Richard Webb (Patrick Quentin)

Na stopě

Teprve tři měsíce ženatý Mark Liddon se vrací z Venezuely domů do New Yorku. V bytě však místo své manželky najde mrtvé tělo bývalého snoubence své ženy Ellie. Následuje pátrání na vlastní pěst, které Marka zavede až do Mexika. Poutavý krimipříběh pohltí čtenáře natolik, že téměř zapomene na vraždu v úvodu knihy. Svět, v němž vládne hazard, drogy a násilí, zachycuje Patrick Quentin, klasik detektivního žánru, vynikajícím stylem, který vtahuje čtenáře do děje plného nečekaných zvratů a zápletek.

1

Let do New Yorku měl desetiminutové mezipřistání v Miami. Mark Liddon, vysoký, plavovlasý a téměř dočerna opálený tropickým sluncem, spěchal k telegrafní přepážce Western Union.

Ve Venezuele mu připadal nápad překvapit Ellie jako skvělý. Chtěl předstírat, jako by k jejich dvouměsíčnímu odloučení vůbec nebylo došlo, a on se vrací jako obvykle domů ze své kanceláře.

„Ahoj, lásko. Jak bylo dneska?”

Ale během dlouhého letu z Caracasu si jeho obvyklé úvahy prosadily svou. Jeho žena počítá s jeho návratem až za dva týdny a Ellie rozhodně nebyla vzorná ženuška, která by čekala doma u krbu a zahřívala manželovi pantofle. Proč by nemohla být venku - například v Lorton Clubu? Nebo, v horším případě, co když si pozvala domů své skvělé, upovídané přítelkyně, které považují party za vytrvalostní maratón? Ne; dnes večer nechá Ellie ještě samotnou. Nechce přece nic takovým návratem překazit.

Za přepážkou seděla znuděná blondýna a bušila vzkazy do psacího stroje. Mark si vzal předtištěný formulář, naškrábal adresu a napsal:

UVIDÍME SE V l PO PŮLNOCI. NAKONEC TO BUDOU PŘECE JEN VESELÉ VÁNOCE. MILUJI TĚ. MARK.

Když podával blondýně telegram, ozval se dutý hlas s hlášením: „Všichni cestující letu 312 do New Yorku se východem číslo 12 laskavě dostaví na palubu letadla.”

Jakmile se letadlo odlepilo od země, měl Mark pocit, že má vše skvěle pod kontrolou. Bylo strašné opustit Ellie jen po třech nelítostně krátkých týdnech jejich manželství. Ale jeho rozhodnutí odejet se nyní dostalo triumfálního rozhřešení. Zkušební vrty ve Venezuele narazily na ohromné zásoby nafty. To jediné mu scházelo k tomu, aby se dokázal uplatnit jako nezávislý důlní inženýr. Dlouhé roky vytrvalého studia po nocích, vedlejších zaměstnání, naoko opravdových úderů v boxerském ringu a hořkého odříkání se nakonec vyplatily.

Konečně byla i poslední záporná stránka jeho manželství napravena. Už ho nikdo nemůže nazvat bezvýznamným odepsaným boxerem, který unesl Ellie Rossovou do manželství. Ani Elliini rodiče už na něj nebudou pohrdavě shlížet přes své aristokratické nosy a pro sebe si mumlat: Lovec věna. Teď se topil v penězích, což tušil, že se jednou musí stát.

Samozřejmě, že Ellie se jejich finančnímu nepoměru v manželství jen smála.

„Miláčku, jsme jeden do druhého blázen. Proč by nás mělo zajímat, odkud ty nudné dolarové bankovky pocházejí?”

Ale Ellie tomu nerozuměla. Byla příliš mladá a také příliš nezkušená, aby věděla, co lze a co nelze.

Dvouměsíční exil ve Venezuele by z nich teprve měl udělat manžele Liddonovi.

Letadlo ukolébávalo Marka do příjemného stavu ospalosti. S pocitem rozkoše nechal svoji mysl toulat se vzpomínkami na své první setkání s Ellie. To byla hra, kterou si osvojil na ropných močálech ve Venezuele, hra, která rozjasnila horkem rozpálené dny a ponuré, moskyty zamořené noci. Nyní se díky tréninku jeho vzpomínky rozeběhly jako běžící film na plátně. Vždy to začalo stejně, on a Arlene sedící u baru v tanečním klubu a herně v Lorton Clubu. Tvrdě vydělávající Mark pohrdal hýřivým nočním životem a nechal se pro tento večer přemluvit jen proto, že Arlene měla narozeniny; jedna z jejích zákaznic u Maurice, kde pracovala jako kadeřnice, jí dala klubovou kartu.

Na začátku svých vzpomínek se cítil rozladěný a unuděný, když tu náhle ze dveří, za nimiž byla herna, vyšla dívka. Byli s ní dva muži ve smokingu. Jeden byl vysoký, podrážděně vyhlížející mladík, ten typ, který uvidíte na společenských stránkách, jak se právě oženil s debutantkou. Druhý muž byl Victor, majitel klubu.

Veškerou Markovu pozornost přitahovala ta dívka. Měla na sobě bílé, neskutečně vytvarované večerní šaty a bronzově opálená pleť jejích paží, zad a obličeje žhnula pod smetanovými vlasy, které byly jen o pár odstínů tmavší než bílé šaty. Působila jako bláznivá malá školačka, která se snažila vypadat předčasně oslnivě. Byla úchvatná, to ano, ale byla to právě její osvěžující dětinskost, která ho tak omráčila.

„Nic než zázrak a divoká touha.” Slova jakéhosi básníka, která četl na střední škole v učebnici angličtiny.

Arlene vzhlédla od skleničky a řekla: „To je Eleanor Rossová, dělám jí vlasy.”

Samozřejmě, že o ní slyšel. Každý, kdo se někdy podíval do novinových sloupků, slyšel o Ellie Rossové, jediné dceři prezidenta Ross Steel Products. Pro noviny se stala senzací, když si před třemi lety ustřihla copy a vstoupila na titulní strany díky útěku a málem i sňatku s pohasínající kovbojskou filmovou hvězdou.

Zatímco ji fascinovaně pozoroval, přicházela se svým doprovodem k baru. Náhle spatřila Arlene a její obličej se opět rozzářil, jako když dítě uvidí hračku.

„Arlene, to je skvělé! Díky Bohu konečně někdo zábavný. Dneska to tu je jako na pohřbu. Seznam se například s Coreyem Lathropem.”

Když ukazovala na svého společníka, její modré oči, neklidné jako křídla motýla, spočinuly na Markovi. „Nevím, kdo jsi,” řekla, „ale budu s tebou tancovat. To je rozhodně a naprosto nevyhnutelné.”

V tomto místě se jeho vzpomínky zamlžily. Pak se opět objevily na tanečním parketu. Byla lehounká jako pírko, ale její tělo se k němu teple a pevně s důvěrou tisklo. To byla jedna z jejích předností. Po pěti vteřinách jste měli pocit, jako byste ji odjakživa znali.

„Jsem naštvaná na Victora.” Jejich rozhovor mu připadal tak živý, jako by mu její hlas právě promlouval do ucha.

„Nenechají mě hrát.”

„Proč ne?”

„Protože jsem opilá. Když jsem opilá, mám ty nejlepší tipy, ale vždycky prohraju i kalhoty. To říká Victor. Nechce, abych prohrála - protože když prohraju, nebudu moct zaplatit a Victor mě bude muset zabít.” Vzhlédla k němu s vážným výrazem, jako dítě, které je unuděno hloupou tyranií dospělých. „Je to pravda, víš. Musí zabít ty, kteří neplatí dluhy. Jedině tak se udrží v byznysu.”

Mark nevěděl, jak reagovat při tomto bezduchém rozhovoru. Tohle vše patřilo, společně s touto dívkou, do světa, který kdysi jen zdálky zahlédl, povrchního světa Arleniných zákaznic a příležitostných večírků, na které byl zván v době, kdy ještě boxoval. Ale znovu se usmál a náhle věděl, že ji chce víc než cokoliv jiného na světě.

„Nikdo nás nepředstavil,” řekla. „Já jsem Ellie. Ellie Rossová.”

„Už jsem o tobě slyšel.”

„No, nazdar; jestli jsi o mně už slyšel, znamená to, že už tě varovali. Kdo jsi ty?”

„Mark Liddon.”

„Moji rodiče se znají s nějakými nudnými Liddonovými z Newportu. Z chemické branže.”

„Já jsem Liddonem z rozhodnutí soudu - narodil jsem se jako Liczdonski. Můj otec byl v obuvnické branži.”

Rozesmála se. „Jak neuvěřitelné.”

„Skutečně?”

„Ale jistě. Je to sice temné rodinné tajemství, ale Rossovi vybudovali svůj majetek právě díky šefcovině. Můj protivný dědeček se oháněl ševcovskou dratví v zatuchlé dílně. Nadělal plné kapsy peněz. Tisíce ševců si rozhořčeně stěžovalo.”

„Tisíce?”

„Statisíce.”

Letuška procházející uličkou zavadila o jeho loket a obrazovka jeho paměti zhasla. Usmála se na něj svým profesionálním úsměvem. Úsměv jí oplatil, aniž by se na ni podíval, zavřel oči a nechal rozhovor pokračovat. Kde to skončil?

„Tisíce?”

„Statisíce. Máš ty nejsvětlejší vlasy, jaké jsem kdy u muže viděla. Čím to je? Jsi Švéd?”

„Čech.”

„Jsem trochu opilá. Kolébáš se ze strany na stranu jako stěžeň na lodi. Co vlastně děláš, stěžni? Taky spravuješ boty?”

„Jsem inženýr.”

„Ó, pane bože!”

„Proč?”

„Každý je dneska inženýrem něčeho úctyhodného.”

„Opravdu?”

„Já tedy ne. chtěla bych ti strašně moc položit jednu neúctyhodnou otázku.”

„Jen do toho.”

„Jsi Arlenin přítel?”

„To zrovna ne. Vyrůstali jsme spolu v Providence. Známe se už dlouho.” Páteř se mu zachvěla vzrušením. „Je Lathrop tvým přítelem?”

„Corey? No, měl by být. Je mladším viceněčím nebo tak nějak v otcově společnosti. Má před sebou dvanáct slibných kariér. Dvanáct - má to spočítáno. A je taky hrozně, ale hrozně mravopočestný. Mravností ho přímo přecpávali. Je otcovou tajnou zbraní, která by mě měla vysvobodila z mého hříšného života.”

„Jak moc hříšného?”

„Přesně tak, jak si myslíš - a ještě trochu navíc. Až příliš hříšný na to, aby ho mohl Corey vykoupit.” Její prsty stiskly jeho rameno. „Tady přichází, aby zasáhl. Sraz ho k zemi, inženýre, sestřel ho, řekni mu, že jsem odjela na víkend.”

Marka téměř přemohl spánek. Film se změnil na sestřih, předvádějící scény z bláznivě nádherného týdne, kdy dny i noci trávil neustále s Ellie, nebo z nevyhnutelného konfliktu s Coreyem Lathropem, spontánní svatby v Marylandu a následující neuspokojivé scénky s panem a paní Rossovými - všechny tyto nepravděpodobné události, které patrně měly přinést katastrofu, vyústily v mnohem nepravděpodobnější štěstí.

Sestřel ho, řekni mu, že jsem odjela na víkend. Co bylo potom? Otázka se mu v mysli několikrát vybavila a pak pohasla. Ve snu se mu zdálo, že je konečně s Ellie, a ze spaní se usmíval.

Když se probudil, právě přistávali na La Guardia. Cítil se svěží a rozjařený. Proplul celním odbavením, protáhl se zmatkem u příletů a na dvaačtyřicátou ulici dojel pohřebním tempem v limuzíně aerolinek. Sněžilo. Když taxi projíždělo po Park Avenue, sněhové vločky tiše tančily kolem tmavých siluet obytných bloků. Rozsvícené stromky se vzdalovaly uprostřed vylidněného náměstí v rozmazané perspektivě.

„Říkal jste roh pětasedmdesáté?” zeptal se řidič.

„Přesně tak.”

Taxi se obloukem otočilo do protisměru a zastavilo před dlouhým plátěným portikem. Mark vystoupil a vytáhl z auta kufr. Zaplatil řidiči a taxi zmizelo v nadpozemsky tichém světě sněhu. Vešel do vestibulu. Starý noční hlídač podřimoval v ludvíkovském křesle vedle zrcadlové stěny. Vyskočil, zamrkal a překvapeně poznal Marka, který se sám cítil jako vetřelec v teritoriu přepychu, které bylo tak vlastní Ellie.

„To je pan Liddon. Vítejte doma. Přijel jste na Vánoce, že?”

„Ano.”

Oba muži přešli k výtahu. Starý muž, ospale oddychující, ho vyvezl do posledního patra.

„Chcete vzít kufr, pane Liddone?”

„To je v pořádku. Vezmu ho sám.”

„Dobře, pane Liddone. Veselé Vánoce, pane Liddone.”

Mark přešel přes malou chodbičku ke dveřím bytu. Když vyndával klíče, srdce mu zrychleně tlouklo. Dveře se otevřely do tmy.

Okamžitě věděl, že Ellie není doma. Byla posedlá světlem. Ať byla kdekoliv, vždycky tam zářila světla. Jeho vzrušení rázem opadlo. Položil kufr a hmátl po vypínači. Když se dlouhá předsíň zalila světlem, spatřil u nohou na hustém koberci žlutou obálku Western Union. Zvedl ji a otevřel.

UVIDÍME SE V l PO PŮLNOCI. NAKONEC TO BUDOU PŘECE JEN VESELÉ VÁNOCE. MILUJI TĚ. MARK.

Zavalil ho pocit zklamání. Ellie odešla ještě předtím, než telegram došel. Podal ho příliš pozdě. Zalitoval svého dětinského rozhodnutí ji překvapit.

Vešel do obývacího pokoje a cvrnkl do vypínače, který rázem rozsvítil všechny lampy. Ohromná, fantasticky zařízená místnost a její modré stěny, nařasené závěsy a abstraktní obrazy mu nepřipadaly příliš známé. Ještě neměl příliš času, aby si po svatbě zvykl na tuto extravaganci jako na svůj domov. Ale Ellie se za chvíli určitě vrátí. Dá si sprchu, převlékne se, namíchá si drink u baru a počká na ni. Sice si takhle svůj návrat domů nepředstavoval, ale jinak to nepůjde.

Vešel to tmavé ložnice. Když překračoval práh, ucítil vůni Elliina parfému - lehkého a připomínajícího jaro. Byla tak zřetelná, že měl pocit, že Ellie tam musí být. Ale když rozsvítil, místnost, kde stála na stupínku jejich postel s nebesy, byla prázdná a byl tu nepořádek. Dlouhá šedá noční košile byla přehozená přes růžové chaise longue, zlaté pantofle byly pohozené u toaletky. Postel nebyla ustlaná a zpod uválených polštářů vykukovala růžová podprsenka.

Chudoba a přísná disciplína jeho rodičů, kteří se narodili v cizině, zanechala v Markovi úzkostlivou pořádkumilovnost, ale už si pomalu zvykal na chaos, kterým se, jak se zdálo, nejraději obklopovala Ellie. Poprvé od jejich svatby ho napadlo, co by si o sobě pomyslely Ellie a jeho nekomplikovaná česká maminka. Představit si obě pohromadě bylo tak nemožné, že se pousmál.

„Máma by na ni pravděpodobně vzala basebalovou pálku,” pomyslel si. „Možná, že by to vůbec nebyl špatný nápad.”

Bavil se tím zmatkem, jako by to byla jen další z mnoha Elliiných ženských předností, zatímco ze sebe svlékal šaty a odhazoval je stejně bezstarostně na zem. Svlečený přešel do černě obložené koupelny a dal si sprchu.

Na slámově zbarvené vlasy mu dopadaly proudy horké vody a jeho mohutné, svalnaté tělo se odráželo v zrcadlech kolem. Ve Venezuele chodil jen v šortkách a kontrast mezi mahagonovým odstínem jeho těla a nohou a sluncem nedotčených boků byl téměř groteskní.

Kde k čertu vězí Ellie? No jistě, určitě s některými ze svých bláznivých přátel, které znal stěží podle křestních jmen. Ale kde? Znenadání ho napadl Corey Lathrop. Ale on přece Coreyovi Ellie přebral, měl by mu tedy být lhostejný. Ale Corey měl všechno, čeho on sám nikdy nedosáhl - zdědil bohatství a postavení, které stálo na pevných základech správné rodiny a vhodného vzdělání. V hloubi duše, i když by to nikdy nepřiznal, se vedle Coreye cítil méněcenný. Neodbytná myšlenka mu vytanula na mysli: „Co když si někam vyšla s Coreyem Lathropem?”

Osušil se, vrátil do ložnice a ze skříně vytáhl svůj starý ošoupaný flanelový župan. Styděl se za něj o svatební noci a tehdy zalitoval, že si nevzpomněl a nekoupil si nový. Ale Ellie ten župan zbožňovala.

„Miláčku, je nádherně načichlý tělocvičnami a sprchami v ymce. Proč mě jen nenapadlo dřív vdát se za boxera?”

Ovázal si šňůru kolem pasu a obývacím pokojem přešel k točitému schodišti, které vedlo k baru. Ellie určitě nebyla s Coreyem. Corey ji přece nudil. Několikrát to o něm říkala.

„Sedí na sociálním úřadě a ve svém volném čase zachraňuje trestané. Co si má člověk myslet o chlapovi, který považuje spasení trestanců za jakýsi druh zábavy?”

Obývací pokoj byl rozdělen do dvou podlaží a bar nad schodištěm vytvářel malý balkón, lemovaný bílým kovovým zábradlím, po kterém se bujně vinuly z bílých květináčů filodendrony a další tropické popínavé rostliny. Mark vystoupil na poslední schod. Světlo z obývacího pokoje sem dopadalo jen tlumeně. Chvíli zaváhal a snažil se vybavit, kde je vypínač, pak si vzpomněl a hmátl po něm.

Před sebou uviděl známé levandulové a šedé zdi, nízké divany a bar z běleného dubu ve tvaru podkovy.

Náhle se prudce zarazil.

U nohou barové stoličky ležel na zádech mladý muž, v elegantním tmavém obleku vypadal bizarně jako ze škatulky.

Okamžitě poznal Coreye Lathropa.

Zdálo se mu, že to musí být nějaké bláznivé zhmotnění jeho vlastních myšlenek.

Poklekl na zem. V místech, kde je srdce, byla na saku rudá skvrna. Mark Liddon uchopil studené a bezvládné zápěstí a hledal puls, který tam už dávno nebyl.

Corey Lathrop nebyl fata morgána. Byl tady a byl to on. A nade vší pochybnost byl mrtev.

2

Mark Liddon se postavil a zůstal nehybně stát. Cítil, jak mu kapky potu stékají z podpaží. Pomyslel si s mučivou úzkostí:

„Proboha, do čeho se ten můj blázínek zase namočil?”

Pak instinktivně začal hledat vysvětlení, které by Ellie očistilo. Možná, že odešla. Třeba půjčila byt Coreyovi. Nebo třeba… Zase to vše zavrhl. Nesmí se snažit něco si nalhávat. Protože Ellie byla Ellie a měla talent na katastrofy, byla do toho zcela určitě namočená. V tomhle vězela až po krk. A protože se to týkalo jí, týkalo se to i jeho. Musí se ovládat. Nesmí se zaobírat žádnými pocity. Ne prozatím - dokud nebude mít vše pod kontrolou. Musí se k tomu postavit jako k technickému problému, zjistit co se stalo, odhadnout škody a zlikvidovat je. Později se může zabývat Ellie.

„Uklidni se.”

Říkal si ta slova v duchu sám pro sebe. To se naučil už za boxerských dob, kdy se v ringu musel vypořádat s krizí. Samotná slova, která mu vytanula na mysli, jako by nad ním tenkrát měla čarovnou moc, a zdálo se, že jejich kouzlo působí i teď. Cítil jen nepatrnou závrať. To bylo všechno a to za chvíli přejde.

„Uklidni se.”

Znovu přiklekl k mrtvému tělu a cípy županu odhalily jeho nahá kolena. Dotkl se studené tváře. Nevěděl téměř nic o rigoru mortis, ale všiml si, že čelist již začala tuhnout a prodlužovat se. Corey nemohl být mrtvý dlouho. Nanejvýš pár hodin. Hledal zbraň. Bylo pošetilé doufat, že to byla sebevražda, ale měl by počítat i s tímto vysvětlením.

Přistoupil k baru a do sklenice si nalil skotskou. Dvě špinavé sklenice stály vedle láhve whisky. Dvě - Coreye a Ellie? To bylo špatné. Zachytil svůj odraz v zrcadle za barem. Ve starém šedém županu a světlých vlasech, rozcuchaných ze sprchy, vypadal až absurdně klidně na to, že právě čelil nejhoršímu zážitku svého života. Posadil se na jednu ze stoliček, pomalu popíjel a přemýšlel.

Dvě špinavé sklenice. Žádná zbraň. Ellie nikde. Zastřelila ho tedy? A v panice utekla i se zbraní? Protože to by odpovídalo tomu, jak by Ellie reagovala. Jestliže se stalo něco zlého, určitě neotálela a utekla pryč.

Bylo svým způsobem zábavné, jak přesně znal její nedostatky a dokázal je přijímat bez kritiky. Ano, Ellie by utekla pryč. Ale bylo tu ještě něco, co bylo mnohem důležitější, něco, čím si byl naprosto jist, víc než čímkoliv jiným. Ať už byla jakkoliv nezvladatelná, nikdy by nejednala chladnokrevně nebo vypočítavě. Pokud zabila Coreye, byla to náhoda, možná, že nastala situace, která musela takhle vyústit. Mohla ho zabít s nevinností dítěte, ale ne jako vražedkyně. Ale co se tu odehrálo a proč to skončilo vraždou, na tom teď nezáleželo.

Důležité bylo, jak napraví to, co se stalo.

Ač se to zdálo nepravděpodobné, pocítil jakýsi druh vzrušení. Jeho mužnost, jeho povinnost chránit svou ženu, měly teď projít zatěžkávací zkouškou.

Rozhodl se tu výzvu přijmout.

Dopil skotskou. Cítil, jak se mu po těle rozlévá ledový chlad. Už se rozhodl, co musí udělat. Mark neměl nikdy instinkty desperáta. Pokud se nestane něco neočekávaného, půjde stejně dříve či později na policii. To bude naprosto nezbytné. On ani Ellie nemohou strávit zbytek života jako psanci. Ale nejprve bude muset najít Ellie, zjistit, co se stalo, a vymyslet nějaký důvěryhodný příběh. Zavolat policii hned a připustit, že utekla, by pro Ellie mohlo být osudné. Nikdy by před soudem nedostala šanci - hlavně proto, že Corey byl její bývalý snoubenec. A najít ji, to bude chvíli trvat. Teď už může být skoro kdekoliv. A určitě se sem už nevrátí.

Zítra ráno přijde kolem deváté Elliina stará švédská hospodyně. Pokud tu tělo zůstane, určitě ho najde. To znamená, že má jen pár hodin, aby zjistil, kam se Ellie ztratila. A pár hodin rozhodně nebylo moc.

Tak fajn, teď zbývalo udělat jen jedinou věc. Corey odtud musí zmizet.

Toto rozhodnutí, které naprosto odporovalo jeho běžnému myšlení, ho vůbec nepřekvapovalo. Měl pocit, že nikdy neuvažoval střízlivěji. Ukrýt mrtvé tělo byl trestný čin. To je jasné. Tomu se nedá vyhnout. Už tak to bylo zlé; může to být ale ještě mnohem horší.

Pro policii ale raději nakreslil na jeden z Elliiných elegantních šedých dopisních papírů nákres, téměř technické schéma, zachycující přesnou polohu těla. Koneckonců tak alespoň dokáže, že se zachoval zodpovědně. Když nákres dokončil, papír úhledně složil a dal do kapsy županu.

Znovu se posadil k baru a podíval se na Coreye. Ať vymyslí k odstranění těla jakýkoliv plán, bude potřebovat auto. On sám žádné neměl, ale Elliin cadillac parkoval v garáži o několik bloků dál. Tedy snad, pokud s ním neodjela. Než začne něco dělat, musí zjistit, zda tam vůz opravdu je.

V ložnici se znovu oblékl, vzal si stejný oblek, který měl v letadle, a nákres přendal do kapsy saka. Otevřel skříně a snažil se zjistit, jestli si s sebou vzala nějaká zavazadla, ale měla tolik šatů, že si nemohl být jist.

Jeho taktický plán byl již z poloviny připraven. Nákladní výtah byl samoobslužný a muž, který měl služby přes den, končil v půl deváté. V přízemí se výtah otevíral do průchodu, který vedl do ulice. Kdyby zaparkoval cadillac na konci průchodu, mohl by tělo svézt dolů výtahem a možná by ho dokázal přenést, aniž by ho někdo viděl, do auta. Alespoň mu nehrozí nebezpečí od muže u předního výtahu.

A potom… Zbytek plánu byl stále nejasný. Možná by měl tělo hodit do řeky nebo schovat někde v parku. Nejjednodušší plán byl obvykle ten nejlepší.

V předsíni si oblékl kabát a vyšel do chodby. Zmáčkl tlačítko nákladního výtahu a červená kontrolka se rozsvítila. Když klec vyjela nahoru, nastoupil dovnitř. V rohu někdo nechal smeták a kbelík se špinavou vodou. Sjel dolů do přízemí. Nikdy předtím tam v noci nebyl a náhle ho napadlo, že dveře vedoucí do průchodu budou zamčené. Ale byly jen zevnitř zajištěné zástrčkou. Uvolnil dlouhou zástrčku a vyšel ven; dveře za sebou přivřel tak, aby se na první pohled zdálo, že jsou zavřené.

Venku stále sněžilo. Vydal se asi třicet metrů dlouhým průchodem dolů k východu, tam se zastavil, nervózně se rozhlédl na všechny strany a pak vyšel do ztichlé ulice. Během rychlé chůze ke garážím minul jen několik osamocených chodců. Žádný se na něj nepodíval. Obličeje měli schované ve vyhrnutých límcích. Poletující sníh zahaloval tváře a izoloval je od jeho vlastního světa.

Došel ke garážím. Tlumené světlo ze spodního patra odhalovalo přikryté a nablýskané řady automobilů. Joe, noční hlídač, byl v nedohlednu.

Před ním se vynořila velká betonová rampa. Ellie obvykle parkovala nahoře. Když vyrazil k rampě, zaslechl nějaké klepání uvnitř garáží a na chvíli zahlédl Joeovu postavu v montérkách, skloněnou pod zadní kapotou auta.

Gumové podrážky jeho bot neslyšně našlapovaly po betonu, když kráčel po rampě nahoru. Horní patro bylo ohromné a pusté. Auta, zaparkovaná v dlouhých souběžných řadách, vypadala, jako když čekají na náhlý příval svých majitelů, kteří je přivedou opět k životu. Prošel širokou chodbou uprostřed. Tep se mu zrychlil. Vtom uviděl elegantní záď Elliina cadillacu, zaparkovaného na obvyklém místě, jen o několik vozů opodál od posuvných dveří, které vedly do haly, kde byla přes zimu odstavena auta na špalcích.

Zatím jde všechno hladce.

Kolem dvou buicků se protáhl k předním dveřím cadillacu. Když je otevíral, napadlo ho se podívat na dveře do vedlejší haly, kde odpočívaly vozy přes zimu. Dveře byly pootevřené. Náhle dostal nový nápad. Znovu se protáhl kolem buicků a úzkou mezerou v posuvných dveřích vklouzl do šera.

Podle kovového lesku kolem sebe rozeznával obrysy karosérií aut uložených na špalcích, které zde zanechali přes zimu jejich majitelé. Nebyl by tohle mnohem bezpečnější úkryt pro Coreye než náhodná skrýš u řeky nebo v parku, kde by ho určitě do rána někdo našel? Kdo by sem chodil pro auto, když je tu zaparkované na zimu? Taky tu bylo chladno - zima jako v mrazírnách. Kdyby se mu podařilo propašovat tělo kolem nočního hlídače, možná by ho tu objevili až za několik týdnů. To by mu umožnilo získat dostatek času. Corey by tu mohl zůstat, dokud nebude připraven jeho tělo ukázat policii.

Poslepu tápal k nejbližšímu autu a zkusil kliku. Dveře byly odemčené. S pocitem euforie se rychle vrátil zpět do garáží. Bude bezpečnější, když Joe neuslyší, jak vyjíždí s cadillacem ven, i když by to nebyla žádná tragédie. Auto odtlačil až k rampě, pak naskočil a pomalu sjel dolů. Zařadil, až když s autem zatočil ven do ulice. Byl si téměř jist, že Joe si vůbec ničeho nevšiml.

Dojel k domu a cadillac zaparkoval u zadního průchodu. Do bytu vyjel služebním výtahem.

Když procházel kolem ložnice, do nosu ho opět udeřila prchavá vůně Elliina parfému. Zachvátila ho náhlá touha po jeho ženě a přání, aby se jako obvykle vrátila domů. Jeho téměř pověstný klid byl otřesen.

„Ellie,” pomyslel si, „Ellie, miláčku, kde jsi?”

Ale během chvilky měl situaci opět pevně v rukou. Na to bude myslet až později. Rozsvítil v obývacím pokoji a podél kovového zábradlí a zelené džungle popínavých rostlin vyšel znovu po schodech nahoru k baru.

3

V tlumeném světle dopadajícím zespoda se tělo zdálo hrozivě obrovské. Poklekl vedle něj. V mysli je stále nazýval Corey Lathrop, ale snažil se je už nepovažovat za člověka, ale za předmět - cosi bezvýznamného, co je třeba odtud odklidit a schovat v autě odstaveném na zimu.

Tělo převrátil obličejem dolů. Rameno podsunul pod trup a pomalu se zvedal, dokud se úplně nevzpřímil. S tělem přehozeným přes rameno a dlouhýma nohama houpajícíma se před jeho obličejem vykročil ke schodišti a začal sestupovat dolů. Volnou rukou se přidržoval kovového zábradlí. I když jeho svaly byly v perfektní kondici, cítil, že Corey je mnohem těžší, než si představoval. Na spodním schodu zakolísal a tělo mu začalo klouzat z ramene. Než stačil chytit rovnováhu, ležel natažený na podlaze obývacího pokoje. Studené a neosobní mrtvé tělo se kutálelo za ním.

Zvedl se, chvíli zůstal stát a prudce oddychoval. Bylo by asi jednodušší ho za sebou táhnout. Popadl ho za ruce a začal popotahovat odolávající mrtvou horu masa ke dveřím. Mrtvola zavadila o nohu stolu a lampa se zakymácela. Náhle pocítil absurdní nenávist vůči téhle již neživé hmotě.

U dveří tělo pustil a vyšel do chodby. Nákladní výtah tu pořád stál. Dveře zajistil smetákem a kbelíkem se špinavou vodou a Coreye vtáhl dovnitř klece, kde ho opřel o stěnu. Smeták a kbelík vzal do výtahu a zavřel dveře.

Coreyovo tělo se náhle svezlo po stěně dolů a srazilo smeták, který s rachotem padl na kbelík a převrátil ho. Rachot, rozléhající se v uzavřeném prostoru, byl ohlušující a Mark cítil, jak se studená špinavá voda rozlévá kolem jeho bot.

Dole se nejprve ujistil, zda je vzduch čistý, a pak teprve vytáhl tělo do průchodu. Po sněhu, který vytvořil na zemi klouzavý povlak, bude snadné tělo odtáhnout a stopy budou navíc za chvíli zapadané. Nad ním bylo několik rozsvícených oken, ale byl si téměř jist, že v průchodu je příliš velká tma na to, aby ho někdo viděl. Někde v dálce hrálo rádio nebo gramofon. Rozeznal soprán zpívající koledu: Nesem vám koledu, poslouchejte…

Na konci průchodu znovu tělo opřel do sedu o zeď. Tohle byl nejnebezpečnější okamžik - naložit tělo do auta. Corey byl naprosto viditelně mrtvý. Nikdo by ho z blízkosti určitě nepovažoval za vánočního opilce.

Mark se přesunul na roh, rozhlédl se a pak se rychle přitiskl ke zdi. Na druhé straně ulice, hned za cadillacem, nějaká žena v leopardím kožichu věnčila na řemínku dobrmana. Mark byl do té chvíle sám, a i když žena byla až za silnicí, zdálo se, že je nebezpečně blízko. A navíc tu byl pes… Ucítí pach mrtvého těla? Zvedne čumák, zavětří a potáhne svou paničku přes ulici? Hrozivá představa a jeho nepřiměřená reakce ho varovaly, že je vyčerpanější, než si myslel. Stál tiše u zdi. Coreyovo rameno pokleslo a zarazilo se o jeho nohu.

Žena se procházela nahoru a dolů, límec kožichu měla ohrnutý nahoru, aby ji chránil před padajícím sněhem. Pes bez zájmu očichával okraj chodníku. Konečně se vydal k zasněženému hydrantu a zvedl nohu.

„Hodný pejsek, hodný Eisenhower.”

Ženský hlas mu připadal děsivě hlasitý. Sklonila se a poplácala psa, který se na ni podíval a jazyk měl legračně vyplazený. Žena se vydala po ulici dolů a pes ji táhl za sebou.

Nikdo jiný nebyl v dohledu. Přistoupil k vozu a otevřel zadní dveře. Na zadním sedadle ležela deka. Hodil ji dopředu, vrátil se k průchodu, zdvihl Coreye na nohy a pak ho rychle a neohrabaně odtáhl přes chodník a povalil na zadní sedadlo. Podařilo se mu složit mrtvolu na zem a přehodit přes ni deku. Zalitý potem, přestože byla zima, odjel do garáže a zatočil vozem na rampu. Když projížděl kolem zasklené budky, podíval se dovnitř. Joea neviděl. Na druhém podlaží zaparkoval hned vedle posuvných dveří, které vedly do haly pro odstavení vozů přes zimu. Vystoupil a zůstal stát na místě. Chvíli poslouchal. V nepříjemném tichu slyšel zespodu jen občasnou ozvěnu rachotícího plechu. Joe stále pracoval. Štěstí ho tedy prozatím neopustilo.

