střep pod skříní, a také obstarat místo rozbité nádoby se svitky nádobu novou a přemístit do ní svitky.

A teď, kdo to udělal?

Zeptáme se na to Hrnčíře.“

Hrnčíř předstoupil a už se nepodobal, tak jako dřív, G.

B. Shawovi. Těžce se vlekl, jako by měl na nohou těžké závaží. Těžkopádně se sesul na stoličku.

„Někdo za vámi včera přišel pro modlitební nádobu místo té, která se rozbila. Kdo, Hrnčíři?“

Hrnčířova glazurou potažená bradka se zachvěla a Hrnčíř otevřel ústa, jenomže nevydal ani hlásku.

„Tak kdo, Hrnčíři?“ zařval Ellery.

A z Hrnčířova hrdla se odlamovala bolestná slova: „Učitel! Učitel…!“

Teď se rozlehlo tiché kvílení, které se neslo jako truchlivý nářek, a Ellery, který v duchu kvílel spolu, počkal, až utichlo. A ani jedno oko se neotočilo Učitelovým

směrem, dokonce ani Elleryho.

„A kdy to bylo, kdy Učitel přišel do vaší dílny a chtěl novou nádobu na posvátné svitky do sanqueta, Hrnčíři?“

„O půl páté.“

„Deset minut poté, co Storicai dostal smrtelnou ránu,“

řekl Ellery a pomalu pokynul rukou, že Hrnčíř může odejít, a ten se odvlekl na své místo.

„Našli jsme tedy spojení mezi Učitelem,“ provedl po chvíli Ellery shrnutí, „a první použitou zbraní, zbraní, která téměř bere dech, a sice nádobou na posvátné svitky. Teď si povšimneme druhé použité zbraně, a to zbraně, která Skladníka připravila o život, kladiva.“ Shýbl se k zemi a zvedl z podlahy zabalené kladivo, které tam leželo, rozbalil ho a odtrhl látku, která se přilepila k zaschlé krvi. Na kladivu byly dosud patrné stopy po krvi.

„Dobře mě poslouchejte,“ pravil Ellery. „Včera jsem v této místnosti sejmul otisky prstů od všech přítomných, od mrtvého Skladníka, od Učitele, Následníka, Superintendenta a jedenácti živých členů Velerady Dvanácti. Vzpomínáte si na to?“

Jistěže si na to vzpomínali; jak by mohli zapomenout na tak

nepochopitelnou

věc

uprostřed

ostatních

nepochopitelných věcí, to bylo jasné. Ale uvědomovali si vůbec, jaký mají otisky prstů význam?

„Víte, proč jsem udělal každému z vás otisky prstů na

inkoustové podložce a pak na bílý papír?“

Nechápavé pohledy.

„Tak vám to tedy řeknu,“ pravil Ellery. „Každý přítomný muž a také každá žena teď zvednou ruce a podívají se na konečky svých prstů.“ Tentokrát si mezi sebou vyměnili pohledy plné pochyb; ale Kronikář své ruce zvedl a zadíval se na ně a ostatní se k němu postupně přidávali.

„Podívejte se pozorně. Vidíte ony čárečky, kličky a závity na svých rukou, které vytvářejí určitý vzorec?“ Všichni sborově přikyvovali. „Tento vzoreček se dá otisknout na jiný povrch, zejména když je hladký a suchý. Jistě jste už

někdy viděli otisk svých dlaní, nebo dlaní vašich dětí, na stěně nebo na okně?“

„Tohle je nám jasné, Elroi,“ přerušil ho Kronikář rázně.

„Ale co ten zbytek?“

„Vtip je v tom, Kronikáři, že žádní dva lidé na celém světě nemají stejné otisky prstů, dokonce ani jednovaječná dvojčata. Kdyby se na celém světě posbíraly miliony a miliony otisků prstů ze všech národů, ras a barev, nenašly by se tam dvě osoby se stejnými otisky prstů. Lze tedy konstatovat, že každá lidská bytost nosí s sebou, od svého narození až do své smrti a ještě dál, dokud se její tělo nerozpadne v prach, na svých prstech znamení, podle kterých se dá rozlišit od všech ostatních na světě. Už

chápete, co tím myslím?“

Příliš na to nevypadali; ale ani jeden obličej se nepozvedl k němu, a tak viděl jenom houštinu obočí, snažících se porozumět. Nebo se mu snažili uvěřit? Třeba tu nešlo zdaleka tolik o pochopení jako o víru.

„Musíte mi prostě věřit, že to, co říkám, je pravda,“ řekl Ellery. „Já, Elroi Quenan, jehož příchod v časech velkých nesnází byl předpovězen.“ Bůh mi to odpusť, pomyslel si.

„Nyní tedy přistoupíme k posouzení prostředků a tady přicházíme právě k otiskům prstů.“

Uchopil zakrvavené kladivo a držel ho za konec hlavy a za dolní konec násady.

„Vidíte, že jsem poprášil povrch násady kladiva bílým práškem, a když jsem tento bílý prášek opatrně odfoukl, zůstaly tam otisky prstů z ruky, která násadu držela, když

zabíjela Skladníka.“

Položil kladivo opatrně na stůl a vzal si svou soupravu na snímání otisků. Otisky na kladivu se bíle rýsovaly oproti tmavšímu dřevu násady, a tak vytáhl kus černého papíru.

„Učiteli, dovolil byste mi, abych vám vzal otisky pravé ruky?“

Teď by se ticho dalo krájet, tak bylo těžké. Ale Učitel si podržel stejně pokojný výraz.

„Stane se, jak říkáš, Elroi,“ řekl.

Ellery vzal starou ruku do své, byla teplá a klidná.

Jestliže na tebe zapomenu, ó Jeruzaléme… Otiskl

patriarchovy prsty a pak posypal jeho otisky bílým práškem.

Vedle kladiva položil černý papír a vytáhl kapesní lupu.

„Teď každý povstanete a jeden po druhém přistoupíte a podíváte se těmito brýlemi na Učitelovy otisky prstů, které jsem mu, jak jste právě viděli, odebral, a porovnali je s vrahovými otisky na kladivu. A uvidíte, že obojí otisky jsou shodné.“

Jenomže, uvidí to skutečně? Primitivové, kteří ve svém životě nikdy neviděli žádné fotografie, nebyli na nich často schopni rozpoznat lidi nebo předměty, které důvěrně znali.

Co když budou i tito postiženi podobnou slepotou. A skutečně, poté co členové Velerady přistoupili jednotlivě ke dvěma ukázkám, někteří přikyvovali hlavou, ale většina krčila rameny. Počkal přesto, dokud všichni zase neseděli, a řekl: „Z otisků Učitelových prstů na kladivu tedy víme, že jenom Učitel mohl použít kladiva k zabití Skladníka. Je to dokázáno.“

Ale skutečně bylo? Cítili to tak?

Opět na něj padla dusivá únava a zahalila ho jako plášť a on musel napnout veškeré síly, aby se zpod něj dostal. A Ellery se obrátil k pokojnému starci, aby prokázal jeho vinu na základě takového důkazu, který budou muset chtě nechtě přijmout.

„Učiteli,“ řekl úsečně, „to vy jste posbíral všechny kusy rozbité nádoby na posvátné svitky, to vy jste šel přímo z

tohoto posvátného domu po vraždě do Hrnčířovy dílny pro novou nádobu?“

A stařec odpověděl: „Je to tak, Elroi.“

„A byla to vaše pravá ruka, která držela toto kladivo?“

Tentokrát nastala předtím, než Učitel i nadále pokojně odpověděl, chvilka ticha: „Je to tak, Elroi.“

Výdech zahltil Elleryho ústa a ten musel nejdřív tuto palčivou směs spolknout, než řekl: „Konstatujeme tedy, že Učitel měl příležitost Skladníka zabít, a sice byl přítomen a měl prostředky –, což znamená, že jeho ruka toto kladivo držela.

Teď musíme zvážit třetí a poslední kritérium viny.

Motiv.“

A Ellery řekl:

„Když Storicai ukradl Učiteli klíč do sanqueta se záměrem vyrobit duplikát, zhřešil úmyslem. Ale až ho provedl, zhřešil skutkem. Třikrát se prohřešil proti Quenanu v tom, čemu ho učil Učitel. Storicai vstoupil do posvátného domu, aniž zazvonil a aniž čekal na Učitele, to byl první přestupek. Vstoupil do zakázané místnosti, na což měl právo pouze Učitel, to byl druhý přestupek. A položil chtivou ruku na poklad, což byl třetí přestupek.

A tak během pěti hanebných minut se Skladník provinil obecně proti vám, svým quenánským bratřím, a proti svému i vašemu Učiteli zejména. Jistě chápeme, že váš Učitel, i

přes veškerou svou moudrost, úctyhodnost a vznešenost, je stále člověk z masa a krve, zranitelný vůči takovým slabostem, které doléhají i na nás ostatní. Když tedy přistihl Skladníka při činu, kterým se třikrát prohřešil proti zákonům a zvykům Quenanu, byl zachvácen velkým hněvem a postavil se proti Skladníkovi s první věcí, která mu padla do rukou, s nádobou na svitky a kladivem, a srazil toho, kdo spáchal hřích rouhání proti Slovu.“

Přejížděl pohledem obě řady obličejů a s jistotou očekával, že alespoň teď se u nich už setká se souhlasem, snad i s úlevou. Jenomže stále viděl jenom zmatené a ustrašené lidi.

Co se to dělo?

Ellery řekl skřípavým a nezřetelným hlasem: „A nastala doba, kdy nemůžeme odkládat tuto otázku, otázku všech otázek.“

A Učitel řekl: „Hledej pravdu a ta nás…“

Poslední slovo Ellery dobře nezaslechl. Mohlo to být „zachrání“ nebo „spasí?“

A co na tom záleží. Ellery si dodal odvahy.

„Učiteli. Zavraždil jste Skladníka?“

Patriarcha odpověděl vzápětí a jeho odpověď Elleryho naprosto ochromila… až se musel zachytit stolu, aby neupadl.

Zvučným hlasem Učitel prohlásil: „Tys to řekl.“

Všichni vyskočili na nohy a shlukli se do skupiny u stolu, dlouze rokovali, modlili se a potichu debatovali.

Dospěli evidentně k nesouhlasu, zjevně nesmiřitelnému, a poslali Kronikáře jako mluvčího za Superintendentem s posláním, které mu zašeptal do ucha.

Tento nestranný muž okamžitě přikývl a zamířil k Ellerymu.