S rychlostí, která se blížila spíš hysterii, vytáhl tělo z auta; napůl je táhl a napůl nesl, aby ho přesunul do temnoty v odstavné garáži. Zaparkoval cadillac na původním místě a vrátil se k mrtvole. Odolal pokušení schovat tělo do nejbližšího auta. Bude bezpečnější, když si vybere některé v hlubině strašidelné falangy.

Procházel kolem řady temných, špalíky podložených vozů, a vybral si jeden téměř na konci řady. Byl to stejšn. Rozeznával jen jeho nezřetelné obrysy. Zkusil zadní dveře. Byly odemčené. Vrátil se pro tělo a odtáhl je do vozu. Napnul všechny svaly, tělo nadzvedl a snažil se je dostat na zadní sedadlo, ale převážilo se na něj a svoji vahou ho přirazilo k protějšímu autu. Vymanil se zpod těla a vlezl si na zadní sedadlo stejšnu. Zevnitř pak popadl tělo a škubáním a taháním ho postupně posunoval k sobě dovnitř.

V tomto tichém zápolení bylo něco, co v něm poprvé od chvíle, co opustil byt, vzbudilo hrůzu. Náhle si plně uvědomil, že tento bezvládný a pasivní protivník byl Corey Lathrop, důležitý člen vedení obchodní firmy, známá postava společenského života v New Yorku, Elliin bývalý snoubenec, kterého někdo zabil v Elliině bytě. Dole se šťoural v autě správce garáží, který představoval zákon a trest. Za chvíli nepochybně uslyší Joeovy kroky, s vrzáním se k němu přibližující po betonové podlaze pokryté skvrnami od oleje.

Ale žádné zvuky se neozývaly.

Posledním trhnutím se mu konečně podařilo dostat celého Coreye na zadní sedadlo. On sám teď byl přimáčknutý v rohu sedadla také. Přelezl přes tělo a vysunul se z auta. Kdyby byla ve voze přikrývka, bylo by to lepší. Ale skrčené dole na podlaze nebude Coreyovo tělo určitě zvenčí vidět. Nikdo ho neuvidí, pokud se někdo z nějakého důvodu nebude dívat dovnitř.

Věděl, že už je tu příliš dlouho, ale stále váhal a znovu si přehrával každý pohyb, který udělal, aby se ujistil, zda něco nepřehlédl. Uklidněn pak vyklouzl z haly, ohrnul si límec nahoru a prostřední uličkou prošel podél aut a vydal se dolů po rampě. Když došel dolů, Joe právě přicházel proti němu a v ruce držel francouzský klíč. Mark potlačil náhlý impuls, zapříčiněný fyzickým vyčerpáním, utéct z garáží ven. Teď už tolik nevadilo, zda ho Joe viděl nebo ne. Ještě hodně dalších zákazníků sem takhle mnohokrát vejde a zase vyjde ven, než se tělo najde.

Správcův mladý obličej vypadal pod rozcuchanými zrzavými vlasy ospale a znuděně.

„Zdravíčko, pane Liddone. Zdálo se mi, že slyším vjíždět auto. Taky je vám taková zima?”

„Ahoj, Joe.”

„Já osobně mám rád bílé Vánoce. Děti maj ze sněhu vždycky radost.”

„To je pravda.”

„Takže dobrou noc, pane Liddone.”

„Dobrou noc, Joe.”

Mark vyšel ven do padajícího sněhu.

O několik minut později byl zpátky doma. Šel rovnou nahoru k baru. Zjistil, že tam nebylo moc krve a pokud ano, tak se nevsákla do koberečku uprostřed, ale zůstala po ní jen nepatrná skvrna na mramorové podlaze. Krev setřel mokrým hadrem, který v kuchyni vypral a hodil do koše na odpadky.

Z kohoutku si natočil do sklenice vodu a posadil se na bíle nalakovanou kuchyňskou židli. Z vyčerpám se mu točila hlava, ale téměř automatický klid ho ještě neopustil. Takže dobrá, první polovinu už má za sebou. Tělo bylo teď bezpečně ukryto do té doby, než se rozhodne je nechat odhalit. Nyní zbývalo najít Ellie.

Marně se pokoušel vžít do Elliina způsobu uvažování. Na jakém místě by hledala bezpečí po něčem tak strašném, co se stalo? Snad u někoho z přátel? Ale její přátele neznal. Před ním byla nepopsaná bílá zeď. Kéž by znal Ellie lépe! Tohle byla ironie. Miloval ji, myslel si, že jí rozumí, znal každý kousíček jejího těla, malé znaménko pod levým ramenem, bělostnou a zlatavou barvu její kůže. Ale neznal ji vůbec tak, jak by měl manžel znát svoji manželku. Jak také mohl? Neměl dost času.

Náhle jakoby jeho mozek přestal pracovat. Pokud se bude snažit přemýšlet usilovněji, mohl by začít panikařit. Bude lépe, když všechno odloží na zítřek a pokusí se usnout.

Obývacím pokojem prošel do ložnice, když si všiml Coreyova kabátu. Samozřejmě, že Corey by sem za takového počasí nepřišel bez kabátu a klobouku. Otevřel šatník v předsíni a uviděl neznámý hnědý plstěný klobouk, šálu od Burberryho a malou černou aktovku. Pohled na věci ho rozrušil mnohem víc, než cokoliv, co se odehrálo tento večer. Věděl, že se toho musí zbavit. Teď, když byl neodvolatelně spolupachatelem při zahlazování stop mezi Coreyem a bytem, by bylo nebezpečné tady ty věci nechat. Sebral aktovku a rozepnul zip. Byla plná papírů. Bylo naprosto jisté, že spisy by okamžitě vedly ke spojitosti s Coreyem. Hodil je na stolek v předsíni. Později je spálí. Oblékl si Coreyův kabát a přehodil přes něj šálu od Burberryho. Vyzkoušel si klobouk. Byl mu malý. Zmuchlal ho do koule a nacpal do kapsy.

S aktovkou v podpaží se vydal na třetí výpravu služebním výtahem do pustého světa venku. Bylo po čtvrté ráno; v New Yorku bylo mrtvo. Nepotkal ani živou duši, když nutil své vzdorující tělo, aby pochodovalo přes město k řece a pak deset bloků podél břehu. Na konci vedlejší ulice pod Sutton Place si svlékl Coreyův kabát a i s aktovkou ho hodil do řeky.

Bylo přesně pět hodin, když se naposledy vrátil domů. Byly tu ještě spisy. Odnesl je do obývacího pokoje, a i když nebyl téměř schopen udržet oči otevřené, rychle prošel jednotlivé papíry. Byly to zápisy z porad a spousta technických výkresů, kterým se ani nesnažil porozumět. Možná, že jsou pro Ross Steel Products Company velmi důležité, ale s tím si starosti nedělal.

Zástěnu před krbem odsunul stranou, papíry jeden po druhém pečlivě spálil a popel rozhrabal na roštu.

Zhasl světla, přešel do ložnice, svlékl ze sebe všechno oblečení a nahý padl do Elliina růžového povlečení.

Náhle, jako by se uvnitř něj otevřel nějaký kohoutek, zalil ho pocit úzkosti a rozehnal jeho únavu. Udělal pro Ellie vše, co mohl. Ale bylo to k něčemu? Ve chvíli, kdy vše naplánoval, efektivně, s téměř hrdinským nasazením, se zdálo, že všechny stopy Coreyovy návštěvy v bytě byly zahlazeny.

Nyní viděl s nemilosrdnou jasností, že archa záchrany, kterou postavil pro svoji ženu, je děravá jako cedník. Corey Lathrop byl důležitý muž, se sekretářkami a řadou přátel. Proč by někdo z nich nevěděl, že měl tento večer v plánu navštívit Ellie? Zítra někdo nahlásí jeho zmizení. Co když policie půjde rovnou do Elliina bytu? Co když si obsluha výtahu vzpomene, že vezla Coreye nahoru? Proč…? Byly tu tisíce „proč”.

Do té doby se mu podařilo příliš emocionálně nepřemýšlet o své ženě. Ale nyní ho realita zasáhla tak zřetelně, že měl pocit, že jeho žena je vedle něj v posteli, a jeho láska a obavy o ni ho sevřely. Kde byla? To ubohé, vystrašené dítě, kde teď asi trpí?

Obrátil se na bok a rukou se něčeho dotkl. Prsty věc sevřel a podíval se. Byla to Elliina podprsenka.

„To je tedy pěkný návrat domů,” pomyslel si. „Pěkně zatracený návrat domů….”

4

Mark Liddon se probudil. Na okamžik si spletl červený baldachýn nad postelí se sítí proti komárům a měl pocit, že je zpátky ve Venezuele. Pak si vzpomněl, kde je a co se stalo. Podíval se na hodinky. Bylo skoro devět hodin. Spal méně než čtyři hodiny, ale zdálo se mu, že jen zbytečně promrhal čas. Bylo toho tolik, co musí udělat.

Vstal z postele a oblékl si šedý župan. Venku za okny se střechy Manhattanu bíle třpytily jako obrovské polárkové dorty. Už sice nesněžilo, ale těžká šedivá obloha signalizovala, že sněhová bouře ještě neskončila. Krátký spánek navrátil jeho myšlenkám jejich původní jasnost. Musí najít Ellie dříve, než policie najde Coreye, nebo všechno, co pro ni udělal, se místo pomoci změní na bumerang, který je smete oba dva. Bylo to jednoduché.

Šel do obývacího pokoje a zkontroloval krb, aby se ujistil, že v noci dokonale spálil všechny Coreyovy papíry. Uklidněný vyšel nahoru k baru a prohlédl si podlahu, na které byly předtím krvavé skvrny. Udělal lepší kus práce, než si myslel. Policejní analýza možná krev odhalí, ale lidské oko nic neuvidí.

Vzpomněl si na hadr, kterým vše minulou noc utřel. Šel do kuchyně, vyndal hadr z koše na odpadky a vhodil ho do šachty, která vedla rovnou do spalovny odpadků. Kdyby si na šachtu v noci vzpomněl, mohl se stejným způsobem zbavit i kabátu a aktovky. Než potkal Ellie, chodil odpadky vynášet ven. Spalovna odpadků pro něj byla stále něčím exotickým. Teprve v nebezpečí si vzpomněl na technické vymoženosti bohatých.

Za chvíli by měla přijet Ingeborg, Elliina švédská hospodyně. Možná by mohla vědět, kde je Ellie. Připravil kávu a kávovar dal na sporák. Ingeborg se neobjevila ani po snídani. V ložnici našel v Elliině notýsku číslo hospodyně. Na druhé straně se ozval ženský hlas s výrazným přízvukem. Ne, to není Ingeborg, to je její sestra. Ingeborg je v Atlantic City. Paní Liddonová neříct panu Liddonovi, že dát Ingeborg dva týdny dovolenou? Paní Liddonová neříct panu Liddonovi, že odjet pryč?

„Odjela pryč?” zopakoval Mark.

„Ano. Ona říct Ingeborg, aby také jet na dovolenou a mít se fajn na Vánoce.”

„Kdy to bylo?”

„Před dva dny. Ingeborg být už dva dny v Atlantic City.”

„Přede dvěma dny. Paní Liddonová také odjela přede dvěma dny?”

„Ano správně.”

„Víte, kam jela?”

„Ingeborg to nevědět. Ona říkat, paní Liddonová jen říkat, ona jet pryč.” Hlas pak úzkostlivě dodal: „Vy chtít, abych vám říct adresu Ingeborg? Vy chtít, aby ona přijet?”

„Ne, ne, děkuji.”

„Pokud chtít, já říct…”

„Ne. To je v pořádku.”

„Pak dobře. Veselé Vánoce, pane Liddon.”

„Veselé Vánoce.”

Mark položil sluchátko. Ellie poslala Ingeborg pryč přede dvěma dny a řekla jí, že také odjíždí. Proč by to nemohla být pravda? Čekala ho až za dva týdny. Znal Ellie a bylo bláhové si myslet, že by strávila Vánoce sama v opuštěném bytě. Poprvé si pomyslel, že možná Coreye Lathropa nezabila. Byl sice stále opatrný, než aby se zcela upnul k možné naději, ale tmavý mrak pochyb se začal ztrácet.

Možná, že to byla jen noční můra v jeho představách, která nebyla skutečností. Jestliže odjela před dvěma dny, pak je rozhodně nevinná. Mohla například Coreyovi půjčit byt, když tu nebude. Corey se, jako sociální kurátor, mohl snadno dostat do potyčky s některým ze svých oblíbených vězňů v podmínce. Ano, klidně se to mohlo stát právě takhle.

Nálada se mu rázem zvedla. Ale zatím nedovolí, aby ho optimismus zcela ovládl. Možná, že Ellie odjela před dvěma dny. Ale stejně ji musí najít a než půjde na policii, se ujistit, že je vše v pořádku.

A najít ji, i kdyby byla jen na nevinném výletu, nebude vůbec snadné. Měla mnoho svých „oblíbených” míst, asi stejně tolik, kolik měla „oblíbených” přátel - Palm Beach, La Jolla, Sun Valley. Vzdálenost pro ni nic neznamenala. Když měla chuť, klidně naskočila do nejbližšího letadla na Havaj.

Napadlo ho, že se zeptá v domě - chlapce, co obsluhoval výtah, vrátného. Ale rozmyslel si to. Dokud nebude vědět víc, mohlo by to být riskantní.

Snad by mohli něco vědět její rodiče, i když to bylo nepravděpodobné. Ellie se k Rossovým odvrátila zády a to už trvalo několik let. Po jejich opovržlivém odmítnutí Marka jako jejich zetě se s nimi skoro vůbec nestýkala. Nebyla to sice příliš povzbudivá myšlenka, že musí do Gramercy Parku, ale je to místo, které by měl zkusit jako první.

Z okénka taxíku sledoval při cestě do města ubíhající vánoční stromky přikryté těžkými peřinami sněhu. Teď se právě kdesi v Ross Steel Products Company začínají lidé podivovat, co je s Coreyem. Služebná právě možná našla jeho postel nerozesílanou a přemýšlí, proč jí pan Lathrop neřekl, že bude přes noc mimo domov. Brzy si sekretářka v kanceláři pomyslí: „Pan Lathrop dnes přijde pozdě.” Správce garáže by mohl začít přemýšlet, jestli nezapomněl vypustit vodu z chladiče u stejšnu, co ho dal na špalky nedávno zazimovat.

Od včerejška se tvář města změnila. Už to nebylo jen město. Pro něj a pro Ellie - ať už byla kdekoliv - se z něj stala past.

Před domem Rossových v Gramercy Parku se sníh přilepil na železný plot, který ohraničoval zahradu, a bílé polštáře pokryly i keře kolem. Mark vešel do zastaralého foyer a nastoupil do těsného výtahu. Atmosféra domu ho deprimovala. Pro něj znamenaly peníze něco, co se dá inteligentně využít, máte-li je. Proč se tak nehorázně bohatí Rossovi rozhodli pro tak prostý způsob života? Protože i když paní Rossová byla van - něco, neznamenalo to, že by museli bydlet právě na Mayfloweru.

Výtah se zastavil ve třetím patře. Rossovým patřil celý dům. Nechal ho postavit otec paní Rossové. Ale pro sebe si rodina nechala jen jedno patro. Staromódní „rodinná” služebná otevřela dveře. Vypadala rozpačitě.

„Ach! Pan Liddon. Chviličku, prosím.”

Chystala se zavřít dveře, ale on ji odstrčil do chodby.

„Kde jsou?”

„V knihovně, ale…”

Ignoroval její nervózní brebentění a vykročil do chodby. Služebná ho předběhla, otevřela dveře a bez dechu oznámila:

„Pan Liddon.”

Mark prošel kolem ní do pokoje zaplněného smutným hnědým koženým čalouněním a zatuchlými modrými závěsy. Všechno tu zůstalo stejné jako za otce paní Rossové. Danteho busta zírala z výklenku nad policemi s knihami. Portrét otce paní Rossové od Sargenta zíral se stejně kamenným výrazem nad mramorovou římsou nad krbem, pod kterou hořel chudý ohýnek.

Paní Rossová seděla u ohně, v ruce držela šálek kávy a vedle sebe měla nízký servírovací stolek s podnosem se snídaní. Byla to statná žena s úmyslně nebarvenými šedými vlasy a hezkým profilem. Pan Ross, štíhlý a důstojný jako postarší státník, stál u okna. Znovu začalo sněžit. Bílé vločky za jeho zády vířily a mizely v nedohlednu. Oba se na Marka dívali bez úsměvu.

„To jste vy, pane Liddone, mysleli jsme si, že jste v Brazílii nebo tam někde.” řekla.

Vyslovovala jeho jméno, jako by pro její tichý a pedantský hlas bylo cizí a obtížně vyslovitelné.

„Vrátil jsem se dřív, než jsem čekal,” řekl Mark. „Ellie není doma. Přišel jsem, abych zjistil, zda nevíte, kde je.”

Paní Rossová se napila kávy. „Tady bohužel není.”

„Ne,“opakoval pan Ross, „u nás není.”

Malé hodiny na římse začaly tiše odbíjet. V rohu stál vánoční stromeček, pečlivě ověšený zlatými řetězy a zářivými modrými, žlutými a zelenými koulemi. Marka mimoděk napadlo, proč si dva staří lidé zdobí na Vánoce stromek. Patrně proto, že tu vždycky o Vánocích stával. Další z upomínek paní Rossové na mrtvého otce.

Zeptal se: „Víte, kde je?”

Nikdo z nich nepromluvil. Nebyli nezdvořilí či nepřátelští; na to byli příliš slušní. Prostě jen aktivně nespolupracovali.

Konečně promluvil pan Ross: „Je mi líto, ale Ellie nám nesděluje, kam odjíždí a kdy se vrátí.”

„Viděli jste ji někdy v poslední době?”

Pán a paní Rossovi si vyměnili rychlé pohledy, kterými se, jak se zdálo, dokázali stručně dorozumívat. Padající sníh za oknem vzbuzoval podivnou iluzi, že pan Ross pomalu stoupá nahoru.

Řekl: „Abych řekl pravdu, Ellie nás navštívila minulý týden.”

„Říkala něco o tom, že odjede na Vánoce pryč?”

„Myslím, že ne,” odpověděl pan Ross. Neučesaná hlava paní Rossové byla skloněná nad kávou. „Ano,” pokračoval pan Ross, „Ellie za námi přišla, protože si chtěla vypůjčit - peníze.” Vyslovil to slovo, jako by bylo téměř neslušné.

„Vypůjčit peníze?” řekl Mark.

„Patrně hrála v kasinu. Dlužila velkou sumu. Nebyla schopna dluh splatit.”

„Je to stále stejné,” ozvala se náhle paní Rossová a nepatrná hořkost v jejím hlase dokázala odkrýt celý život mateřského rozčarování.

Takže Ellie byla hrát. Pořádně to rozjela u Viktora, měla zase jeden se svých „báječných tipů” a prohrála co se dalo. Tím se všechno naprosto měnilo - a k horšímu.

Zeptal se: „Dali jste jí ty peníze?”

„Ne,” znovu se ozvala paní Rossová. „Ne, nedali.”

Pan Ross se usmál smutným, distingovaným úsměvem. „Možná, že teď je ta nejvhodnější doba, abychom vám vysvětlili jisté věci. Moje žena a já jsme se snažili být Ellie dobrými rodiči. Poskytli jsme jí všechny výhody a snažili se být dobrým příkladem. Ale před pár lety se sama rozhodla vést frivolní a bezcenný život s lidmi, které my považujeme za zkažené a štítící se práce. Nebylo pro nás lehké, vidět naši dceru, jak systematicky ničí sama sebe, ale stěží od nás můžete čekat, že bychom dokázali ten proces zastavit.”

Odmlčel se. „Vždycky jsme doufali, že tento - tento nezřízený život je jen přechodným obdobím. Marně jsme věřili, že by si snad mohla vzít Coreye Lathropa a stát se znovu zodpovědnou osobou. Ale místo toho, aby se provdala za Coreye —”

Prohlížel si své pečlivě upravené nehty. „Nemáme proti vám jako člověku vůbec nic. Jak bychom také mohli? Nic o vás nevíme a ani jsme nedostali příležitost něco vědět. Ale jsme proti vám zásadně, jako proti prvku v Elliině životě. V minulosti jsme jí pomohli z řady malérů a dostalo se nám za to pramálo vděčnosti. Po její, ehm, nezodpovědné svatbě jsme se rozhodli, že přitvrdíme, což jsme měli udělat už dávno. Řekli jsme Ellie, že v budoucnu ji nebudeme finančně nijak podporovat. Má svůj vlastní příjem po babičce. Měl by být víc než dostačující, aby mohla ona i jakýkoliv nezámožný manžel, se kterým se rozhodla žít, vést luxusní život.”

Markův vztek se změnil v zuřivost, ale byl spíš šokován než rozzuřen. Jeho rodiče by také nesouhlasili s hazardními hrami. Ale jestliže Ellie byla jejich dcera, měli by stát při ní ve zlém i v dobrém. Bylo neuvěřitelné vidět, jak si oba nad ní „myli ruce”.

Náhle si představil Ellie jako malé děvčátko, které vyrůstá v tomto ponurém mauzoleu bez lásky. Poprvé v ní viděl kromě zářivosti i smutek. Jeho citům k ní to dodalo novou něhu. Ubohé dítě, není divu, že s dvojicí ledovců místo rodičů, musela hledat útočiště u „zkažené a práce se štítící společnosti”, kde by našla teplo a lásku. To by stačilo každému, aby ztratil iluze o úctyhodném životě.

Hodiny na římse znovu tiše odbily. Byly to idiotské hodiny, které ztratily přehled o času. Nepatrný závan průvanu odkudsi rozechvěl několik koulí na vánočním stromku.

„Zkoušela si půjčit i od Coreye.” Slova vybuchla z paní Rossové, jako by měla masochistické potěšení z drásání již zahojených ran. „Představte si, že si chtěla půjčit od Coreye poté, co ho pustila k vodě. Corey se zeptal pana Rosse, co chce, aby udělal.”

„Řekli jsme mu,” řekl pan Ross, „že není vůbec povinen jí jakékoliv peníze půjčovat.”

„To je samozřejmé,” řekla paní Rossová. Pak náhle dodala: „Možná, že nemá žádné dluhy. Lže. Lhala už od malička. Nikdy u ní nevíme, co je pravda a co lež. Možná, že vůbec žádné peníze nedluží.”

Mark by jí dal nejraději facku.

Místo toho řekl: „Takže mi nemůžete nijak pomoct?”

„To nemůžeme,” řekl pan Ross.

Mark vykročil ke dveřím. Za ním se znovu ozval tichý a zvonivý hlas:

„Johne, drahý, raději si vypij kávu. Vychladne ti.”

Mark došel ke dveřím. Dole v Gramercy Parku křičelo dítě.

„Tady máš, drahý,” řekla paní Rossová za jeho zády. „Vypij ji. Víš, jak nemáš rád, když ti káva vystydne.”

5

Venku v Gramercy Parku spěchal Mark rychle přes tiché, zasněžené zahrady. Lorton Club bude v tuhle hodinu ještě zavřený, ale Ellie bude mít určitě Victorovo číslo doma v notýsku. Věděl, že se musí okamžitě setkat s Victorem.

Mark se na sportovních stadiónech setkal už s mnoha vymahači dluhů a věděl, jak fungovalo podsvětí. Jestliže Ellie dlužila peníze a nemohla zaplatit, skutečnost, že byla ještě bláznivé dítě a navíc Victorova přítelkyně, by jí vůbec nepomohla. Victor se nezastaví před ničím, dokud nebude dluh vyrovnán.

Co když tvrdě uhodil na Ellie a ona musela utéct? I když Rossovi zakázali Coreyovi, aby jí pomohl, nemohli se přesvědčit, že to neudělá. Co když nechala Coreye, aby vyjednával s Victorem, a on to zvoral tak, že byl zastřelen? To se klidně mohlo stát. A pokud ano, znamenalo by to pro Ellie nové nebezpečí - nebezpečí mnohem větší než od policie. Znamenalo by to, že Victor jde po její stopě - a také po její krvi.

Kolem srdce ho sevřel bodavý strach o Ellie. Jeho instinkty radily, aby vtrhl k Victorovi a žádal vysvětlení. Ale věděl, že by to byla hloupost. Na neurvalé taktiky byl Victor příliš nebezpečný. Bude se muset naopak přiblížit velmi obezřetně.

V černém notesu byla pod jménem Victor uvedena tři telefonní čísla. Jedno z nich patřilo Victoru d‘Ioriovi. Mark neznal jeho příjmení.

Na prvním čísle nikdo neodpovídal. Vytočil druhé. Sa9-6412. Ozval se apatický dívčí hlas: „Jo?”

„Je tam Victor d‘Iorio?”

„Kdo volá?”

„Mark Liddon. Rád bych se u něj zastavil.”

„Vydržte.” Chvíli bylo ticho a pak se hlas znovu ozval. „Jste ten Liddon, který je manželem Ellie Rossové?”

„Přesně tak.”

„Bude to obchodní nebo osobní záležitost?”

„Obojí.”

„Kdy chcete přijít?”

„Hned teď.”

„Myslím, že to půjde.”

„Jaká je adresa?”

Dům byl masivní viktoriánská stavba s honosným vchodem z tepaného mřížoví. Mark vyšel po zasněžených schodech a zmáčkl zvonek. Dveře otevřel vysoký chlapík s kulatým obličejem tvrdých rysů a chlupatým předloktím. Vypadal jako vyhazovač z nočního klubu, ale byl oblečený jako majordomus.

„Pan Liddon?”

„Ano.”

„Pojďte dál. Je v posteli. Přijme vás nahoře.”

Majordomus zavřel dveře, vzal od Marka kabát a klobouk a odvedl ho do obývacího pokoje, který vypadal jako hollywoodské kulisy pro román Edith Whartonové. Bylo zřetelné, že pro Victora byli z návrhářů interiérů dost dobří jen ti nejlepší. Mezi dvěma okny s bohatě řasenými závěsy stál velký vánoční stromek, ozdobený řetězy a barevnými koulemi. Rossovi a Victor sdíleli zřejmě stejný vkus pokud jde o vánoční výzdobu. Vrcholem nazdobené místnosti bylo mramorové schodiště, které se ladně vinulo nahoru jako labutí šíje.

Majordomus řekl: „Po schodech nahoru.”

Když Mark vykročil přes místnost, po schodech dolů scházela dívka. Měla elegantně tvarovanou postavu a rudé vlasy, na sobě oblečený krémově světlý prošívaný župan a z dlouhé cigaretové špičky ze slonoviny kouřila cigaretu.

S Markem se setkali uprostřed schodiště. Zastavila se a pohledem bez zájmu se na něj podívala zpod unavených víček.

„Vy jste Liddon?”

„Ano.”

„Victor je v posteli.”

„To mi bylo řečeno.”

Pevně sevřela cigaretovou špičku mezi zuby. Líně se k němu naklonila a rukama s fialově nalakovanými nehty ho rychle prohledala, jestli nemá zbraň.

„V pořádku,” řekla. „Jděte nahoru. První dveře vlevo na chodbě.”

Když vykročil po schodech, zůstala stát, ruku opřenou o bok, a sledovala ho. Dole v hale stál majordomus a také ho pozoroval.

Vešel do chodby, našel dveře a zaklepal. Ozval se hlas.

„Dále.”

Otevřel dveře a vstoupil do ložnice. Stěny byly pokryty karmínově rudým saténem. Přes rudě čalouněné křeslo byly přehozeny stříbrné večerní dámské šaty. V ohromné posteli s rudými nebesy seděl Victor d‘Iorio, hlavu podepřenou hromadou polštářů, a na stolku vedle něj ležel podnos se snídaní.

Na sobě měl bílé hedvábné pyžamo. Rozepnutá košile odhalovala atletické rozměry hladkého hrudníku a břicho olivového odstínu. Asfaltově černé vlasy byly rozcuchané a pohledný tmavý obličej s téměř indickými rysy měl ospalý výraz. Hollywoodská atmosféra z přízemí zde vynikala mnohem zřetelněji - a absurdněji. Vypadalo to, jako by se smíchaly dohromady dva filmy a Tarzan omylem zabloudil do budoáru Lany Turnerové.

Victor pohlédl na Marka zpod řas hustých jako kartáče. Kdyby Mark nevěděl, že je to jeden z nejprohnanějších a nejtvrdších gangsterů v New Yorku, málem by naletěl na jeho chlapecké kouzlo. Ale jen málem - pod ospalým pohledem probleskovala inteligence, která se nedala utajit. Victor potlačil zívnutí, přátelsky se usmál a rukou poplácal karmínově rudý přehoz.

„Posaď se, chlapče. Zaparkuj tady.”

Mark usedl.

„Máš cigaretu? Přes všechnu tu obsluhu, co mám v téhle díře, je to tu stejné, jako kdybych přespal v ymce. Jen jedna zatracená cigareta v celém domě a ta zrzavá děvka mi ji sebrala.”

Mark mu podal cigaretu. Victor se vzepřel na lokti, cigaretu držel v ústech a naklonil se k Markově ruce s hořící sirkou.

„Díky, chlapče.”

Markovi vrtalo hlavou, proč ho Victor tak ochotně přijal. Velcí gangsteři neměli ve zvyku přijímat náhodné známé. Možná, že on sám měl důvod se s ním setkat. Pokud například zastřelil Coreye v Elliině bytě, bude ho Elliin manžel, který se neočekávaně vrátil, ve skutečnosti velice zajímat.

Victor zhluboka natáhl z cigarety. „Dobře. Co máš na srdci? Přemýšlíš, že se zase pustíš do boxování? Stačí říct a já ti zařídím předem vyhrané zápasy.”

Mark řekl: „Přišel jsem kvůli Ellie.”

Victor se usmál. „Kvůli Ellie, jo? Senzační kočka, Ellie. Je sice praštěná, ale je to nóbl kočka. Co pro tebe můžu udělat?”

„Byl jsem pryč. Vrátil jsem se dřív, než jsem čekal. Ellie není doma. Myslel jsem, že bys mohl vědět, kde je.”

„Já?” Victor se na něj podíval. „Proč bych měl já vědět, kde je?”

„Jsi její přítel.”

Victor se opřel a pokrčil kolena, která nadzvedla karmínový přehoz do tvaru trojúhelníkového stanu. Černé oči se ze strany podívaly na Marka. Vypadal pobaveně.

„Jistěže jsem její přítel. Jsem přítelem poloviny všech kočiček v New Yorku. Ale nehlídám je.”

„Ani když ti dluží peníze?”

Dveře se otevřely a vešla zrzka. Aniž by se obtěžovala pohlédnout na oba muže, přešla k rudému křeslu a sebrala večerní šaty. Pod nimi byla ještě podprsenka, kalhotky a punčochy. Všechno popadla a vykročila zpátky ke dveřím.

Victor zavolal: „Hej, kočko, nechceš taky svoje lodičky? Jsou pod postelí.”

Dívka se vrátila k posteli. U Markových nohou si klekla a vytáhla pár stříbrných lodiček. Oblečení smotala do neforemného rance, vstala, natáhla se přes Marka, vytáhla z Victorových úst cigaretu a vložila ji mezi své rty. Zamířila ke dveřím, vyšla ven a zavřela za sebou.

„Zatracená malá coura,” řekl Victor láskyplně. Natáhl ruku a dvěma prsty udělal na Marka gesto. Mark mu podal další cigaretu a zapálil mu. Victor znovu zažíval. „Cos to říkal o tom, že mi Ellie dluží peníze? Kdo ti to řekl?”

„Její matka.”

„Když o tom teď přemýšlím, tak dluží. Onehdy v noci se trochu víc napila a na ruletě prohrála o něco víc než obvykle.” Podíval se na Marka s rodičovskou přísností. „Měl by sis svou ženu líp hlídat. Pustíš ji k ruletovému stolu a ona ztratí smysl pro to, co může a nemůže. Ale tys tu vlastně nebyl, že ne? To je pravda. Říkala mi, že jsi někam odjel. Jižní Amerika nebo něco takového.”

Lhostejný klid se absolutně nezměnil. Jestliže zabil Coreye, určitě by na něm poznal známky napětí.

„Kolik ti dluží?” zeptal se Mark.

Victor si pomlaskl. „Teď mi chlapče řekni, jak ode mě můžeš čekat, že bych znal takovéhle detaily? Musím se podívat do účetních knih.”

„Přitlačil jsi na ni, aby ti zaplatila?”

„Já?” Victorovi kouřově šedé oči ztvrdly. „Kdo myslíš, že jsem? Gangster z filmu nebo něco podobného? Ellie je stará kamarádka, je stálou zákaznicí v klubu. Je bohatá, má styky. Dlužní úpis od Ellie je pro mě stejná záruka jako peníze v bance. To bys mě spíš viděl vymáhat kapesné od mé staré matky.”

Buď lhal a nebo mluvil pravdu. Nebylo možné to zjistit. Ale pokud mluvil pravdu a nehrozilo žádné nebezpečí, proč tedy Ellie žádala rodiče o peníze?

Mark řekl: „Takže Ellie ti podepsala dlužní úpis?”

„Jistě. Je v kartotéce dole v klubu, stejně jako všechny další úpisy od ostatních praštěných bohatých holčiček. Už přišly na to, jak se hraje hazard. Vědí, že dluh je dluh a nakonec všechny zaplatí.” Victorova ruka přejela po rudém přehozu a dotkla se Marka. „Podívej, chlapče, vidím, že si děláš starosti. Nenamáhej si tu svou pěknou hlavinku. Ellie ode mě nehrozí žádné potíže. Já mám pro Ellie pochopení a Ellie chápe zase mě. Až bude moci zaplatit, zaplatí. Když nemůže zaplatit teď, nehrozí jí žádní maskovaní banditi mávající baseballovými pálkami a hulákající: ,Zaplať, kočičko, jinak uvidíš.’ Takhle se já nechovám. Jasný?”

„Jasný. Jak říkáš ty.”

Victorova ruka se sevřela v pěst a kamarádsky šťouchla do Markova ramene. „Klídek, kámo. Zapomeň na to. Jestli jsi sem přišel s myšlenkou, že tvoje žena je v průšvihu, tak to pusť z hlavy. Dobrá? Tos chtěl slyšet?”

„Chci vědět, kde je.”

Victorovy bílé zuby se rozzářily v úsměvu. „Teď alespoň víš, že není v East River s pěkným párem teplých betonových botiček na nohou.” Posadil se, rukou zajel dozadu pod pyžamo a začal se drbat. „A sakra. Nedosáhnu tam.” Přetočil se na břicho. „Buď kámoš. Podrbej mě na zádech, chlapče. Jsem alergickej na tu zrzku. Mám z ní kopřivku.”