„Mám vás, Elroi, informovat, že některým lidem z Velerady není jasný problém s obrázky na kladivu, kterým říkáte otisky prstů. Říkají: Elroi tvrdí, že obrázky na kladivu souhlasí s otisky Učitelových prstů na papíru, ale když si my nejsme jisti, že jsou obojí otisky shodné, jak si může být jist on? V tak závažné věci, jako je tato, by neměly existovat žádné pochybnosti. Požádali tedy Kronikáře, aby mě poprosil, abych se vás zeptal, a tak se vás tedy ptám.“

Ellery se unaveně obrátil k Následníkovi, který seděl během celého procesu jako kus zkamenělého dřeva.

„Donesl byste mi, prosím vás, pár listů papíru?“ Musel svou otázku ještě jednou opakovat, protože, jak se zdálo, Následník byl jako kámen také hluchý; ale pak mládenec vyskočil, začervenal se a vyběhl do scriptoria, odkud se za okamžik vrátil s papírem.

Ellery rozdal každému členu Velerady po jednom listu papíru. Bylo jich tentokrát pouze deset, protože Otrok se vrátil do svého domu, protože byl příliš nemocný na to, aby

zůstal až do konce jednání.

Ellery, který obešel cely stůl a každému členu vzal otisky prstů, řekl: „Každý člověk u tohoto stolu má teď před sebou list papíru, na kterém jsou otištěny jeho vlastní otisky prstů. žádám vás o následující věc: Každý z vás namaluje na list papíru nějakou svou tajnou značku. Může to být cokoli, kroužek, stromeček, křížek, prostě cokoli. Svou značku mi neukážete ani neprozradíte.“ Zašátral ve svém kufříku a vytáhl na stůl několik tužek. „Ty tužky si rozeberte. Teď se k vám otočím zády, abych neviděl, co děláte.“ Otočil se zády. „Teď udělejte na papír své znaménko a dobře si ho zapamatujte.“ Stál tam trpělivě, v jakémsi vyčerpaném zadumání nad mimořádnou situací, do které se dostal. Za ním se ozývalo šoupání nohou, těžké oddychování a šustot šatů. „Hotovo?“

Nastal menší zmatek a pak Superintendentův hlas řekl: „Hotovo.“ Ellery se neotočil: „Teď, Superintendente, posbírejte papíry.“ Po chvíli Superintendent řekl: „Hotovo.

Mám všechny papíry.“

„Teď je, Superintendente, zamícháte, abych nemohl podle pořadí odhadnout, který papír komu patří.“

Za chvíli Superintendent řekl: „Už to je, Elroi.“ Ellery se otočil; v čele stolu ležela malá, úhledně urovnaná hromádka papíru. Za zmatených pohledů svého okolí si k ní přitáhl stoličku, posadil se a vytáhl z kapsy patnáct souborů

otisků prstů, které získal předchozího dne, přičemž ke každému souboru byl připsán úřad jeho vlastníka. Vzal si první list s neidentifikovanými otisky a srovnal s prvním listem otisků identifikovaných. Nesouhlasily, vzal tedy druhý list, pak třetí. Čtvrtý list s identifikovanými otisky souhlasil s listem, který měl určit.

Zvedl list s neidentifikovanými otisky a tajnou značkou.

Pro efekt chvíli mlčel. Všichni bez dechu sledovali jeho rty.

„Mám zde papír s otisky prstů a tajnou značkou. Tajná značka se skládá z osmi čar, tvořících čtverec ve čtverci.

Konstatuji bez sebemenší pochybnosti, že otisky na tomto papíře patří“, a prudce se otočil k páru vyplašených ženských očí, „vám, Tkadleno! Je to tak? Řekněte to nahlas, Tkadleno, jsou to vaše otisky?“

„Ano,“ vyrazila žena bez dechu, „protože čtverec ve čtverci je má tajná značka.“

Kolem stolu zaznělo ohromené mumlání. Ellery ho gestem utišil.

„To je jenom začátek,“ řekl a začal srovnávat druhý list z hromádky s tajnými značkami. Opět nastalo bezdeché ticho. Opět úmyslné protahování nejistoty. A pak Ellery zvedl list papíru a prohlásil: „Tyto otisky jsou označeny vlnitou čárou, jako když děti malují vodu. Majitel této značky mě patrně chtěl trochu splést, protože očekával, že si budu myslet, že je to značka Vodnářova. Jenomže není. Je to

vaše značka, Kronikáři! Potvrďte to! Tvrdím, že to jsou vaše otisky.“

A Kronikář se podrbal na bradě, jako by byl přistižený při uličnictví, a přikývl. „Jsou to mé otisky, Elroi, tak jak říkáte.“

Ostatní probíhalo stejně hladce. Vodnář načrtl domeček, Pěstitel nakreslil dva propojené kruhy, Hrnčíř tři X, Mlynář jakési zvíře, ve kterém Ellery podle obrovského vemene poznal krávu, a tak dál.

„Vidíte tedy,“ pravil, když skončil, „že se člověk, který otisky umí číst, nemůže v nich zmýlit. Otisky prstů na rukojeti kladiva pocházely od Učitele.“

Přesvědčil je. Ellery se na patriarchu, který seděl po celou demonstraci zahalený do naprostého ticha, nepodíval.

Ostatní se opět shlukli do hloučku na druhém konci stolu. Ellery se ještě jednou zadíval do jejich zamlžených očí, do tváří podepřených roztřesenýma rukama. Tkadlena se pustila do pláče. A pak vstal Kronikář a váhavě pokynul Superintendentovi. Mluvil tak tiše, že se Superintendent musel naklonit, aby ho slyšel.

Superintendent se pomalu, velmi pomalu vracel k Ellerymu, a když se, ve tváři velmi bledý, postavil před něj, přinutil se Ellery promluvit.

„Jaký je rozsudek?“ zeptal se. „Pokud k nějakému dospěli.“ Protože se mu na chvíli zdálo naprosto pošetilé

předpokládat, že by se postavili proti svému Učiteli.

Všechno to byla zbytečná fraška.

„Dospěli k rozhodnutí,“ řekl Superintendent chraptivě.

Oči mu poplašeně těkaly. „Rozhodli se tak všichni a nikdo nebyl proti. Učitel je Skladníkovou smrtí vinen.“

Jeho sebekontrola najednou povolila. Celý se schoulil, ruce položil na obličej, roztřásl se a pustil do pláče.

Jako by to na znamení vyvolalo pozoruhodnou odezvu.

Obě ženy Velerady, Tkadlena a stařena z páru Starších, propukly v kvílení, stará žena si rvala vlasy a zaťatými pěstmi bušila do prsou. Z očí mužů kanuly slzy a padaly jim do vousů. Někteří si položili hlavu na stůl a oběma rukama ji při pláči drásali.

Ale nejsrdceryvněji z celé komunity naříkal Následník.

Jeho statné tělo sebou zmítalo, jako by ho nic na tomto světě, ani na onom, nemohlo utišit.

A byl to Učitel, kdo ho utišil, kdo mu něžně a naléhavě položil ruku na ramena, kdo ho pohladil po vlasech a něco mu šeptal tak uklidňujícím tónem, jako by konejšil vystrašené děcko. A Následníkovy vzlyky postupně slábly, přešly v kňourání a nakonec utichlo i kňourání, a když se Ellery rozhlédl kolem, zjistil, že je všude klid.

A tak se obrátil k Superintendentovi: „A rozsudek?“

Muž se na něj podíval zarudlýma slzavýma očima: „I když Velerada rozhodnutí, které jednou vynese, nemůže

odvolat, nesmí vynášet rozsudky.“

„A kdo tedy…?“ zeptal se Ellery hloupě.

Superintendent zašeptal: „Pouze Učitel.“

Pane Bože, pane Bože! Jak mu to mohlo vypadnout z hlavy!

A Učitel se napřímil a podíval na ně a ostatní povstali jako jeden muž; a Učitel jim rukou požehnal a oni si opět sedli. A pak bylo ticho.

„Slovo budiž požehnáno,“ začal stařec, „po celé zemi i pro veškeré obyvatelstvo, které na ní přebývá. Slovo mi požehnalo v mnohém. žil jsem do sytosti, byl jsem požehnán mnohými manželkami i dětmi. Ale i kdyby toho nebylo, byl bych stále bohatý. Protože, Slovo budiž

požehnáno, mohl bych se těšit z mnohého, z deště i duhy, ze slunce i hvězd, z posvátného dechu, kterému říkáme vítr.

Slovo budiž požehnáno pro krásu ptáků i jejich zpěv, pro melodický hlas žen, pro pot na těle mužů při práci, pro antilopu v letu a pro veselé štěbetání přátel, pro vůni trávy a zvlhlé země, pro pozvednutou hlavičku pijících jehňátek, pro pokoj, který vychází z modliteb, a pro zrno, z něhož

pochází chutný chléb, pro tisíce vůní květin a pro tisíce jejich barev, pro stín pod stromy, pro šťastné utrpení porodu a pro dětské hlásky.

Slovo budiž požehnáno,“ pravil Učitel a jeho hlas se rozzvučel zasedací místností, „protože žádný člověk se

nikdy do konce svých dnů nemůže přesytit bohatstvím země. I měsíc ve svůj čas ubývá a zmizí, aby se na ztemnělou oblohu vrátil v plné slávě měsíc nový.“

A stařec se odmlčel. A pak řekl zcela jiným hlasem: „Toto je můj rozsudek, který jsem vynesl sám nad sebou: Zítra při slunce západu od vás odejdu“, nezachvěl se lehce jeho tichý hlas?, „tak, jak praví zákon.“

Na vteřinu, vteřinu bezedného děsu, ve které měl Ellery pocit, že určitě vybuchne, a všechno se mu před očima roztočilo ve velkých burácejících kruzích, na vteřinu nikdo ani nehlesl.

Ale pak Následník vykřikl: „Ne!“ v nevěřícné hrůze a opět: „ Ne! “

A k němu se připojil ženský hlas Tkadleny v úzkostném kvílení.

„Přestaňte, ihned přestaňte, protože tím neubližujete jenom sobě, ale také mně.“ A tento výrok, tak pevný a něžný, je utišil rychleji než jakýkoli křik. „Nebuďte smutní,“

řekl Učitel, „musí to tak být. Je to psáno a je to psáno takto a tak se to i musí stát. Slovo budiž požehnáno.“

Celé týdny a měsíce Ellery hladověl po odpočinku. Ale oné noci nezamhouřil oka. Někde byla chyba, říkala, mu to každá buňka jeho vyčerpaného mozku. A přesto nedokázal říct jaká a nedokázal zjistit kde. Co když vzhledem k jednoduchosti tohoto případu přestal dávat pozor? Nebo

nebyl schopen vidět přes stromy les?

Převaloval se, třásl se a potil a bolest se v něm zahlodávala stále hlouběji.

Na samém dně ležela lahvička s červenými kapslemi nebo možnost vzdát se. Vzdal se.