Mark ho začal drbat.

„Ne, trochu níž, víc nalevo. To je ono.” Victor se vzrušeně vrtěl a spokojeně vrněl. „Pokračuj, chlapče.”

Mark pokračoval v drbání a zeptal se: „Takže mi neporadíš, kde Ellie může být?”

„N-ne, chlapče. Nemysli si, že to vím. Byla v klubu asi před týdnem. Hodně toho napovídala. Znáš ji přece. Když ji necháš, ukecá tě do ohluchnutí. Počkej, budu chvíli přemýšlet. Hele, nepřestávej. Trochu výš. Doprava. Hodnej chlapec. Jo, povídala něco o tom, že jsi v Jižní Americe za velkým kšeftem. Je do tebe blázen. Víš to? Pořád jen mluvila o tobě. Říkala, že je to moc špatné, že tu nebudeš na Vánoce. Říkala…”

Přestal mluvit a převrátil se, málem tělem zalehl Markovu ruku.

„Hej, počkej chvilku. Přece jen něco říkala. Říkala něco o tom, že bude o Vánocích sama. Jaká nuda, stěžovala si. Pak řekla, že možná někam vyrazí.”

„Kam?”

Victor svraštil obočí. Vysunul spodní ret jako malý chlapec na legračních pohlednicích z Itálie.

„Palm Beach to bylo? Nebo Sun Valley?” Udělal omluvnou grimasu. „Promiň, chlapče. Už nic nebudu říkat. Nebyl bych si jistý.” Victor se na něj dobromyslně usmál. „Vypadá to, že o Vánocích zůstaneš sám. Když ti bude smutno, zastav se v klubu. Ukážu ti, jak se pobavit, než se ti vrátí.”

Mark se zvedl z postele. Nemělo smysl tu zůstávat déle. Ať už věděl Victor cokoliv, určitě mu to neřekne. A bylo by příliš ukvapené zmínit se o Coreyovi. Mark se podíval na muže, který s obdivem studoval své pevné břišní svaly. „Díky, Victore.”

„Nemáš zač děkovat, chlapče.”

„Znáš někoho, kdo by mi mohl poradit?”

Victor se znovu zamračil. „Počkej. Ellie střídá své přátele jako ponožky. S kým se v poslední době přátelila? Je tu jeden chlápek. Vypadá to na pěkně škrobenýho patrona. Tváří se, že mu to smrdí všude kromě Harvard Clubu.” Usmál se. „Corey Lathrop. To je to jméno. Znáš toho chlápka?”

„Ano. Znám ho.”

Victor se překulil na bok a zažíval, naznačuje, že rozhovor je u konce.

„Na toho bych sázel. Ten to pravděpodobně ví. Zeptej se Coreye Lathropa.”

Pokud Victor zabil Coreye, byla to ta nejtroufalejší odpověď v dějinách. Mark se vydal ke dveřím. Victor za ním zavolal:

„Hej, buď kámoš. Nech mi tu cigarety.”

Mark mu hodil krabičku. Victor natáhl ruku a zlehka ji chytil.

„Díky, zlato. Veselé Vánoce. A podívej, až najdeš Ellie, pošlete mi pohlednici. Rád bych té holčičce poslal malý dárek k Vánocům.”

Mark vyšel z místnosti. Když přecházel po chodbě ke schodišti, uslyšel tiché „pssst”.

Vlevo byly otevřené dveře a v nich zrzka. Kývala na něj, rukáv županu se shrnul po její zaoblené, bílé paži.

„Hej ty, Liddone.”

Otočil se ke dveřím. Vtáhla ho dovnitř a zavřela za nimi. Nedopalek cigarety, kterou vzala Victorovi, jí visel ze rtů. Zpříma se na něj podívala s absolutně prázdným výrazem v bledých zelených očích.

„Tys Victorovi neřekl, kde je Ellie, že ne?”

„Já nevím, kde je. Proto jsem přišel, abych to zjistil. Ty to víš?”

„Já? Já nevím o ničem. Ale najdi ji. Najdi ji - a udělej to rychle - než to udělá Victor.”

„Proč?”

„Ty nevíš proč? Cožpak nevíš, že minulý týden prohrála pětadvacet táců a pak vzala roha?”

Dvacet pět tisíc! Ani ve snu ho nenapadlo, že by to mohlo být tolik.

Zrzka odhodila nedopalek přes celou místnost do krbu. „Nejsem žádná svatá Tereza,” řekla. „Ellie Rossová by klidně mohla prodávat zboží po barácích a já bych jí nedala zadarmo ani pilulku penicilínu. Ale nemám ráda náhlou smrt. Jsem tak trochu praštěná.”

Položila mu ruku na paži. „Vypadáš jako správnej chlap, Liddone. Proč bys měl být vdovec? Najdi to děvče a udělej to rychle.”

„A když vyrovnám ten dluh?” Věděl, že by nemohl - nedokázal by zaplatit ani půlku. Ale musel to vědět.

Zrzka pokrčila rameny. „Ted se chováš jako hlupák. Tady nejde o prachy, tady jde o princip. Utekla pryč. Těch pětadvacet táců byla zkouška. Věc etiky.”

Náhle se mu vybavilo něco, co mu Ellie řekla tu noc, kdy se poprvé potkali. Tenkrát se to zdálo pošetilé. Teď to děsivě změnilo jeho náladu. „Victor nechce, abych prohrála. Protože - když prohraju, nebudu moci zaplatit a on mě bude muset zabít. Musí zabít ty, kteří neplatí dluhy. To je jediný způsob, jak se může udržet v byznysu.”

Protože Mark byl v podstatě otevřený člověk, Victorova neupřímnost ho konsternovala. Určitě Coreye zastřelil. O tom se nedalo pochybovat. A také nebylo pochyb, že jeho lidi už pročesávají New York a hledají Ellie. A přesto všechno on se dokáže lenivě povalovat ve své neskutečné posteli, usmívat se, chovat se láskyplně a loudit o cigarety u manžela dívky, kterou odsoudil na smrt.

Zeptal se naléhavě: „On neví, kde je? Jseš si tím jistá?”

„Řekla jsem ti, že nevím o ničem. Komunikace mezi mnou a Victorem je vedena jen prostřednictvím posunků. Ale nemyslím si, že to ví.” Zrzka ho postrčila ke dveřím. „Teď odtud vypadni a neříkej nikomu, že jsme spolu mluvili. Jsem trochu neurotické děvče. Chtěla bych, aby mi zůstaly obě ruce a pokud možno nezlomené.”

U dveří se k ní otočil a napadlo ho, jaký to pro ni musí být zatracený život. „Díky,” řekl. „Díky mnohokrát.”

Usmála se. „Nepřemýšlej o tom, Liddone. Jen si na mě vzpomeň, až příště rozbalíš modlitební kobereček.”

Majordomus čekal v hale s jeho kloboukem a kabátem. Pomohl mu do kabátu a otevřel dveře do zlehounka padajícího sněhu.

„Veselé Vánoce, pane Liddone,” řekl a zavřel za ním.

6

Mark vyrazil k Páté avenue. Padající sníh přikryl pódium Rádio City v Central parku. Zavalil ho pocit odpovědnosti. Byla to jeho chyba, že se Ellie stalo něco tak strašného. Teď mu to bylo jasné. Než si ho vzala, žila bez cíle, byla ustrašená, neměla se na koho obrátit. On pro ni znamenal teplo, bezpečí a jistotu. A místo, aby byl s ní, zpackal všechno svou snahou vydělat peníze, protože jeho paličatost a hrdost nedokázaly unést skutečnost, že ona je bohatší než on. Ostatní pak přišlo samo. Proč jen nemohl počkat? Proč se raději neřídil svým srdcem než rozumem? Byl posedlý vyděláváním peněz a nechal ji osamocenou.

Teď, když věděl, že nezabila Coreye, mohl jít na policii. Ale nebezpečí bylo příliš blízko na to, aby mu pomalu pohybující se mašinérie zákona mohla pomoci. Když vynechá to ostatní, bude trvat dny, než mu uvěří, až se přizná, že ukryl Coreyovo tělo. Ne, je tady něco, co musí vyřídit sám. Musí najít Ellie.

Náhlé vnuknutí mu vyvolalo vzpomínku na Arlene. Od svatby ji neviděl a ani si na ni nevzpomněl. Ale Ellie stále chodila nejméně jednou týdně k Mauricovi nechat si udělat vlasy. Možná, že Arlene by mohla něco vědět.

Ve dnech velkého vzrušení ze svatby s Ellie nikdy nepřestal přemýšlet o tom, zda Arlene nemohlo zranit přerušení všech kontaktů. Teď na to nemyslel. Arlene byla ta, kdo mohl mít nějaké informace o jeho ženě.

Přijímací místnost u Maurice vypadala jako dort z růžové a bílé šlehačky. Velká váza plná narcisů stála před zrcadlovým oknem. Dvě ženy odpočívaly s přehozenýma nohama v hlubokých křeslech, kouřily a četly módní časopisy. Blonďatá recepční k němu vzhlédla od pilování nehtů a rozzářila se.

„Podívejme se, kdo je tady.”

„Ahoj, Glorie. Arlene je tady?”

„Teď dělá trvalou. Bude hotová za pár minut. Posaď se. Půjdu to zjistit.”

Na vysokých podpatcích odklapala skleněnými dveřmi, které vedly do kadeřnických salónů. Obě ženy vzhlédly od časopisů a nepokrytě hodnotily Marka s troufalostí bohatých. Nezajímaly ho. Ponořil se do křesla a natáhl se pro nejbližší časopis. Byl to Harpeťs Bazaar. Bez zájmu listoval stránkami. Portrét vévodkyně z Windsoru ukazoval něco, čím ohromila Cap ďAntibes. Otočil stránku a pohled mu padl na fotografii jeho ženy.

Bylo to tak nečekané, že z toho měl šok. Ze stránky se na něj dívala Ellie. Byla napůl odvrácená od objektivu, na sobě měla dlouhé černé večerní šaty, na bocích plizované a s výstřihem na zádech. Nebyla to opravdová Ellie. Bylo to příliš afektované a nehybné. Nebylo v tom nic z jejího rozjařeného chování malé holčičky. Ale byla to Ellie.

Text pod obrázkem říkal, že paní Liddonová, za svobodna slavná slečna Eleanor Rossová, předvádí nové večerní šaty z vrstveného černého mušelínu, které pro ni vytvořili u Valentiny. Mark si odstavec přečetl dvakrát. Paní Liddonová. Dodalo mu to příjemný majetnický pocit. Ať už je kdekoliv a ať se stalo cokoliv, stále je jeho. Paní Liddonová. Pyšně si prohlížel fotografii a hledal malé znamínko pod jejím levým ramenem. Nebylo vidět.

Recepční se s klapáním vrátila.

„Arlene bude hotová za minutku, Marku.”

Pak obrátila pozornost ke dvěma ženám a odvedla je skleněnými dveřmi. Mark seděl u narcisů a díval se na paní Liddonovou, za svobodna slavnou slečnu Eleanor Rossovou.

Jakoby načechraná místnost teď byla prázdná. Padající sníh za okny všechno umlčel. Mark zaslechl, jak se skleněné dveře otevřely a pak slyšel kroky.

Ozval se hlas: „Marku.”

Vstal a otočil se. Arlene stála několik kroků od jeho křesla. Dala si ostříhat zrzavé vlasy nakrátko a účes měla z malých kudrlinek stejně jako Ellie. Neslušelo jí to. Taky trochu přibrala. Byla pohledné děvče, ale váhají vždycky dělala potíže - už jako dítěti.

„Ahoj, Arlene.”

Neusmívala se. Dívala se mu upřeně do očí. Rty se jí chvěly.

„Proč ses za mnou nikdy nepřišel podívat?”

Odpověděl stručně: „Nebyl jsem ve městě.”

„To vím. Myslím, proč jsi za mnou nikdy nezašel po svatbě?”

Cítil, jak se jí zmocnilo citové napětí, ale nechtěl se tím zabývat. Teď ne. Řekl: „Nedostal jsem se k tomu, miláčku. Měl jsem moc práce a…”

Na konci věty pokrčil rameny. Náhle se v jejích očích objevily slzy, lesklé kapky v koutcích každého oka.

„Bastarde,” řekla.

S chladným pocitem si uvědomil, že je mu jí líto. Dokonce se cítil i trochu vinen.

Ale - teď ne.

Řekl: „Vidělas Ellie?”

„Za svobodna slavnou slečnu Eleanor Rossovou? Abych řekla pravdu, tak ano.”

„Kdy?”

„Asi před čtyřmi - ne, pěti dny.”

„Zmiňovala se o tom, že někam pojede?”

„Ano, říkala to.”

„Řekla ti kam?”

Arlene zavrtěla hlavou.

„Jseš si jistá?”

„Řekla jen, že je unavená z toho hrozného, strašného počasí a musí utéct někam za sluncem. Vlastně říkala, proč všichni ti pošetilí lidé plesnivějí v té příšerné newyorské zimě?”

„To je všechno, co řekla?”

„Co čekáš, že udělala? Že mi dala mapu s červenými praporky zapíchanými do každého místa, kde odpočívala na cestě z New Yorku do Topeky v Kansasu?”

Opatrně, jakoby mimochodem se zeptal: „Ptal se tady po ní někdo?”

Arlene byly pohotová. To vždycky byla. Byla to nebezpečná otázka, ale musel se ujistit, že Victor na tuhle stopu ještě nenarazil.

Odpověděla: „Kdo by se na ni ptal? Nejsem její důvěrná přítelkyně. Jen tu upravuju obličeje.”

Oči jí oschly a dívala se na něj s úsměvem. Tedy snažila se usmívat, ale stále byla napjatá a na pokraji vybuchnutí. Tím si byl jist.

Zeširoka se usmála. „Takže od tebe utekla, reklamní krasavce. Dvouměsíční kouzelné manželství.”

Nebude se rozčilovat. To by nemělo smysl. „Vrátil jsem se z Venezuely dřív. Říkal jsem ti to. Měl jsem poslat telegram.”

„Tos rozhodně měl. Manželé, kteří se vracejí po dlouhé době domů, by měli vždycky poslat telegram - zejména manžel za svobodna slavné slečny Eleanor Rossové.”

„Co tím sakra myslíš?”

Arlene se ohlédla přes rameno ke skleněným dveřím. Recepční se ještě nevrátila. Posadila se na opěradlo křesla. Boky se jí roztekly. Nesmyslně si ji připomněl před dvanácti lety ve večerních šatech její sestry na bále Rytířů Pýthie v sále Providence High School - byla tehdy krásná jako růžička.

S náhlou vřelostí na něj vyhrkla: „Měl by sis svou manželku líp hlídat.”

„Tak?”

„Ano, už bylo načase, aby ti to někdo řekl.”

„Řekl mi co?”

„Pravdu. Dala se dohromady s mizernou bandou, tou nejhorší v New Yorku. Samí ochlastové, milionářští povaleči, hazardní hráči a feťáci.”

„S kým by se podle tebe měla kamarádit? Měla by raději chodit do kroužku šití?”

Arlene pevně sevřela jeho paži. „Proč sis ji vzal, Marku? Je to coura. To přece víš. Je to jen malá slečna coura. A protože utekla od zazobané prominentní rodiny, ty ses do ní beznadějně zamiloval. Máš vůbec rozum?”

Pocítil nával vzteku, ale potlačil ho. To z Arlene jen tryskala zloba. Protože ji odkopl. Nebylo to od něj hezké. V pořádku. Zaslouží si to.

„Víš, co celou tu dobu dělala?” Arlenin hlas ztvrdl a zněl v něm hysterický triumf. „Od první chvíle, co jsi odjel, byla skoro pořád v Lorton Clubu. Mám kamarádku, dělá tam šatnářku. Říkala mi to. Celou dobu se tam pohybovala po boku Victora d‘Ioria. Je to ten nejhnusnější a nejzkaženější charakter v New Yorku. Není to jen gangster, prodává drogy, je… Celou tu dobu byla v Lorton Clubu.”

„Takže celou tu dobu byla v Lorton Clubu.”

„Copak nic nechápeš, Marku?” Arlene opět brečela. Pod očima se jí rozmazalo líčidlo. „Victor je Elliiným člověkem. Ona patří do téhle bandy mizerných bohatých spratků, kteří se motají kolem Victora. Ty si myslíš, že tě opravdu miluje? Nenech se vysmát. Jen do toho měla chuť. Chtěla jen vypadnout z té špíny. Chtěla pryč od Victora a všech těch kolem. Jak skvělý nápad vdát se za slušného, čistého chlapce a obrátit list na novou stránku. Myslela si, že to tak bude. Ale věděla, že to nikdy nedokáže. Už v tom všem příliš jede. Nebude do tebe zamilovaná o nic déle, než byla do Coreye Lathropa. Ona…”

„Drž hubu.”

Byl tak rozzuřený, že se skoro bál sám sebe. Chytil ji za ruce. Cítil, jak se jeho prsty zarývají do měkkého, poddajného masa.

„Marku,” zakňourala. „Marku, ne…”

„Víš nebo nevíš, kde je Ellie?”

„Nevím, Marku. Řekla jsem ti, že nevím.”

„Dobře.”

Odstrčil ji, sebral z hromádky časopisů vedle narcisů svůj klobouk a zamířil ke dveřím.

Běžela za ním. Chytila ho za paži.

„Marku…”

„Nech mě sakra být.”

„Jestli chceš opravdu vědět, kde je…”

Mark se prudce otočil. Její obličej byl rudý a napuchlý.

„Ty to víš?”

„Ne, nevím.”

„Pak…”

„Jen jsem si vzpomněla. Říkala něco o tom, že si dala ušít v Derain’s kostým.”

„A…?”

„A říkala, že nebude hotov do jejího odjezdu. Říkala, že si ho nechá poslat za sebou. Mohli by mít adresu.”

Náhle Mark opět ucítil pevnou půdu pod nohama.

„V Derain’s?”

„Ano.”

„Díky.”

Odvrátil se od ní a šel ke dveřím.

Za ním se nesl její tichý hlas:

„Marku, je mi to líto. Prosím, Marku, miláčku. Neodcházej takhle. Prosím…”

Otevře] dveře a vykročil do sněhu.

7

Obchod Derain’s byl jen o několik bloků dál. Razil si cestu šílejícím davem nakupujících a uvažoval: „Konečně se mám čeho chytit.” Cítil se sebejistě, téměř rozjařeně a Arlenina neskrývaná nevraživost ho přestala zajímat. Ano, konečně měl stopu a měl stále před Victorem náskok. Byl si tím téměř jist.

Rockefellerovo Centrum, nehybně se tyčící vysoko k nebi, se před ním objevilo a zase zmizelo v šedobílé sněhové bouři. Z výkladu cestovní kanceláře křičel nápadně barevný plakát, na němž rozeznal Mexičanky v rudých sukních s vysokými krajkovými ozdobami na hlavě. „Navštivte Mexiko, zemi slunce.” Na rohu zvonila na zvonky skupinka členek Armády spásy. „Přispějte na Vánoce….Přispějte na Vánoce….”

Došel k Derain’s. Průčelí obchodu bylo našňořené jako francouzský pudlík. Párkrát tu byl s Ellie. Říkala, že šaty tu střihnou stejně dobře jako v Mainbochers, ale levněji, takže si vždycky kupovala čtvery místo třech.

„Miláčku, je to skvělá koupě, to je jako v drogerii, když ti přidají navíc zubní pastu zdarma.”

Vstoupil do recepce, vedle níž vypadala přijímací místnost u Maurice naprosto provinčně. Byly tu moderní hranaté sochy a štíhlé decentní kabinky. Kilometry dovážených tvídů byly s nedbalou nonšalancí rozprostřeny kolem. Klasická hudba tiše hrála z ukrytého gramofonu. Tři ženy v kostýmech a s perlami na krku se dotýkaly látek a povídaly si. K Markovi přistoupila prodavačka. Byla mladá a štíhlá, tmavé vlasy jí padaly na ramena. V černém kostýmku a perlami kolem krku byla téměř perfektní napodobeninou zákaznic. Ale Mark, který se už naučil zakrýt, odkud pochází, jasně rozeznal skutečnost pod její umělou maskou.

Chovala se povýšeně a nenucené, jako by to byla dívka, kterou právě potkal na koktejlovém večírku. Taková byla zásada v Derain’s.

„Ano?” zeptala se, aniž se na něj podívala, a rukou se dotkla perel.

Řekl: „Jsem pan Liddon. Moje žena si tu nechala šít kostým.”

Jméno ho identifikovalo a její rychlý úsměv naznačil, že je jako zákazník akceptovatelný.

„Ano, pane Liddone.”

„Chce, abych jí ho tady vyzvedl, pokud jste jej ještě neposlali.”

„Malý okamžik, pane Liddone.”

Odešla a vrátila se s o něco starší dívkou, dobře urostlou sebejistou blondýnou v šedém kostýmu. Blondýna mu věnovala derainovský úsměv a řekla:

„Dobré ráno, pane Liddone.”

První dívka postávala nedaleko nich, prsty se probírala perlami a vypadala roztěkaně.

Mark promluvil k blondýně: „Moje žena musela odejet z města o něco dříve, než plánovala. Chce, abych jí přivezl kostým, pokud jste jej už za ní neposlali.”

„Už byl poslán,” řekla blondýna. „Včera jsme ho odeslali poštou.”

„Na naši adresu domů?”

„Ne, pane Liddone. Poslali jsme ho za paní Liddonovou na adresu, kterou nám dala.”

„Tak to je v pořádku. Pak ho bude mít za pár dní.” S hranou nenuceností podotkl: „Mimochodem, volala vám a vysvětlila vám to, že?”

„Proč měla volat, pane Liddone?”

„Na poslední chvíli jsme změnili plány na dovolenou. Chtěla vám zavolat a dát vám novou adresu. Cožpak to neudělala?”

„Ne, pane Liddone. Nezavolala.”

Bylo zcela nepochybné, že tu Victor nebyl, ale musel to ještě ověřit. „Ani nikoho neposlala, aby tu kostým vyzvedl?”

„Ne, pane Liddone.”

„Kam jste tedy poslali zásilku?”

Blondýna se začala tvářit mnohem méně srdečněji. „Kde je teď paní Liddonová?”

„Palm Beach,” zaimprovizoval Mark.

Uviděl, jak se přes obličej blondýny zatáhla neviditelná opona. Úsměv tu stále byl, ale byl prázdný.

„Pak jsme zásilku odeslali na špatnou adresu. Ale když mi dáte novou, dohlédnu na to, aby na ni kostým okamžitě zaslali, až přijde zpět.”

Vyzývavě na něj hleděla. Byla chytřejší, než si myslel. Nezbývalo mu nic jiného, než vyzkoušet svůj okouzlující přístup „zcela na rovinu”. Usmál se na ni.

„Je mi to trochu trapné. Asi jsem vám to měl říct hned na začátku. Pravda je, že jsem byl pryč a vrátil jsem se domů neočekávaně brzy. Neměl jsem možnost to dát své ženě vědět. Odjela na Vánoce. Vzpomněl jsem si na kostým a myslel jsem si, že byste mi mohli pomoci zjistit, kde je.”

Blondýna se tvářila neúprosně. „Je mi líto, pane Liddone. Je to proti naším pravidlům sdělovat adresy našich klientů.”

„Ale já jsem její manžel.”

Malá tmavovláska se na něj podívala zpod řas.

Potlačil chuť na blondýnu skočit, zatřást s ní a přinutit ji dát mu tu adresu. Byl ale lepší způsob jak to zjistit.

Blondýna pokračovala: „Je mi to líto, pane Liddone. Ráda bych vám pomohla.”

Rychle pohlédl na druhou dívku. Sklopila oči. „To je v pořádku,” řekl blondýně. „Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.”

„Nic se nestalo, pane Liddone. Doufám, že to zjistíte. Veselé Vánoce.”

Tmavovláska se znuděným výrazem k němu přistoupila, aby ho vyprovodila z obchodu.

Když otevřela dveře, přejela dlaní zespoda po svých tmavých vlasech a přehodila je přes límeček. „Nashledanou, pane Liddone,” řekla s elegantním derainovským přízvukem. „Veselé Vánoce, pane Liddone.”

Bylo půl dvanácté. Bude to trvat ještě asi půl hodinky, než začnou zaměstnanci z Derain’s odcházet na oběd. Jeho banka byla přímo za rohem. Zašel tam a vyzvedl si tisíc dolarů. Když vyšel z banky, prošel kolem stánku s novinami, zastřešeným starou plátěnou stříškou, chránící noviny před sněhem. I kdyby se stalo to nejhorší a Coreyovo tělo už bylo nalezeno, věděl, že v novinách by se to ještě nemohlo objevit. Ale přesto si koupil jeden výtisk a důkladně ho prolistoval.

Když nic nenašel, noviny zmuchlal, hodil do koše na odpadky a vrátil se k Derain’s. Obešel blok a vyhledal východ pro zaměstnance. Přešel na druhou stranu ulice. Byl tu obchod s knihami. Výloha byla vyzdobena věnci z červeného papíru, zelenými papírovými zvonky a blýskavými vločkami. Schoval se do vchodu, ohrnul si límec a čekal.

Jeden ze zaměstnanců vyšel. Přesně v půl jedné se objevila blondýna. Měla na sobě persiánový kožich a vysoké kozačky s kožíškem. Vypadala jako valkýra. Odbočila na Pátou avenue a zmizela v davu nakupujících. O pět minut později vyšla malá černovláska. Měla na sobě jednoduchý černý kabát a kožešinovou čepici. Vzhlédla proti padajícímu sněhu a vydala se přes ulici. Vyrazil za ní a dohonil ji.

„Podívejme,” řekl, „jaká náhoda.”

Pohlédla na něj zpod dlouhých černých řas. Měla velké a tmavé oči, obličej pečlivě nalíčený. Pomyslel si, že si o sobě určitě myslí, že vypadá jako Hedy Lamarrová.

„Máme poněkud zrádné počasí,” řekl. „Určitě se nechcete nachladit. Co takhle dát si něco teplého a osvěžujícího k pití?”

Pokrčila rameny. „Proč ne?” Hrála si se špičkami prstů na rukavicích. „V tuhle hodinu často chodívám do Jednadvacítky na koktejl.”

„Dobře.”

Zamával na taxík. Když se zapojili do kolony aut na Páté avenue, vyndala z kabelky cigaretu a dala ji do úst. Zapálil jí. Zeptala se: „Už jste našel manželku, pane Liddone?”

„Ne,” řekl. „Je to blázinec, že?”

„Dělám v Derain’s jen chvíli. Tam vám nepřipadá bláznivé vůbec nic.”

Odklepla popel z cigarety na podlahu taxíku. „Zůstanete tedy o Vánocích sám, ne? To je pěkná otrava.”

„To ano.”

Její nohy se lehce posunuly. Ucítil jak se ho lýtkem lehce dotkla. Taxík zastavil před Jednadvacítkou.

Našli volný stůl v rohu. Dívka se tvářila naprosto blazeovaně. Jediné co jí chybělo, byly sluneční brýle, a vypadala by jako divadelní, filmová, televizní a rozhlasová hvězda dohromady. Kabát nechala sklouznout z ramen a stáhla rukavice.

„Co si dáte?”

„Myslím, že bych snesla sklenku šampaňského.”

Chtěl se jí zeptat, jestli vždycky v tuhle dobu „snese sklenku šampaňského”.

Když číšník přinesl drinky, řekl: „Jednám s vámi na rovinu, víte. Nechci se na svou ženu dozvědět žádné drby.”

Upíjela šampaňské a pozorovala ho upřeně přes okraj sklenky. „Opravdu ne?”

„Je to jen bláznivé nedorozumění. Minuli jsme se.”

„Aha,” řekla dívka.

„Znáte ji?”

„Paní Liddonovou? Několikrát jsem ji viděla v obchodě a její fotky byly tento měsíc v Harpeťs Bazaar.” Pod stolem se k němu přisunula její noha a zůstala tam. Dívala se přes rameno, jako by ji zajímali lidé u vedlejšího stolu.

Mark se zeptal: „Vy víte, kde je, že ano?”

„Ne, nevím.” Sebrala jednu z rukavic a natáhla ji na ruku. Mark vyndal peněženku, otevřel ji a významně se podíval na tlustý balík bankovek. Promluvila: „Mohla bych to ale zkusit zjistit.”

„Hodné děvče,” řekl Mark. Zavřel peněženku a schoval ji.

„Nebude mi to trvat víc než pár vteřin zaskočit do zásilkového oddělení, když je teď Esther na obědě.” Navlékla si druhou rukavici a s nic neříkajícím výrazem k němu zvedla velké oči. „Jste můj typ, pane Liddone.”

„To mi lichotí.”

Dopila šampaňské. „Pojďme.”

Mark zaplatil účet. Jiné taxi je odvezlo zpátky k Derain’s.

„Vy tu počkáte, pane Liddone. Počkejte ve vchodu do knihkupectví - tam, kde jste čekal předtím.”

Vklouzla do vchodu pro zaměstnance. Mark přešel přes ulici ke knihkupectví, zůstal stát ve sněhu před výlohou a prohlížel si úhledně uspořádané hromádky knih, ozdobené papírovými ozdobami. Dívka se vrátila během necelých pěti minut.

Když se ozval její hlas za jeho zády, otočil se. „Tady, pane Liddone.” Podala mu kousek papíru. „Opsala jsem to v oddělení zásilek.”

Na papíru bylo napsáno kulatým, roztaženým rukopisem:

Paní Mark Liddonová

Hotel Granada

Madero

Mexiko, D. K, Mexiko

Útržek papíru vložil do kapsy. „Děkuji,” řekl. Vyndal peněženku, odpočítal dvě padesátidolarové bankovky a podal je dívce.

Řekla: „Mohu si vzít odpoledne volno. Mám pokoj s kuchyňkou. Mohli bychom na rohu koupit nějaké jídlo a já bych udělala oběd.”

Mark se na ni usmál. „Díky. Ale někdy jindy.” Poplácal ji po rameni. „Veselé Vánoce, zlato.” Vykročil směrem k Páté avenue a nechal ji stát samotnou na chodníku.

Prošel znovu kolem děvčat z Armády spásy, která zvonila na zvonky a zpívala. Téměř ho dojala jejich prostá zbožnost. „Přispějte na Vánoce.” Zavalila ho vlna nadšení. Nakonec se to přece jen podařilo. Ellie je v bezpečí v Mexiku a jemu se podaří ji najít dřív, než by jí mohl Victor nebo jeho pochopové nějak ublížit. Měl by jí zavolat, říci jí, ať se nebojí, že přijede a všechno dá do pořádku. Pak naskočí do prvního letadla.

V Mexické cestovní kanceláři si koupil turistickou kartu s vízem a šel do aerolinek. Nejbližší letadlo do Mexico City odlétalo v šest večer.

Doma si objednal soukromý hovor s Mexikem. Telefonní linky byly díky Vánocům přetížené a bylo mu řečeno, že bude muset dlouho čekat na spojení. Dal si v kuchyni něco k snědku a sbalil si kufr. Pak si namíchal drink, usadil se dole v obývacím pokoji a čekal.

Teď, když si mohl být naprosto jistý, že Ellie je v bezpečí, mohl narýsovat další kroky přesně jako podle pravítka. Přiveze Ellie zpátky. Společně půjdou na policii a ke všemu se přiznají. Bude z toho skandál, to je samozřejmé. Ellie byla příliš slavná na to, aby se tomu vyhnula. A bude mít určitě potíže kvůli ukrytému tělu. Vyhlídky nebyly zrovna růžové. Ale už to vypadalo mnohem méně katastroficky, než před několika hodinami. Mark byl dost chytrý na to, aby si uvědomil, že pokud ho zatknou a odsoudí pro porušení zákona, bude mít na svou obhajobu velmi dobré emocionální důvody - manželova přirozená povinnost chránit svoji ženu.

Ano, jakmile najde Ellie, bude mít situaci pevně v rukou.

O téměř dvě hodiny později konečně zazvonil telefon. Skočil po sluchátku.

Ozval se hlas spojovatelky? „Máme tu pro vás hovor do Mexico City.” Potom bylo chvíli ticho. Pak promluvil mužský hlas: „Bueno, bueno.” Spojovatelka se zeptala: „Je to hotel Granada?”

„Ano. Tady je hotel Granada.”

„Paní Liddonovou, prosím. Volá New York.”

Další pauza. Marka zalilo vzrušení. Pak vzdálený hlas v Mexiku řekl:

„Je mi líto, ale paní Liddonová tu není.”

„Kdy se má vrátit?”

„To nevím. Nenechala žádný vzkaz.”

Mark řekl: „Spojovatelko, nechtě mě s ním promluvit. Přepojte to na normální hovor.”

„Ano, pane. Můžete mluvit, pane.”

Mark se zeptal: „Haló. Bydlí Paní Liddonová v hotelu Granada? Bydlí tam?”

„Ó ano, pane,” řekl mužský hlas. „Bydlí tu, ale teď tu není. Je venku.”

„Předáte jí vzkaz?”

„Ano, pane.”

„Řekněte ji, že přijede její manžel. Řekněte jí, že přiletí letadlem v šest hodin z New Yorku.”

„Velmi dobře, pane.”

„A řekněte jí - řekněte jí, že si nemusí s ničím dělat starosti.”

„Nedělat si s ničím starosti, ano pane. Ještě něco, pane?”

„Ne. To je vše.”

Mark položil sluchátko. Přeběhl do předsíně, oblékl si kabát a popadl kufr.

Sněžit už přestalo, ale za šera byla Pátá avenue bílá a zasněžená jako v pohádce. Chodci spěchali sem a tam a nosili pestře zabalené dárky. Tichá noc, svatá noc zazněla z rádia projíždějícího taxíku.

Náhle se rozsvítila světla na vánočních stromcích a na míle daleko se soumrak nad Manhattanem roztřpytil malými blikajícími žárovkami…

8

Bylo půl druhé odpoledne, když Mark přijel z letiště v Mexico City. Pro špatné počasí byl odlet o několik hodin opožděn a zpoždění nebezpečně zjitřilo jeho nervy.