Slezl z lůžka, našel si baterku a pak se rozhodl, že bude šetřit baterie. Zapálil si tedy svíčky v keramickém svícnu, se solnou glazurou, a ušklíbl se nad tím, jakých maličkostí si všímá.

Maličkost, maličkost, existuje maličkost, kterou přehlédl. Zahryzlo se to do něj jako liška do Sparťanova břicha. Musel si uspořádat myšlenky. Bylo to něco u soudu, na samém jeho konci… ne na samém konci, ale ke konci…

cosi tam bylo, co mu nedalo spát. Když hovořil o motivu?

Byl jeho výklad motivace chybný? Něco snad vynechal? A co to bylo?

Během přemýšlení si na sebe natahoval bundu proti chladu pouštní noci a zastrčil nohy pod pokrývku. Srdce se svíralo stále víc. Protože i kdyby se Skladník provinil sebevětším hříchem proti Quenanu, i kdyby Skladník spáchal za celé dvě generace první hřích v quenánské komunitě, i kdyby náboženská víra, jak se někdy stává, vyvolala výbuch fanatismu (právě nedávno roztrhali šílení souputníci jednoho poutníka do Mekky za to, že v návalu nevolnosti pozvracel posvátnou Kaabu); i kdyby, i kdyby, i

kdyby. A přece… ztratil by Učitel, ten nejklidnější a nejdisciplinovanější z mužů, sebevládu do té míry, že by se uchýlil k násilí? Učitel vinen násilím?, nejsvětější ze svých bratří?

Možnosti, že stařec udeřil nikoli v záchvatu vzteku, ale s chladnou rozvahou, neuvěřil Ellery ani na minutu.

Ale jedno bylo jisté: teď se dobral kořenů svých pochyb; motiv, který vypadal během procesu navýsost přesvědčivě, zcela pozbyl na přesvědčivosti. Učitel byl člověk, v jehož povaze nebylo místa pro násilí; který by nedokázal, nedokázal, uhodit Skladníka nádobou na posvátné svitky. Nádobou na posvátné svitky! Jak mohl Ellery byť na chvíli připustit, že by tento svatý muž

znesvětil posvátnou nádobu, byť v touze potrestat hříšníka?

A co to kladivo, byl by Učitel skutečně schopen jím uhodit byť i nejnehodnější ovečku svého stáda? A nejen jednou, ale rovnou dvakrát? A kladivem roztříštit lebku?

Byť v sebeobraně? Aby si zachránil život, který druhého dne odsoudil k záhubě?

Nemyslitelné, bylo to nemyslitelné.

Promysli to ještě jednou. Ještě jednou si to prober…

A otázky se začaly vršit, dorážely na sebe ve snaze uniknout z temné cely, ve které byly dosud vězněny.

Proč za sebou nechával Učitel tak jasné stopy? Choval se totiž takto:

Deset minut po Skladníkově smrti se stařec objevil u Hrnčíře v dílně a vyžádal si novou nádobu.

Patnáct minut po Skladníkově smrti přišel nepokrytě k Tkadleně, aby si nechal přišít náhradní knoflík, který v této komunitě nosí jenom on.

A jak se mohlo stát, že když pečlivě vysbíral úlomky z rozbité nádoby v sanquetu, přehlédl jeden střep? A to takový, že ho Ellery prakticky ihned zpozoroval…

A jak odpovídal na přímé otázky. Když se ho zeptal, jestli šel přímo z Otrokova domu do Domu posvátného shromáždění, stařec odpověděl: Je to tak. Když se ho zeptal, jestli byl v Domu posvátného shromáždění předtím, než byl Skladník udeřen do hlavy, odpověděl: Je to tak. Když se ho Ellery zeptal, jestli knoflík, který nalezl v Skladníkově dlani, pochází z jeho šatů, odpověděl: Je to tak. Když se ho zeptal, jestli to on sbíral střepy modlitební nádoby, jestli to on odešel z posvátného domu po vraždě do Hrnčířovy dílny pro náhradní modlitební nádobu, stařec odpověděl: Je to tak.

Když se ho Ellery zeptal, jestli to byla jeho ruka, která držela kladivo, odpověděl: Je to tak.

Ale když se ho zeptal, jestli zabil Skladníka, tak neodpověděl: Je to tak, ale: Tys to řekl.

„Tys to řekl“ neznamená totéž jako „Je to tak“. Učitel nelhal, nezalhal by, jak křičeli oba Starší, ani kdyby mu to mělo zachránit život. „Tys to řekl“ bylo vyjádření člověka,

který nelže, ale který současně nechce říct pravdu, totiž

celou pravdu.

Protože totiž… protože totiž (a Ellery se v chladné místnosti a následkem mrazivých úvah roztřásl) celá pravda nebyla vůbec řečena. Měl by se do toho ještě jednou pustit.

Když Ellery znovu zkoumal knoflík s mystickým N ve světle svící, uviděl to, co předtím přehlédl, a proklel se za svou slepotu.

Nitě, trčící z knoflíku, nebyly přetrženy násilím, jakoby ve rvačce, ale pod lupou bylo patrné, že jsou ostře a čistě uříznuty. Byly od oblečení odstřiženy nebo odříznuty.

Obrátil knoflík na druhou stranu. Lupa mu okamžitě ukázala další důkaz jeho lajdáckosti, neodpustitelné lajdáckosti, jak si hořce vyčítal. Na zoxidováném povrchu měkkého kovu byla čerstvá rýha, jako by po něm nedávno sklouzl ostrý předmět při odřezávání nití.

Pane Bože, vyděsil se Ellery, vyšetřoval jsem podle svého mínění primitivní zločin v primitivní společnosti primitivních lidí a oni mě takhle rafinovaně podvedou!

Knoflík někdo z Učitelova oblečení úmyslně odřízl! A úmyslně podstrčil do ruky mrtvého muže!

Ale díky Bohu nebylo ještě příliš pozdě.

Ellery vyskočil z postele a začal se oblékat. Musel si teď dávat pozor a svého soupeře nepodceňovat. V sázce byl Učitelův život. život Učitele, který se chystal raději

obětovat svůj život než odhalit zlo, skutečné zlo, ve svém stádě.

Nějakým kouzlem měl Ellery naprosto čistou hlavu. Z

podvědomí se mu vyloupla vzpomínka na jeho první ráno v Quenanu, Učitel ve skladu, jak si vyměňuje nožík se zlomenou čepelkou za jiný…

Ellery sfoukl svíčky a při světle z baterky procházel osadou osvětlenou pouze studeným svitem měsíce. Stromy se proháněl vítr. V žádném okně se nesvítilo, ale Ellery věděl, že je město v noci střeženo.

U Domu posvátného shromáždění zaváhal. Měl právo nezvonit na zvonek a nečekat na to, až ho někdo uvede dovnitř, proč tedy váhal? Patrně pro svou velikou omylnost, pomyslel si, a vstoupil dovnitř.

Prošel zasedací síní do Učitelova pokoje. Světlo z lampičky nad dveřmi sanqueta slabě osvětlovalo interiér patriarchovy ložnice, dotklo se poklidného starcova obličeje a jeho otevřených očí. Ležel na úzkém lůžku uprostřed místnosti, s rukama za hlavou, a hleděl do stropu, jako by přes něj viděl stejně dobře jako přes okno… jako by viděl, jak na černé obloze tančí a září velké hvězdy.

Když Ellery vstoupil, nepohnul se ani nepromluvil. Ví, že tu jsem, pomyslel si Ellery, a nepřekvapilo ho to. Cožpak mě čekal?

Po obou stranách dveří byly symetricky umístěny

kolíčky, na jednom z nich visely Učitelovy šaty. Ellery, ignoruje starce na lůžku, sáhl do tajné kapsy Učitelových šatů. Našel postranní otvory, a pod jedním z nich našel v hloubce to, co hledal.

Byl to Učitelův nůž, ten nový, který si vybral ve skladu před Elleryho očima, v dřevěném pouzdře připevněném ke kostěné střence koženým řemínkem. Rozsvítil baterku, vytáhl nůž z pouzdra a prohlížel si pozorně jeho čepel.

A už to měl, vrub na jeho ostří, u špičky. A ve vrubu uvízla šupinka kovu, stejného měkkého kovu, z jakého byl vyrobený knoflík.

Nejenže byl knoflík úmyslně odříznut od Učitelova šatu, ale odřízl ho přímo Učitelův nůž!

A Ellery pozvedl oči k dlouhému tichému tělu, ale to nevykazovalo žádné známky nervozity, ba ani zájmu. Stařec dále hleděl přes strop, i když dobře věděl, co Ellery dělá a vidí.

Ellery tiše opustil Učitelův pokoj a posvátný dům a ubíral se větrnou nocí a za kvákání žab do svého bytu. A tady vytáhl kladivo a zkoumal ho. Jednu položku z nastrčeného důkazního materiálu už objasnil, knoflík. Co když najde nějaký náznak podvrženého důkazu i na kladivu?

Ve světle nových událostí se mu teď zdálo, že kladivo vypadá příliš nově, vlastně zcela nepoužitě –, aby odpovídalo Učitelovu tvrzení poté, co Ellery nalezl

Skladníkovo tělo, že „jsem vzal kladivo ze svého nářadí“.

Ellery namočil cíp ručníku do džbánu s vodou a pečlivě otřel z hlavy kladiva krvavé skvrny. Měl pravdu. Na zatloukací ploše nenašel ani stopy po nějakém zatloukání hřebíků. Tímto kladivem nezatloukl nikdo ani hřebíček. Co když někdo kladiva vyměnil? Ale pokud to bylo nové kladivo, musel ho někdo vzít ze skladu. A co když to Učitelovo…

Ještě jednou se Ellery vydal temnými uličkami vesničky, tentokrát do domu, kde uchovávali zásoby.

Nepotřeboval klíč, budova byla zajištěna pouze proti nenasytné zvěři vnitřní závorou a stačilo protáhnout ruku dírou ve dveřích, k tomuto účelu vyrobenou.

Zdálo se mu, že celý sklad voní opuštěností. Asi by měli co nejdříve zvolit dalšího skladníka, nebo to tu bude brzy vypadat jako v hrobce. S jistým úsilím se soustředil na své poslání.

Baterkou svítil mezi truhlicemi, sudy a policemi, až

konečně našel oddělení s uloženými kladivy.

Byla tam pouze tři. S pomocí kapesníku si je prohlížel.

Dvě byla evidentně nová, na jednom byly jasné stopy po užívání.

Bylo použité kladivo skutečnou vražednou zbraní? ptal se Ellery sám sebe. Pokud ano, někdo musel po zločinu obě kladiva vyměnit, toto kladivo očistit od Skladníkovy krve,

provést záměnu s novým kladivem ze skladu, nové kladivo namočit v dosud vlhké krvi oběti a položit ho vedle těla.