Taxík ho vezl po širokém novém bulváru, lemovaném mladými stromky, které budou teprve za pár let vypadat impozantně. Většina budov vlevo i napravo byla rozestavěná. Slunce zářící nad horami bylo jasné a jiskřivé; ještě víc zvýrazňovalo holé stavby příliš rychle se rozrůstajícího města. Brzy provoz zhoustl. Vzduch byl přesycen bezohledným houkáním klaksonů. Taxík se vnořoval do úzkých, živých uliček a bezstarostně si razil cestu mezi ostatními vozy. Vlevo se na chvilku zjevila ohromná katedrála. Elegantní obchody se tísnily na druhé straně. Taxi prudce zabočilo pod plátěnou střechu u vchodu.

Mark si na letišti vyměnil peníze. Zaplatil taxikáři v pesetách, vytáhl kufr a zůstal stát před vchodem. Na plátěné stříšce nad ním bylo napsáno Hotel Granada. Prošel do přízemí kolem stánku s tabákem a dlouhého stojanu s americkými časopisy. Minul ho bosý Indián ohnutý pod nákladem vánočních stromků, přivázaných na zádech.

Mark vešel do recepce. To strašné utrpení už je u konce. Za chvilku bude s ní.

Po oslnivém slunečním svitu se mu zdála uvnitř haly téměř tma. Několik lidí, většinou Američanů, sedělo kolem v masivních starobylých křeslech. Vypadali vyčerpaně, zřejmě unaveni po dopolední prohlídce památek. Panovala tu rodinná atmosféra.

Tohle nebyl Elliin vkus. Rád by věděl, proč si vybrala zrovna tenhle hotel.

Ve vzdáleném rohu uviděl recepční pult. Před přihrádkami na klíče a poštu stál recepční. Hotelový sluha, velmi malý a tmavé pleti, přispěchal pro Markova zavazadla. Poslal ho pryč a s kufrem přešel k recepci.

Recepční pult byl vpředu prosklený a nabízel turistům různé cetky; stříbrné ozdoby, hřebeny, kožené opasky, malé hliněné figurky. Když Mark došel k pultu, recepční se pohnul a postavil se před něj.

„Ano, pane?” zeptal se anglicky. „Vy si přát pokoj?”

Byl mladý, asi tak dvacetiletý, pečlivě upravený s vlasy jako ze škatulky a hnědýma očima, orámovanýma hustými černými řasami.

Mark řekl: „Jaké číslo pokoje má paní Liddonová?”

„Paní Liddonová?” Mladík si ho zamyšleně měřil. „Paní Mark Liddonová?”

„Přesně tak.”

„Budete asi její manžel? Ten džentlmen, který včera volal z New Yorku?”

„To jsem já.”

Mladík se zářivě usmál. „Je mi to velice líto. Včera, když vy volat, jsem se splést. Já myslet, paní Liddonová jen odejít ven, ale ne…” Zavrtěl hlavou a štíhlým snědým prstem přejel po kadeři nad spánkem. „Odjela. Již se odhlásila.”

Měl pocit, jakoby mu někdo chrstl ledovou vodu do obličeje. Cožpak to nikdy neskončí? Bude se to nekonečně opakovat dokola?

„Nenechala žádnou zprávu?”

„Ó ne, pane. Je mi to líto. Bylo to nedorozumění.”

Kulaťoučká Američanka ve středních letech, ověšená stříbrem a s větvičkou buganvílie ve vlasech, se ztěžka opřela o pult a zeptala se nevlídně:

„Hej, Oscare, nějaká pošta pro mě?”

„Je mi líto, madam.” Recepční jí věnoval zářivý, nekonečně přátelský úsměv. „Jsou Vánoce. Pošta přijde o něco později.”

Žena našpulila rty a odvalila se.

Mark se zeptal: „Ale kde je? Paní Liddonová byla v tomto hotelu?”

„Ó ano, pane.”

„Kam odešla?”

Oscar měl prázdný výraz. „Kdo ví, pane?” Začal si prohlížet pečlivé upravené nehty na pravé ruce. „Včera dopoledne před dvanáctou ji přijít navštívit džentlmen. Oni jít společně ven asi na oběd.”

Markova ruka se náhle zatnula v pěst. „Co to bylo za džentlmena?”

Oscar se s vážným výrazem zahloubal. „Byl ze Států jako vy, pane, a se světlými vlasy jako vy. Ale víc malý, méně hezký.”

„Co se pak stalo?”

„Mám odpoledne volno a vracím se večer. Brzy, když oni odejít, já odejít také a jiný chlapec mít službu. Ale paní Liddonová se vrátit s tím džentlmenem. Oni zaplatit účet a on vzít její zavazadla. Tohle já nevidět.” Pyšně se na něj díval. „Ale když vy zavolat, já jsem pak zjistit tohle od druhého chlapce.”

„Kde je teď ten druhý mladík?”

Oscarovy oči se podívaly zasněně. „Jeho matka je nemocná. Dnes ráno on jít ke své matce. Kde ona bydlí?” Gestikuloval rukama. „Guadalajara? Oaxaca? Vera Cruz? Kdo ví?”

Takhle možná vypadal mexický temperament v praxi, ale ať už to bylo cokoliv, šlo mu to strašně na nervy.

„Nechala tady novou adresu?”

Oscar neodpověděl. Sklopil zrak a prohlížel si tretky na prodej pod proskleným pultem. Aniž by vzhlédl, řekl:

„Máme tady mnoho hezkých věcí. Suvenýry, připomínky na váš pobyt v Mexiku. Chtěl byste si koupit pásek k hodinkám?”

„Ne.”

Oscar se na něj smutně podíval. „Ne, pane?” Pohled mu sklouzl na šedý kašmírový svetr, který vykukoval zpod Markova saka. „Máte krásný svetr. Takový svetr být tady v Mexiku velmi drahý. Osmdesát peset byste možná zaplatit za takový krásný svetr.” Natáhl drobnou ruku a velmi zlehka vzal okraj svetru mezi palec a ukazováček. „Ano, velmi jemný. Velice elegantní.”

Ruka se vrátila na pult. Jeho oči se na něj podlézavě podívaly. Byl to ten nejsprostší způsob vydírání, s jakým se Mark kdy setkal. Tak primitivní a nechutný způsob ho zcela odzbrojil. Vyndal peněženku.

„Myslím, že bys ten svetr sehnal za padesát peset.”

Oscarův úsměv téměř oslepoval. „Šedesát peset.”

Mark vytáhl padesáti a desetipesetovou bankovku. Oscar je vzal z jeho ruky se stejnou ladností jako si kočka přitahuje zbytek kuřete. „Ten druhý chlapec, on vzít zavazadla paní Liddonové do taxi. On myslet, že slyšet říkat hotel Reforma.”

„Je to blízko?”

Oscar mávl rukou. „Dolů po Avenidě a pak po Paseu! Jen pár bloků, pane.”

„Oukej, díky.”

Oscar rychle zasunul bankovky do kapsy a sehnul se pod pult. Když se zvedl, držel malý keramický popelník ve tvaru mexického sombrera. Na sombreru byl malý řemínek z keramiky, ukončený střapci, které byly omotané kolem dýnka. Jeden ze střapců byl ulomený. Oscar vmáčkl popelník do Markovy ruky.

„Je to suvenýr, pane. Je zadarmo. To je můj dárek pro vás.”

„Díky, Oscare.”

„Ó, není zač. Děkuji velice, pane. Šťastné Vánoce, pane.”

Mark vyšel z hotelu Granada znovu do slunečného dne. Bylo to pravděpodobně v pořádku. Proč by měl mít ten světlovlasý muž něco společného s Victorem? Ellie byla nenapravitelná sběratelka nových známých. Určitě našla nějakého amerického hocha a dala mu za úkol najít nový hotel. S kabátem a kufrem v rukách vykročil přes rozlehlý tropický park a dorazil k široké hlavní třídě. Po několika minutách chůze uviděl hotel Reforma, završující řadu vysokých moderních obytných domů a bloků kanceláří. Prokličkoval hustým provozem na druhou stranu a po strmých schodech vyšel do hotelové haly. Uprostřed haly stál vánoční stromek ozdobený lesklými koulemi a stříbrnými třásněmi. Byly tu také američtí turisté, ale tihle dávali na odiv své bohatství. Vypadali jako peníze a tohle místo vypadalo, že ví, jak z nich peníze dostat. Tohle bylo mnohem pravděpodobnější útočiště pro Ellie.

Šel k recepci, všechny naděje raději tentokrát potlačoval. Jeden z recepčních se před něj postavil.

Mark řekl: „Bydlí zde paní Liddonová?”

„Ano, pane. Paní Liddonová má pokoj číslo 332.”

Konečně ten okamžik přišel.

„Jsem její manžel.” Mark vyndal turistickou kartu z kapsy a položil ji na pult. „Mohu jít nahoru?”

Recepční si prohlížel kartu. „Paní Liddonová vás očekává?”

„Ano,” zalhal.

Recepční se znovu podíval na kartu a vrátil mu ji. „V pořádku, pane, jak si přejete. Můžete se laskavé zapsat?”

Přiběhl hotelový sluha a vzal Markovi kufr. Mark se zapsal a otočil se od recepce. Za ním se ozval hlas recepčního:

„Obávám se, že paní Liddonová teď ve svém pokoji není, pane.”

Mark se prudce otočil zpět. „Kde je?”

„Nevím, pane. Vzpomněl jsem si, že jsem ji viděl před půl hodinou odcházet.”

Hotelový sluha po jeho boku mu prozradil: „Paní Liddonová šla na býky.”

„Na býky?”

„Býčí zápasy. Přišel pro ni nějaký džentlmen. Jít si koupit vstupenky tamhle. Tam se prodávat.” Ukázal na pult na druhé straně haly. „Já je slyšet, pane. Oni kupovat vstupenky.”

„Kdy začínají býčí zápasy?”

„Ve čtyři, pane.”

Mark se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na čtyři. „Mohu si tam koupit vstupenku?”

„Samozřejmě, pane. Jistě, pane.”

Mark přešel k pultu, kde prodávali vstupenky na býčí zápasy. Mexická dívka s vlasy vyčesanými vysoko nahoru se na něj usmála.

Zeptal se: „Znáte paní Liddonovou?”

„Ano, pane. Byla tu před chvílí s nějakým džentlmenem. On koupit dva lístky do Sombraa.”

„Jsem její manžel. Měla byste ještě místo blízko nich?”

Dívka se podívala do knihy před sebou. „Myslím, že ano.” Nalakovaným nechtem přejížděla přes vstupenky v krabici. Tady je to. Máte AL 458. Je to hned vedle nich, myslím.”

„Děkuji.”

Mark zaplatil vstupenku. Hotelový sluha stál ještě u něj. Mark mu dal kufr a kabát a řekl mu, aby vše odnesl nahoru do Elliina pokoje. Dole našel americký bar s občerstvením. Dal si hamburger a mléčný koktejl a pak řekl jednomu z taxikářů, čekajícímu před hotelem, aby ho dovezl k býčí aréně.

Odpočíval na potrhaném sedadle taxíku. Teď si konečně mohl dovolit být šťastný. Muž s Ellie nemůže mít nic společného s Victorem. Žádný s Victorových nohsledů by nebral Ellie na býčí zápasy. Byla tu jen jako obyčejná turistka. Dokonce už možná vypustila z hlavy Victora a dluh z kasina. Tohle by jí bylo naprosto podobné.

Usmívaje se si začal pobrukovat toreadorovu píseň z Carmen.

9

Velká kruhová stavba Plaza de Toros se tyčila nad bílým, rozestavěným předměstím. Mark zaplatil taxikáři a vystoupil před branou u vysoké betonové zdi. Široké chodníky občas vystřídaly štěrkové cesty plné prachu. Město tu vypadalo jako po bombardování, než jako ve výstavbě. Malé stánky s ovocem, sladkostmi, studeným masem a podivnými omeletami, které prskaly na roštech s dřevěným uhlím, vypadaly improvizovaně. Dokonce i lidé, kteří brali útokem vstupní brány, vypadali trochu jako dav smíchaný z uprchlíků…viděl elegantně oblečené ženy, bosé Indiány, muže v drahých oblecích, dívky s šátky přes hlavu, polonahé děti a psy.

U první brány pohlédli na jeho vstupenku a poslali ho podél zdi dál, k dalšímu vchodu. Následoval dav. Malý chlapec, prodávající loterii, se prodíral za ním.

Kuřata se před ním s kdákáním rozběhla a málem je přejela projíždějící limuzína. Hudba, kterou zaslechl, byla nepochybně americká.

„Candy, I call my sugar candy…”

Mark došel k další bráně a ukázal vstupenku. Vpustili ho na ohromné parkoviště, přecpané luxusními automobily. Před ním se tyčila vysoká zeď býčí arény, přerušovaná schodišti a vchody.

Dav ho postrkoval k betonovým schodům a nahoru. Prošel jedním z průchodů a objevil se nahoře na okraji jakési ohromné kamenné mísy. Daleko dole mu kruhová aréna nepřipadala o nic větší, než víčko od láhve na mléko. Maličké postavičky v červených kabátech a bílých kalhotách pobíhaly v aréně a zametaly písek. Dechovka hrála paso doble. Kamenné řady sedadel, ubíhající ven z ohromného kráteru, byly již z třetiny zaplněné. Skupinky lidí se střídaly s velkými šedými kamennými plochami. Po obvodu arény visely pruhy křiklavých reklamních nápisů - Pivo Carta Blanca, Gayosso, Kupujte Klobouky od Adama.

Mark si razil cestu po točitém schodišti a hledal svoje místo. Jestliže Ellie a ten neznámý „džentlmen” odešli z hotelu půl hodiny před ním, musí tu už určitě být. Našel svoji sekci. Scházel po schodech dolů ke své řadě. Řada „L” byla blízko u arény. Při sestupu se přidržoval železného zábradlí. Hudba přestala hrát. Cosi vzrušilo dav lidí na vzdálené straně ochozů. Začali pískat a vykřikovat. Mark došel k řadě „L”. Místa na okraji byla obsazená. Sunul se podél mexických kolen a hledal Ellie. Nebylo po ní ani stopy.

Malý chlapec, vrávorající pod tíhou ohromného koše, křičel: „Cerveza. Hay Cerveza. Bohemia. Dos Equis. Hay Cerveza.”

Před Markem byla tři neobsazená místa. Probojoval se k nim a podíval se na čísla: 454, 456, 458. Muž prodávající polštářky na sezení procházel vedlejší řadou. Mark na něj kývl. Muž se protáhl spodní řadou a hodil mu polštář. Mark mu podal peníze, položil polštář na odrolený beton a posadil se. Pohlédl na hodinky. Byly přesně čtyři hodiny. Možná, že Ellie zašla se svým průvodcem nejprve na oběd. Ellie nikdy v životě nepřišla nikam včas. Najednou zazněla trubka. Musel to být signál, protože lidé sedící v horních řadách vyrazili dolů zabrat neobsazená místa u arény. Bylo zvláštní sledovat bláznivé počínání vzdálených, malých postaviček. Chovaly se se stejnou panikou, jako by se s nimi potápěla loď.

Dole v aréně se prudce otevřela jedna z dřevěných bran. Starý muž, oblečený se starobylou okázalostí, s dlouhým pérem na klobouku, vjel dovnitř na bílém koni. Objel arénu a zastavil koně pod Markem. Sundal klobouk, poklonil se a pak pomalu a majestátně arénu znovu dokola objel.

Když docválal k místu, odkud vyjel, objevila se za ním skupinka matadorů v zářivých kostýmech. Pestrobarevný průvod se vydal na pochod kolem arény.

V ohlušujícím rámusu náhle Mark zaslechl dívčí hlas, který americkou angličtinou říkal:

„Promiňte, prosím. Omlouvám se. Děkuji.”

Prudce se podíval vpravo. Dívka v šedém kostýmu s blonďatými vlasy po ramena se prodírala kolem ostatních lidí v řadě. Přes rameno se jí na tenkém řemínku kývala červená kabelka. Byla vysoká a štíhlá. Snažila se pohybovat s grácií, když prolézala kolem zvonových sukní a kalhot. Došla k volným místům vedle něho, k Elliiným místům. V ruce držela vstupenku. Sklonila se, aby se podívala na číslo sedadla, a pak se posadila vedle Marka. Pod rozpuštěnými světlými vlasy zahlédl její profil s výraznými lícními kostmi a hladkou linií brady. Svým způsobem byla krásná. Na rtech měla nanesenou výraznou šarlatovou rtěnku, která ladila s kabelkou. Chovala se jako modelka z New Yorku, jako dívka, která se vyzná.

„Promiňte, slečno,” řekl Mark. „Tohle je místo mé ženy.”

Dívka stále držela vstupenku v ruce. Podala mu ji a lhostejně ho pozorovala.

„Umíte číst, chlape?”

Mark se podíval na lístek. Bylo tam napsáno sekce AL 456. Zalila ho vlna podrážděnosti. Cožpak to nikdy neskončí? Prodala mu snad dívka v hotelu Reforma špatné místo? Otočil hlavu a pohledem přejížděl místa za sebou. Všechna byla obsazená a Ellie tam nebyla.

„No?” řekla dívka. „Co s tím uděláte?”

„Promiňte.”

„Vždycky džentlmen.”

Mark jí nevěnoval pozornost. Cítil se frustrovaný a měl vztek. Co bude dělat? Bylo by beznadějné hledat Ellie v tomhle obrovském zmatku. Neměl by jít raději do hotelu a počkat tam na ni? Vyhlídka na další čekání byla něco, co už by asi neunesl.

Dívka přehodila nohu přes nohu a zapálila si cigaretu. S netečností sledovala arénu, jako by nevěděla, co přijde, a navíc ji to ani nezajímalo. Přehlídka byla u konce. Aréna se vyprázdnila. Velká dřevěná vrata se otevřela na jedné straně a obrovský černý býk s legrační červenou stuhou na zádech vtančil do arény, rozhrabával zem, odfrkával a tvářil se důstojně. Muži s velkými rudými a žlutými pláštěnkami se vynořovali zpoza bariér a začali mávat pláštěnkami jako motýli křídly. Býk bez velkého nadšení vyrazil na jednoho z nich. Dívka se otočila, cigaretu stále v ruce, a řekla:

„Kde je vlastně vaše žena? Někde tam dole zápasí s býky?”

„Jo,” odpověděl Mark. „Je tamhle na tom koni.”

Dívčin pátravý pohled nezměnil výraz. „Vemte to kolem dokola a zkontrolujte všechny manželky. Mají v tom tady zmatek.”

Odvrátila pohled zpátky do arény. On taky. Jeden z mužů mával pláštěnkou dopředu a dozadu před vyděšeným býkem. Lidé jásali a skandovali: Ole. Markovi to připadalo jako jatky v barvách Technicoloru, ale obecenstvo to očividně milovalo. Napadlo ho: Ellie je tady někde. Snažil se ji najít mezi kolem sedícími postavičkami drobounkými jako mravenci. Bylo to k ničemu. Byla pro něj stále daleko.

Dívka zamávala na prodavače nápojů a koupila si pivo v papírovém kelímku. S pivem v ruce se pohodlně opřela a dívala se do arény. Muž zabodával do zad býka velké bodce. Pestré střapaté bodce vypadaly jako malé růžové vánoční stromečky. Mark se již rozhodl. Vrátí se do hotelu a počká tam. Když se zvedal ze sedadla, mužský hlas z uličky nad dívkou zavolal rozjařeně anglicky:

„Haló, tak tady jste, paní Liddonová.”

Mark sebou při vyslovení jména trhl, jako by ho někdo píchl.

Rychle se otočil. Ellie tu byla. Pak si celou tu dobu… Dychtivě přejížděl pohledem po řadě obličejů v řadě nad sebou. Všechny byly mexické a neznámé.

Otočil se k muži, který volal Elliino jméno. Razil si cestu řadou k dívce s červenou kabelkou. Byl nepochybně stejně jako ona Američan. Mohlo mu být kolem čtyřicítky, ve tváři se usmíval spokojeně jako měsíček a na sobě měl drahý oblek a ručně malovanou kravatu výrazných barev. Vypadal jako viceprezident nějaké prosperující firmy s významným postavením v nějakém z dobročinných spolků. Dorazil k sedadlu vedle dívky a posadil se.

„Určitě jste si myslela, že jsem vás opustil. Nikdy nezkoušejte telefonovat z téhle země. Než byste se dovolala, to tam dřív dojdete pěšky.” Otočil zářivý úsměv na dívku. „Propásl jsem něco zajímavého?”

„To nevím,” řekla dívka. „Nikoho prozatím nezabili. To je špatně nebo dobře?”

Růžovolící muž se hlučně rozesmál a plácl se do tlustého kolena. „Vidím, že mám s sebou cynika. Musím vás zasvětit do tajemství býčích zápasů, paní Liddonová.”

Tak takhle to bylo. Už to řekl zase. Nebylo pochyb. Blondýna s červenou kabelkou, která seděla vedle něho, se jmenovala paní Liddonová.

Marka okamžitě zaplavila vlna deprese. Dívka se vstupenkami v hotelu Reforma se nespletla. Prodala mu vstupenku vedle paní Liddonové a jejího „džentlmena”. Tohle byla paní Liddonová, kterou měla na mysli. V hotelu musí tedy bydlet dvě paní Liddonové.

Ale přece, kdyby bydlely v hotelu dvě paní Liddonové, recepční by se o tom zmínil. Byla tedy tohle jediná paní Liddonová, která bydlela v hotelu Reforma? Byla tohle ta samá paní Liddonová, která bydlela v hotelu Granada a odhlásila se se světlovlasým mladým Američanem? V myšlenkách se Mark vracel ještě víc zpátky a zamotával se do vlastního vysvětlení.

Co když se prodavačka v Derain‘s spletla a dala mu adresu paní Liddonové, která nebyla Ellie?

Byl celý tenhle výlet jen nesmyslný lov na divoké kachny? Byl zahrabaný tady v Mexiku, zatímco jeho žena byla stále někde v New Yorku?

Matador byl nyní v aréně a kroužil kolem býka s rudou pláštěnkou a vytaseným mečem. Markovy smysly začaly opět normálně fungovat. Ne, ta dívka v Derain’s se určitě nespletla. Znala Ellie od vidění, věděla, že její fotka byla v Harpers Bazaar, a na adrese, kterou pro něj opsala, bylo uvedeno Elliino jméno: Paní Mark Liddonová. Bylo nepravděpodobné, že by v Derain’s měli dvě zákaznice, které se stejně jmenovaly, nechaly si ušít ve stejnou dobu kostým a ten si ve stejnou dobu také nechaly poslat.

Ellie přece žádala, aby za ní kostým poslali do hotelu Granada. Plánovala tedy, že pojede do Mexika. A když volal z New Yorku, řekl přece, že hledá paní Mark Liddonovou. Žádná náhoda by nesvedla najednou dvě paní Mark Liddonové do hotelu Granada. Ellie musí být ta paní Liddonová, kterou viděl Oscar odcházet s mladým Američanem. A navíc, Mark uvedl jméno paní Mark Liddonová i v hotelu Reforma.

Náhle ho něco napadlo. Nebylo to pravděpodobné, ale jiná teorie se k těmto nepravděpodobným skutečnostem nehodila. Nevěřil, že by existovaly dvě paní Liddonové, které se pronásledovaly od Derain’s do hotelu Granada, z hotelu Granada do hotelu Reforma.

Pak tedy…

Dole v aréně to vypadalo, jako by matador býka hypnotizoval. Zvíře stálo s kamenným klidem, hlavu skloněnou, před mužem, který se vypínal na špičky s mečem hrozivě namířeným na býčí šíji. Obecenstvo okouzleně a bez hlesu přihlíželo. Náhle se meč prudce mihl vzduchem. Zabořil se do silného býčího krku. Býk se zapotácel. Ohlušující aplaus se jako bouře nesl obecenstvem. Z býčí tlamy vytékala krev. Zvíře syčivě vydechlo a padlo na bok do písku.

Kolem Marka se zvedla vlna tleskání, výkřiků a jásotu. Otočil se k dívce vedle sebe. Byznysmen vyskočil a nadšeně tleskal. Podíval se žertovně na dívku.

„Tak co, co si o tom myslíte teď?”

„Je to ten těžší způsob, jak udělat kostičku hovězího masoxu,” řekla dívka.

Její průvodce se rozesmál s rozjařeným hýkáním.

„Vy jste tedy,” řekl šibalsky. „Vy jste ale pěkný cynik, paní Liddonová!”

Dívka se tvářila klidně. Pohledem zavadila o Marka, zvedla červenou kabelku, pohlédla dovnitř a vyndala pudřenku. Lehce se zamračila do zrcátka a začala si rtěnkou opravovat červené oblouky rtů.

Něco ho v její mladé tváři s chladnýma modrýma očima a ostrými, téměř vychrtlými lícními kostmi, provokovalo. Ale Mark na ni nehleděl jako na ženu, díval se na ni jako na potenciálního nepřítele.

Protože teď už si tím byl téměř jist. Nebylo jiné vysvětlení.

Tahle dívka se vydávala za jeho ženu.

10

Pentlemi vyšňořené muly odtáhly mrtvého býka. Matador se vydal kolem arény vstříc jásajícímu, poskakujícímu a bílými kapesníky mávajícímu davu. Byznysmen se posadil. Dívka si zapálila další cigaretu. Rozvášněný dav se ztišil do šumění a pak se znovu vzrušeně rozbzučel, když do arény těžkopádně vklusal druhý býk.

Po očku se podíval na dívku. Obličej měla napůl odvrácený, protože bez velkého nadšení poslouchala přednášku svého průvodce o býčích zápasech. Všechno, co se do teď udalo, bylo mnohem víc, než se mu kdy zdálo, že by mohl unést. Mark se snažil nepodlehnout vzrůstajícímu pocitu nervozity. Tohle byla další krize a on se musí snažit zůstat v klidu.

„Zachovej klid,” říkal si v duchu a opakoval stejná slova, jako když našel doma mrtvého Coreye. Kouzelná slova znovu zapůsobila. Okamžitě se cítil vyrovnaněji. Dobře. Ta dívka vedle něj se vydávala za jeho ženu. Proč? Téměř okamžitě ho napadlo vysvětlení. Jestliže se Ellie bála Victora, možná ji napadlo, že útěk do Mexika nebude stačit. Možná, že přesvědčila nebo podplatila tuhle dívku, aby se za ni vydávala na veřejnosti, zatímco se sama někde ukryla. Nebyl by to ale příliš chytrý nápad, protože každý, koho by Victor poslal za Ellie, by věděl, jak vypadá. Ale Ellie - a zejména vyděšená Ellie - nebyla žádné obzvlášť chytré dítě.

Dokud nebude vědět víc, bude vycházet z tohoto předpokladu. Znovu se podíval na dívku. Ať už je ona Elliin spojenec nebo nepřítel, je určitě klíčem k vysvětlení. Nespustí ji z očí, dokud z ní lstí nevymámí, nepřemluví ji, nezastraší a nebo násilím nepřinutí, aby mu řekla vše, co ví.

Seděl a předstíral, že ho zajímá dění v aréně, a napínal sluch, aby zachytil každé slovo, které si vyměnili dívka a muž vedle ní. Na tak bizarní situaci byl jejich rozhovor téměř neuvěřitelně banální. Z mužova zdvořilého chování a neustále opakovaného uctivého „paní Liddonová” si byl Mark jist, že byli jen náhodní známí. Z několika poznámek zachytil, že muž se jmenoval Riley a byl obchodně v Mexiku. Jeho zasvěcené popisování pamětihodností města ukazovalo, že dívka sem přijela ze Států před krátkou dobou. Muž jí vyloženě nenadbíhal, ale v jeho chování byla určitá dávka dvoření, jako kdyby stála za tu námahu a čas. Stejné by se choval, pomyslel si Mark, i k manželce významného obchodního partnera.

Protože bylo bezpečnější zjistit všechno, snažil se vypátrat, zda mělo nějaký význam, že dívka před mužem předstírala, že je Ellie. Poslouchal jejich rozhovor během rychlých skonů a pádů tří býků, a došlo mu, že muž není nikterak důležitý (pokud oba nehráli dokonale opatrnou hru). Pravděpodobně se setkali v hotelu Reforma a Američan jí jako turistce nabídl, že ji vezme na býčí zápasy.

Když muly odtáhly mrtvolu čtvrtého býka, pan Riley řekl:

„Ještě budou dva zápasy, paní Liddonová. Chcete zůstat?”

Dívka pokrčila rameny. „Myslím, že pro dnešek slečně Draculové tolik krve stačilo.”

Pan Riley se zasmál. Zdálo se, že se usilovně snaží bavit se „tím báječným smyslem pro humor” své společnice. Navrhl: „Dobrá, tak pojďme, než začne tlačenice.”

Zvedli se. Dívka se otočila, aby mohla následovat pana Rileye uličkou z kolen. Přes rameno se ohlédla po Markovi. Kývla na něj rukou na rozloučenou.

„Sledujte býky, kamaráde. Dejte nám vědět, kdo vyhrál.”

Razila si cestu za panem Rileyem ke schodům. Společně pak vyšli k východu. V malých, ale pravidelných skupinkách, začali odcházet i další diváci. Mark počkal, dokud kolem něj neprošlo několik lidí. Pak se také zvedl a vydal se po strmých schodech k východu.

Při prodírání davem si připadal, jako by kráčel uvnitř ohromné mořské lastury. Pod ním se leskly střechy automobilů na parkovišti. Bylo snadné zachytit ve skupince lidí dívčinu červenou kabelku a kulatou postavu jejího společníka. Mark sešel po schodech za nimi. Prošli branou a nasedli do jednoho z taxíků, čekajících u obrubníku. Mark naskočil do dalšího a posunky řidiči naznačil, aby je sledoval. Řidič se rozzářil s tolerantním pochopením člověka, který byl zvyklý na výstřednosti gringů.

Rychlost, stejné jako býčí zápasy, se zdály být jedním ze způsobů uvolnění přetlaku vášnivého mexického temperamentu. Oba taxíky se bláznivě hnaly městem jako kaskadéři při nějaké karnevalové show. Dojeli opět k hektickému centru města a první taxi zabrzdilo před elegantní zelenobílou plátěnou markýzou. Markův řidič se s nadáním pro konspiraci přehnal kolem a zabrzdil za rohem u kraje chodníku. Mark mu zaplatil dvojnásobné jízdné a spěchal za roh. Na balkónu nad ním křičel pestrobarevný červenomodrý papoušek ara. Stačil zahlédnout, jak dívka s panem Rileyem vchází pod markýzou do dveří.

Po chodníku došel k domu. Byl to zřejmě nějaký oblíbený bar s velkými okny, odhalujícími celý vnitřek. Uvnitř viděl elegantně oblečené Mexičany, jak si povídají u stolů. Obchodníci na jih od Států teď očividně měli „tea-time”. Několik spěchajících žen s drahými klobouky stínícími bílou španělskou pleť vešlo kolem něj do dveří. Oknem zahlédl dívku a pana Rileye procházející ke stolu.

Přešel ulici a postavil se před obchod s luxusní konfekcí. Když kolem projíždělo taxi, zamával na ně a znovu posunky vysvětlil řidiči, aby čekal. Asi za půl hodiny vyšla dívka s panem Rileyem z baru a přivolala taxi. Zamávala panu Rileyovi a nastoupila. Pan Riley odcházel pryč. S Markem sledujícím její vůz, dovezlo taxi dívku rovnou před hotel Reforma.

Mark zaplatil taxikáři a vyšel po strmých schodech. Hala teď byla mnohem víc zaplněná lidmi, než když přijel, ale zahlédl dívku okamžitě. Stála u recepce a recepční jí podával velký balík. Byl to, jak si Mark všiml, jiný mladík, než s kterým mluvil předtím. Bylo pravděpodobné, že dívce neřekne, že přijel její „manžel”.

Příliš však na tom nezáleželo, zda jí to řekne, či ne. Ale Mark si byl téměř stoprocentně jistý, že nic neřekl, protože, když se dívka podepsala, usmála se, poslala pryč hotelového sluhu, který jí nabídl odnést balík, a odešla k výtahu.

Šel za ní. Všimla si ho, až když za ní vešel do výtahu a dveře se zavřely. Když ho poznala, nedala znát překvapení. Dívala se na něj chladným, nevyzpytatelným pohledem a řekla:

„Takže bydlíme ve stejné díře.”

Kromě obsluhy byli ve výtahu sami.

Obsluha se ozvala: „Jaké poschodí, prosím?”

„Třetí,” řekla dívka.

Mark nepromluvil. Díval se na krabici v jejích rukou. Byla zabalena do elegantního papíru a převázána černou šňůrou. Na jedné straně byl papír protržen, zřejmě když byla krabice otevřena při celní kontrole. Ze strany nemohl vidět celou adresu, ale zahlédl velká písmena. DERA…

Promluvil. „Dovolte, já vám to vezmu.”

Bez zaváhání mu krabici podala. Podíval se dolů a uviděl celý nápis: DERAIN’S. Adresa byla: Paní Mark Liddonová, Hotel Granada, Madero, Mexiko, D. R, Mexiko. Zásilka byla poslána letecky. V levém horním rohu bylo celní prohlášení. Znělo na něm: „Jeden kostým - cena 350,-$.”

Pokud snad předtím pochyboval o tom, že by se tahle dívka vydávala za Ellie, jeho pochyby se rázem rozplynuly. Z Derain’s odeslali zásilku před třemi dny letecky; předevčírem patrně dorazila; z celnice poslali oznámení do hotelu Granada, odkud je poslali do hotelu Reforma, a odtud poslali poslíčka, aby zásilku vyzvedl. Tohle byl nade vší pochybnost Elliin kostým a tahle dívka ho klidně přijala jako svůj. Byla usvědčena.

Výtah se zastavil ve třetím patře. Dívka k němu zvedla ruce pro krabici.

„Já tu také bydlím,” řekl Mark.

„Ale, ale, to je mi náhoda.”

Kráčel za ní chodbou po vysokém koberci. Došla k pokoji 332 a otevřela si klíčem, který měla v kabelce.

Znovu se k němu obrátila pro balík. Strčil ji do pokoje, vešel za ní a zavřel za sebou dveře. Zůstal stát přede dveřmi s krabicí v rukou.

Byla pozoruhodně klidná. Její obličej, podobně jako obličej modelky, nedal znát jediný výraz kromě pobavené netečnosti.

„Pokud to má být svádění,” promluvila, „pak nemám náladu. Přijďte zítra.”