Ale proč? Jak tato výměna kladiv zapadá do Učitelova spiknutí (který se nepochybně o spiknutí v jisté fázi dozvěděl)? Proč? Proč?

A tato otázka dorážela v Elleryho hlavě tak dlouho, až

mu z toho bylo nevolno…

Vrátil se do svého bytu s oběma kladivy a cestou myslel na samuraje, kteří nosívali na odznak svého stavu dva meče; na kněze v raném středověku, který nesměli v boji používat mečů, a tak chodili do boje proti pohanům s velkými dřevěnými palicemi, a na spoustu jiných a nepodstatných věcí.

Ještě jednou otevřel kufřík se soupravou na snímání otisků a dal se do práce. A sejmul otisky prstů z kladiva, které si přinesl ze skladu. Patřily, podle jeho očekávání, dvěma lidem. A v hrůze je srovnal se svými patnácti vzorovými otisky.

A když zjistil, čí to jsou otisky, oddělené kusy pravdy zapadly na své místo a Ellerymu se udělalo nevolno.

Už podruhé téže noci se Ellery vypravil do patriarchovy ložnice. Nic se nezměnilo. Stařec dosud nehybně a poklidně ležel. Neuvedl se snad do nějakého mystického transu? Ale hned jak Ellery vyslovil své první tvrzení (a jaké mu to působilo obtíže!), Učitel okamžitě odpověděl. A z jejich

slovní výměny se stala jakási litanie, protože v této holé a ztemnělé místnosti bylo uctívání přítomno.

„To vy jste, Učiteli, odřízl knoflík od svého šatu vlastním nožem a vložil ho mrtvému do dlaně.“

„Ano.“

„To vy jste odnesl kladivo, které zabilo, do skladu, utřel ho, nechal ho tam a přinesl zpátky jiné, namočil ho do Skladníkovy krve a položil vedle těla.“

„Ano.“

„Úmyslně jste nechával za sebou stopy od Hrnčíře ke Tkadleně, které mohly vést pouze k vám.“

„Ano.“

„Chtěl jste, abych našel důkazy pouze proti vám a nikomu jinému.“

„Ano.“

A Ellery ovládl vší silou hlas, aby nekřičel, a zeptal se: „Proč, Učiteli, ve jménu Božím, proč?“

„Protože je tak psáno,“ pravil Učitel.

„Je tak psáno, je tak psáno! A kde je to všechno psáno?“

Zdálo se mu, jako by se starcovy vousy nadzvedly v lehkém úsměvu. „Je tak psáno v knize, která se ztratila; nebo je tak psáno v knize, která se ještě nenašla; nebo je to možná psáno v knize, která je samotnou Zemí a všemi těmi, kdo na ní přebývají, a kde byly, jsou a budou všechny věci napsány.“

„Mluvme raději, Učiteli, o věcech, které dokážu pochopit,“ vykřikl Ellery. „Teď už chápu, že jste si přál, abyste byl obviněn ze Skladníkovy vraždy, že jste si přál být za ni souzen, že jste si přál být uznán vinným. Je to tak?“

A stařec poklidně odpověděl: „Já jsem vinen.“

„Ale ne tím, ze jste uhodil muže tak, ze zemřel!“

Teď stařec neřekl ani slovo. A pak si povzdychl a řekl: „Ne, tím, že jsem zasadil ránu, vinen nejsem.“

„Pak kryjete toho, kdo skutečně udeřil!“

A Učitel opět ihned neodpověděl a opět si povzdychl a opět nakonec řekl: „Je to tak, Elroi.“

„Vy tedy víte, kdo zabil Skladníka?“

Majestátní hlava se sklonila: „Je psáno, že se tak má stát.“

„O tom já nic nevím, Učiteli. Ale zato vím, že jsem na skutečné zbrani, na kladivu, které skutečně roztříštilo Skladníkovu hlavu, našel vrahovy otisky. Jsou to otisky, mám vyslovit jeho jméno?“

„Vyslov nebo nevyslov, Slovo je neomylné.“

„Jenomže nic neřekne. Takže musím já. Storicaie zabil Následník.“

Teď poprvé spočinuly patriarchovy oči na Elleryho obličeji.

„Elroi,“ pravil, „než jsi sem přišel, nevěděl jsem nic o

otiscích prstů. Ale věděl jsem, že Následník držel kladivo v ruce. A bál jsem se, i když jsem o tom vlastně nic nevěděl, že bude možné nějak dokázat, že to byl právě on, kdo kladivem udeřil, a tak bylo pro chlapce bezpečnější, aby se kladivo vedle těla nenašlo. Očistil jsem ho tedy a na jeho místo položil to, které jsem držel v ruce pouze já, nikoli on.

Měl jsem vědět, že podvod, bohužel, vždycky vyjde najevo.“

Ne vždycky, Učiteli, řekl si Ellery, ale jenom v duchu.

Nahlas řekl: „Mám tedy pravdu v tom, nač jsem právě přišel, Učiteli? Vrátil jste se z Otrokova domu do posvátného domu právě ve chvíli, kdy došlo dvacet minut po čtvrté hodině k Skladníkově zabití, právě včas, abyste to viděl, ale příliš pozdě na to, abyste tomu mohl zabránit.

Viděl jste, jak se spolu Storicai a Následník u dlouhého stolu rvou. Viděl jste, jak Následník popadl kladivo a uštědřil mu dvě rány…“

Učitel vydechl: „Stalo se, jak říkáš.“

„Z čehož vyplývá, že Následník nebyl ve scriptoriu v době vraždy zamknutý.“ A do Elleryho hlasu se vloudil údiv: „Neříkal jste mi náhodou, že byl?“

Učitel řekl: „Uvažuj, Elroi, uvažuj.“

„Dobře, vrátíme se tedy zpátky, krok za krokem. Řekl jste mi, že jste ve dvě hodiny zamkl Následníka do scriptoria, protože lelkoval ve dveřích posvátného domu a

čekal, až kolem půjde jedna slečna, místo aby se věnoval studiu. Zamkl jste ho a odnesl jediný klíč. To je pravda.“

„Ano.“

„Dále jste mi řekl, že jste po vraždě odemkl dveře scriptoria a pustil Následníka ven s úkolem, aby mě šel hledat. Odemkl jste dveře po Skladníkově vraždě. To je pravda.“

„Ano.“

„Nabízí se tedy otázka, jak je to možné? Když byl Následník v zasedací místnosti a zabil Storicaie, musely být dveře scriptoria před vraždou odemčeny; jenomže vy říkáte, že jste je odemkl po vraždě… Aha, tak to bylo. Chtěl jste, aby to vypadalo tak, že Následník seděl bezmocný za zamknutými dveřmi v době mezi druhou hodinou a za deset minut půl páté, abyste poskytl mládenci alibi na dobu, kdy se stala vražda.

Takže se to stalo asi takto. Před třetí hodinou, kdy jste odcházel z Domu posvátného shromáždění na návštěvu Otroka, jste dveře od scriptoria odemkl a připomněl Následníkovi, aby opravil nohu od stolu. A nechal jste dveře scriptoria nezamčené.“

Učitel zavřel oči: „Je to tak.“

„Na to jsem se vás nezeptal, a tak jste mi to neřekl.“

Učitel přikývl.

„Ale věděl jste, že na jiné věci se ptát budu, a vy jste

mohl odpovídat na otázky pouze pravdivě. Takže jako první věc poté, co jste zjistili, že je Storicai po smrti, přesně za deset minut půl páté –, jste poslal Následníka do scriptoria a zamkl ho, podruhé. Udělal jste to proto, abyste mi mohl po pravdě říct, že jste za deset minut půl páté odemkl scriptorium, pustil Následníka ven a poslal ho, aby mě našel.

Tím, že jste mi řekl pouze část pravdy, jste Následníka uchránil od následků jeho viny a jako na viníka ukázal na sebe.“

A Učitel řekl: „Všechno se stalo tak, jak jsi řekl, Elroi.“

Ellery začal přecházet místností, jeho nepravidelné kroky odrážely jeho nelehké úvahy. „Jsem zmaten tím, co jste, Učiteli, udělal a nerozumím tomu. Je to skutečně tak, že se vy, pastýř svého stáda, chcete vzdát svého života jenom proto, aby nějaký lišák se zakrvavenými tlapkami mohl žít?“

Učitel otevřel ústa, pak se zarazil a uplynula nějaká doba. Nakonec řekl pevným hlasem: „Je to pravda,“ a hlasem už ne tak pevným dodal: „jenomže jenom částečná.“

Jenom částečná…? Ellery celý zmatený čekal na starcovo vysvětlení. Jenomže Učitel nevydal ani hlásku.

„Učiteli,“ řekl Ellery unaveně a díval se mu do tváře.

„Učiteli, jistě je i jiná možnost. Určitě nemusíte umírat.

Protože Následník přece nezemře, když vyjde celá pravda najevo. Když bude souzen, Velerada bude jistě milosrdná.

Protože byl to Storicai, kdo spáchal tři velké hříchy.

Následník ho chytil při činu. Následník se choval impulzivně, tak jako se obvykle chovají mládenci jeho věku, kteří se ještě nedovedou patřičně ovládat. Skladníkova svatokrádež ho vyvedla z míry, a tak popadl první věc, která mu přišla pod ruku, a bez rozmyslu udeřil.

A když se Storicai z rány vzpamatoval a rozběhl se za Následníkem, tak jistě ne s přátelskými úmysly, protože člověk, který znesvětil posvátný dům a hodlal spáchat svatokrádežný čin, by nezaváhal před zabitím člověka, aby zachoval své zločiny v tajnosti. Když se tedy chlapci podařilo ve chvíli, kdy bojoval o vlastní život, popadnout kladivo, kterým udeřil, jistě není žádný vražedník. Ve světě, odkud přicházím, by se taková událost kvalifikovala jako akt sebeobrany a ten, kdo ji spáchal, by byl za příznivých okolností prohlášen za nevinného a propuštěn. Takovou věc nepochybně Velerada pochopí.“

„Ten, kdo nic nechápe, jsi ty,“ pravil stařec smutně.

„To tedy ne,“ rozkřikl se Ellery, „já tomu rozumím výtečně. Zato vy nic nechápete! I kdyby totiž shledala Velerada Následníka vinným, nevynesla by žádný rozsudek, to je přece výsada jediného muže, Učitele. A cožpak byste ho odsoudil k smrti? Cožpak byste mu neprokázal milost?, a Velerada by byla zahanbena Učitelovým soucitem.

Chlapec v žádném případě neumře, Učiteli, a když je to tak, tak ani vy nemusíte umírat za něj.“

„Elroi, Elroi,“ zamumlal starý pán, „tohle jsem přece nedělal výhradně pro Následníka.“

„Co to říkáte?“ otázal se Ellery překvapeně.