Jeho kufr stál na podlaze u dveří, kde ho patrně zanechal sluha. Zdálo se, že si ho nevšimla. Zvědavost a vztek ho dělaly mnohem všímavějším. Uviděl, že na jednom z nehtů se jí odloupl kousek červeného laku a že světlé vlasy jsou odbarvené. Mohl rozeznat přírodní nezajímavou hnědou barvu u kořínků.

Stála klidně a bez zájmu ho pozorovala. „Takže,” řekla, „nestůjte tady takhle. Řekněte něco. Nebo štěkáte jen při úplňku?”

„Jsem Mark Liddon.” Vyndal turistickou kartu a ukázal ji dívce.

Pokud byla Elliiným spojencem, byl čas, aby to prozradila. Ale nic takového neudělala. Podívala se lhostejně na kartu a vrátila mu ji.

Bez jediné známky znepokojení se otočila a přešla z předsíně do křiklavě „moderního” obývacího pokoje. Následoval ji. Z onyxové krabičky vedle vázy s růžovými hrachory vyndala cigaretu. Zapálila si, nasála kouř a zvedla sluchátko telefonu vedle gauče. Usmála se široce na Marka.

„Ach, pane Liddone, jak se řekne španělsky nebezpečný blázen a sexuální obtěžování?”

Šel k ní a vzal jí sluchátko z ruky. Neodporovala. Položil sluchátko zpátky na telefon. Voněla stejným parfémem jako Ellie. Rozrušilo ho to.

Zeptal se: „Kde je moje žena?”

„Vy jste ji ještě nenašel? Jak můžete být tak neschopný?”

„Jsem Mark Liddon. Přijel jsem za svojí ženou do Mexika. Vy se vydáváte za moji manželku.”

Dívka ho sledovala, obličej nehybný jako maska. Neposlušnou kadeř vlasů přehodila přes rameno. „Jsem paní Mark Liddonová. Svého manžela jsem nechala v Lincolnu v Nebrasce. Vy se vydáváte za něj.”

„Chcete říct, že v tomhle hotelu je víc než jeden Mark Liddon?”

„Pokud vím, tak jich je celkem devadesát.”

„Moje žena si objednala kostým v Derain’s v New Yorku. Poslali ho za ní.” Strhl šňůru z krabice, roztrhl papír, otevřel krabici a vytáhl světle hnědý kostým. „Vysvětlete mi tohle.”

Hodiny skličující naděje a neustálých zklamání se proměnily v zuřivost k této klidné, lhostejné dívce. Hodil kostým na pohovku, přešel k ní a popadl ji za ruce. Opět se nebránila.

„Však vy mi to dřív či později řeknete. Možná mi to řeknete hned.”

Její obličej byl jen několik centimetrů od jeho a její rudé rty se zlehka usmály, jako by ji v duchu něco pobavilo. „Jak mužné,” zamumlala. „Cítím horký dech na krku.”

„Kde je moje manželka?”

„Nevím, kde je vaše manželka.”

Pevněji ji sevřel kolem paží. „Řekněte mi to.”

„Nevím.”

Prudčeji odstrčil a šel k telefonu. Podíval se na ni přes rameno. „Ach, paní Mark Liddonová z Lincolnu v Nebrasce, jak se řekne španělsky policie a americká ambasáda?”

Udělala krok směrem k němu. Poprvé se v její očích objevily obavy.

„To byste neudělal…”

„To klidně udělám.”

Zcela náhle se zhroutila. S rezignovaným pokrčením ramen vzala sluchátko z jeho ruky a položila zpátky.

„Dobře. Když jste mě o to tak hezky požádal, řeknu vám, co vím.”

„To se mi líbí víc.”

„Posaďte se, pane Marku Liddone. Uvolněte se. Přinesu vám drink a řeknu vám svůj příběh.”

11

Posadil se na žlutošedou pruhovanou pohovku. Přešla k úzké skřínce u stěny, vyndala láhev brandy a oběma nalila. Sklenice přinesla k pohovce, jednu podala Markovi a posadila se vedle něj. Už neměla ten odtažitý postoj, náhle se zdála být velmi mladá a přátelská.

Až příliš přátelská, pomyslel si Mark.

„Omlouvám se, pane Liddone.” Usmála se na něj přes sklenku brandy. „Bylo ode mě hloupé snažit se vás obelhat. Překvapil jste mě. Nikdo mi neřekl, že má manžela, který za ní přijede.”

„Teď už to víte.”

„Ano, teď to vím.” Natáhla se kolem hrachorů pro cigaretu. Úporné se snažila vypadat uvolněně, ale mohl si být jist, že pod klidným vzezřením byl strach - a pokud ne strach, tak opatrnost. „Nebude se vám líbit, co se vám chystám říct, pane Liddone.” Zapálila si cigaretu a podívala se mu zpříma do očí. „Nevím, kde je vaše manželka. Dokonce ani nevím, kdo je vaše žena a co se jí stalo.”

„Vy o ní nic tedy nevíte. Byl to snad jen takový ženský rozmar hrát si na mojí manželku?”

„Vy mi nevěříte?”

„Proč bych měl?”

„Nemáte důvod, předpokládám.”

Poprvé si všiml, že kůže na ruce, ve které držela cigaretu, byla kolem kloubů nepatrně drsná. Tohle nebyla jemná ruka zvyklá na luxusní hotely a bezstarostný život. Zcela určitě nebyla modelka. Její krása byla stejně umělá jako její vydávání se za Ellie. Co byla sakra zač? Na chvilku pocítil naprostou anonymitu lidské bytosti sedící před ním. Seděli jen několik palců vedle sebe, ale to, co jemu nebo jí probíhalo v mysli, se nedalo zjistit, stejně jako bylo nemožné chtít vědět, co je na odvrácené straně Měsíce.

Vůně jejího parfému v něm probudila touhu po Ellie mnohem silněji, než kdy v Mexiku pocítil. Ale učil se trpělivosti. Musí vyslechnout, co mu chce dívka říct, a pak se rozhodnout, co s ní udělá.

„Bude vám to znít podezřele, pane Liddone.” Modré, klidné oči se stále dívaly na něj. Věřil a zároveň nevěřil jejich upřímnosti. Naučil se, že z očí se nic vyčíst nedalo. „Všechno vždycky zní podezřele, když to berete od konce. Vydávám se za paní Mark Liddonovou, protože nemám správné doklady.”

„Doklady?”

„Pas, rodný list, doklady, se kterými by mě pustili zpátky do Států.”

„Co to má co dělat s mojí ženou?”

„Dejte mi čas. Víte, já jsem se narodila v Československu. Můj otec byl Čech. V roce 1938, když jsem byla dítě, poslal mě a mého bratra do Brooklynu, abychom tam žili u tety. Zdá se, že když mi bylo jedenadvacet, měla jsem se přihlásit o nějaké doklady nebo co, ale to jsem tehdy nevěděla. Vlastně jsem pořád česká občanka.”

Seděl a pozoroval ji a nic neříkal. Musely si cizí děti, jednou přijaté do Států, vyzvednout doklady, aby se staly občany USA? To nevěděl. Ale skutečnost, že ona stejně jako jeho rodina pocházela z Československa, ho s ní nesmyslně spojovala.

S vyčkáváním se na něj usmála, aby zjistila, zda jí bude úsměv opětovat. Neudělal to.

Promluvila: „Zpívám v nočních klubech. Tahle si vydělávám na život - pokud se to dá nazvat život. Před několika týdny jsem pracovala v San Diegu. Na den jsem vyrazila s pár lidmi přes hranice do Tia Juany. V baru jsem se seznámila s nějakým Mexičanem, říkal, že mu patří noční klub tady v Mexico City. Nabídl mi práci. Měl auto. Nevěřila jsem tomu, že má klub, dokud jsem ho neviděla na vlastní oči. V San Diegu mě stejně žádná velká budoucnost nečekala. Tak jsem souhlasila. Nikdy jsem si nemyslela, že bude tak těžké dostat se zpátky do Států. Nemám prst na pulsu dějin. Jednou Američanka, pořád Američanka, myslela jsem si. Kéž bych to byla tušila.”

Ostré rysy obličeje a její pleť náhle Markovi letmo připomněly fotografie jeho českých sestřenic. Nevypadala jako ony, ale jako by byla podle stejné předlohy. Tahle skutečnost trochu uvolnila jeho napětí, jak se snažil soustředit na jedinou věc, která byla důležitá - na Ellie.

Pokračovala: „Přijela jsem sem z Tia Juany s tím Mexičanem. Podcenila jsme ho. Sice vlastnil noční klub, ale byl to klub s pokojíky pro soukromé večírky. Tak hluboko jsem ještě neklesla. Políbila jsem ho na rozloučenou. Od té doby jsem se potloukala po Mexico City bez peněz a s nostalgickým steskem po Brooklynu, širokým jako De Kalbova Avenue.”

Náhle si uvědomil, že je přitažlivá. Možná, že je nepřítel nebo dokonce mistryně v podvodech. Ale jemně gestikulující paže, mladé dívčí tělo, upřímný a hladký obličej ho vzrušily. Nic to samozřejmě neznamenalo. Byla jen vláknem nitky, která vedla k Ellie.

„Potkala jsem jednoho muže,” řekla, „který pracoval v kanceláři aerolinek. Myslela jsem si, že když na něj trochu zapůsobím, že by mohl zařídit, aby mě poslali leteckou poštou domů jako rychle se kazící zboží. Nechala jsem se pozvat na večeři. To jsem si myslela, že mám vyhráno. Ale pak mi řekl, že na to, abych se dostala zpátky do Států, potřebuju víc než jen snahu. Když přijdete s turistickou kartou, pak jste v pořádku. Pokud ne - a já jsem ji neměla - musíte prokázat svoje občanství. Jak se mohu prokázat? Moje teta by možná někde vyhrabala můj český rodný list, kde stojí, že jsem se narodila v Opavě. To ale americké emigrační úředníky neohromí.”

Nervozita v jejím hlase teď úplně zmizela. Došlo mu, že si uvědomila, že ho přitahuje, a proto byl podezřívavý. Nikdy nedůvěřoval lidem, kteří si mysleli, že jsou dost chytří na to, aby ho okouzlili.

Zeptala se ho: „Nudí vás to?”

„Brzy bude, pokud se nedostanete k mé ženě.”

„Zkrátím to, jak to jen půjde. Další scéna: Já včera v baru, jak si povídám přes sklenice s tequilou s barmanem, mladým Američanem, který tady studuje bezplatně jako vojenský veterán. Měla jsem chuť se někomu svěřit. Tak jsem mu vyprávěla můj smutný příběh osoby vyhoštěné z Brooklynu. Byl to jeden z těch hodných hochů s otevřeným srdcem. Řekl, že by mi mohl pomoci.” Máchla rukou kolem sebe. „Tak to je ono. Takhle mi pomohl.”

„Teď už to mám snad začít chápat?”

„Už brzy. Víte, ten barman toho hodně věděl. To barmani vždycky. Řekl mi, že tam byla nějaká mladá Američanka, která právě přijela do Mexika, aby se na chvíli ztratila. Hledala někoho, kdo by se za ni na chvíli vydával. Mohl by mi obstarat její turistickou kartu, řekl. Není na ní fotografie. Mohla bych ji použít. A pak bych dostala peníze na letenku domů. Jediné, co jsem měla dělat, bylo potloukat se tady asi týden a předstírat, že jsem ona.”

„A ta dívka je moje žena?”

„Paní Mark Liddonová. Tak se jmenuje. Samozřejmě, že jsem do toho šla. Sjednala jsem si s ním schůzku. Přinesl mi nějaké kufry s oblečením - s oblečením vaší ženy, předpokládám -, peníze a turistickou kartu. Řekl mi, abych se zapsala tady v hotelu Reforma jako paní Mark Liddonová. Po týdnu bych mohla letět domů. To je všechno, co vím, pane Liddone.”

„Ukažte mi tu turistickou kartu.”

Zamrkala očima s náhlými obavami. „Neberte mi ji, pane Liddone.” Ruka s odloupnutým lakem na nehtu spočinula na jeho paži. „Jistě, chcete najít svoji manželku. To je jediné, co vás zajímá. Chápu to. Ale ona mi tu kartu dala. Byl to její nápad. Neberte mi ji.”

„Ukažte mi tu kartu.”

„Proč bych měla?” Obličej jí zrudl rozčilením a instinktivně přitáhla červenou kabelku k sobě. „Řekla jsem vám všechno, co vím. Nestačí vám to?”

Mark se natáhl a položil ruku na kabelku. „Nevydal jsem se do Mexika proto, abych si tu hrál na hádanky. Celé vaše vyprávění může být lež. Snad mohu vidět alespoň tu kartu.”

Beznadějně se podívala dolů na jeho ruku, pak pokrčila rameny, otevřela kabelku, chvíli v ní hledala a pak vyndala kartu. Vzal si ji. Byla to obvyklá turistická karta pro návštěvníky Mexika. Byla vyplněná a podepsaná Elliiným výrazným, nakloněným písmem. Nebylo o tom pochyb.

Alespoň něco pro důvěryhodnost jejího příběhu. A mohla to být samozřejmě i pravda. S určitými obměnami se její vyprávění shodovalo s jeho vlastní teorií. Barman mohl být ten mladý světlovlasý Američan, který vyzvedl Ellie a její zavazadla v hotelu Granada. Oba společně pak mohli tohle vymyslet jako bezpečnostní pojistku.

Připadalo mu divné, že by Ellie zasvětila právě barmana do svých plánů. Ale svým způsobem jí to bylo podobné. Nikoho tady v Mexiku neznala. Náhodou třeba zapadla do baru a barmani, jak to tak bývá, jsou obvykle vševědoucí a plni porozumění.

Dívka ho pozorovala s ponurým výrazem. Otáčel kartou mezi palcem a ukazováčkem.

„Je ten barman světlovlasý, menší než já?”

„Ano.”

„Řekl vám, abyste se včera večer ubytovala tady v hotelu Reforma?”

„Ano.”

„A vy jste nikdy moji manželku neviděla?”

„Ne, ne.”

„Vy nevíte, kde je?”

„Ne.”

„Kdo byl ten muž s vámi na býčích zápasech?”

Zamrkala. „Pan Riley? Toho jsem potkala včera v Tonyho baru. Nabídl mi, že mě vezme na býčí zápasy. Alespoň jsem nějak zabila čas.”

„Jak se jmenuje ten barman?”

„George.”

„Kde pracuje?”

Zeptala se pohotově a se zjevnou snahou pomoci: „Chcete, abych mu zavolala a smluvila s ním schůzku?”

„Ano. Nic mu ale o mně neříkejte. Jenom mu řekněte, že s ním chcete mluvit.”

Zvedla telefonní sluchátko a nadiktovala spojovatelce číslo ve španělštině. Stál vedle ní a sledoval ji. Ve skutečnosti byla bystřejší, než se zdálo na první pohled. Byl si tím jist, i když si nebyl jist, zda ji to dělalo zajímavější nebo nebezpečnější. Mluvila k někomu na druhém konci linky. V jejích slovech si nevšiml žádného skrytého varování. Položila sluchátko.

„Může se uvolnit za půl hodinky, ale nebude mít čas sem přijít. Setkáme se v Salonu de Lisboa.”

„Co to je?”

„Restaurace. Má to blízko práce.” Dívala se na něj s naléhavostí. „On bude vědět, kde je vaše manželka. Dovede vás k ní. Prosím, pane Liddone, vraťte mi tu kartu.”

Pozorně si ji prohlížel. Byla přitažlivá a pokud se jí dalo věřit, byla v průšvihu. Ale tisíce dalších dívek bylo přitažlivých a v průšvihu a nevydávaly se za jeho ženu. Zaskočila ho, bylo to absurdní, protože pocházela nebo alespoň říkala, že pochází z Československa, a připomněla mu jeho vlastní rodinu. Měl na ni vztek, protože ho to dojalo.

Řekl: „Možná vám ji vrátím, až najdu svoji manželku.” Dal kartu do kapsy a vzal ji za paži. „Pojďme za Georgem.”

12

Tentokrát byl už určitě na cestě ke své ženě. Bylo zvláštní, jak málo významné se zdálo být vše, co se odehrálo v New Yorku. Pátrání ho zavedlo tak daleko od domova, že jen samotné hledání vyčerpalo všechny jeho citové rezervy.

Taxík projel turistickou oblastí a teď míjel dlouhé, klidné uličky s malými obchůdky a chudými, dřevěnými chatrčemi. Tradičně jako všude v Mexiku i tady zahlédl ruské kolo, tyčící se proti večernímu nebi. Co to nutilo tyhle Mexičany, aby se houpali vysoko v nebi na sedačkách kolotoče jako malé děti? Byla to stejná vášeň, se kterou kupovali lístky do loterie a jásali na býčích zápasech?

Stánky po obou stranách chodníku zúžily ulici na úzkou uličku. Taxikář bez nadšení zpomalil. Podřadné zboží - levné růžence a rozvěšené bavlněné látky - padaly na okno vozu jako větve stromů na venkovské cestě. Taxík odbočil za roh a zastavil u rozbitého obrubníku vedle ženy v černém šátku, opékající tortilly nad rozžhaveným uhlím. Za ní byly lítačky, jimiž se vcházelo do restaurace. Nad nimi byl bílý vybledlý nápis: Salon de Lisboa.

Mark s dívkou prošli kolem vyhladovělého psa a žebráka, poďobaného od neštovic, ke dveřím. Tohle místo k setkání se Markovi nelíbilo. Podezřívavě se zastavil přede dveřmi.

Dívka se na něj podívala s nepatrným výsměchem. „Nebuďte tak nóbl, pane Liddone. Všechny mexické restaurace vypadají takhle. Ty ostatní jsou pro turisty.”

Vešla do dveří. Následoval ji.

Restaurace byla malá, špinavá místnost a hlasitě tu zněla kytara. Dřevěný bar do oblouku byl na jedné straně a kolem vratkých dřevěných stolů stály dřevěné židle a lavice. Uvnitř byl cítit nakyslý pach potu a zvláštní nasládlý zápach připomínající kvašení. Všichni zákazníci byli muži. Nemluvní snědí muži, sedící o samotě, po dvou hrající domino nebo v malých skupinkách. Vedle pevně semknuté skupinky hostů drnkali na kytary tři hudebníci v kostýmech podobných matadorským. Jeden z kytaristů začal zpívat vysokým, falešným tenorem.

Dívka se rozhlédla po místnosti. „George tu ještě není.”

Razila si cestu k prázdnému stolu v rohu. Posadili se. Byla jediná žena v místnosti a díky své bílé pleti, světlým vlasům a elegantnímu oblečení také neuvěřitelně nápadná. Černé oči mužů si ji opatrně prohlížely, ale ona nejevila žádné známky rozpaků.

Přišel číšník. Dívka si objednala tequilu. Obrátila se k Markovi: „Zkusíte se mnou tequilu, pane Liddone. Možná, že vám zachutná.”

Číšník přinesl dvě sklenky bezbarvé tekutiny a talířek s plátky citrónu. Dívka si dala špetku soli na hřbet palce, vymačkala na ni šťávu z citronu, vypila tequilu a pak sůl olízla. Mark ji napodobil. Tequila mu nechutnala. Nelíbilo se mu ani tohle místo. Příliš připomínalo past.

Dívka ho přes stůl pozorovala.

„Nebojte se, pane Liddone. George bude vědět, kde je vaše manželka.”

„Skutečně?”

„A odvede vás k ní-” Odmlčela se. „Pokud se ovšem vaše žena neskrývá před vámi.”

„Přede mnou ne.”

„Slyšela jsem o vaší ženě. Eleanor Rossová. Často se objevovala ve sloupcích newyorských novin, že?”

„Asi ano.”

„Je něco špatně?” Začala si hrát s kolečkem citronu. „Nebo to není moje starost?”

„Není to vaše starost.”

Rychle a s pochopením se na něj usmála. „Jak se to stalo, že jste se dal dohromady s takovou luxusní kavárenskou společností, pane Liddone? Tam přece nepatříte.”

„Je to tak vidět?”

„Odkud jste?”

„Z Providence.”

„Liddonovi z Providence?”

„Liczdonskich. Moje rodiče odešli z Československa předtím, než jsem se narodil.”

„Ne!”

„Z nějakého zapadlého městečka u polských hranic.”

Hudebníci přestali zpívat a kytary ztichly také. Bez hudby byla restaurace náhle velice tichá. Ozývalo se ťukání kostek domina. To bylo vše. Na rozdíl od Američanů, Mexičané se na veřejnosti příliš nebavili. Opět, aniž by to měl v úmyslu, začal se Mark o dívku zajímat. Bylo na ní něco, co ho nutilo být méně opatrný.

Zeptal se: „Jak se jmenujete?”

„Frankie.” Dívka se ohlédla přes rameno k lítačkám a napjala se. Položila mu ruku na paži. „Tamhle je. Tamhle jde George.”

Mladý muž rychle procházel mezi stoly. Byl štíhlý a stejně světlovlasý jako Mark. Kráčel s přehnaně zvednutými rameny, buď proto, že byl arogantní nebo proto, že posiloval. Vypadal nadmutě jako holub a svaly měl napnuté jako kulturista.

Šel rovnou k jejich stolu. Frankie promluvila první: „Ahoj, Georgi. Jsem ráda, že ses mohl uvolnit z baru.”

Její nepatrný důraz na slovo „bar” byl nepřirozený a v Markovi se okamžitě obnovilo podezření. To slovo mohlo být pro George znamením.

George se na pozdrav neusmál. Jenom přejel světle modrýma očima z dívky na Marka. Budil dojem rozčileného arogantního nebo naopak extrémně plachého člověka. Frankie ho ale předtím označila za hodného hocha s otevřeným srdcem. Takhle si hodného hocha Mark nepředstavoval.

Dívka ukázala na Marka. „To je pan Liddon, Georgi. Pan Mark Liddon z New Yorku.”

George rychle pochopil. Mark musel přiznat, že byl bystrý. Ať už byl kdokoliv, muselo to být pro něj velké překvapení, ale on na sobě nedal nic znát. Pouze se zadíval na Marka. Světle modré oči byly palčivě žhavé a zračil se v nich jakýsi chladný puritánský oheň, jako by se snažily najít zlo a potrestat je.

Promluvil: „Předpokládám, že hledáte svoji ženu, pane Liddone?”

Mark řekl: „Frankie říká, že víte, kde je.”

„To jsem mu neřekla,” rychle se ohradila dívka. „Řekla jsem mu, že bys to mohl vědět.”

George si přitáhl třetí židli a posadil se. Frankie objednala u číšníka další dvě tequily. Řekla Markovi: „George nepije. Barmani nikdy nepijí.”

A zase to zaslechl, opět ten důraz na slovo „barman”. George si opřel ruce o stůl. Měl malé a jemné ruce, o takových rukou se říká, že je mívají hudebníci, i když opravdoví muzikanti mívají obvykle ruce jako zedníci.

„Vy jste byl pryč, že pane Liddone? Mimo Spojené státy?”

„Ano.”

„Vaše žena nečekala, že se vrátíte domů tak brzo?”

„Přesně tak.”

George se teď díval na odřenou desku stolu, jako by oči používal jen jako zbraně v případě nouze. Světlé vlasy mu spadly do čela. Vypadal téměř naivně a chlapecky, ale chyběla mu chlapecká jemnost. Štíhlé tělo bylo napjaté jako tětiva.

Číšník přinesl tequilu. Frankie zvedla svoji sklenku. Mark, který je oba pozoroval, si všiml, že se jí třásly ruce. Měla strach. Byl si tím jist. A pokud měla strach, pak mu lhala, protože v jejím vyprávění nebylo nic, co by ji přinutilo mít strach z tohoto rozhovoru.

Náhle se ozval George: „Vy nevíte nic o potížích, které se přihodily vaší ženě, že ne?”

„Čekám, že mi to řeknete vy.”

Hudebníci začali opět zpívat - všichni tři najednou. Tři vysoké hlasy zpívající falešně. Mark si všiml, že George měl nehty okousané až do živého masa. Kůžička kolem nehtů byla také okousaná. Barmani přece obvykle nebývali nervózní lidé.

„Jestli je ta dívka nebezpečná,” pomyslel si najednou, „pak je ten hoch nebezpečnější desetkrát více.”

„Dobrá,” řekl, „moje žena vám, jak je vidět, o mně vyprávěla a zřejmě má potíže. Pokud ji před něčím chráníte, je to v pořádku, jsem vám vděčný. Ale měl byste vědět, že se neschovává přede mnou. Určitě mě bude chtít vidět.”

George k němu opět vzhlédl. Modré oči, které se bez jediného výrazu zabodly do Marka, byly oči fanatika. Je to tak, pomyslel si Mark. Je k něčemu fanaticky upjatý - ke komunismu, sbírání známek nebo stavění lodí.

„Ó ano, pane Liddone, vím, že paní Liddonová se zblázní radostí, až vás uvidí.”

„Pak mi tedy řekněte, kde je?”

George se konečně usmál - byl to stejně nepřirozený úsměv jako úsměv na vydlabané tykvi při svátku Halloween.

„V tom je ta potíž. Je mi to líto, pane Liddone, ale obávám se, že jste se s ní minul. Odletěla dnes odpoledne do Guatemaly.”

13

Frankie dopila tequilu. Ani jednou nespustila oči z Georgova obličeje. Mark pocítil podivnou vyčerpanost. Pokud byla Ellie v Guatemale, pak to bylo nekonečně deprimující. Pokud mu tenhle mladý muž lhal, bylo to deprimující ještě víc. Možná, že je jen unavený z hladu, pomyslel si, a proto je tak apatický. Od chvíle, co přijel do Mexika, skoro nic nejedl.

Otočil se k Frankie: „Mají tady něco k jídlu?”

„Když vám nebude vadit, že je to ostré.”

„Vůbec ne.”

Frankie kývla na číšníka a promluvila na něj španělsky. Číšník odešel. Mark se podíval přes stůl na George. Bylo zoufale důležité odhadnout, jestli tohle byl nebo nebyl podvod. Ale schopnost odhadu ho, jak se zdálo, opustila. Už příliš dlouho ji nepoužíval. Příliš mnoho nepravděpodobných věcí se událo. Věděl pouze, že je tu nebezpečí. To ale nic nevysvětlovalo.

Číšník se vrátil s tvrdými srolovanými plackami, ozdobenými kroužky cibule a plněnými jakýmsi mletým masem. Mark začal jíst a chilli papričky mu jako kyselina rozleptávaly patro v ústech.

„Odletěla do Guatemaly dnes odpoledne?”

„Přesně tak.”

„Proč?”

Mladík měl stejně výrazné lícní kosti jako dívka. Mohl by být skoro její bratr -její hubený bratr, spalován uvnitř jakousi žhavou vášní.

„Vy jste byl ve Venezuele, že pane Liddone?”

„Ano.”

„Vaše žena nečekala, že se vrátíte před Vánoci?”

„Ne.”

George zvedl malou plechovou slánku a s důkladnou pozorností si ji začal prohlížet. „Paní Liddonová letí přes Guatemalu do Caracasu, aby se s vámi setkala.”

Nejdřív Guatemala a teď Venezuela. Představil si Ellie jako malou postavičku ztrácející se někde v dálce. Jídlo ho posilnilo, ale ne natolik, aby se dokázal vyrovnat s neustálými změnami.

„Proč tedy přijela do Mexika, když se chystala letět za mnou do Venezuely?”

George znovu zvedl oči. Měl jemný obličej. Ženám, kterým se podobně vášnivé typy líbily, by se zdál možná přitažlivý. „Vím jen to, co mi řekla vaše žena. Možná, že to není celá pravda. Koneckonců - jsem jen cizí člověk - neznámý člověk za barem.”

„Hodný hoch s otevřeným srdcem.”

Řekl to blahosklonným tónem. George zrudl, pod jemnou bílou pletí se objevila karmínově rudá krev. Je také vznětlivý, pomyslel si Mark. Nelíbím se mu, protože jsem větší. Určitě chodil do vzpěračského kursu.

„Paní Liddonová říkala, že utekla z New Yorku kvůli dluhům v kasinu. Nemohla je vyrovnat. Snažila se ty peníze sehnat, ale nepovedlo se jí to. Lidé, kterým peníze dlužila, začali být nepříjemní. Bála se, že by jí mohli ublížit, a tak odletěla do Mexika. Myslela si, že tu bude v bezpečí, ale volal jí nějaký přítel z New Yorku a řekl jí, že za ní poslali zabijáka. To se dozvěděla chvíli před tím, než přišla do baru. Byla z toho pěkně vyděšená. Myslím, že proto to na mě hned všechno vysypala. Říkala, že jediné místo, kde bude v bezpečí, je u jejího manžela. Říkala, že si rezervovala letenku do Guatemaly. Odtud pak poletí do Venezuely.”

Mark doufal, že v Georgově příběhu zachytí lež a odhalí tak další podvod. Ale nestalo se. Takhle nějak si to představoval i on sám. Možná, že Ellie opravdu letěla do Guatemaly.

Podíval se na Frankie. Do rozhovoru nezasahovala a kouřila cigaretu, bez zájmu si prohlížela zchátralý bar. Chovala se jako dobře vychovaná manželka, která se naučila hledět si sama sebe, zatímco její manžel projednával u oběda obchody. Za těchto okolností to nebyla přirozená reakce.

Zeptal se: „Co s tím vším má společného Frankie?”

Okamžitě poznal, že Frankiin nezájem byl jen předstíraný. Rychle, než mohl odpovědět George, řekla: „Říkala jsem mu, Georgi, o tom, že nemám doklady, abych se mohla vrátit zpátky do New Yorku, a o tom, jak jsi mi sehnal turistickou kartu paní Liddonové.” Její bezelstné modré oči se podívaly na Marka. „Neřekla jsem vám tuhle část příběhu. Tedy neřekla jsem ji celou. Paní Liddonová si myslela, že když místo sebe nastrčí falešnou paní Liddonovu, tak by mohl ten zabiják na nějakou chvíli ztratit stopu a ona by měla dost času na to, aby zmizela do Venezuely.”

„Ano,” přidal se George. „Paní Liddonová se mě ptala, jestli neznám někoho, kdo by tuhle práci vzal. Objevila se Frankie. Perfektně se to hodilo.”

Mark si byl okamžitě jistý, že v tom jedou spolu. Frankie neměla čas, aby George informovala o tom, co říkala v hotelu Reforma. Jakmile se dostali k její roli v této pohádce, okamžitě si vzala slovo. Udělala to šikovně a George se okamžitě zorientoval. Ale Mark věděl, že jeho první instinkt byl správný.

Oba dva lhali jako když tiskne.

Divil se sám sobě, že jim mohl na chvíli vůbec věřit. Byla to obrovská únava, která oslabila jeho smysly. Vždycky měl věřit svému instinktu vycítit nebezpečí.

Nevěděl samozřejmě, proč mu lhali. Kromě toho stále nevěděl, jestli oba nepatří k Victorovi. Victor měl o Ellie jen běžný zájem gangstera, jehož zásadou je zbavit se takových zákazníků, kteří se vyhýbali placení dluhů z hazardu. Do Victorových plánů ale nezapadalo vydávání jiné ženy za Ellie. Ellie se musela patrně dostat z jednoho průšvihu do dalšího. Ale - do jakého?

Napadla ho ta nejchmurnější představa - že tihle dva ji zavraždili. Cítil, že by toho byli schopni, klidně jen kvůli penězům za její šperky. Pokud to udělali, představuje pro ně velkou hrozbu. Znamená pro ně něco, s čím nepočítali; člověka, kterého musí za každou cenu uchlácholit a nechat zmizet ze scény. Řekli mu, že Ellie je ve Venezuele. Jestliže se provinili - ať už jakkoliv - pokusí se ho přesvědčit, aby jel za ní, a tak se ho zbavit.

Hudebníci přestali zpívat. Popíjeli z lahví pivo. Ostatní hosté seděli u svých sklenic potichu, jako kdyby byli v kostele. Malý bosý chlapec chodil od stolu ke stolu a prodával noviny.

Mark se otočil k Frankie: „Takže kvůli turistické kartě jste byla ochotná nastrčit svůj krk zabijákovi?”

„Řekla jsem vám, že jsem chtěla zpátky do Států.”

Mark se obrátil na George. „Pokud moje žena dala turistickou kartu Frankie, jak se pak dostala pryč z téhle země?”

„Měla s sebou taky pas.” George se znovu usmál - úsměvem, který měl být přívětivý. „Měl jste pořádnou smůlu, pane Liddone. Kéž bych vám mohl pomoci, ale myslím, že se dá dělat jen jediné. Já dokonce ani nevím, jestli za ní poslali zabijáka. Možná, že ji jen postrašili. Pokud my víme, já nebo Frankie, určitě se nikdo neukázal. Jsem si jist, že vaše žena je v bezpečí a zdravá ve Venezuele. Měl byste skočit do letadla a letět za ní.”

„Ano,” souhlasila Frankie. „To byste měl udělat, pane Liddone.”

Na chvilku pocítil bláznivost tohoto světa, ve kterém můžete letět z Venezuely přes New York do Mexico City, Guatemaly a Venezuely. Znovu pocítil únavu a stres. Deprimovalo ho, že si mysleli, že ho mohou tak snadno oklamat. Vstal a odstrčil židli ke zdi. Dívku ignoroval a obrátil se rovnou na George.

„Kde je moje žena?”

„Ve Venezuele.”

„Zapomeňte tuhle báchorku. Kde je moje žena?”

„Takže vy nám nevěříte.” George se také postavil, stál velmi vzpřímeně, jako by se chtěl výškou vyrovnat Markovi. Mark znal tyhle typy. Tihle fanatikové z neznámých důvodů lhali s vážnou tváří a bez výčitek a nikdy nedokázali přestat. Vzrušoval je totiž dramatický moment jejich počínání.

„Proč nám nevěříte, pane Liddone?”

Mark by rád věděl, jestli má George u sebe zbraň. Pravděpodobně ano. Sám sobě si George určitě nikdy nic nenalhával. Lidé jako on klidně zastřelí kohokoliv, kdo jim stojí v cestě, a přesto si dokážou nasadit svatozář.

Mark řekl: „Nezáleží na tom, proč vám nevěřím. Kde je moje žena?” Tentokrát bylo na něm, aby blafoval. „Když mi to neřeknete, udám na policii tohle děvče za vydávání se za někoho jiného, za ukradení osobního majetku mé ženy a pokus podvést americké imigrační úřady. Také půjdu na americké velvyslanectví a požádám o vyšetřování ohledně zmizení mé ženy.”