„Otrok mě předevčírem nepozval na návštěvu kvůli své nemoci, i když skutečně nemocný byl. Měl pro mě naléhavé informace, pouze pro mé uši… Kde nejlépe začít?

Na místě, kde jsme se ty, já a Storicai poprvé potkali.

Teprve od minulého roku začal se mnou Storicai jezdit do obchodu Na konci světa. Byla to velká chyba a dopustil jsem se jí já. Protože, jak se ukázalo, Storicai byl velmi slabý a chamtivý muž. Protože dosud znal jenom naše Údolí a věci z našeho Údolí, protože byl obklopen nadbytkem našich jednoduchých věcí a měl všechno pod kontrolou, nebyla jeho chamtivost tak zjevná. A ve mně měl proti své slabosti oporu.

Jenomže v obchodě Otta Schmidta poprvé uviděl skříňku, která mluvila, tretky, které se třpytily, a oblečení, které jsme u nás neměli, jídlo, které se ti v ústech rozplývá, a viděl úžasné věci, o jejichž existenci neměl dosud ani tušení. A ve své slabosti nedokázal Storicai odolat touze tyto věci vlastnit.“

A Ellery, který si vzpomněl na to, jak Storicai obdivoval jeho duesenberga, jak dětinskou měl radost ze zlatých hodinek na svém zápěstí, spatřil onoho muže v tom světle, v jakém ho viděl i Učitel.

„Neměl jsem mu dovolit, aby mě do obchodu Na konci světa doprovázel,“ pokračoval patriarcha odhodlaně. „Ale neznal jsem tehdy hloubku jeho chtivosti. Dával si totiž

velký pozor na to, aby přede mnou odhalil, jak hluboká je jeho chamtivost, která mu nedala spát. O své chtivosti se mnou nemluvil, ale mluvil o ní s Veleradou.“

„Cože?“

„Zpracovával je za mými zády. Vyprávěl jim o tom, jaké krásné věci viděl. Nejdříve mu nechtěli věřit. Pak už

jenom váhali a nakonec mu uvěřili. Protože někteří ze starších si matně vzpomínali na svět mimo Quenan, na věci, se kterými si jako děti hrávali, a když ke Skladníkovu vyprávění přidali i své vzpomínky, nemohli jim mladší neuvěřit. A Storicai je neustále sváděl a oni začali časem dychtit po stejných věcech, po kterých dychtil on.“

Ellery se tiše zeptal: „Dokonce i…?“

Učitel četl Elleryho myšlenky: „Dokonce i Tkadlena,“

přikývl s jistou bolestí. „Ano, i ona, ačkoli tvrdila, že po tom touží kvůli mně, ne kvůli sobě, jak už to ženy dělají.

Chtěla, abych si ještě před smrtí užil věcí, o kterých Skladník vyprávěl tak neodolatelně. Jako bych já potřeboval nějaké tretky a požitky! Vždyť bych tím popíral smysl celého svého života a život Quenanu!“

Teď Ellery vůbec poprvé slyšel starého pána pozvednout hlas a viděl, jak mu z očí šlehají hněvivé blesky.

Ale pak plameny vyhasly a stařec opět promluvil vyrovnaným hlasem.

„Musíš si ještě uvědomit, Elroi, že Storicai byl kromě jiného také zbabělý. Bál se sám udělat to, co musel, aby uspokojil své bídné touhy, protože kdyby o něm pravda vyšla najevo, byl by za trest vypovězen. Ve své prohnanosti si uvědomil, že kdyby se mu podařilo přetáhnout na svou stranu zbytek Velerady, nic by se mu nemohlo stát. A tak slovíčky nad med sladšími je začal přemlouvat. Nemusí dělat nic jiného, než se k němu připojit, a on už se o všechno postará. Rozdělí všechny ty divukrásné věci po celém Quenanu, ale Velerada, pro svou význačnou pozici, dostane větší díl. Co byla proti tomu výsada nosit kostěné knoflíky?“

„Zkorumpoval Veleradu,“ zašeptal Ellery. „Celou!“

„Naprosto celou, s jedinou výjimkou,“ zašeptal stařec.

„Celou Veleradu, s jedinou výjimkou… A Storicai pokračoval ve svém plánu a ukradl mi klíč z pokoje a vyrobil si k zakázané místnosti duplikát, a to proto, jak jistě chápeš, aby mohl ukrást stříbrné dolary a nakoupit za ně všechny ty nesmysly, bez kterých nemohl být.

Tak vidíš, Elroi,“ a jeho hlas byl opět silný a pevný, „po celou tu dobu, kdy jsem ti vyprávěl, že v Quenanu není žádný zločin, tu zločin už byl a já o tom nevěděl. A po celou tu dobu, co jsem prohlašoval, že nikdo v Quenanu netouží po ničem, co mu nepatří, mí milovaní bratři a sestry spřádali

plány na krádež, a to rovnou svatokrádež, přemýšleli, jak obelstít zákon a zapřít Slovo; a já o tom neměl tušení.

Ze všech dvanácti členů Velerady se jediný Otrok nepřidal ke Skladníkovu zločinnému spiknutí. S hořkostí v srdci mlčel a modlil se, aby i ostatní včas prozřeli, jak velký zločin chtějí spáchat, káli se a ruku Skladníkovu zastavili.

Ale když onemocněl tak, že cítil blízkost smrti, a žádné pokání nebylo na dohled, poslal Otrok pro mě a všechno mi vypověděl… Z Otrokova domu jsem vyšel poslepu, v hlavě mi dunělo, nic jsem necítil, šel jsem popaměti.

Jen jsem vstoupil do posvátného domu, uviděl jsem, jak se Následník pere se Skladníkem a jak popadl na svou obranu kladivo, protože je jenom chlapec a Storicai byl silný muž, udeřil ho, takže jsem už nijak nemohl zabránit tomu, aby ony velké nesnáze na Quenan nedopadly. A hned jsem také viděl, jako ve vizi, co musím udělat.

Jsem, Elroi, už starý člověk, už jistě na konci svých dnů.

A Následníka jsem si vychovával jako svého nástupce od jeho narození, protože tak je to u nás zvykem. Nebyl do spiknutí zapletený, jen si vzpomeň: to byla záležitost výhradně Velerady. Když viděl Skladníka páchat svatokrádež, pobouřilo ho to a snažil se pouze o to, aby zůstal posvátný poklad nedotčený a aby byl Storicai potrestán.

Má vznětlivou krev mládí, Elroi, ale celým svým

srdcem věří ve Slovo; časem nabude moudrosti, jeho krev se zklidní a on prožije svůj život ve víře, jako jsem já prožil svůj, a stane se Učitelem svého lidu. A tak jako tak, nikdo jiný není na to, aby převzal můj úřad, vyškolen.“

A starý pán se nadzvedl a posadil a naléhavě pokračoval: „Toto všechno mi v mžiku proletělo hlavou. A pochopil jsem, že Následník, má-li si jednou získat naprostou důvěru komunity, musí zůstat bez poskvrny. Proto jsem vzal hřích na sebe a odloučil se od nich sám.“

Vítr se proháněl stromy a žáby kvákaly do větru; ale ve ztemnělé místnosti nepromluvil nikdo.

Nakonec promluvil Ellery: „Učiteli, s tím já nemohu souhlasit. Dokonce ani podle vašich vlastních zásad s tím nesouhlasím. Jednou jste mi řekl, že musíme hledat pravdu, že nás pravda zachrání…“

Starý pán, nevyvedeny z míry, na to pokývl: „Neboť je tak psáno,“ pravil a Ellery se nikoli poprvé zamyslel, zda tím Učitel myslí Je to psáno a tak je to pravda nebo Staniž se tak

„Jak můžeme hledat pravdu a jak nás pravda může zachránit, když budeme jednat lživě?“ A pak vybuchl: „Jaké zlo jste spáchal, že musíte obětovat život?“

Starce jeho poklidný pohled na události poněkud opustil. Hluboký vzdech jako by vycházel z jeho nejhlubšího nitra.

„Velice se mýlíš, Elroi. Skutečně jsem se dopustil velkého zla. Velerada zhřešila, ale nezhřešil jsem já víc?

Vždyť jsem byl jejich Učitelem! Jejich hříchy padají na mou hlavu; jejich vina, která mi rve srdce, je mou vinou.

Ne oni mě zklamali, to já jsem zklamal je. Protože jinak by nic takového nemohli učinit.

A protože jsem stále jejich Učitel, musím je teď něco naučit, protože jsem je to nedokázal naučit slovy, svým vlastním příkladem. A to tak, že vezmu jejich hřích na sebe.

Protože pokud je ztracena víra ve Slovo, pak je ztraceno vše a Quenan se stane tím, co je venku a odkud jsme utekli… a možná ještě hůř, protože můj lid nemá s hříchem žádnou zkušenost a tam venku na tom budou jako ovce bez pastýře, když se z oblohy začne sypat sníh. Já je, Elroi, mám velmi rád, a jak jinak prokázat svou lásku?, a chtěl bych, aby se měli navzájem také rádi. Musí se to stát.“

Ale Ellery tiše řekl: „Já jim povím pravdu.“

Učitel se usmál a odpověděl prastarou otázkou. „Co je pravda? Dnes u soudu jsi řekl, cos považoval za pravdu, a oni ti uvěřili. A teď jim chceš zase namluvit něco jiného a dosáhnout toho, aby věřili opaku. Myslíš, že se ti to podaří?“

Stařec se zhluboka nadechl, vyzáblé tělo se rozechvělo a stařec třes rychle potlačil. „Pokud jim povíš pravdu, Elroi, já ji popřu. Já ji popřu a oni budou věřit mně, tak jak vždycky věřívali. A co tím získáš?“

Ellery uhodil pěstí do dlaně: „Víte, že pravdu nepopřete, ani nemůžete. Víte, že jim nebudete ani nemůžete lhát.“

Stařec se zachvěl: „Tak tě tedy prosím, abys mě nenutil po sedmi desetiletích ke lži. Ale,“ pozvedl hlas, nikoli v rozčilení, ale v důrazu, „ale v opačném případě to udělám, Elroi, protože je psáno, že musím udělat to, co je nutné, to, co se má ke konci dnů stát. Tys ten nástroj, který byl prorokován, a chovám k tobě velkou lásku; jenomže i přes všechny tvé znalosti jsou věci, které vím lépe. Jestli ke mně chováš lásku, potom tě prosím, nic jim neříkej. Věř ve mě.“

Ellery seděl a nedokázal se pohnout. Co si počít, co si počít? Utíkat ke svému autu a na plný plyn vyrazit k…

komu? Na policii? K šerifovi? Pro armádu? Ke komukoli, kdo by mohl zabránit tomu, aby zítra nebyl obětován lidský život? Jenomže tímto způsobem otevře Quenan celému světu, a ten toto Údolí zničí. Ale to už zničeno bylo. Nebo nebylo? Učitel je odhodlán vzdát se svého života ve víře, že nebylo. Kdo je on se svým rozoumkem proti nekonečně dokonalejšímu duchu tohoto starce?

A jak si Ellery sedl, tak jako vždy se k němu tiše přikradla a do zad mu vpadla nekonečná únava. Zaburácela mu do uší.

Co dělat? Co si počít?

Stařec vlídně řekl: „Támhle ve skříni je chléb i víno a je už pozdě, nepovečeříš se mnou?“

Ellery za sebou zavřel dveře starcova pokoje tiše a jenom tak stál. V zasedací síni vydávala matné světlo jediná lampa. Kdysi mu připadalo zlaté, ale to už neplatilo. Jeho vyčerpané mysli se zdálo, že na něco čeká. Ale na co?

Přitiskl si dlaně k očím. Pod tlakem mu vyskočily kaleidoskopické obrazce. Najednou se kousky sestavily do obličeje. Pocítil náhlou úlevu, spustil dlaně a vydal se místností ke dveřím scriptoria. Zaklepal, ale nic se neozvalo.

Vzal za kliku, bylo odemknuto, vešel tedy dovnitř.

Scriptorium bylo prázdné. Ovšem. Následníkova ložnice.

Rozsvítil baterku, přešel k dalším dveřím, opět zaklepal a opět se nic neozvalo. Otevřel. Následník tam nebyl.

Mechanicky ustoupil do dlouhé síně.

Slyšel se zasténat. Každý atom jeho těla křičel po odpočinku a vzdálenost k jeho vlastnímu pokoji se neuvěřitelně prodloužila. Lavička ho zvala k odpočinku a on volání podlehl.

Už si málem začal sedat, když najednou uslyšel podivný zvuk, který ho paralyzoval. Obličej, který se vytratil, se mu rázem před jeho duševním zrakem objevil. Celý rozbolavělý se tedy vydal z Domu posvátného shromáždění a zastavil se ve dveřích.

Bylo tam něco ve tmě, co vydávalo zvuky jako sova nebo dítě; jenomže sova to nebyla a na dítě to bylo moc velké a nevypadalo to ani jako dospělý člověk.

Všechno se v Ellerym sevřelo.

Snažil se vzchopit. Na nohou, které pod ním klesaly, jako by byly z olova, kráčel tmou k té podivné věci. Až

později ho napadlo, že si na to mohl posvítit baterkou, kterou celou dobu držel v ruce.

Slabě se to ve vzdáleném odlesku hvězd třpytilo. Tisklo se to ke studené a vlhké zemi. Podivně to kňouralo. A pak to zakašlalo a zavzlykalo.

Z Elleryho spadl strach jako tající led, poklekl a dotkl se toho, co tam leželo, a přejel po tom rukou. Byl to muž v obřadním šatu, zavalený zoufalstvím, s rukama pevně přitisknutýma k obličeji a Ellery musel napnout všechny zbylé síly, aby je odtrhl. Ucítil vousy, které lemovaly v drobných kudrnách mladistvou tvář.

Následník.

Něco ve tmě šeptal.

Ellery se k němu blíže sklonil, aby uslyšel: „… Řekněte jim to, řekněte jim to, řekněte jim to.“

„Nemůžu,“ pravil druhý hlas, Následníkův. Kdo to tedy šeptal? Mládenec teď otevřel oči, které vypadaly v jeho obličeji jako tmavé díry. „Nemůžu jim to říct,“ řekl.

Ellery se vyděsil a pokoušel se vstát. Následník vypadal překvapeně a instinktivně mu podal ruku, a tak se oba potácivě zvedali.

„Proč jste plakal?“ tázal se Ellery.

„Řekl jste, Elroi, že musím říct Veleradě a lidu, jak se to ve skutečnosti stalo,“ zašeptal Následník. „Jenomže…“

Právě tehdy si Ellery vzpomněl, že má baterku.

Rozsvítil ji a položil na zem tak, aby se světlo odráželo od velké bílé skály. Chlapcův obličej byl jako maska. Když

viděl jeho mimovolně se pohybující rty, strašně se lekl.

„Jenomže?“

„Nemůžu říct pravdu. Neodvážím se.“

A tak se stalo, že Ellery najednou seděl na studené zemi a snažil se zapříst sokratovský rozhovor v mladistvým vražedníkem. Tak především, vznesl otázku, jakmile se Velerada dozví, jaké byly okolnosti zločinu, je pravděpodobné, že ho uzná vinným? Ale i kdyby, je pravděpodobné, že Učitel vynese podruhé hrdelní trest? Ale i kdyby to Učitel udělal, cožpak to musí Následník přijmout? Je ještě velmi mladý, celý život má před sebou: vždyť může přece utéct. Cožpak ho můžou v Quenanu držet násilím? Není třeba se neznámého světa bát. Ellery by mu byl jako bratr, jako starší bratr.

Jenomže, „Já nemůžu, neodvážím se.“

Nemůže, nebo se neodváží? Když alternativa znamená pro Učitele smrt? Pak nemůžeš zůstat potichu, pak se nemůžeš neodvážit.

„To se chceš dívat na to, jak člověk jako Učitel jde na smrt za to, co v prvé řadě nespáchal a co v druhé řadě nebyl

žádný zločin, ale pouhý akt sebeobrany? Jsi-li hoden toho stát se Následníkem,“ řekl Ellery, „musíš promluvit!“

Maska před ním byla maskou tragédie. Změna, která se s chlapcem od chvíle, co ho viděl naposledy, stala, byla ohromující. Oči měl zakalené a zapadlé, bezkrevné rty se mu třásly a celá hlava vypadala jako lebka potažená kůží.

„Ty tomu nerozumíš, Elroi,“ Následníkův hlas, Učitelova slova.

„Tak mi to vysvětli! Protože jinak nemám jinou možnost než sem zvenku přivést úřady, aby zachránily Učitelův život. A to bude znamenat konec Quenanu.“

Chlapec stále a stále spínal ruce. „Já to všechno, cos mi řekl, vím,“ křičel. „Já bych to, co žádáš, udělal, ó, Elroi, copak bys o něco takového musel žádat? Ale nemám jinou možnost. Proč myslíš, že jsem během soudu nepromluvil?

Nemohl jsem, protože mi to Učitel zakázal! A zakazuje mi to stále a já se neodvažuju ho neuposlechnout.“

„Proč, Následníku? Proč ho nemůžeš neuposlechnout?

Co by se ti stalo, kdybys ho neuposlechl?“ ptal se Ellery naléhavě.

Mladá hlava sebou házela ze strany na stranu v agónii.

„To já přece nevím, co by se stalo, Elroi. A ani na tom nezáleží. To se mě stejně můžeš zeptat, co by se stalo, kdybych zvedl ruce a chtěl vyletět ke hvězdám? Ty tomu nerozumíš. Já to nemůžu udělat. Za celý svůj život jsem

Učitele ani jednou neodmítl uposlechnout a nemůžu to udělat ani teď!“

Ellery se zadíval na tragickou masku a náhle porozuměl.

Následník se podobal minulému čínskému císaři, synovci zlé císařovny vdovy, který byl na její rozkaz uvězněn poté, co se snažil zreformovat zkorumpované praktiky uplatňované za jejího regentství. Ve vězení ho tajně navštívili úředníci, kteří k němu chovali sympatie. Na jediné slovo Syna nebes, říkali, ho věrné jednotky osvobodí a tam, kde je teď on, bude sedět „Starý Buddha“. Ale císař vrtěl hlavou. To není možné, říkal. Jak by mohl vztáhnout ruku proti svému ctihodnému předchůdci? A tak zemřel jako vězeň v kleci, daleko pevnější, než byly mříže jeho skutečné cely.

Nemohu to udělat. Nemohu ho neuposlechnout.

Tato slova bušila Ellerymu do uší, až zaplavila celou noc.

Pamatoval si, jak kolem míjela temná ulička. Pamatoval si, jak mu pod nohama plynula cesta jako voda. Pamatoval si, jak mu v uších hučelo jako silný vítr.

Ale nepamatoval si, jak došel ke své posteli a ulehl do ní. Nepamatoval si, jak se nové ráno vplížilo přes Horu těžké zkoušky.

Pamatoval si pouze tmu.

VI.

Pátek 7. dubna

Když otevřel oči, nebyly žádné stíny, ale veliké ticho, které viselo nad Údolím, neoznačovalo obvyklý polední klid. Bylo to ticho města duchů nebo spíš města nebo Mary Celeste, které lidské Bytosti náhle opustily.

Pak zahýkal osel a pak další, zabučela nějaká kráva a začali výt psi, jako by se mělo stát něco strašného.

Nebo se už stalo.

Nebo se už stalo! Ellery s výkřikem vyskočil z poste.

Ale pak si vzpomněl. Nemělo se to stát před západem slunce.

Ale… co to ticho? Utekl snad celý Quenan raději do pouště aby se na to nemusel dívat?

Měl na sobě stále své staré a zmačkané šaty. Spánek ho neosvěžil a slunce, které sem proudilo okny, nesmylo bolest z jeho kostí. Vyšel do uličky. Nikdo nebyl v dohledu, a tak se vydal osadou.

Tu a tam, otevřeným oknem, zahlédl nějaký pohyb; uviděl v dálce někoho, Vodnáře?, jak pracuje na poli.

Mlýny se zatočí a pole shoří. Ne, lid Quenanu neopustil své Údolí. Jen prostě nesnesl pohled na tento den, jako by s odcházejícím sluncem musely odejít i hory samy. Většina lidí se stáhla do svých domů a zavřela za sebou dveře.

Jejich hoře musí být převeliké.

A převeliké bylo i ticho, které viselo nad Údolím stínů a Ellery se celé nekonečné odpoledne potýkal se svým problémem a nenacházel řešení.

V úvahu přicházely tři možnosti: Mohl nechat událostem volný průběh a sklonit se před vůlí Učitele.

Mohl říct komunitě celou pravdu. Jenomže v tom případě by ji Učitel, jak sám řekl, popřel a lidé by uvěřili jemu a ne Ellerzmu a Ellery věděl, že by to tak bylo.

Mohl dojít pro pomoc, aby zabránil vykonání rozsudku ale potom by zemřel cely Quenan.

Cožpak je tohle svobodná volba?

Ellery se procházel alejemi uliček, vyšplhal na zelené terasovité kopce, procházel se vypnutými liniemi brázd na polích. Neoběvil se nikdo, kdo by s ním prohodil slovo nebo mu alespoň zamával.