Bavil se s Georgem velmi potichu, ale nepřátelství mezi oběma vyplňovalo celou místnost. Ostatní zákazníci si toho všimli. Muzikanti je nenápadně sledovali přes lahve od piva. Klepání domina utichlo.

Ozvala se Frankie: „Prosím, pane Liddone, nedělejte potíže. Nevíme víc, než jsme vám řekli.”

Mark si jí nevšímal. Stále sledoval George. „Mám jít na policii a ambasádu?”

George se najednou usmíval. Byl to naprosto odlišný úsměv od toho soucitného předtím. Možná, že se takhle usmíval, když zvedal závaží při páté lekci vzpírání a dostal se konečně do lekce šesté.

„Dobře, pane Liddone. Vyhrál jste.”

„Moje žena neletěla do Guatemaly?”

„Ne.”

„Je tady v Mexiku?”

„Ano.”

„Je v pořádku?”

„V naprostém pořádku.”

„Dovedete mě k ní?”

„Ano.”

„Proč jste mi to neřekl hned na začátku?”

George se stále usmíval. „Mám na srdci její zájmy, pane Liddone. Čekal jsem, dokud se nepřesvědčím, že jste důvěryhodný člověk.”

„A zjistil jste, že jsem důvěryhodný?”

„Rozhodl jsem se, že vám mohu věřit.” George kývl ke dveřím. „Jdeme?”

„Ano.”

Mark zaplatil účet. Dívka prošla kolem něj ke dveřím. Každý muž v baru ji tiše sledoval. Napětí, které oba vyvolali, jako by pozornost mužů ještě zvýšilo. Mark a George společně prošli lítačkami za dívkou na chodník.

Pohltil je vír nevázaného pouličního života Mexičanů. Po tichu v restauraci je to na okamžik ohromilo. Tři muži hráli ve škarpě na marimby. Kupující se rojili mezi stánky, které nabízely tropické ovoce a ovocné nápoje - bezbarvé, rudé, šafránově oranžové a žluté, namíchané ve vysokých skleněných džbánech. Byl tu cítit zápach kazícího se ovoce a zeleniny a všude pod nohama se motali psi a malé děti. Z dolní části tržiště se ozývaly varhany.

George řekl: „Zkusme to vzít tudy zkratkou do Arles. Tam si můžeme vzít taxíka.”

Zahnul za roh vedle Salonu de Lisboa do malé postranní uličky. Frankie vzala Marka za paži a táhla ho Georgem. Byla už téměř noc. Ulička byla liduprázdná. Vpředu se na pozadí křivolaké uličky tyčila groteskní silueta ruského kola. Kolo teď bylo osvětleno stovkami malých blikajících žárovek a na nebi vypadalo jako hvězdářův model zvěrokruhu. I když ulička byla naprosto tichá, hluk z tržiště se stále nesl za nimi. Jako kdyby byli v liduprázdné jeskyni a slyšeli šumění moře.

Frankie se tiskla k jeho pravé paži. George se nonšalantně nesl před nimi. Je to jasné. Přesně věděl, proč ho odvedli do této tmavé uličky. Věděl, co se stane. Mohl tomu zabránit, ale raději se násilí vyhnul. Nebyl jako George. Pomalu se vyvíjející hra na kočku a myš drásala jeho nervy. Tenhle pocit a vztek ho připravily k obraně. Nebál se jich. Setkal se už s nebezpečnějšími lidmi, než byli oni.

Za chvilku se George prudce otočí. Mark si tím byl jist. Otočí se a v ruce bude mít zbraň. Ale teď hned to neudělá. Počká, až budou hlouběji ve tmě, blíž k varhanům, které přehluší výstřel. Frankie ho držela za pravou ruku, aby mu případně zabránila vytáhnout vlastní zbraň. Ale žádnou neměl. Pohrdal majestátem rychlých kulek.

Oba dva byli samozřejmě stejně zrádní. Oba se mu z nějakého hrozného důvodu snažili zabránit sejít se s Ellie. Ale byla to Frankie, ke komu byl namířen jeho vztek. Na malý okamžik si ta dívka získala jeho sympatie, protože se narodila nebo tedy tvrdila, že se narodila v Československu. Využila spřízněnosti, aby ho obalamutila, a on ji za to nenáviděl. Ženy byly jako nepřátelé vždycky mnohem zavrženíhodnější než muži. A to díky zbraním, které používaly.

Pevně visela na jeho paži. Byla teplá. Zachytil závan Ellina parfému. Obarvené vlasy se občas zaleskly v tlumeném světle. Asi tak stopu od místa, které Mark tipoval, se k nim George náhle otočil. V pravé ruce se mu leskl revolver.

Frankie potichu vykřikla.

George řekl: „Dobrá, pane Liddone. Řekl jste si o to.”

Mark náhle konečně pocítil uvolnění, že nastal okamžik útoku, chytil Frankie pevně za paži, smýkl s ní před sebe a zprudka ji odstrčil dopředu, aby padla na George. Padala k zemi. George pod její váhou zakolísal. Mark k němu přiskočil, udeřil ho do ruky a zbraň se s rachotem odkutálela po dlažbě. Pak ho kopl do žaludku. George zmizel s chrčením ve tmě. Dívka se zvedla na nohy a rozběhla se uličkou pryč. Mark se sehnul pro zbraň. Nemohl ji najít. Když po ní v šeru tápal, George náhle vyskočil a utekl za dívkou. Asi po minutě hledání Mark zbraň našel. Zvedl ji a vyrazil uličkou za nimi.

Na chvilku zaslechl jejich kroky na kamenné dlažbě na konci uličky. Doběhl k zatáčce a zabočil a náhle se ocitl opět na tržišti. Světla ho oslnila. Varhany jásavě vyhrávaly americký šlágr z dvacátých let: „I scream. You scream. We all scream for ice cream.” Nástroj byl umístěn pod stromem a starobylá dřevěná skříňka se chvěla pod lavinou tónů. Prostranství bylo plné lidí. Razil si cestu chudým zástupem venkovanek, dětí, bosých indiánů a všudypřítomných psů pochybných ras. Prošel kolem potrhaných pouťových stanů a stánků, v nichž prodávali odporně zelené cukroví. Oranžový kolotoč, určitě stejně starý jako varhany, vozil dokola na hřbetech pozlacených dřevěných koní černovlasé vážné děti. Před ním se skřípavě otáčelo ruské kolo - astrologův model v pohybu, zabývající se nezáživným problémem trigonů a hvězdných seskupení.

Vzteky bez sebe důkladně prohledal tržiště. Po Georgovi a Frankie nebylo ani stopy. Vrátil se uličkou zpátky.

Před Salonem de Lisboa zůstal stát v šeru, cítil se zmateně a rozzuřeně, a připadal si stejně jako býk v aréně, jemuž dnes odpoledne zabodali do zad bodce jako vánoční stromečky.

14

Vztek, který ho zachvátil, byl nebezpečný jako rozvodněná řeka. Prošel na roh a zastavil se u dveří, které vedly do Salonu de Lisboa. Věděl, že George ani ta dívka by se sem nevrátili, ale přesto vešel dveřmi do restaurace.

Hudebníci opět hráli na kytary a zpívali. Zákazníci stále hráli domino nebo mlčky seděli nad svými sklenicemi. Když vešel, nikdo nedal nic najevo, ale cítil, že všichni o něm vědí. Byl pro ně příčinou napětí, které stále ještě nepominulo. Přinesl s sebou potenciální násilí a jejich reakcí na něj bylo vzrušení. Chovali se úplně jinak, než by se chovala obdobná skupinka lidí v americkém baru, kde by reagovali lhostejně nebo s rozpaky. Vypadalo to, jako by každý z těchto zamlklých, snědých mužů měl u boku nůž a doufal, že ho bude moci tasit.

Otálením v baru nic nezíská. Vyšel zpět na ulici a kráčel pryč po shnilých papájích. Vyhnul se dívce, která mu vykloněná ze stánku nabízela kýčovitě rudý šátek. Ellie je stále v Mexiku. Konečně si tím mohl být jist. Byla tu, ať už živá nebo mrtvá. V tu chvíli byl schopen smířit se s možností, že by mohla být mrtvá. Bylo to proto, že byl tak rozzuřený. Ta barová zpěvačka sentimentálních cajdáků a její přítel s okousanými nehty se ho chtěli zbavit. Jeho odpověď bude nemilosrdně jednoduchá. Unesli jeho ženu a snažili se ho zabít. Najde je a zničí je.

Bylo to stejně důležité jako najít Ellie.

Kráčel, aniž by věděl kam. Opustil tržiště a vydal se ulicí z kopce dolů po rozbitém chodníku a míjel růžově natřené zdi domů, za jejichž zatemněnými okny se odehrával nepřístupný život. Nevěděl nic o dívce ani o tom mladíkovi a netušil, kde je má hledat. Zcela určitě nebude to děvče tak hloupé, aby se vrátilo do hotelu Reforma, ale možná, že v pokoji by mohl najít něco, co by ho dovedlo k Ellie.

Dolů ulicí projíždělo auto a na předním okýnku mělo nápis Libre, napsaný na kousku kartónu. Zastavil auto a vrátil se do hotelu. Když vešel do haly, slyšel, jak se odněkud ozývá taneční hudba. U přepážky byl stejný recepční, jako když Mark přijel. Aniž ho Mark požádal, podal mu klíče od pokoje. Alespoň že tady ho považují za manžela paní Liddonové. Může si odcházet a vracet se, jak se mu zlíbí.

V pokoji se od chvíle, co jej s dívkou opustil, nic nezměnilo. Systematicky prohledal obě místnosti. Nenašel nic, co by mu pomohlo zjistit, kdo je vlastně falešná paní Liddonová, a nic, co by ho přivedlo k Ellie. Stejně je naprosto jisté, že Ellie v tomhle pokoji nikdy nebyla. Byl to hotel Granada, odkud zmizela.

Teď už se trochu zklidnil a uvědomil si, že vlastně Frankie a George hledat nemusí. Přestože pro ně byl dost nebezpečný na to, aby se ho pokusili zabít, určitě ho nenechají na pokoji. Objeví se znovu. Jediné, co musí udělat, je čekat.

Ale když bude čekat, co bude znamenat to zpoždění pro Ellie?

Odmítl myslet na to, že by mohla být mrtvá. Připustit tuhle možnost by znamenalo přiznat porážku ještě před tím, než začal bojovat. Ellie byla v hotelu Granada a odtud zmizela. Jestli tahle nová komplikace měla souvislost s Victorem, na tom teď nezáleželo. Jediné řešení bylo jít zpátky do hotelu Granada a zjistit, zda nějaké stopy nevedou odtamtud.

Přešel k oknu a podíval se dolů do ulice, kde lampy probleskovaly mezi stromy, které vypadaly jako velké světélkující grapefruity. Najednou zazvonil telefon. Přešel místnost a zvedl sluchátko. Nemohl uvěřit svým uším, když uslyšel Frankiin hlas. Říkala:

„Jsem tak ráda, že tam jste, pane Liddone. Myslela jsem si, že tam budete.”

Snaží se tedy vyřídit si s ním účty mnohem usilovněji, než si myslel. Při jejím hlasu si představil její rozpuštěné světlé vlasy, čisté a jemné linie ve tváři. Cítil, jak se v něm vzdouvá vlna vzteku, ale ovládl se.

„Ano,” řekl. „Jsem tady.”

„Pane Liddone, omlouvám se za to, co se stalo. Stejně tak George.”

„To je hezké.” Mluvil velmi potichu.

„Všechno to byla hloupá chyba. George vám nevěřil. Myslel si, že jen předstíráte, že jste manžel paní Liddonové. Ale už je to v pořádku. Přesvědčila jsem ho.”

„To je také hezké.”

Odmlčela se. „Vím, že budete chtít, abychom vám vše vysvětlili a pak vás dovedli k vaší ženě. Proč se s námi nesejdete? Jsme v baru na Artes. Baja California.”

„S pěknou tmavou uličkou venku?”

„Řekla jsem vám, že to byl omyl. George si myslel, že jste ten zabiják, kterého poslali z New Yorku, aby dostal paní Liddonovou. Chránil ji. Cožpak to nechápete?”

Byla to pravda? Možná, že ano. Neříkal nic, vyčkával.

„Víte, pane Liddone, jsme její přátelé. Chceme ji chránit. George nechtěl střílet. Jen vytáhl zbraň, aby vás postrašil a sebral vám zbraň, pokud jste nějakou měl. Tady v Mexiku je všechno jiné. Lidé tu neustále tasí jeden na druhého zbraně.”

„Takže vy už jste se to taky naučili - stejně jako pít tequilu?”

„Pane Liddone, vy přece chcete vidět svou manželku, že ano?”

„Ano.”

„Tak vás k ní tedy zavedeme.”

„Dobře. Přijďte sem a vyzvedněte mě. Počkám tu na vás.”

„Ó to ne,” řekla rychle. „Ne, to nepůjde.”

„Proč ne?”

„Je to - je jednodušší vyrazit odtud.”

Nastražila na něj past tak neobratně, že by ho musela dlouho přesvědčovat, aby do ni vlezl. Možná, že by to byl nejrychlejší způsob, jak se dostat k Ellie - nechat je, aby si znovu určili podmínky. Ale byl tak rozzuřený, že sám sobě nevěřil. Věděl, že není moudré vystavovat se nebezpečí, pokud člověk nemá emoce pod kontrolou. Kdyby se s nimi dnes v noci znovu viděl, byl by příliš netrpělivý a vytáhl by na ně zbraň. George by na to možná doplatil.

Řekl unaveně: „Obávám se, že budete muset být trochu rafinovanější.”

„Rafinovanější? Nevím, co tím myslíte.”

„Ještě pořád bolí George břicho?”

„Tam, kam jste ho kopl? Já… já nevím. Já… Pane Liddone, přijdete?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Chci sice najít moji ženu, ale chci také zůstat naživu.”

Chvilku neodpovídala. Když pak promluvila, potichu si vzdychla. „Věděla jsem, že na to neskočíte.”

„Děkuji.”

„Byl to Georgův nápad, abych vás sem dostala. Říkala jsem mu, že to nevyjde. Ale přinutil mě zavolat.”

„Zkroutil vám ruku za zády?”

„Pane Liddone.” Její hlas se změnil. Zněl naléhavě a vážně. Ale nic to neznamenalo.

„Prosím, poslouchejte mě. Neměl byste tu být. Byla hrozná chyba, že jste přijel do Mexika.”

„Chyba z pohledu koho?”

„To vám nemohu vysvětlovat. Nemohu vám říct nic. Ale George se mě chystá zabít. Zabije i vás, jestli tu zůstanete.”

„Zabíjení lidí mu moc nejde.”

„Pane Liddone, buďte vážný. Když odjedete, bude vše v pořádku. Vaše žena se v pořádku vrátí do týdne do New Yorku. Přísahám. Prosím, věřte mi. Ráno letí letadlo do New Yorku. Odleťte pryč. Všechno bude v pořádku, když odletíte.”

„A když zůstanu?”

„Kromě jiného by mohla zemřít vaše žena.”

Neexistoval způsob, jak si ověřit to, co dívka říkala. Vězela ale už tak hluboko ve lžích, že by byl nesmysl věřit dalšímu z řady neustále se měnících výmyslů.

Znovu opakovala se stejnou naléhavostí: „Pane Liddone, prosím, prosím, odjeďte.”

Věci se stejně vyvíjely už tak neskutečně, že nic neztratí tím, když bude předstírat, že ji poslechne. „Když odjedu, zaručíte se, že Ellie bude v pořádku?”

„Ano, ano, přísahám.”

„Dobrá. Odletím ranním letadlem.”

„Určitě to uděláte?” Zdálo se, že se jí ulevilo.

„Ano.”

„Jsem tak ráda.”

„Proč jste tak ráda?” Skutečně ho zajímalo, co na to odpoví.

Zaváhala a pak zamumlala: „Protože vás mám ráda. Jste přitažlivý a vaše rodina pochází z Československa. Nechci, aby se vám něco stalo.”

„To mě těší.”

„Letadlo odlétá v šest čtyřicet pět.”

„Dobře.”

„George neví nic o tom, že jsem vám volala. Postarám se, aby vás už neobtěžoval.”

„Děkuji.”

S velmi vážným hlasem dodala: „Odletíte, že ano? Nelžete mi?”

„Jsem stejně upřímný jako vy. Na shledanou.”

Položil sluchátko. Konečně si byl jist, že Ellie je naživu. Celý rozhovor to jasně dokazoval. Kdyby Ellie zabili, nebyl by důvod, proč by sami z Mexika neodjeli. Také by se tak nesnažili ho zabít nebo se ho zbavit.

Bylo možné, že dívka byla dost bláhová na to, aby věřila jeho slibu, že odjede. Pokud ano, určitě zabaví George na zbytek noci a on bude mít šanci jít do hotelu Granada, aniž by ho někdo sledoval. S její naivitou ale nemohl stoprocentně počítat. Podle všeho volala z baru na Artes, kde si mysleli, že ho dostanou. Když se okamžitě vydá do hotelu Granada, bude tam dřív, než se jim podaří dorazit do Reformy.

Oblékl si kabát, zkontroloval, zda je Georgův revolver nabitý, dal ho do kapsy a vyšel z pokoje. Sešel po schodech dolů a bočním východem ven, aby si recepční, když se ho budou ptát, myslel, že je stále ve svém pokoji. Širokou promenádou se vydal k centru města.

Za patnáct minut, během kterých se nic neudalo, dorazil ke dveřím hotelu Granada. Vešel do ponuré haly, která teď byla liduprázdná. Hotelový sluha čistil popelníky. Mark si všiml recepčního za pultem. Když přišel k recepci, muž se na něj podíval.

Byl to Oscar.

Přešel ke kraji recepce, k pultu se suvenýry, a tmavýma očima se na Marka díval s potěšeným výrazem.

„Dobrý večer, pane Liddone.”

Mark odpověděl: „Vy Mexičané máte ale dlouhou pracovní dobu.”

„Spím odpoledne. Znovu pak chodím na noční směnu. Člověk musí žít, pane Liddone.”

Elegantní kaštanově hnědý svetr, který ráno na sobě ještě neměl, vykukoval pod mladíkovým bezvadně vyžehleným sakem. Mark se zadíval na svetr. Oscar se tvářil ostýchavě a zároveň šťastně.

„Já si ho koupit o polední pauze.” Přejel rukou po výstřihu. „Je krásný, ne? Ne tak elegantní jako váš - ale elegantní.” Odmlčel se a díval se na Marka zpod dlouhých řas. „Takže jste najít paní Liddonovu v hotelu Reforma, pane Liddone?”

„Ne,” řekl Mark.

„Jak strašné!” Oscar si prohlížel stočený opasek z krokodýlí kůže pod skleněnou deskou pultu. „Ona možná jet na výlet do Cuernavaca nebo Puebla? Je krásné, Puebla. Mnoho krásných kostelů.”

Jeho obličej byl bez výrazu a hlas neprozrazoval víc než jen zdvořilý zájem. Ale Mark poznal, stejně jako poznal, když dívka čekala na návrh, že mladík očekával obchodní nabídku. Zvědavě si prohlížel snědou a lhostejnou tvář. Bylo by možné, že Oscar byl zapojen do konspirace kolem Ellie? Bylo to nepravděpodobné. Bylo pravděpodobnější, že to, co věděl, pokud vůbec něco věděl, bylo něco, čeho si mohl díky své šikovnosti všimnout či zaslechnout.

Zeptal se: „Kde je moje žena, Oscare?”

Mladík znovu ostýchavě sklopil řasy. „Ona nebydlí v hotelu Reforma?”

„Nikdy se tam ani nenastěhovala.”

„Ne? Možná, že si to rozmyslela v taxíku. Je náladová, ne?”

„Viděl jsi ji nasedat do taxíku?”

„Ne, to ten druhý chlapec.”

„Ale ten ji viděl?”

„Ano.”

„Se světlovlasým Američanem?”

„Ano.”

„Jak vypadala?”

„Paní Liddonová?” Oscar zvedl oči a zeširoka se usmál. „Vysoká, krásná dáma mladá jako dívka, s velmi velmi světlými vlasy jako malými hádky - takhle.” Zvedl ruku k vlasům a kolem prstu obtočil pramen vlasů, aby naznačil kudrlinky. „A s prstenem - velmi krásným prstenem se safírem.”

Byla to skutečně Ellie. Ten safírový prsten jí dal den před svatbou.

Oscarův pohled sjel na Markův kabát. Toužebně si ho prohlížel. „V Mexiku,” prohlásil, „takový kabát se prodává za dvě stě padesát peset. Tady, když já pracuji hodně, hodně, já vydělávám dvě stě padesát pesos za měsíc. Mám starou matku a šest sester.” Smutně zavrtěl hlavou. „Šest sester je hodně sester.”

Mark vytáhl peněženku. „Řekni mi, kde je moje žena, a dostaneš dvě stě padesát pesos.”

Oscar sklonil pohled na peněženku a povzdychl si. „Už jsem to říkal. Ona jet do hotelu Reforma.”

„Dvě stě padesát peset?” Mark vytáhl bankovky. „Kde je?”

Když byl Oscar šťastný, byl jeho obličej jako otevřená kniha. Mark si všiml, že mladík si už určitě představuje, jak si vykračuje obchodem s pánskou konfekcí, zkouší si kabáty před zrcadlem a chová se povýšeně k prodavači. Oscarova snědá ruka se jako krab pomalu blížila po pultu k bankovkám. Na chvilku zaváhala a pak si je velmi elegantně od Marka vzala.

„Najednou si vzpomínám, pane Liddone. Brzy poté, co ona odjela, ona zavolala telefonem, že nejet do hotelu Reforma. Ona nechat novou adresu pro zaslání dopisů.”

„Jaká je ta adresa?”

Oscar vytáhl hezkou peněženku z ještěrčí kůže a vložil do ní bankovky. „Nová adresa paní Liddonové je - Bonaventura 20, Colonia Guadalupe. Je to za městem u velké svatyně.”

Mark věděl, že celý příběh byl naprostá lež. I kdyby Ellie nechala v hotelu novou adresu - což bylo nepravděpodobné - Oscar, jak sám říkal, v té době neměl službu. Ale nezáleželo na tom, že Oscar lhal o tom, jak získal tyhle informace. Samotná adresa může být ale pravdivá.

Řekl: „Pokud ji na této adrese nenajdu, vrátíš mi peníze a já tě nahlásím řediteli za braní úplatků.”

Oscarův obličej se rychle roztáhl do nakažlivého úsměvu. „Ředitel bere úplatky také.”

„Bonaventura dvacet, Colonia Guadalupe. Jak se tam dostanu?”

„Jste bohatý Američan. Pro vás jsou tu taxíky. Pro mě autobus, trolejbus nebo chůze pěšky.” Oscar se znovu tvářil truchlivě. „Je to hrozné postavení být chudý.”

„Nedělej si starosti. Pokračuj v tom, co děláš, a než bude konec roku, budeš mít v Acapulcu vilu.”

„Jej!” Oscar byl unesen. „Vila na útesech s bazénem a pod ní vody Los Hornos - tak modré.”

Obličej mu zvážněl. Řekl s nadějí v hlase: „Líbit se vám ten popelník, co já vám dát?”

„Ano, je hezký.”

„Je malý, ale od srdce. Doufám, že vy najít vaši manželku, pane Liddone.”

„Pokud ji nenajdu, budu vědět, že jsi ten největší lhář v Mexiku.”

„Lhář!” Oscar se tvářil šokované a dotčeně. „Vy myslet, že já lhát mému příteli?”

„Ano,” řekl Mark.

Oscar smutně zavrtěl hlavou. „Jste to, čemu se říkat velmi cynický muž, pane Liddone.”

Mark se odvrátil od pultu a vyrazil ke dveřím.

Oscar za ním zavolal: „Dobrou noc, pane Liddone. Šťastné Vánoce v Mexiku, pane Liddone.”

15

Zdálo se mu, jako by prožil celý den za okýnkem taxíku s neznámým městem ubíhajícím kolem. Jeho život se změnil v pronásledování. Neustále byl v pohybu a stále více se blížil ke svému cíli. Elliin obraz mu pomalu mizel před očima. Snažil se násilím vyvolat vzpomínky na ni a znovu obnovit kontakt. Ellie ve žlutých plavkách ležící na slunci, Ellie míchající martini u fialovošedého baru, Ellie ležící vedle něj v posteli s nebesy. Nebyly to obrazy živé Ellie, míhala se trhaně jeho představami jako loutka bez obličeje.

Najednou se objevila jiná dívka, s chladným obličejem, který lže, a odbarvenými světlými vlasy, dívka, která vypadala jako skutečná. Proti své vůli se vnutila do jeho myšlenek. Dokázal si ji přesně vybavit jak sedí vedle něj na pohovce v hotelovém pokoji; viděl každý detail jemně modelované ruky, která leží několik centimetrů od jeho, ruky, které se mohl dotknout, ale neudělal to. Emocí, kterou vyvolala, byl vztek. Ale byl to skutečný vztek. Ellie se stala abstraktní stejně jako rozluštění problému v algebře.

Za okýnkem taxíku viděl, jak je pohltily úzké a rušné ulice. Neteční oslíci, nesoucí na hřbetech náklady dřeva, košíky s ovocem a pytle dřevěného uhlí, jim zablokovali cestu. Horečnaté nakupování a prodávání triviálních předmětů bylo stále v plném proudu a nezbytná, kakofonická hudba z nástrojů pouličních orchestrů, hracích automatů a marimb zněla do noci. Taxík vjel na velké, korunami stromů chráněné, prostranství před ohromným kamenným kostelem, kde davy lidí a zmatek byl dvakrát tak chaotický, než mohl do té chvíle jinde vidět.

„Navedad.” Řidič se na něj usmál přes rameno. „Una fiesta grande. Mnoho lidí.”

Barevné elektrické žárovky visely jako malé balónky v korunách stromů. Byl tu další kolotoč a stany a stánky - stejný karnevalový blázinec, jaký doprovázel celý tento den. Skupinka Indiánů s fantastickými péřovými čelenkami a sukněmi tancovala zaníceně vedle stánku se zmrzlinou. Vysoké kovové zábradlí chránilo kostel před tímto nespoutaným davem válečníků či oslavovatelů nebo co byli zač. A nahoře nad kostelem, na vrcholu kopce, trčícího jako vztyčený palec, stála malá kaplička, což byla patrně samotná svatyně.

Taxík si líně razil cestu davem lidí a pak znovu odbočil do úzkých křivolakých ulic. Domy na obou stranách byly ukryty za vysokými štukovanými zdmi a zamřížovanými okny. Občasné světlo odhalovalo život uvnitř, ale byl to nuzný a prostý život, naprosto se k Ellie nehodící.

„Bonaventura dvacet.”

Zastavili před jednou z bílých zdí, nijak se nelišící od desítek ostatních v ulici. Mark zůstal stát před zavřenými, chatrnými dveřmi ze dřeva a přemýšlel, co tu vlastně dělá. Dům stál u úpatí kopce vztyčeného jak prst k nebi a prašná cesta procházející kolem domu vedla ke svatyni na vrcholu. Hudba a křik sem doléhaly z náměstí, schovaného o několik set metrů dál za zdmi.

Rozkoukával se v šeru a všiml si oprýskané cedulky s číslem 20, která visela nad dveřmi. Tlumené světlo za jedním ze zamřížovaných oken naznačovalo, že někdo je doma. S naprostou beznadějí zaklepal na dřevěné dveře.

Ozvěna klepání neočekávaně hlasitě přehlušila hudbu z náměstí. Zevnitř se okamžitě ozvalo pronikavé a neurotické štěkání psa. Zaklepal znovu. Štěkání se ozývalo blíže. Společně s ním zaslechl i klapot kroků na kameni nebo dlaždicích. Necítil žádné nebezpečí. Cítil jen apatii. Tohle nebyla past. Byl to jen podvod.

Ženský hlas ostře okřikl psa a ten přestal štěkat a začal kňučet. Kroky se zastavily a od něj je oddělovaly jen silné dveře, které se pak s vrzáním pootevřely. V mezeře se objevil ženský obličej. Byl to mladý, neznámý mexický obličej, orámovaný černým šátkem. O něco níž se objevil psí čumák a podezřívavě čenichal.

Žena nic neříkala. V matném světle se zdálo, že je její obličej bez výrazu jako při čtení modlitby.

„Hledám svoji ženu,” řekl pomalu Mark. „Svoji ženu. Američanku.”

Pes, neschopný dál ovládat rozhořčení, vyštěkl fistulí. Žena se rychle sehnula a plácla ho. Znovu se na Marka lhostejně podívala.

„No entiendo, Seňor.”

„Američanku. Una Americana.”

Zírala na něj s přihlouplým výrazem někoho, kdo vzdal veškerou snahu rozumět.

„Oscar,” zkusil. „Oscar mě poslal.”

Okamžitě se ozval její hlas a opakoval: „Oscar.”

„Oscar z hotelu Granada.”

„Momento.” Obličej ženy zmizel, dveře se s bouchnutím zavřely a kroky odklapaly pryč. To nebylo zamítnutí. Patrně to šla projednat s někým, kdo rozhodoval.

Do vulgární pouliční hudby se ozvalo rozvážné vyzvánění zvonu na kostele. Kroky uvnitř se opět přibližovaly. Tentokrát jich bylo víc. Dveře se znovu s vrzáním otevřely. V mezeře se objevil jiný obličej, drobná, vrásčitá ženská tvář, zřetelná jako půlměsíc. Za ní vykukoval obličej první ženy.

Tvář na něj zírala: „Que quiere, Seňor?”

„Oscar mě poslal. Oscar z hotelu Granada.”

„Es amigo de Oscar” zašeptala druhá žena se šera pozadí.

Zvon stále vyzváněl. Uvnitř znovu kňučel pes. Stará žena si dlouho Marka prohlížela a pak dveře otevřela dokořán.

„Pase Ud, Seňor.”

Vešel dovnitř. Stará žena za ním zavřela. Byli ve zšeřelém patiu. Prořídlá vinná réva zasazená v plechovkách od oleje vrhala podivné stíny na rozbitou dlažbu. Tlumené oblouky světla dopadaly z místností vpravo a vlevo. Ze zakryté klece pověšené na zdi se ozvalo poplašené zašvitoření.

Drobná žena, křehká a vysušená jako uschlá rostlina, stála před ním. Byla celá v černém. Žlutý vyhublý pes, ještě štěně, se vrtěl kolem Marka na usmířenou. Další krok byl teď patrně na něm.

Znovu opakoval jediné, co uměl. „Chci svoji ženu. Oscar mě poslal pro moji manželku.”

Žena trpělivě a tiše stála. Necítil žádné spiknutí, žádný pocit, že by se mu snažily něco zatajit. Zdálo se, že je pro ně něčím nepochopitelným, něčím, co se objevilo a za chvíli zase zmizí. Mladá žena se náhle nesměle zeptala: „No habla espaňol, el Seňor?”

Tomuhle rozuměl a řekl: „Ne, nemluvím španělsky.”

„Ah,” ozvala se starší žena a přikývla něčemu, co i ona pochopila. „El Seňor no habla espaňol.”

Vzadu v šeru patia se ozýval nezřetelný šepot a byl vidět nepatrný pohyb. Ze šera váhavě vyšla mladá dívka. Následovala ji další a pak další a další, až před ním stály čtyři. Všechny vypadaly velmi mladě, byly bosé a všechny v černých šatech. V rodině měli patrně smutek. Stály v půlkruhu za oběma ženami a černýma očima se dívaly na Marka se zdvořilou zvědavostí.

Mark se zeptal: „Mluví z vás někdo anglicky?”

Žena, která mu otevřela dveře znovu řekla: „Es amigo de Oscar.”

„Oscar,” zašumělo mezi dívkami, které se po sobě podívaly a přikyvovaly. „Oscar.”

Všech šest žen upřeně Marka sledovalo a čekalo na vysvětlení. Protože nemělo smysl dál mluvit, Mark rukou ukázal dovnitř domu a naznačoval, že chce hledat svou ženu. Stará žena ho asi pochopila. Zdvořile řekla: „Si, si, Seňor.” Otočila se zády do tmy a vedla Marka dál do domu. Ostatních pět dívek ji následovalo. Pouze nejstarší z nich, ta, co byla obutá, klapala o zem. Ostatní šly potichu jako duchové.

Stará žena došla k otevřeným dveřím, ze kterých vycházelo tlumené světlo. Postavila se ke dveřím a Markovi naznačila, aby vešel. Vstoupil dovnitř. Ocitl se ve čtvercové místnosti s holou podlahou, osvětlené třemi svíčkami, zastrčenými do láhví od alkoholu, které stály na dřevěném prádelníku. Dvě velké železné postele zaplňovaly téměř celý pokoj. U zdi stály přimknuté čtyři dřevěné židle. Zářivě vyleštěný prádelník, očividně pýcha a potěšení domácnosti, místnosti dominoval. Na něm stála mezi svíčkami fotografie ve stříbrném rámečku. Nad ní visel na špinavé bílé zdi velký plakát Svaté Panny Guadalupské. Ze všeho dýchala atmosféra zdrcující bídy. I když byl Mark v úplně cizím prostředí, náhle si vybavil Providence.

Pokoj nebyl prázdný. Na jedné z postelí sedělo se skříženýma nohama malé děvčátko, asi tak osmileté. Mělo na sobě nevýrazné černé šatečky a pevně svíralo majetnicky a s citem slaměný košík od lahve šampaňského, jako by to byla panenka.

Stará žena vešla za ním. Nyní si ve světle svíček všiml, že ve skutečnosti stará nebyla. I když měla obličej samou vrásku, byl to ještě mladý obličej. Nemohlo jí být možná víc než čtyřicet. Přitáhla od stěny jednu z dřevěných židlí, postavila ji před prádelník a ukázala Markovi, aby se posadil. Uvědomil si, že si jeho posunky v patiu vysvětlila špatně. Domnívala se, že ji kritizoval za nedostatek pohostinnosti, a chtěla to napravit. Posadil se. Ostatních pět žen se rozestoupilo v místnosti a stálo ostýchavě kolem.

Kdyby se chovaly nepřátelsky, mohl by je ignorovat, prohledat dům a odejít. Ale jejich naprostá zdvořilost a naivní důvěřivost ho ochromily.

Znovu řekl s pocitem, že se chová jako blázen: „Mluví někdo z vás anglicky?”