Dvakrát spatřil ve směru své cesty několik postav, ale když se přiblížil, nebylo tu najednou nikoho. Nedokázal se přinutit, aby zaklepal u někoho na dveře.

Pozdě odpoledne se nacházel poblíž Domu posvátného shromáždění. Učitel tam byl sám, seděl na stoličce. Přivítal Elleryho známým žehnajícím gestem a ukázal na lavičku.

Ellery na ni klesl. Stařec vypadal naprosto klidný.

„Učiteli,“ pravil Ellery, „Prosím tě, abys to znovu

zvážil.“

„Jistěže,“ pravil patriarcha poklidně.

Ellerymu poskočilo srdce. „Tak jim řekneš pravdu?“

vykřikl.

Chvíli stařec mlčel, a pak řekl: „Už jsem to znovu zvážil, Elroi, jak jsi žádal. Nenacházím žádného důvodu změnit to, co je psáno. Lidu ani tobě už nic neřeknu.“

Slunce začalo zapadat.

Odevšad, z domů, stodol, polí, stromů, stínů, začali přicházet lidé, vyráželi jako ostří dračích zubů. Přicházeli odevšad a stávali se jedinou línou šelmou o mnoha hlavách, zvolna se sunoucí kupředu.

A Ellery se stal jednou z nich.

Viděl Učitele, který všechny přečníval, jak prochází s žehnající pravicí, davem, který před ním se vzdechy a sténáním ustupoval.

A tak se Quenan dostavil, a když se dav rozdělil a Ellery viděl, co bylo skryto za jejich těly na zemi, téměř vykřikl úlevou a radostí.

Jak mohl být tak slepý a brát doslova to, co bylo myšleno pouze symbolicky? Přihlížel tu jakési paralele rituálu Kajícníků z Novomexických hor, Bratrstva světla, jak si říkali, kteří každoročně předehrávali pašije svého náboženství a jednoho ze svého středu vybrali pro hlavní úlohu. Tato mystérie, která se odehrávala na tajných místech

a byla očistného charakteru, končila těsně před smrtí hlavního a do značné míry zmučeného protagonisty.

Přemítal, jak se taková izolovaná komunita jako Quenan mohla o tomto pozoruhodném rituálu dozvědět. Nebo vznikly na základě pradávné nápovědní knihy podobné rituály na více místech? Protože to, čemu teď přihlížel…

Učitel ležel na předem připraveném místě.

Neozvalo se nic, ani vzdech.

Takhle asi stáli staří Egypťané při každoroční připomínce Osirisovy smrti, vědouce, že je, to jenom hra, a přesto částí své bytosti věříce tomu, že je to skutečnost, která se před jejich očima odehrává.

A z davu vystoupil Superintendent a v sevřených rukou držel jakousi nádobu. Všichni zatajili dech, jenom vánek vál dál.

Superintendent něžně zvedl levou rukou Učitelovu hlavu a pravou rukou mu přidržel nádobu u letitých rtů, pak odstoupil. Učitel ležel dokonale klidný. Slunce zalilo jeviště krví a dlaně ležícího patriarchy zrudly. Najednou se zvedl jemný jarní vánek a tráva se poplašeně zatřepotala…

V Ellerym se vzedmul veliký hněv. Jak se mohl nechat takhle nachytat a napálit! Učitel a jeho loutky ho šikovně nakazili svými fantaziemi a přinutili uvěřit tomu, že skutečnost je neskutečná a neskutečnost skutečná. Ale z toho je už vyléčen. To, co vypadalo jako patetický prožitek a

hluboká tragédie, byla jednoduše nechutná demonstrace neotesaného fanatismu. Starý pán je prostě dokonalý herec a brzy vystoupí i ostatní s menšími roličkami, aby v tomto primitivním dramatu sehráli své slabomyslné úlohy. Ale on, Ellery, má tohoto nesmyslu už dost! Tohle musí skončit!

Poblíž se začala nějaká žena pohupovat dopředu a dozadu a kvílet. Další, vida, to je Tkadlena!, spustila nářek. I děti začaly vystrašeně plakat. (To je tady učí pěkné věci!) A pak ten člověk…

Ellery zvedl ruce a zařval: „Už to zašlo trochu moc daleko!“ a vyrazil tím směrem, kde ležel pod temnějící oblohou stařec s rukama rozpaženýma na zemi; Ellery poklekl na koleno a natáhl ruku k jeho rameni, aby s ním zatřásl.

Ale ruka mu v půli cesty zmrtvěla.

Ze zmatku, který nastal v Elleryho hlavě, se vyloupla jediná použitelná myšlenka: I já jsem sledoval špatnou nápovědu. Quenánské zákony nemají se zákony římskými nic společného. Nebyl to symbolický nápoj k vykonání symbolického trestu. Byl to skutečný, ne symbolický trest.

Učitel přece jen nic nehrál. Obličej měl klidný, ale nebyl to onen klid, který předpisovaly quenánské zákony, co bylo psáno, se musí stát a také se stalo, nohy vedle sebe, ruce nataženy v posvátné symetrii, ležel Učitel mrtev.

VII.

Sobota 8. dubna

A Ellery plakal.

VIII.

Neděle 9. dubna

Den už velmi pokročil, když Ellery opouštěl dům, který obýval za svého pobytu v Quenanu. Předchozí den z něj vůbec nevyšel. Teď, když stál ve dveřích a rozhlížel se, ještě silněji cítil, že i když je vše v plném květu a listy svítí zelení, že je to místo smutku. Nikde ani živáčka, ani žádného zvuku. Vykročil do uličky.

Veřejné budovy vypadaly jako prázdné zdi, domečky jako dávno minulé hliněné artefakty. Jako by lidé zalezli do svých děr, pomyslel si. Znamenalo to, že se nemusel s nikým loučit (a kdyby některý z nich kupříkladu pozvedl ruku v požehnání a řekl „Slovo budiž s tebou“, bylo by to k nesnesení). Ne, byl čas jít a čím dříve a nenápadněji, tím lépe. Týden a den „mimo čas a mimo prostor“ normálnímu smrtelníkovi naprosto stačí.

A přece, když Ellery procházel ztichlou vesnicí, nemohl si s potěšením nevzpomenout na předchozí procházky, na upřímné tváře Quenánců, na dohněda opálené děti, které plaše nabízely květiny… Támhle uviděl strom, který se mu zalíbil, onde známou okrovou skvrnu na stěně. Byl zde skutečně pouhý týden? Jemu, Ellerymu, se zdálo, že s quenánskými Otci zakladateli prošel celou tu nekonečnou cestu pouští.

Naposledy zašel do Domu posvátného shromáždění.

Zvon nehybně visel. Přečetl si ještě jednou známou veršovánku, která na něm byla vyrytá:

Hlas k mému srdci vydala má zem aby odbíjelo hodiny nad mořem.

Ano, kopce kolem Quenanu mohly spolu s Údolím připomínat loď a okolní poušť moře, loď navždy ztichlou pod bezmračnou oblohou, nad níž jako by stále visela nějaká hrozba.

Měl by zajít do posvátného domu? Učitel tam už nebyl.

Proč se o to stará? Ale Učitel tam byl. Byl v každé prasklině a škvíře. Proč se tedy nerozloučit s duchem?

Ellery vstoupil.

Zdálo se, že v posvátném domě nikdo není, ačkoli Následník musel být ve svých pokojích. Následník? Ten teď

ovšem povýšil! Učitel byl mrtev, ať žije Učitel! Co se asi teď honilo chlapci hlavou? A co asi cítil? Zármutek? Vinu?

Výčitku? Děs? Ať už to bylo cokoli, bude se s tím muset vypořádat sám.

Prošel ztichlým shromaždištěm a zaváhal před dveřmi do zakázané místnosti. Podvědomě se otočil, aby získal od starce povolení ke vstupu. Téměř cítil prorokovu přítomnost.

Ale jenom téměř. Obrátil se ke dveřím. Vládl tu stále silný pach násilí a znesvěcení a Ellery se musel k otevření dveří donutit. Nebyly zamčeny. (O tempora! O mores!) Vstoupil.

Ve svatyni se nic nezměnilo. Věčné světýlko stále hořelo, a nemělo snad, když je věčné? A jako vždy tu vládlo ticho. Světlo sláblo a sílilo, sláblo a sílilo; ale pak se stíny, které se po otevření dveří roztančily, zase uklidnily; a najednou měl Ellery absurdní pocit, že tady v té nevelké místnosti s ním starý Učitel přebývá nikoli pouze v duchovním, ale i v tělesném smyslu… a že mu jeho silný hlas žehná…

Zatřepal hlavou a vrátil se do reality (byla to skutečně realita?) a zahleděl se na starý prosklený příborník, „archu“, kterou stařec přivezl pro záhadnou „ztracenou knihu“. Na horní polici ležely stále dva sloupce mincí, patnáct dolarů z Carson City v jednom a patnáct dolarů z Carson City v druhém… Dohromady třicet kusů stříbra. Učitelovu otci se jistě ani nesnilo o tom, že se stříbrné mince, které přijal jako

budoucí quenánský poklad, stanou prokletím. Prokletím spočívajícím „tiše sedmdesát let v urně“, které povede k smrti jeho vlastního syna.

Ellery téměř vztáhl ruku, aby tyto strašné mince odnesl a rozházel někde v poušti.

Ale nedokázal na ně sáhnout.

Ale kniha spočívající na spodní přihrádce a napsaná černým německým písmem, to bylo něco jiného. S tou knihou udělat něco musí, jinak do smrti nezamhouří klidně oka.

Otevřel vitrínu příborníku a rychle z ní vytáhl knihu.

Nemohl si dovolit, aby ho u toho někdo, Následník, teď už

vlastně Učitel, přistihl; zasunul ji tedy pod paži mezi košili a sako, sako zapnul a připadalo mu, jako by ho kniha pálila do kůže. A navždy opustil sanquetum.

Právě chtěl dveře sanqueta zavřít, když ho něco napadlo. Proč je nenechat otevřené? Fiat Lux… Mehr Licht!

Konec všem stínům.

Otevřel dveře dokořán.

Naposledy se vypravil do svého domu, knihu, kterou svíral pod paží, přibalil do svého zavazadla a zavřel ho. Tak tedy odchází. Přijali ho téměř jako boha. Nebylo důvodu se domnívat, že ho teď ctí méně. Možná i trochu víc, i když s příměsí hrůzy a děsu. Jeho prostřednictvím se vyplnilo proroctví, které pomohlo zničit něco něžného, silného a

unikátního. Quenan k němu stále upíral oči, jenomže teď by v nich žádnou lásku nenašel.

Se sevřenými rty popadl zavazadlo a odcházel.

Rozhlédl se kolem, aby se zorientoval. Tudy, tou stezkou klikatící se vinicemi. Tudy sem přišel se starcem skrývajícím pod rouchem trubku.

Ellery pomalu stoupal nahoru a chvílemi se zahleděl nazpět. Nikdo nebyl na dohled. Ne, támhle kdosi je. Na vzdáleném svahu, mezi kameny označujícími místa pokoje, ležela nešťastná postavička. Ellery se zachvěl a pokračoval v chůzi.

Naposledy se ohlédl. Všechny odstíny šedé a hnědé se slily v jedinou šedohnědou, téměř bezbarvou šmouhu.

A pak vylezl na vrchol hřebenu a překročil ho. Údolí Quenanu

(Kenánu? Kanaanu? Už se nikdy patrně nedozví, jak to mělo být správně), ono neuvěřitelné místo mu zmizelo z dohledu.

Musel se smát.

Slezl ze skalnaté stráně, vlekl se pískem ke svému autu, hodil do něj zavazadla, usedl za volant a otočil klíčkem v zapalování, a nic.

Baterie byla vybitá.

Ó poutníci, pro automobily jste žádné požehnání neměli.

Veškerá voda z chladiče se vypařila. To se dalo snadno napravit (snadno?), stačilo se pouze vrátit do vesnice. Ale co baterie? Zcela bez života. Rozhlédl se kolem. Všechno tu bylo bez života, poušť, hory. Nebylo tu ani ptáčka živáčka, vzduch pulzoval bezútěšně na neživém trupu.

Otto Schmidt prodává plyn, bude mít tedy i baterii nebo přinejmenším pomocné dynamo. Jenomže jak se dostat do Schmidtova obchodu? Bude to dlouhá cesta pouští, s velmi nejistým koncem. Bude si muset vypůjčit od vesničanů osla…

Ale nejdříve ta kniha.

Ellery ji vytáhl ze zavazadla.

Trochu poodešel od auta, položil knihu na písek a holými prsty vyhrabal mělkou díru. Písek byl sypký, a tak mu to šlo dobře. Pak začal z knihy vytrhávat listy, každý zmačkal a hodil do díry. Když byla díra téměř plná, škrtl zápalkou a hodil ji dovnitř.

Zpočátku jenom černaly okraje papíru, ale nakonec vyšlehl plamen.

Ellery to sledoval s téměř divošským uspokojením.

Občas vytrhl nové listy a přihodil je do ohně.

Nakonec z knihy zbyla pouze obálka.

Zahleděl se na slova tištěná černými německými písmeny a ve vrcholném horku se rozechvěl. Došlo za celou dobu písemné komunikace k smutnějšímu nedorozumění

než mezi Učitelem a touto knihou? Věřil tak horoucně tomu, že legendární „ztracená“ kniha Quenanu existuje, a jednou, když vyrazil na nákupy do obchodu Na konci světa, uviděl tam na polici ležet knihu, na jejíž obálce spatřil tři slova, vyvedená starodávnou kaligrafií, v cizím jazyce, který nedokázal rozluštit. A tato tři slova ležela pod sebou a jejich první písmena tvořila vertikální akrostich:

Jak muselo starci poskočit srdce! Byl zázrak, že se mu nezastavilo úplně. Protože „ztracená“ kniha se prý jmenovala Mk’n, takže

znamenalo rozdíl jediného písmene, rozdíl na první pohled tak zanedbatelný, že Učitele asi napadlo, že se tato tři

písmena jistě kdysi psala jako Mk’n a v průběhu času došlo někde k chybě.

Tolik chtěl uvěřit, že právě toto je posvátná kniha Quenanu; a tak uvěřil.

A jak jsem mu mohl říct, říkal si Ellery, že zaměnil svou víru v mír a bratrství za bratrovražedné šílenství?

Ulomil z blízkého keře dvě větvičky, pečlivě je zapálil, a když hořely jasným plamenem, položil na ně obálku knihy. Rozhořela se a plameny nabyly zlověstného vzhledu, jako by oheň na sebe převzal zlověstnou podstatu toho, co stravoval.

Název knihy žil svým vlastním démonickým životem. I když se celá obálka rozpadla v prach, název si podržel svou ostudnou podstatu a zářil v plamenech téměř ledovým světlem:

A pak i on podlehl, zkroutil se a zahynul. A Ellery rozdrtil zbytky popela svým podpatkem.

Udělal pouze několik kroků směrem zpátky k Údolí, když uslyšel na obloze rachot, který rovnoměrně přecházel v

řev. Bylo to divné! Hrnčíř (byl to snad on?, už se to zdálo tak dávno) se zmínil o vzrůstajícím počtu letadel křižujících oblohu nad Quenanem, ale Ellery za celý svůj pobyt neuviděl ani jedno.

Zastavil se a zadíval pozorně na oblohu a, ano!, bylo tam. Malé jednomístné letadélko, nic bojového nebo vojenského, alespoň podle jeho znalostí, se k němu blížilo z jihu. Ellery ho sledoval s rostoucí úzkostí. Řev nabíral na nepravidelnosti, začal vynechávat… ozvalo se staccato… a pak exploze, oheň, najednou se letadélko ocitlo v plamenech a Ellerymu se na nad hlavou rozpoutal požár.

Panebože, Údolí, napadlo Elleryho; spadne to na Quenan…! Ale pak viděl, že to spadne na odvrácený svah Hory těžké zkoušky, obrácený do pouště, a o kousek vesnici mine. A v téže šťastné chvíli nad ním rozkvetl padák. Ellery se rozběhl.

Viděl, jak muž, visící na padáku, upadl nedaleko do písku. Po pádu se chvíli nehýbal, jako by byl otřesený; ale když k němu Ellery doběhl, stál už na nohou, škubal hedvábím a snažil se odpoutat.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ellery.

Muž zvedl oči od svého postroje. Usmál se a pravil: „V

naprostém, amigo.“

Ellery zamrkal víčky. Hlas byl hluboký a zvučný, a přesto jaksi jemný; připadal mu důvěrně známý. Ale nebylo

to ani tak hlasem. Letec byl mladík, urostlý, štíhlý a snědý, s černými kudrnami a orlími rysy, zvláštním způsobem velmi hezký. Ačkoli se nejspíš onoho rána pečlivě oholil, modraly se mu vyhublé tváře předzvěstí bujného vousu. Tohoto člověka jsem už někde viděl, napadlo Elleryho; ten hlas a ta podoba… A pak jím najednou roztřásla zimnice. Ten mládenec vypadal jako… přesně jako…

Ellery zatřásl hlavou a připadal si jako blázen. Ale byla to pravda. Mládenec vypadal asi tak, jak musel vypadat Učitel, když mu bylo třicet let.

„Páni, to mám kliku,“ radoval se cizinec a odepínal si postroj. „Člověku to chcípne nad pouští a dopadne rovnou k nohám motorizovaného milosrdného samaritána.“

„Tak báječný samaritán zas bohužel nejsem,“ řekl Ellery. „Mám vybitou baterii.“

Cizinec se opět usmál: „Podíváme se na to,“ řekl, „nic se nebojte.“

„Dobrá,“ usmál se na něj Ellery, „už se nebojím.“ Když

se zvolna vydali k jeho autu, zeptal se: „Kam máte namířeno?“

„Na sever, k Pyramidovému jezeru,“ pravil mládenec.

„Létám s práškovacím letadlem, víte?“

„Chvíli jsem si myslel, že je to vojenské letadlo.“

„Kdepak,“ zasmál se cizinec. „Nejsem ve válce z morálních důvodů.“

Vida, pomyslel si Ellery, něco takového by jistě řekl i Učitel. A pousmál se své fantazii.

„Dostal jsem odklad a pracuji v zemědělství. Největší legrace je, že jsem se naučil létat na škole v kadetském programu. Byl jsem bohužel na špatné straně. Prachatý otec, skleníkové prostředí. Jednou se mému kámoši stalo přesně to, co teď mně. Jenom s tím rozdílem, že nestačil vyskočit.“

„Aha.“

„Tehdy jsem se nad tím poprvé zamyslel. Přemýšlel jsem o Bohu, víte, a o člověku, o člověku a o bližním, o člověku a jeho nesmrtelné duši a tak dál. Nakonec jsem vystoupil z kadetského programu a začal jsem číst a studovat. Chvíli mi to trvalo, než jsem se našel. A jedno bylo jisté, zabíjení pro mě není. S tím jsem se vyrovnával delší dobu. Ale už je to prostě tak. Nemůžu zabíjet. Ať si se mnou dělají, co chtějí.“

„To jistě není snadné,“ řekl Ellery.

„Na druhé straně,“ pravil cizinec, „to není zase neproveditelné. Když víte, co chcete. Najdete sám sebe a podle toho se také chováte. A proto také po válce asi u této práce nezůstanu. Najdu si něco v sociální oblasti. No, to se ještě uvidí.“ Došli k autu, mládenec otevřel kapotu a začal se pod ní vrtat. „To jste měl svatou pravdu. Ani se to nehne.

Máte představu, jak je daleko k nejbližšímu městu?“

Narovnal se a zadíval se na nejbližší kopec. „Copak to

támhle je?“

Ellery se podíval. A na okraji Hory těžké zkoušky uviděl stát proti obloze dlouhou řadu černých postaviček, jako by vystřižených z papíru, quenánský lid. Najednou mu došlo, co se stalo, a opět ho roztřásla zimnice. Uslyšeli nad sebou skytající letecký motor, vyběhli z domů a pak už jen viděli, jak letadlo v plamenech padá z nebe. Jako hořící kočár… jako ohnivý kočár…

Viděli z hořícího letadla vyskočit člověka.

Ne. Viděli, jak z nebes, která jsou nad každé lidské chápání, sestoupil člověk. A šli za ním.

„Smím vědět vaše jméno?“ zeptal se Ellery tiše.

„Cože? No jistě.“ Mládenec nemohl od nich odtrhnout oči. „Manuel…“

„… a dá mu jméno Immanuel…“ Ellery cítil divné mravenčení. Kolena se mu doslovně roztřásla. Nesmím spadnout, přikazoval si přísně, nesmím, je to slabost, je to ta strašná únava, která se mě zmocnila…

„… Aquina,“ dokončil mládenec.

Tak to už je trochu moc, vztekal se Ellery v duchu, trochu příliš, příliš, příliš; na mozek normálního člověka je to příliš. Aquina. Quenan. Je to tak spletitá záležitost, že je mimo lidské chápání. Uznej to a jdi.

„Ti lidé na tom hřebeni,“ řekl Manuel Aquina zvolna a vyrovnaně. „Je tam za tím kopcem nějaké město?“

Zapadající slunce se dotklo zvláštních mladíkových očí, které se rozhořely.

„Tam za tím kopcem je nový svět,“ slyšel se Ellery odpovídat vyrovnaným hlasem. „A myslím… já si myslím… že jeho lid čeká na tebe.“