Malé děvčátko, svírající košík od šampaňského, se k němu přisunulo na posteli s široce otevřenýma očima, fascinované. Nikdo nepromluvil. Jedna ze svíček nad ním dohořela. Instinktivně zvedl hlavu a zjistil, že se dívá na fotografii ve stříbrném rámečku. Byl na ní Oscar - Oscar v tmavém obleku, s pečlivě učesanými a napomádovanými vlasy, Oscar usmívající se povýšeným, aristokratickým úsměvem španělského granda.

Stará žena, když uviděla kam se dívá, se náhle zasmála a řekla:

„Oscar.”

Všechny dívky se hrdě pousmály a pronesly: „Oscar” také.

Matka a šest sester. Mělo ho to napadnout dřív. V náhlém záchvatu perverzního humoru ho Oscar poslal do jeho vlastního domu.

Markův první pocit byl vztek. Pak ale začal uvažovat. Pokud mu dal Oscar falešnou stopu, aby ho jednoduše okradl o dvě stě padesát peset, riskl by to a poslal ho k jeho vlastní rodině? To neznělo pravděpodobně. Tak proč tedy? Možná, že Markova původní domněnka byla správná. Třeba byl Oscar do spiknutí zapleten mnohem víc, než vyžadovala jeho role hotelového recepčního. Třeba tu Ellie byla ubytovaná nebo uvězněná a touha po kabátu za dvě stě padesát peset byla lákavá natolik, že Oscar své spojence s klidem zradil.

Bylo to možné. A pokud ano, tyhle ženy naprosto vědomě předstíraly hloupost. Díval se z jednoho obličeje na druhý. Hrdé úsměvy, které se objevily při vyslovení Oscarova jména, zmizely. Všech šest žen se na něj dívalo netečně jako krotká zvěř v džungli. Jen malé děvčátko na posteli vypadalo rozrušeně.

Položilo svou „panenku” a přisunovalo se k němu blíž, až téměř spadlo přes okraj postele. Rty mělo pootevřené v jakémsi vytržení ze zázraku.

Mark vstal ze židle. Všechny ženy sebou trhly jako by chtěly utéct do patia, ale nepohnuly se.

Mark znovu pocítil nával zuřivosti, ne však kvůli ženám, ale kvůli celému dni plnému hořkého zklamání. Vycítily jeho vztek. Poznal to. I když stály nehybně, byly všechny napjaté. Donesla se k nim nezřetelná hudba ze slavnosti na náměstí, nezněla ale jako hudba, spíš jako vzdálené pumpování.

Vybafl drsným hlasem: „Kde je moje žena? Ta Američanka?”

Všechny ustoupily o krok dozadu, jako kdyby je udeřil. Ale neodpověděly. Možná, že to byl jen výplod jeho podezřívavosti, ale najednou se zdálo, že pochopily a že cítí vinu.

„Američanka,” opakoval.

Z postele se ozval tichý, ale zřetelný hlásek a řekl anglicky:

„Američanka.”

Rychle se otočil. Malé děvčátko se na něj usmívalo s výrazem téměř absurdní pýchy v obličeji. Jedna z dívek varovně vykřikla: „Lupita.” Přeběhla k posteli a sedla si k dítěti, rukou ho objala kolem ramen. Ostatní ženy se semkly k sobě.

Mark si klekl a uchopil malé ručky děvčátka. „Ty mluvíš anglicky?”

Dívka na posteli se přitiskla k dítěti a znovu řekla: „Lupita.”

Ale dítě se stále okouzleně dívalo na Marka. Velmi pomalu řeklo: „Mluvím anglicky ve škole.”

„Kde je ta Američanka?” zeptal se Mark. „Řekni mi to. Kde je ta Američanka?”

Matka skoro vykřikla: „Callate, chiquita.”

Ale dítě se usmívalo na Marka s okouzlující nevinností. Vytáhlo jednu ruku z jeho sevření, zvedlo košík od šampaňského a ukázalo jím přes patio.

„Američanka je v té druhé místnosti.”

V pokoji bylo naprosté ticho. Najednou za sebou Mark zaslechl šustot. Vyskočil a otočil se. Matka a dcery se opatrně sunuly ke dveřím.

„Hej,” křikl na ně.

Všechny se otočily a podívaly se na něj, z jejich široce rozevřených očí a pootevřených rtů byla vidět panika. Když k nim vykročil, rozutekly se jako hejno vyplašených slepic na dvorku. Hystericky se vrhly ke dveřím. Matka a dvě z jejích dcer byly u dveří dřív než on. Další z dívek se vřítila do dveří ve stejné chvíli jako on a oba se tam na chvíli zaklínili. Cítil její měkké a teplé tělo zabořené do jeho lokte; černý zaprášený šátek se mu smýkl po obličeji. Žlutý pes, který se znovu odněkud objevil, poskakoval kolem nich a štěkal. Na další pokus konečně oba prolétli dveřmi do patia. Dívka se zapotácela a natáhla k němu ruku, aby neupadla. Když ji zachytil, potichu vykřikla a pak utekla s ostatními. Rozlétly se pryč ve tmě jako velké černé můry.

Chvíli zůstal stát, aby se vzpamatoval. Nesmírné vzrušení z toho, že konečně našel Ellie, ho na chvíli ochromilo. A tohle tmavé, neuklizené patio bylo místem, na jaké nebyl zvyklý. V té druhé místnosti? Ty ženy neběžely k Ellie. Byl si tím jist. Jejich chaotický úprk nebyl plánovaný - byl to jen primitivní reflex uniknout před nebezpečím.

Tápal ve tmě. Pes si chtěl hrát a chňapal po jeho nohavici a zuby trhal látku. Nohou ho odsunul pryč. Pes radostně vyštěkl a znovu se do kalhot zakousl.

Napravo si všiml nepatrného světla, zřejmě od svíčky, které pronikalo skulinami dřevěné okenice. Vydal se tím směrem. Pes stále visel na jeho nohavici. Musel ho táhnout s sebou.

Když přišel blíž, světlo bylo zřetelnější. Rozběhl se. Narazil do kamenného sloupku, na kterém stála velká palma zasazená do plechovky od oleje. Rostlina se zakymácela a spadla na zem. Zakopl a zůstal ležet natažený na zemi. Pes polekaně vyštěkl. Pak mu začal olizovat obličej teplým, drsným jazykem.

Vyskočil na nohy. Pes kolem něj poskakoval a štěkal. Když znovu vykročil, pes vyskočil a chytil ho zuby za rukáv. Visel tam a mrskal sebou jako ryba. Setřásl ho dolů. Z okna vycházelo tlumené světlo. Teď to viděl zřetelně. Musí tady být někde dveře.

Běžel přímo ke zdi. Prsty hmatal po drsné omítce, dokud nenarazil na rám dveří. Poslepu našel kliku. Zmáčkl ji dolů. Bylo zamčeno. Třásl klikou jako v transu. Za ním se ozvalo ze zakryté klece tiché pípání. Opřel se do dveří. Tenká dřevěná prkna dveří se zatřásla.

„Ellie.”

Pes vydal kňučivé zaštěknutí a vrhl se na něj zezadu. Mark vrazil ramenem do dřevěných dveří. Zámek se rozpadl na první pokus. Dveře se vyvrátily dovnitř,

Překročil práh. Uvnitř byl nasládle zatuchlý vzduch. Jediná svíčka zastrčená do láhve vydávala světlo v této holé a nuzně zařízené místnosti. U boční zdi stála železná postel. V ní ležela pod vlněnou přikrývkou dívka.

Obličejem byla otočená ke zdi. Hlavu měla ve stínu. Bylo to jen schoulené, ženské tělo. Ale na první pohled poznal, že je to jeho žena.

Najednou jako by je nikdy nerozdělil ani čas ani vzdálenost. Rozběhl se k posteli. Klekl si vedle ní.

„Ellie.”

Ani se nepohnula. Když vrazil do dveří, nepozastavil se nad tím, že se nehýbala. Teď jeho smysly naplnila hrůza.

„Ellie.”

Položil jí ruku na paži. Téměř hruběji převrátil na záda. Její obličej se pomalu mihl ve světle svíčky. Jako by mu přeběhl mráz po zádech. Světlé vlasy visely splihle v rozcuchaných pramenech. Její obličej - obličej, který už byl téměř vymazán z jeho paměti, a pak se znovu rychle před ním objevil - byl k nepoznání. Byl stále nádherný. Nic by nedokázalo zničit jeho krásu. Ale byl prázdný jako obličej pomatence. Rty byly bezvládně otevřené a tupě se uculovaly. Velké a doširoka rozevřené oči se na něj dívaly bez jediného výrazu.

Viděl, že není mrtvá; poznal to podle pomalého pravidelného zdvihání a klesání hrudníku. Ale tohle, protože to nechápal, bylo skoro mnohem horší.

Promluvil: „Ellie.”

Něco se přitisklo k jeho koleni. Žlutý pes se k němu chtěl vyšplhat. Seděl s vyplazeným jazykem a díval se se zájmem na Ellie.

„Ellie.”

Konečně se pohnula. Celé tělo změnilo polohu jako dítě ve hlubokém spánku. Cítil se ztracený ve světě, kam nepatřil.

Na dolním rtu se objevily dvě malé bublinky slin a praskly. Zahihňala se.

„Ellie.”

Znovu se zachichotala tichým, potlačovaným smíchem, jako když si prohlíží sprostý nápis načmáraný na zdi.

16

To strašné chichotání ho děsilo. Skoro poprvé ve svém dospělém životě nevěděl, co dělat. Položil jí ruce na paže, nadzvedl ji z postele a silně s ní zatřásl. Prázdnota v jejím pohledu se trochu vytratila. Cosi zamumlala. Oči se na něj podívaly. Na chvíli se zdálo, že se v nich objevil záblesk porozumění. Pak zase pohasly.

V mysli se mu objevila strašná myšlenka, že zešílela. Jednou ho kdosi vzal do blázince. Viděl tam pacienty, kteří vypadali jako ona; s vyhaslým pohledem, neschopni pohybu. Všechna jejich lidskost se proměnila v otupělou apatii. Přestal s ní třást. Překotně k ní mluvil.

„Ellie, lásko, to jsem já. Já, Mark. Jsem tady. Já jsem Mark. Jsem tady.”

Hlava se jí nepatrně pohnula. Pohledem se znovu zabodla do jeho očí a on si poprvé uvědomil, že její zorničky jsou zúžené téměř do štěrbin. Mlhavě si připomněl, že panenky se zužují vlivem drog, a trochu se mu ulevilo. Byla nadopovaná. Tohle jí tedy udělali. Oscarovo hejno splašených žen tu sloužilo jako vězeňský dozor, který udržoval z bezpečnostních důvodů Ellie pod drogami.

Strach ho opustil. Na jeho místě se objevil vražedný vztek na Frankie a George.

Pes najednou potěšeně zaštěkl a začal za něco tahat. Automaticky se podíval k nohám. Na zemi u postele ležela Elliina otevřená kabelka. Pes držel v tlamě řemínek od kabelky a zkoušel ho žvýkat. Zvedl kabelku, zavřel ji a pověsil na rameno. Sehnul se ke své ženě a znovu k ní promluvil:

„Ellie, Ellie.”

Pomalu k němu začala zvedat ruku. Snubní kroužek a prsten s tmavým safírem, který jí dal den před svatbou, se zatřpytily ve světle svíčky. Ruka se mu ovinula pomalu kolem krku. Měla teplou a suchou pokožku. Nic neříkala. Nic nenaznačovalo, že by měla nejmenší ponětí, kdo je. Ale důvěřivý dotyk její ruky ho dojal k slzám.

Zvedl i její druhou ruku a ovinul si ji kolem krku. Její prsty se poslušně zachytily límce kabátu. Paže vsunul pod tělo a zvedl ji z postele. Šedočerná pokrývka sklouzla na zem a on uviděl, že černý kostým, který měla na sobě, byl zmuchlaný a špinavý.

Pes zakňučel a odběhl k otevřeným dveřím, tam se zastavil a se vztyčenýma ušima se ohlédl. Vyšel za psem do patia. Tma kolem byla zlověstně tichá. Představil si šest mexických žen přikrčených někde ve stínu.

Pes kolem něj poskakoval, pak se rozběhl a zůstal znovu stát. Patrně si myslel, že půjde ven na procházku. Nemířil ale ke dveřím, kterými Mark vešel do domu. Zřejmě tu byl ještě jeden východ. Vydal se za psem. Ten zmizel vpředu. Za chvilku uslyšel prosebné kňučení a škrábání drápů na dřevo. Vydal se za zvukem. Pes zuřivě čenichal u něčeho, co vypadalo jako dřevěná branka uprostřed kamenné zdi. Mark uvolnil jednu ruku zpod Ellie, zatápal rukou, nahmatal západku, kterou vysunul, a otevřel vrátka na rozvrzaných pantech k sobě.

Pes vyrazil ven. Vyšel za ním do opuštěné uličky. Ženy se ho nijak nepokoušely zastavit. Po takovém úsilí, které vynaložil na to, aby našel Ellie, to byl podivný a snadný způsob jak uniknout.

Z náměstí rachotila hudba. You scream, I scream, We all screamfor ice-cream. Pes pobíhal v ulici.

Prašná cesta mezi zdmi z vepřovic se stáčela doleva dolů k hlavní ulici, kde zahlédl světlo z opuštěné pouliční lampy. Osel s nákladem vlnitého plechu na hřbetě stál uvázaný u oleandru. Nad zdí se pohupoval růžový nafukovací balónek, který se sem zatoulal z fiesty, provázkem se zachytil o vlnitý plech a po chvilce, kdy se zdálo, že se zamotal do oslího ocasu, ho zachytil vánek a odnesl pryč.

Najednou se pro něj stalo Mexiko, které mu nikdy nepřipadalo reálné, zemí ze světa snů. Ztratil spojení s tímto světem. Jako by nesl Ellie ve filmu nebo ve fantazii v něčí mysli.

Tváří se opřela o jeho obličej. Rty mu přitiskla k uchu.

„Ellie, lásko,” zašeptal.

„Ellie, lásko,” opakovala po něm tichým, unaveným hlasem.

„To je Mark, miláčku.”

„To je Mark, miláčku.”

Hrdlo se mu sevřelo. Chtěl do něčeho praštit, něco rozbít a setřást ze sebe konečně ten pocit neskutečna. Pokračoval dolů až k ulici, která vedla na náměstí. Pestrobarevné davy lidí proudily oběma směry, ale tady nebyl nával takový, jako předtím na náměstí. Několik aut se želvím tempem sunulo prostředkem ulice. Jedno z nich bylo taxi. Když ho Mark spatřil, taxi právě zastavovalo a ze dveří vystoupila ohromná žena v černých šatech a s ohromnou kyticí lilií. To potřeboval, pomyslel si unaveně. Taxíka zrovna potřeboval.

Pevněji uchopil Ellie a chystal se razit si cestu hemžícím se davem. Ale to nebylo nutné. Každý, dokonce i skupinka opeřených tanečníků, před ním ustupoval stranou s vážným a zdvořilým pochopením. Elliin sandál zavadil o rameno jakési ženy a spadl na zem. Celá skupinka lidí se zastavila, aby ho sebrala. Někdo z nich sandál ostýchavě nasadil Ellie zpátky na nohu. Indián s velkým slaměným kloboukem na hlavě a se dvěma malými chlapci u nohou mu otevřel dveře taxíku. Mark vsunul Ellie dovnitř a posadil se k ní. Indián za ním dveře zavřel.

Mark vzal Ellie do náručí. Znovu se zachichotala. Rukou naprázdno zatápala a našla jeho ruku. Drobné prsty se mu jemně ovinuly kolem palce.

Pomalu si uvědomil, že řidič se k němu otočil z předního sedadla a pozoroval ho bystrým pohledem.

„Un medico? El Seňor quiere un medico?”

Stálo ho velké úsilí se mu věnovat.

„Un medico?” zeptal se znovu řidič. Pak ostýchavě zkusil angličtinu. „Chcete doktora, ano?”

Neznámý mexický doktor, který se dotýká Ellie, klade nepříjemné otázky a trvá na tom, že zavolá polici? Ne, teď na doktora nemá sílu. Teď ne.

Zavrtěl hlavou. „Hotel,” řekl.

„Hotel Reforma? Je pěkný. Je dobrý hotel.”

„Ne, ne Reforma. A taky žádný hotel u Reformy.”

„Pak hotel Mirador? Je blízko, je dobrý.”

„Dobře. Mirador.”

Po nekonečně dlouhém prodírání se a houkání klaksonu se auto konečně osvobodilo od davu a vyrazilo dlouhou, téměř liduprázdnou ulicí. Po rozčilení a šoku začala Markova mysl zase automaticky fungovat. George odvezl Ellie z hotelu Granada a uvěznil ji zdrogovanou v Oscarově domě. Proč? Co za tím bylo? Hráli si George a Frankie jen tak pro zábavu na únosce? Nebo to všechno mělo nějakou souvislost s Victorem? Kéž by v tom tak našel nějaký smysl, nějaké vodítko, kterého by se mohl chytit. Ale otázky se před ním vynořovaly a zase mizely jako přeskakující obraz na obrazovce.

Elliiny prsty se stále držely jeho palce. Přitiskla se pevně k jeho rameni. Snažil se uvědomit si skutečnost, že ji konečně našel. Byla obklopena záhadami a nebezpečím a on ji i přes všechny překážky našel. Měl by se tedy dostavit pocit triumfu.

Ale nedostavil. Ellie pro něj byla vždycky zosobněním temperamentu a prudké vášně, oplývala životem mnohem víc než kdokoliv, koho znal. Tohle němé a nehybné tělo, které se tu o něj opíralo, ho skoro odpuzovalo. Byla to jen hrůzostrašná parodie na jeho ženu, vytvořená Georgem a Frankie.

Říkal si, že droga musí brzy vyprchat. Za chvíli procitne z tohoto stavu omámenosti. Žádné následky jí nehrozí. Pak si poslechne celý příběh z Elliiných úst a bude schopen urovnat skore s Georgem a Frankie.

Na jedné z křižovatek taxi odbočilo a branou vjelo na dokonale upravený pozemek. Reflektory osvětlovaly palmy a popínavé buganvílie, které padaly hustě přes okraj bílých zdí. Zastavili před portikem. Mark podal řidiči z peněženky bankovku a zvedl Ellie.

Řidič pečlivě přepočítal zmuchlané bankovky a vrátil Markovi zpět. Ani to nečekal nebo spíš ani nechtěl, ale řidič trval na svém.

„Dobrý hotel,” řekl a horlivě přikyvoval. „Dobrý hotel pro paní.”

Mark vyndal Ellie z taxíku. Zavzdychala a začala se netrpělivě kroutit v jeho náruči. Myslel si, že chce, aby ji postavil na zem, a tak ji spustil dolů. Chvíli stála a rukou se ho přidržovala za paži. Pak se zachichotala. Udělala dva nebo tři kroky. Pohybovala se, jako kdyby byla namol. Nohy se jí najednou podlomily. Zachytil ji právě včas, aby nespadla, a znovu ji vzal do náruče.

Donesl ji do haly, která vypadala jako scéna z mexického muzikálu. Kromě hotelového sluhy a recepčního za pultem, ukrytým pod mexickými pryšci, nebyl v hale nikdo.

Došel k recepci, odhodlán být agresivní, pokud mu budou dělat potíže. Promluvil: „Mojí ženě se udělalo nevolno. Nemáme žádná zavazadla. Zaplatím vám za pokoj předem.”

Jeho americká angličtina mu automaticky zajistila respekt. Poznal to okamžitě. Recepční se starostlivě rozštěbetal, sám je uvedl do výtahu a doprovodil je do pokoje, kde byly místo postelí dva gauče se světle zelenými přehozy a bílý telefon. Mark položil Ellie na jednu z postelí. Recepční postával v místnosti a diskrétně nabízel různé služby. Mark mu zaplatil za pokoj a on odešel.

Mark pustil Elliinu kabelku na zem, posadil se na postel a uchopil do svých dlaní horké a suché ruce své ženy. Její široce otevřené oči stále zíraly zasněně někam do dálky, ale zdálo se mu, že prázdnota se z nich vytratila. Ve stereotypně hezkém pokoji si náhle s bolestným pocitem všiml jejího zmuchlaného černého kostýmu a rozcuchaných vlasů. Ellie vždy dbala na to, aby byla dokonale upravená. Snažil se rukou vyhladit zmačkané záhyby na její sukni. Shýbl se pro kabelku a v chaotickém nepořádku uvnitř objevil hřeben. Pečlivě jí pročesával vlasy v marné snaze dát účes nějak do pořádku. Najednou si vzpomněl na Frankie v hotelu Reforma, oblečenou do Elliiných šatů a vonící po jejím parfému.

Vstal a začal chodit po místnosti. V kapse našel cigaretu a snažil se najít zápalky. Žádné neměl. Zrak mu padl na malovaný indiánský stolek. Krabička zápalek ležela v keramickém popelníku ve tvaru klobouku, větší verzi stejného, jaký dostal od Oscara. Zvedl zápalky. Na nálepce stálo: „Hotel Mirador, přátelské místo, které vám přiblíží všechny barvy vzrušujícího Mexika.” Zapálil si cigaretu a krabičku dal do kapsy.

Náhle si uvědomil, že Ellie tam leží jako opilec, kterého sebral někde na ulici. Měl by ji alespoň uložit do postele. Přešel ke druhému gauči a sundal přehoz. Objevilo se světle žluté povlečení. Jeden z polštářů gauče sloužil jako polštář na spaní. Vyndal jej ze světle zeleného povlaku. Vrátil se k Ellie a zul jí sandály. Něžně jí stáhl punčochy a z bezvládného těla svlékl sako a halenku. Rozepnul sukni a stáhl ji přes její boky. Měla na sobě bílé hedvábné kalhotky.

Zvedl ji z postele. Její paže se opět důvěřivě ovinuly kolem jeho krku. Když ji nesl přes místnost, zavzdychala a zavrtěla se.

„Ne,” řekla najednou. Znovu zavzdychala. „Ne, ach ne, ne.” Hlas zmlkl a náhle neočekávaně vykřikla: „Nedělej to. Nedělej to. Ach, sakra, nepouštěj je sem.” Pak se zase příšerně rozchichotala.

Celý se třásl. Uložil ji do druhé postele a přikryl ji dekou a světle zeleným přehozem. Otočila obličej smyslně k polštáři a pak zůstala tiše ležet.

Její oblečení leželo poházené po zemi. Instiktivně ho posbíral a šel ke skříni. Sako pověsil na ramínko. Chtěl pověsit i sukni, ale nevěděl, jak to udělat správně. Pověsil ji tedy na věšák.

Za ním se ozval jasný a naprosto normální Elliin hlas: „Kolik je hodin?”

Zprudka se otočil. Seděla napůl opřená o polštář. Rukou si zacláněla obličej, jako by jí světlo bodalo do očí. Rozběhl se k její posteli a klesl k ní na kolena.

„Ellie,” vykřikl. „Ellie, lásko.”

Dotkl se jí. Odtáhla se od něj a vzpřímeně se posadila, rukou si stále zakrývajíc oči.

„Ellie, to jsem já, Mark.”

Ruka se odtáhla od obličeje. Podívala se mu přímo do očí. Nejistě k němu natáhla ruku a pak ji zase stáhla zpět.

Řekl: „Vše je v pořádku, miláčku. To jsem já. To jsem já, Mark.”

„Marku.” Vyslovila jeho jméno velice něžně. „Marku.”

Toužil ji vzít do náručí, ale bál se, aby ji nevylekal. Věci kolem ní jí zatím nedávaly velký smysl. Byla jen na půl cesty překročit práh reality. Zvedla ruku k vlasům a pohladila je. Pomalu se rozhlížela po pokoji, podívala se na křeslo, závěsy, na druhou postel a snažila si uvědomit, kde je. Zdálo se, že jí to dělá potíže.

„Byla jsem ve Finsku,” řekla. „Byli tam ohromní lední medvědi. Zpívali. Zpívali protivně sentimentálními hlasy „Vykoupej mě v krvi jehňátek” a troubili na trubky a hráli na tamburíny. Byli to lední medvědi od Armády spásy.” Zakňučela a vrhla se tělem dopředu, obličej přitiskla k jeho rameni. „Nepouštěj je sem. Ať jsi kdokoliv, nepouštěj je sem.”

„Já jsem Mark,” řekl.

„Mark,” poslušně opakovala. „Mark.”

Položil jí ruku kolem ramen a pevně ji k sobě přitáhl. Znovu si musel opakovat, že jeho žena je tady - jeho manželka je tady s ním. Ale bylo to, jako když drží v náručí ducha.

„Chtěli, abych zpívala s nimi,” řekla zasněně. „Ale neudělala jsem to. Řekla jsem, že nebudu zpívat z žádnými ledními medvědy, kteří by šli náhodou kolem. Já…” Začala se smát. „Zatracení evangeličtí lední medvědi.”

„Zapomeň na lední medvědy, miláčku. Už jsou pryč.”

„Ano, už jsou pryč.”

Možná, že se neměl tak rychle snažit, aby přišla k sobě. Ale napětí už bylo příliš nesnesitelné, aby se dalo vydržet.

„Ellie, rozumíš mi?”

„Samozřejmě, že ti rozumím.”

„Byl to George, že ano? George tě vzal do toho domu a nadopoval tě.”

Zavrtěla se v jeho náruči a podívala se na něj. Rty měla blízko jeho tváře. Podle jejích očí poznal, že se usilovně snaží uvědomit si přítomnost.

Opakoval: „Byl to George, že ano?”

Na rtech se jí objevil nepatrný tajemný úsměv. „Můj manžel je ve Venezuele,” řekla. „Nemluvil byste takhle, kdyby můj manžel nebyl ve Venezuele.”

Tvrdošíjně pokračoval dál: „Victor, Ellie. Jede v tom George s Victorem?”

„Victor,” opakovala jako ozvěna.

„Ano, Victor.”

„Victor nikdy nebyl ve Finsku. Nenáviděl tuleně.” Znovu se dotkla svých vlasů. Do tváře se jí vrátila inteligence, ale byla od něj mnohem vzdálenější, než kdykoliv předtím. Náhle se na něj usmála pečlivě nastudovaným úsměvem ženy na koktejlovém večírku.

„Neobtěžovala bych vás příliš, kdybych vás požádala o sklenici vody? Je tady k zalknutí. Mám hrdlo vyschlé jako poušť.”

Zaváhal.

Řekla: „Ó, prosím, jen jednu sklenku. To vás nebude příliš obtěžovat, že ne?”

Její nová optimistická nálada ho sužovala mnohem víc, než předchozí omámenost. Aby se na ni nemusel dívat, vstal a šel do růžové koupelny. Na poličce našel růžový kelímek. Natočil do něj vodu a odnesl zpátky. V jeho nepřítomnosti zvedla Ellie ze země kabelku. Všechno, co bylo uvnitř, teď leželo rozházené na světle zeleném přehozu. Seděla vzpřímené a před sebou držela velkou hranatou stříbrnou pudřenku a pudrovala si obličej.

Když uviděla kelímek v jeho ruce, natáhla se pro něj. Pudřenka jí vypadla z ruky na podlahu.

„Ó děkuji. To je od vás laskavé.”

Posadil se opět k ní. Když začala pít, zavřela oči. Kelímek se jí třásl v rukou. Vzal si ho od ní. Padla zpět do polštářů a spokojeně si povzdychla.

„Tak unavená,” zamumlala. „Je to šokující, že být tak unavená? Je to opravdu božský večírek, že? Ten nejskvělejší večírek.”

Ruku se safírovým prstenem, třpytícím se pod světlem lampy na nočním stolku, položila na jeho koleno. Velmi pomalu ho začala hladit.

„Marku,” zašeptala. „Marku, lásko moje, má jediná lásko.”

Neříkala to jemu. Byl si téměř jist, že neměla nejmenší potuchy o tom, kde je. Byla to jen jeho tvář, která se jí mihla v představách stejně jako lední medvědi.

Sundala ruku z jeho kolena. Otočila se na bok zády k němu.

Během chvilky se zdálo, že tvrdě usnula.

Seděl s pražným kelímkem v ruce a poslouchal její pravidelné oddychování. Nic se od ní nedozvěděl a jeho frustrace dostala podobu zneklidňující klaustrofobie. Jak minuty ubíhaly, představa, že by tu měl zůstat celou noc, se začala stávat nesnesitelnou. Stále na něj doléhala nenaplněná potřeba něco udělat, a tak začal vymýšlet důvody, proč by tu neměl sedět.

I když zachránil Ellie, Frankie se stále za ni vydávala. Ona a George měli nějaký plán, kde Elliino jméno hrálo svoji roli. Dokud se nedozví jakou, vyhrál jen první půlku bitvy, ve které čas možná hraje důležitou roli. Posedáváním tady jim přenechával bitevní pole. Měl by jít a snažit se je z něj zahnat?

Bylo by snadné je najít. Protože Oscar jim dovolil, aby Ellie uvěznili v jeho domě, bude s nimi určitě ve spojení. Oscar bude mít teď ještě službu v hotelu Granada a Oscar byl pravděpodobně jeden z nejpodplatitelnějších obyvatel Mexika. Ellie tady byla v bezpečí. Z Oscarova domu je nikdo nesledoval. Neexistoval způsob, jak by je tu mohli Frankie a George vystopovat.

Ano, měl by přinejmenším zajít za Oscarem. Potom se může rozhodnout, jaký bude jeho další tah.

Neuvědomoval si, že do toho vlastně sám sebe přemluvil, protože zůstat tady s Ellie byla pro jeho nervy příliš velká zátěž. Vstal z postele. Když to udělal, všiml si Elliiny pudřenky na zemi. Zrcátko se z víčka uvolnilo a fotografie, která byla za ním, vypadla na koberec.

Sebral ji a okamžitě si vzpomněl. Byla to fotografie hned z druhého dne po jejich svatbě, kdy se objevili v Lorton Clubu. Ellie v černých šatech s hlubokým výstřihem se zářivě usmívala a ukazovala kulatou láhev brandy směrem k fotografovi. On se také usmíval - široce a šťastně skoro jako idiot. Vzpomínka ho bolestně zasáhla.

Pak ztuhl. V pozadí za barem, mezi jejich obličeji, stál barman s typickým nevtíravým výrazem zaměstnance, kterého někdo zachytil na fotce se zákazníky. Mark už si ho určitě musel všimnout dříve, ale nikdy mu nevěnoval pozornost.

Nyní se stal barman jedinou důležitou tváří na fotografii, protože to byl zcela neomylně George.

Takže jedna otázka byla konečně sama zodpovězena. George a Frankie nebyli něčím novým. Byli najati Victorem. Kousky skládačky teď do sebe pomalu zapadaly a Victor byl hlavní postavou. Victor měl tedy před ním celou tu dobu náskok a je jisté, že za všemi těmi komplikacemi, s únosem a vydáváním se za Ellie, bylo v sázce mnohem víc, než jen Elliin dluh z hazardu. Možná, že dluh byl jen začátek. Ale teď musí mít Victor nějaký skutečně důležitý plán, ve kterém má Elliina identita nebo dokonce sama Ellie, životní význam.

Nevyřešené nebezpečí, které Ellie stále hrozilo, se teď zdálo mnohem větší a potřeba se s ním vypořádat byla mnohem naléhavější.

Stále měl na sobě kabát s Georgovou zbraní v kapse. Ellie tvrdě spala v posteli, ruku se snubním kroužkem a se safírovým prstenem měla stočenou pod bradou. Bylo skoro jisté, že se neprobudí několik hodin. Ale kdyby přece jen ano, naškrábal na papír s hlavičkou hotelu vzkaz, aby zůstala v pokoji, ať se děje cokoliv, a čekala, až se vrátí.

Papír opřel o zrcadlo toaletního stolku, sehnul se k posteli a políbil svoji ženu něžně a bez emocí, jako když někdo líbá dítě na dobrou noc.

Pak rychle vyšel z místnosti.

17

Několik opozdilců se ještě stále potulovalo po hlavní třídě v příjemné tmě dopadající z hor. Neony na ubíhajících domech nabízely zboží. Někde kolem na okraji parku se dvojice nerušené oddávaly lásce. Nastala noc, ve které čas ztratil pro Marka svůj ortodoxní řád. Zdálo se nemožné, že normální život města stále pokračuje, protože teprve před dvěma hodinami odtud vyrazil, aby našel Ellie.

Vešel do haly hotelu Granada. Několik amerických turistů, znuděných a nespokojených, sedělo ve staromódních kožených sedačkách a uvažovalo, co teď podniknout s Mexikem, když už se sem vypravili. Hotelový sluha čistil popelníky; to samé dělal, když sem Mark přišel poprvé. Oscar stojící za pultem se suvenýry si souhlasně a s decentním výrazem prohlížel nehty. Jakmile spatřil Marka, jeho mladý obličej se rozzářil úsměvem vyjadřujícím nefalšovanou radost.

„Ach, pane Liddone, vy mě přicházet znovu navštívit.”

„Ano.”

„Tentokrát jste najít vaši ženu?”

„Našel jsem ji.”

„Jsem velice rád.” Oscar byl očividně pyšný. „Je štěstí, že já si pamatovat její novou adresu, že?”

Věděl, že Mark určitě zjistil, že tahle „nová adresa” byla jeho vlastní dům; a také věděl, že Mark tam našel Ellie uvězněnou a nadrogovanou. A přesto všechno předstíral dál nevinnost. Tohle naprosté odmítání reality by bylo za jiných okolností odzbrojující. Teď ho však nedojímalo.

Mark se zeptal: „Proč byla moje žena držená jako vězeň v tvém domě?”

„Vězeň?” Zdálo se, že Oscara to poranilo. „To je ten nejpodivnější způsob, jak to nazvat, pane Liddone. Moje matka a moje sestry jsou k ní velmi laskavé. Obzvlášť moje sestra Carmelita.” Obličej se mu vyjasnil. „Všiml jste si mojí sestry Carmelity? Každý říká, že je úplný anděl. A krásná, krásná. Je jí jen šestnáct.”

Americký manželský pár, poněkud opilý, přišel k recepci a požádal o klíč. Oscar se omluvně usmál na Marka a řekl: „Promiňte. Musím se věnovat této dámě a džentlmenovi.” Podal jim klíč a uklonil se s poníženou podřízeností. Pak se vrátil k Markovi a rukou si mnul bradu.

„Ano, pane Liddone?”

„Moje žena byla zdrogovaná. Věděl jsi to?”

Oscar zamrkal. „Proč, samozřejmě, že ano.”

„Co myslíš tím - samozřejmě?”

„Je to dáma, která hledá potěšení v drogách. Je mnoho dam a džentlmenů, kteří hledají potěšení v drogách. Někteří dávají přednost marihuaně. Jiní…” Pokrčil rameny. „Teď já zapomenout jméno různých drog. Ale je to ta nejběžnější.”

Děsivé světaznalé názory pronášel s chlapeckou upřímností. Celý příběh je jednoduchý, pane Liddone. Mám pokyny nic neříkat. Ale…” - podíval se na svůj nový svetr - protože jste teď můj dobrý přítel, řeknu vám to, ano?”

„Ano.”

„Je to ten světlovlasý Američan. Ten, co já o něm mluvit, co je jako vy, ale menší?”

„George.”

„Ano, George. On vysvětlit, že paní Liddonová ráda užívat drogy a není pro ni vhodné to dělat v hotelu. Tady jí každý rušit, pokojské chodit uklízet, a podobně. On vysvětlit, že ona si přát najít tiché místo.”

„Takže ty jsi mu pronajal pokoj ve svém domě?”

Oscar se oslnivě usmál. „On byl tím velmi nadšen a zaplatil velice uspokojivou cenu. Jsem šťasten, že jsem jeho i paní Liddonovou uspokojil.”

Tohle byl neskutečný příběh. Tedy byl by, kdyby v něm figuroval někdo jiný než Oscar a Victorův George. S těmi dvěma, jako ústředními postavami, vše dávalo naprostý smysl. George se dvakrát nerozmýšlel označit Ellie za drogově závislou a s vyhlídkou vydělat několik pesos Oscar zase ochotně přivřel oči nad očividným únosem.

„Dobře,” řekl Mark. „Teď mi řekni, kde najdu George.”

„Ach!” Oscarovo obočí se zachmuřilo. „To je obtížnější. Já si nemyslím, že bych George potěšil, kdybyste to vy vědět.”

Mark se naklonil přes pult se suvenýry. „Spěchám a mám u sebe zbraň.”

„Zbraň?” Oscar se na něj klidně díval. „Ale vy nemůžete používat zbraň v hotelu Granada, pane Liddone. Podívejte se kolem.” Rukou graciézně ukázal na ženu sedící v nedalekém křesle. „Tamhle je americká dáma, která si čte váš časopis Time. A tamhle” - ukázal na muže - , je americký džentlmen. Čeká na telefonní hovor od dámy, se kterou se setkat v Osiris Clubu. Už čeká přes hodinu. Ona nezavolá, myslím. On nevypadá dost bohatě na to, aby zajímal dámy v Osirisu. Měl by jít do Esmeraldy. Ale vy asi chápete, že by se jim to nelíbilo - když byste použil zbraň.”

Aniž by chtěl, musel Mark podlehnout Oscarově nepřekonatelné kombinaci šarmu a drzosti. „Klidně to risknu a vyděsím je. Kde je George?”

Vzrušení, které se vždycky objevilo, když nadešel čas smlouvání, vyvolala na Oscarově obličeji jakousi bohabojnou záři. „Když vám to řeknu, pane Liddone, George nesmí vědět, že já to říct z přátelství. Vy musíte říct, že jste sem přišel rozzuřeně jako býk a přinutil mě se zbraní kleknout na kolena.”

„Dobře.”

Chlapec na něj vrhl okouzlující sladký úsměv. „Zítra si kupovat nový kabát. Rád bych si také koupit rukavice, vlněnou šálu a jeden z těch anglických klobouků, černý a tvrdý - takovýhle.” Prstem zakroužil kolem své hlavy a zatvářil se jako anglický lord v buřince. „Já vám říct, kde je George za sto padesát peset.”

„Nic takového.”

„Sto čtyřicet.”

„Nic.”

„Nic?” Oscar ho trpělivě pozoroval. „Ale za nic bych vám řekl špatnou adresu. Šel byste míle a míle daleko a pak byste sem musel přijít zpátky s vaší zbraní. Pomyslete na čas, který byste ztratil. Sto padesát peset.”

Mark si představil Oscarovy předky před mnoha generacemi, jak se handrkují o kalhoty s konquistadorem. „Dobře. Sto třicet.”

Přes mladíkův obličej přeběhl nepatrný výraz viny. „Možná, že je to nemorálné, vám to říct. Někdy není snadné vědět, když jeden dělá morálně špatné. Ale George si přál byt také pro sebe. Náhodou můj velmi dobrý přítel - americký džentlmen - odjel na měsíc do New Yorku. Má hezký byt a nechat mi klíče, protože on si přátelsky myslet, že já bych možná rád tam odpočíval odpoledne.”

„Takže tys pronajal Georgovi byt svého přítele?”

„Ach, já mu říct, aby byl opatrný s majetkem mého přítele.”

„Kde to je?”

Oscarova snědá ruka se natáhla. „Nejdřív peníze, pane Liddone.”

Mark vyndal peněženku. Když od něj převzal Oscar peníze, přišel k recepci muž, který čekal na hovor od dámy z Osiris Clubu. Očividně to vzdal.

„Hej, chlapče, je tu kolem nějaké místo, kde by si mohl člověk užít trochu zábavy?”

Oscar se zdvořile usmál. „Pokud si chcete zatancovat, pane, pak je tu Molina Roja. Pokud snad chcete přátelské dámy, doporučuji Esmeraldu.”

Muž se rozpačitě podíval po očku na Marka. „Kde najdu Esmeraldu?”

Oscar se najednou zdráhal. Muž položil na pult pětipesetovou bankovku. Oscar se znovu usmál a řekl mu adresu. Muž odešel. Objevila se Oscarova peněženka. Když do ní pečlivě ukládal svou kořist, s pochybnostmi se podíval na Marka.

„Pane Liddone, myslíte si snad, že je frivolní utrácet peníze za oblečení? Myslíte, že by být moudřejší uložit je do banky a šetřit na vilu v Acapulcu?”

„Adresu, Oscare.”

„Ach, ano. Bolivar 45. Byt nahoře. Na střeše. Ale, pane Liddone, muset si pamatovat. Já vám to neříct z přátelství. Já vám říct jen proto, že být násilím přinucen se zbraní.”

Chlapec si zlehka povzdychl.

„Doufám, že toto je morálně správné. Když má jeden mnoho přátel, je někdy obtížné udělat je všechny šťastné.”

18

Dům číslo 45 dělal dojem, že ho právě dokončili podle na první pohled skvělých výkresů, které nikdo pořádně nezkontroloval. Když Mark vystupoval nahoru po schodišti, cítil nepatrný zápach čerstvého nátěru, přestože štuková omítka na stěnách už začínala pukat. V mezipatrech si všiml skvrn od tmelu na tabulkách velkých krásných oken, která byla nepatrně vypouklá dovnitř, jako by pnutí bylo špatně odhadnuto. Někdo to tady brzy bude muset celé zbourat a postavit znovu od základů.

V horním patře byly jediné dveře. Na natištěné kartičce, nalepené v rámečku, který byl na dveře trochu nakřivo přišroubovaný, stálo: Harry S. Jameson. To by mělo být jméno Oscarova velkodušného amerického přítele. Mark vytáhl z kapsy zbraň a držel ji tak, aby mířila na břicho toho, kdo otevře. Doufal, že to bude George. Rád by nachytal George nepřipraveného a zírajícího do hlavně zbraně.

Zmáčkl zvonek. V bytě se ozvaly tlumené zvuky. Čekal. Nic se nedělo. Znovu zazvonil. Uslyšel klapání dámských podpatků. Dveře se otevřely a před ním stála Frankie.

Podívala se přímo na něj a pak dolů na zbraň. Její mladá, slovanská tvář s téměř vyzáblými rysy a velkýma modrýma očima byla naprosto klidná. Jako by vůbec nenastala krize. Klidně mohl být chlápek, co přišel zkontrolovat plyn, pokud takové lidi v Mexiku mají. Odhodila světlý pramen vlasů, který jí spadl přes rameno.

„Vida,” řekla. „Pan Liddon.”

„Překvapená, že mě vidíte?”

„Proč bych měla být? Vy se vždycky objevíte tam, kde by vás člověk nejméně čekal. Už jsem si na to zvykla.”

„Kde je George?”

Mechanicky se pousmála. „Je mi to líto, pane Liddone. Teď tu právě není. Na chvilku si odskočil.”

Vykopl dveře dovnitř a vykročil se zbraní proti ní. Nevadilo jí to. Couvala před ním a dívala se přes rameno, aby do něčeho nenarazila.

„Říkala jsem vám, abyste se vrátil do New Yorku, pane Liddone.”

„Já vím, že ano.”

„Slíbil jste, že pojedete.”

„To jsem slíbil.”

„Teď jste každému všechno pokazil.”

„Každému? Nebo jen vám a Georgovi - a Victorovi?”

Došli do obývacího pokoje. Oscarův americký přítel byl, jak se zdálo, ještě víc posedlý barvami vzrušujícího Mexika než hotel Mirador. Vlněné pokrývky byly poházené po pohovkách a visely i na stěnách. V bytě bylo tolik keramiky, že by se s ní dalo začít obchodovat.

„Pokračujte,” řekl jí. „Do další místnosti.”

Zamrkala. „Hledáte podnájem?”

„Chci zjistit, jestli tady není George.”

Couvala před ním ke dveřím napravo. Zastavila se na prahu. Když k ní došel, ukázala rukou dovnitř.

„Tohle je kuchyně. Je malá, ale útulná a stejně tak vyhovující. Často tu vaříme chutné pohoštění pro naše milé přátele.”

Nahlédl do kuchyně a přikývl. Přešla přes obývací pokoj ke zbývající místnosti.

„A tady je ložnice. Slunce sem svítí odpoledne.”

U protější zdi byla skříň. Mark k ní došel, otevřel dveře a nakoukl dovnitř. Francouzské okno s nezbytnými skvrnami od tmelu vedlo na střechu. Vyšel ven. Kovová houpací pohovka a stolek dělaly ze střechy jakousi improvizovanou sluneční terasu. Siluety komínů matně vystupovaly ze šera.

Frankie vyšla za ním. Nočním vzduchem se nesla vůně Elliina parfému.

„Ve dne jsou odtud vidět hory,” promluvila. „A také” - ukázala kolem - „komíny”. Na komínech je něco, co mi dojemně připomíná život v podkroví. Nemyslíte, pane Liddone?”

Když vykročil do tmy, položila mu ruku na paži. Bleskově se k ní otočil a zbraní mířil na ni.

Řekla: „Bože, vy jste ale nervózní, pane Liddone. To musí být tím výškovým rozdílem. Cožpak nechcete vidět koupelnu a zkontrolovat, jestli záchod splachuje?”

Vrátili se do ložnice. Mark nakoukl do koupelny a pak ji odvedl zpátky do obývacího pokoje.

„Spokojen, že tu George není?” zeptala se.

„Kdy se vrátí?”

Pokrčila rameny. „To opravdu netuším.”

Kývl hlavou směrem ke gauči, přikrytému černobílou dekou.

„Sedněte si.”

Frankie se rozhlédla po místnosti. Sledoval její pohled. Červená kabelka ležela na křesle u plechového stolku.

„Sedněte si,” zopakoval.

Frankie se posadila. Mark šel k její kabelce. Otočil ji dnem nahoru a vysypal obsah do křesla. Mezi poházenými věcmi, stejně chaoticky jako u Ellie, uviděl malý revolver. Zvedl ho a dal do kapsy. Prstem se prohrabával mezi ostatními předměty. Byla tu obálka s hlavičkou Thomas Cook and Sons. Otevřel ji. Uvnitř našel běžnou rezervaci cestovní kanceláře do hotelu Casa Miranda v Acapulcu. Platila na 24. prosince. To je zítra. Dal si ji také do kapsy a vrátil se k Frankie, zbraň stále namířenou na ni.

Z křesla, do kterého se posadil, měl pod kontrolou ji i dveře.

„Takže,” promluvil, „plánujete si malý výlet.”

Sledovala ho pozorně, aniž by změnila výraz v obličeji. „Ano,” řekla, „říkali mi, že Acapulco je v téhle roční době nádherné.”

„Nepochybně pocestujete jako paní Liddonová?”

„Jak lákavá myšlenka!”

„Bude mnohem lákavější, až se s vámi vypořádám.” Vyndal krabičku cigaret a zápalky. Zapálil si.

„Když už jsme u toho lákavého, mohl byste mi lákavě nabídnout jednu z těch věciček.”

Hodil jí cigaretu. Chytila ji a dala si ji do úst.

„A lákavou zápalku?”

Hodil jí krabičku zápalek. Zapálila si cigaretu, pečlivě krabičku zavřela a hodila mu ji zpátky.

„A teď,” řekla a pohodlně se opřela o pokrývku. „Začněte mi vyhrožovat, pane Liddone.”

I přes předstíraný klid na ní bylo vidět napětí. Začal si to uvědomovat. Věděla, že on má situaci pod kontrolou.

„Našel jsem svoji ženu,” řekl.

„Ano, to vím.”

„Byla pod vlivem drog.”

„Ano, to skutečně byla.”

„Mám ji v bezpečí. Nepovede se vám ji znovu unést.”

„Ne, to asi ne.”

„Teď už vím, kdo je George. Je jedním z Victorových barmanů. Pánbůh ví, kdo jste vy. To je jedna z věcí, kterou mi řeknete.”

„Aha,” řekla. „A co vám ještě mám říct?”

„Všechno.”

Dlouhé a štíhlé nohy přehodila přes sebe. Na nohou měla velmi malé lodičky z krokodýlí kůže. Patřily pravděpodobně Ellie.

„Cožpak vám vaše žena neřekla všechno, pane Liddone?”

Řekl hořce: „Jak můžete čekat, že mi mohla cokoliv říct, když byla zdrogovaná?”

Opřela se o polštář a dívala se na něj skrz modrý obláček cigaretového dýmu.

„Vy jste do ní blázen, viďte?”

„Překvapuje vás to?”

„Nepřekvapuje mě to. Možná mě to - rozesmutňuje.”

„A proč vás to rozesmutňuje?”

„Říkala jsem vám, že se mi líbíte. Opravdu se mi líbíte.”

„Z toho mám uvnitř teplý a příjemný pocit.”

„K čertu s vámi.” Najednou na něj vyhrkla. „K čertu s vámi za to, že se cpete tam, kam nepatříte, k čertu s vámi, protože jste velký hloupý Čech, k čertu s vámi, protože máte rohy a tvrdou kůži jako vodní buvol.”

Její nečekaný výbuch na něj podivně zapůsobil. Na chvilku si uvědomoval její vláčné mladé tělo, jako kdyby ji držel v náruči. Její mechanický úsměv ho zase postavil na nohy.

„Promiňte, pane Liddone. Tohle nebylo ve vašem scénáři, že? Kde jsme skončili? Ach ano. Měla jsem vám všechno říct.”

„Nejprve mi řekněte, jak byl zabit Corey Lathrop.”

„Corey - jak?”

„Corey Lathrop.”

„Kdo je Corey Lathrop? Zní mi to jako jméno firmy, co vyrábí mrazáky.”

Její uměle lehkovážný tón zněl podrážděně.

Pokračoval: „Vy mi teď řeknete, proč jste unesli moji ženu a proč jste se za ni vydávala.”

Vypadala trpělivě: „Ale vy tak rychle zapomínáte, pane Liddone. Už jsem vám řekla, proč se vydávám za vaši ženu. Chci zpátky do Států. Nemám doklady. Já…”

„Musím znovu poslouchat všechny tyhle kecy?”

„Musíme nějak zabít čas.”

„Zdá se, že zapomínáte, že mám zbraň. George není jediný, kdo si zvykl v Mexiku nosit u sebe zbraň.”

Přátelsky se usmála. „Ale George používá svou zbraň, aby před něčím lidi zastavil. Vy, jak se zdá, používáte svoji, abyste lidi přinutil mluvit. To je docela něco jiného. Kdybyste mi ustřelil hlavu, nenašel byste, cituji, rozluštění této záhady, konec citátu, hezky uložené v mé lebce, že ne?”

Předklonila se a její obličej byl najednou upřímný a soucitný. Byl to výraz, který už znal. Jednou už ho s ním přelstila. Teď byl ještě mnohem víc ve střehu.

„Je nejvyšší čas, abychom se naposled pokusili pochopit jeden druhého. Vydávám se za vaši ženu. Mám pro to velmi dobrý důvod a ani George ani já nemáme nejmenší úmysl vám říct, jaký ten důvod je. Kdybyste mi věřil už na začátku, nebylo by se teď čeho obávat. Vaše žena by se k vám vrátila živá a zdravá. Všechno by bylo skvělé. Ale protože vy jste nám nevěřil, jste v tom teď až po uši. Chcete se s námi prát. Dobře. Zkuste to. My vám to okamžitě vrátíme. A pokud vám mohu poradit, vykašlete se na tuhle roli okoltovaného Tonyho. Přestaňte mávat zbraněmi. V tomhle jsme lepší než vy. Skončil byste jen s krví na vaší krásné blonďaté hlavince.” Odložila cigaretu na popelník a upřeně se mu dívala do očí. „Nějaké otázky?”

Najednou pocítil euforii. „Bez otázek,” řekl. „Jen několik rozhodnutí. Rozhodnutí číslo jedna. Vezměte si kabát. Venku je docela chladno.”

„Kabát?” opakovala.

„Můžete používat zbraně, abyste lidi před něčím zastavili. Taky je můžete použít, abyste je k něčemu přinutili. Vy se vydáváte za moji ženu. Vaše role zahrnuje i zítřejší výlet do Acapulca. Nepotěší vás to, ale vy zítra na ten výlet nepojedete. Vy teď odtud se mnou hned vypadnete. A budete se mnou sedět na nějakém hodně nepříjemném místě tak dlouho, dokud nebudete hodná holčička a neřeknete mi to, co chci vědět. Vidíte? V Mexiku jsem si taky zvykl hrát si na únosce.” Zvedl se a se zbraní k ní přistoupil. „Vstaňte.”

Ještě chvíli zůstala sedět a dívala se na něj, oči měla plné upřímného obdivu.

„Pane Liddone, jste chytřejší, než jsem si myslela.”

„Možná, že za čas byste se naučila mě třeba milovat. Chcete jít takhle nebo chcete svůj kabát?”

„Ach, ano, rozhodně kabát.” Postavila se. „Dovedu si přesně představit to místo, kde budeme sedět a jeden na druhého se dívat - studený sklep plný pavučin a prázdných lahví od tequily.”

„Kde máte kabát?”

„V ložnici.”

„Jděte si pro něj.”

Vykročila k ložnici. Následoval ji se zbraní. Vešli do ložnice. Prošli kolem francouzského okna a přišli ke skříni. Trhnutím otevřela skříň a zamračeně prohlížela oblečení uvnitř. Tohle musí být pravděpodobně její; Elliino nechala v hotelu Reforma.

„A teď, co by se tak hodilo do žaláře?” Vytáhla šedý vlněný kabát a podržela ho před Markem. „Co třeba tenhle?”

„Ten bude stačit.”

„Fajn.”

Prudce a nečekaně se na něj vrhla a kabát mu hodila přes hlavu. V prvním okamžiku, zatímco se snažil vyprostit zpod dusivé vlněné látky, Frankie chytila oběma rukama jeho zbraň a snažila se mu ji celou svou silou vytrhnout. Ve stejné vteřině se ozval mužský hlas.

„V pořádku Frankie, mám ho na mušce.”

Mark odhodil kabát na zem. Frankie stále svírala jeho paži. George vešel dovnitř francouzským oknem a stál před ním velice pobledlý a nedočkavý. Zbraň měl namířenou proti němu.

„Odhoďte tu zbraň, pane Liddone.”

Mark upustil revolver. Frankie se pro něj rychle sklonila a pak ustoupila o krok dál. Stála po Georgově boku a dívala se trochu smutně na Marka.

„Říkala jsem vám, že umíme tyhle věci mnohem líp než vy, pane Liddone. A teď se podívejte, co jste udělal. Žádný únos se konat nebude. Zkazil jste mi den.”

19

Markova první reakce byl vztek sám na sebe. George se patrně celou tu dobu skrýval na střeše za jedním z komínů. Nechal Frankie, aby ho odradila od důkladného hledání tím nejprimitivnějším způsobem - chytila ho za paži a odvedla jeho pozornost na sebe. Díky naprosté stupiditě zahodil svoji velkou příležitost.

George byl velice vzrušený. Nedokázal věci brát tak vyrovnaně jako Frankie. Rozcuchané světlé vlasy mu padaly do modrých fanatických očí. Vypadal drobně a podvyživeně a naprosto odhodlán být tvrdý. Vyštěkl na Frankie.

„Kolik toho ví?”

„Říká, že jeho žena je stále nadrogovaná. Nemyslím, že něco ví. Ale má moji zbraň.”

„Vezmi si ji. A vezmi si i kartu paní Liddonové, jestli ji má u sebe.”

Zatímco mířil svým revolverem na Marka, Frankie si vzala z Markovy kapsy zbraň a prohledala ho, dokud nenašla Elliinu turistickou kartu. Hodila ji na stůl a pokračovala v hledání. Rukou zajela do jeho kapsy u kalhot a vytáhla klíč od pokoje v hotelu Mirador. Na chvilku se Mark polekal, že jméno hotelu je na kovové visačce. Ale nebylo tam - bylo tam jen číslo.

Frankie si prohlížela klíč a pak ho vyhodila do vzduchu a zase chytila. Vrátila se k Georgovi.

George přihlížel jako slavný chirurg, který čeká, až jeho sálová sestra dokončí všechny přípravy před operací. Pak teprve promluvil:

„Jak jste se dozvěděl, kde je vaše žena, pane Liddone? Od Oscara?”

Mark alespoň dodržel dohodu. „Dostal jsem to z něj násilím.”

„A tuhle adresu taky?”

„Ano.”

George k němu přistoupil o krok blíž. Mělo ho to zastrašit. Mark se nedal vyvést z míry jeho rolí „drsného chlapíka”. Připadalo mu podivné, že tohoto muže si vybral Victor, aby pro něj udělal špinavou práci. Byl příliš nedisciplinovaný - choval se jako amatér.

„Varovali jsme vás, abyste od toho dal ruce pryč, pane Liddone. Měl jste šanci.” A bylo to tu znovu, ten nudný, kazatelský tón, jako kdyby káral vzpurné shromáždění. Vzal si klíč od Frankie a ukázal mu ho. „Dobře. Vzal jste svoji manželku do hotelu. Do kterého?”

Možná, že kdyby se toho udalo ten den míň, a jeho rezervy by nebyly tak vyčerpány, uvědomoval by si Mark nebezpečí mnohem vážněji. Ale připadalo mu absurdní, že George od něj čekal, že mu na jeho otázku odpoví. Zbraně nemohou přinutit lidi promluvit. Tohle říkala Frankie.

George rychle oddechoval, jako kdyby právě doběhl závod. Tvářil se jako diktátor, kterému téměř došla trpělivost. Ale byl opravdu vzteklý. Nejlepší by bylo ho ještě víc rozzuřit. George byl ten typ lidí, co udělají nějakou pošetilost, když nekontrolují své vášně.

„Čekám, pane Liddone. Kde je vaše manželka?”

Mark se usmál. „Jestli ji chcete najít, měli byste poslat Viktorovi telegram o posily.”

Pod bílou kůži na Georgově obličeji se nahrnula krev. „Kde je vaše žena?”

„Zbytečně plýtváte dechem.”

„Ano, Georgi, to skutečně plýtváš.” Frankie je pozorovala. Teď potlačila teatrální zívnutí. „Konec konců, nemáme mnoho času. Přestaňme vyhrožovat a pojďme za ní.”

Mark ztuhl.

„Jít za ní?” opakoval Goerge. „Myslíš tím, že víš, kde je?”

„Samozřejmě, že to vím.” Frankie zvedla ze země kabát a oblékla si ho, pečlivě si při tom upravovala u krku límec. „Pan Liddon je ten nejhorší ochránce manželky, co znám. Nebyl tu ještě ani pět minut, když si zapálil cigaretu. Požádala jsem ho také oheň a on mi podal krabičku zápalek, na které bylo všechno krásně napsané.”

Obrátila se na Marka a zeširoka se usmála. „Paní Liddonová je v hotelu Mirador, v tom přátelském místě, kde vám přiblíží všechny barvy vzrušujícího Mexika.” Vzala si klíč od George, podívala se na něj a dala ho do kapsy u kabátu. „Hotel Mirador - pokoj 26.”

Když se Mark setkal s jejím studeným, klidným pohledem, uvědomil si na prchavý okamžik, jaké to je někoho nenávidět. Faleš a dokonalá bravura v obelstívání byla u této dívky nekonečná. Elliino bezpečí záviselo na krabičce od zápalek. Frankie byla dost chytrá na to, aby si to uvědomila, a on vlezl do pasti, kterou mu nastražila. Jako buvol. Tak ho nazvala. A to ze sebe udělal. Buvola. Nebo spíš býka. Podruhé toho dne si sám sebe představil jako býka. Živě se viděl jako býk, který nabírá Frankie na rohy a odhazuje ji za sebe.

Podíval se na George pevně svírajícího revolver. Teď, když věděli, kde je Ellie, bylo jeho jedinou nadějí násilí. A protože měli zbraně, nic jiného mu nezbývalo. Měl pravdu, když považoval George za slaměného panáka? Tenkrát v tmavé uličce za Salonem de Lisboa už jednou selhal. Že by selhal znovu?

Napjal svaly a čekal na sebemenší šanci skočit na George. Frankie měla dva revolvery, ale oba byly v kapsách u kabátu. Teď ho ignorovala. A protože jím opovrhovala, mohla ho podcenit.

George se usmíval nepřirozeným a svatouškovským úsměvem. Bylo jasné, že si připisoval zásluhy za Frankiinu chytrost.

„Dobrá, pane Liddone. Myslím, že nakonec vaši pomoc potřebovat nebudeme. Zastavíme se v hotelu Mirador a vyzvedneme paní Liddonovou. A pak…” Obrátil se k Frankie a začal k ní mluvit rychlou češtinou.

Frankie sice zareagovala rychle jako blesk, ale ne dost rychle. Za tu krátkou vteřinku než vykřikla „Mlč. Může nám rozumět,” pochopil Mark díky své zaprášené češtině, jak George říká: Co s ní uděláme? Vezmeme ji s sebou do… ?

V té chvíli mu Frankie skočila do řeči. Ale bylo skoro jisté, že Ellie chtěli vzít do Acapulca. Tam měla Frankie rezervaci v hotelu Casa Miranda. Zítra se tohle bláznivé spiknutí, nebo co to bylo, dočká svého vrcholu v Acapulcu.

Díky Georgově hrubé chybě nebyla tahle hra ještě úplně ztracena. Nyní, i kdyby se stalo to nejhorší a on by je nemohl zastavit před dalším únosem Ellie, ví, kam by ji odvezli.

Ale bude muset hrát hlupáka. Kdyby si mysleli, že jim rozuměl, mohli by být opatrní a změnit plány. Nasadil výraz rozzlobeného zklamání.

Oba se na něj dívali zkoumavým a pátravým pohledem.

Frankie řekla Georgovi: „Je Čech. Měla jsem ti to říct. Narodil se v Čechách.”

„A jakou to hraje roli,” George stále držel pistoli namířenou na Marka. „Neřekl jsem nic, na čem by záleželo. A i kdyby, na chvilku ho stejně odklidíme.”

„Ano,” zamumlala Frankie. „Předpokládám, že to musíme udělat. Přines náplast.”

Frankie šla k zásuvce a vyndala velkou roli leukoplasti a nebezpečně vyhlížející nůžky.

Usmála se na Marka a řekla: „Obávám se, že tohle je trochu zastaralé. Ale vy jistě uvažujete logicky. Víte, že je to nutné.”

George mu přikázal: „Dejte ruce za záda.”

„Ano,” řekla Frankie, „rozhodně za záda. Nechci, abyste mě zase hodil jako míč na George.”

Mark dal ruce za záda. Frankie ho chtěla obejít. Jakmile mu svážou zápěstí, všechna naděje bude pryč. Teď nebo nikdy. S vědomím, že má za zády nůžky, se vrhl na George.

Jeho odhad druhého muže byl správný. George nevystřelil. Uhnul na stranu. Ale byla to Frankie, která jednala. Skoro ve stejném okamžiku, kdy se Mark pohnul, na něj skočila a rukama ho chytila za krk. Její nečekaná tíha ho vyvedla z rovnováhy. Když se chtěl narovnat, vymrštila se Georgova ruka nahoru a on ucítil v týlu úder revolveru. Zavrávoral s Frankie pověšenou stále na sobě. George ho znovu udeřil. Cítil, jak se ho Frankie pustila. Hezká místnost s barevnými přikrývkami se kolem něj roztočila. Měl podivný pocit, jako by neměl kolena.

Pak upadl do bezvědomí.

Když se probral, uvědomil si, že někdo tichým a naříkavým hlasem volá jeho jméno:

„Pane Liddone. Pane Liddone.”

Bolela ho hlava. Měl pocit, že ho přes ústa drží nějaká lepkavá nepřátelská ruka. Chtěl pohnout kotníky. Nemohl. Vzpomněl si na leukoplast.

„Pane Liddone.”

Otočil se a otevřel oči. Díval se přímo do hezkého snědého obličeje s dlouhými řasami, lemujícími černé, starostlivé oči.

„Pane Liddone, to jsem já. Váš přítel - Oscar.”

Nedávalo smysl, že je tady Oscar. Ale to nevadilo.

„Jste svázaný, pane Liddone, tou věcí, co používají doktoři. Přejete si, abych to odstranil?”

Mark přikývl.

„Bude to možná bolet.” Oscarovy jemné prsty poodlepily z Markových úst pásku. „Odvahu, pane Liddone. Aj.” Strhl pásku dolů.

Najednou se všechno Markovi vybavilo s velkým pocitem naléhavosti. „Jak dlouho jsem byl bez sebe?”

„Jak dlouho? Možná půl hodiny. V hotelu si já myslet, že můj přítel možná potřebuje pomoc. Tak jsem šel za vámi. Vidím George a dívku, jak jít ven. Naštěstí, když jsem pronajmout byt, udělal jsem si ještě jeden klíč. Čekat jsem, dokud oni neodejet pryč. Pak…”

„Sundej mi tu pásku ze zápěstí a z kotníků.”

Na Oscarově obličeji se objevil šťastný úsměv. „Spěcháte, pane Liddone?”

„Ano.”

„Spěcháte asi za sto peset?”

„Cokoliv si řekneš, ale sundej mi tu pásku.”

Oscarův úsměv se ještě víc rozzářil. „Nejprve si vzít peníze. Je to jednodušší.” Rukou zajel do Markovi náprsní kapsy a vyndal jeho peněženku. Pečlivě oddělil sto peset a pak strhl pásku. Mark vyskočil a vyrazil ke dveřím.

Za ním volal Oscar: „Chcete taxi?”

„Ano.”

„Jsem mladší a běžím rychleji.” Mladík kolem něj proběhl a pustil se dolů ze schodů. Když Mark vyběhl na ulici, stál pyšně u dveří taxíku. Oba nastoupili.

„Kam, pane Liddone?”

„Hotel Mirador.”

Oscar promluvil španělsky na řidiče. Když taxík vyrazil, Mark zachmuřeně zhodnotil situaci. Oscarovo osvobození za sto peset mu hodně pomohlo, ale situaci to nezmění. Frankie a George mají nejméně půl hodiny náskok. Měli klíč od Elliina pokoje. Ellie nebude schopna udělat nic na svoji obranu. Bylo téměř jisté, že teď už ji dostali.

Mark si nikdy nic nenalhával. Tahle katastrofa byla naprosto jeho vina. Nikdy neměl nechávat Ellie samotnou v hotelu. Měl být chytřejší. Teď za to zaplatí ona. Frankie a George měli auto. Oscar říkal, zeje viděl z bytu odjíždět. Možná, že už byli na cestě do Acapulca. Před očima měl mučivý obraz Ellie bezmocně svázané na zadním sedadle ujíždějícího automobilu. S velkým úsilím představu potlačil. Nemělo význam se trýznit.

Pojede za nimi do Acapulca.

Taxi odbočilo na majestátní příjezdovou cestu k hotelu Mirador. Vyndal z peněženky peníze a podal je Oscarovi.

„Zaplať mu.”

Mark proběhl halou do patia a nahoru po schodech. Přiběhl k pokoji 26. Dveře byly dokořán. Vběhl dovnitř. Ellie byla pryč a její šaty také. I když na to byl připraven, pohled na zmuchlané povlečení v pražné posteli ho stejně zklamal.

Rychle vyrazil dolů po schodech. „Viděli jste odcházet moji ženu?”

Recepční zamrkal: „Ne, pane.”

„A ptal se tady na ni někdo?”

„Proč…ne, pane. Vůbec nikdo.”

To mohl čekat. Frankie a George museli hotel Mirador znát, věděli, že se dá vklouznout dovnitř patiem a pak po schodech nahoru, aniž by je někdo z haly zahlédl.

„Jediné, co se stalo, pane,” řekl recepční neochotně, „bylo, že paní Liddonová telefonovala.”

„Telefonovala?”

„Ano, pane. Objednávala tři telefonní hovory. Dva místní a jeden do New Yorku.”

„Máte to číslo do New Yorku?”

„Proč…ano, pane. Sám jsem ten hovor přepojoval.” Recepční přešel k centrále a zalistoval v malé knížečce. „Bylo to Sacramento9-6412.!

Sacramento. To byla Victorova centrála. Byla to Frankie, samozřejmě, kdo zavolal Victorovi a předstíral recepčnímu, že volá paní Liddonová. To mohl očekávat. Ona a George musí podávat zprávy na ústředí - nahlásit Elliin útěk a následné znovudopadení.

Otočil se k Oscarovi, který postával za ním. „Jak dlouho to trvá do Acapulca?”

„Acapulca?” Oscarův obličej se rozjasnil. „Letadlem hodinu a půl. Ale letadlo odlétá jen ráno. Autem je to devět hodin.”

„Mohu si tu někde nějaké vypůjčit?”

Oscarovy bílé zuby se zaleskly. „Náhodou mám přítele. Vlastní velmi pohodlné auto.”

„Můžeš ho hned sehnat?”

„Věřím, že ano. Ale” - Oscar si prohlížel nehty - „silnice do Acapulca jsou pro cizince velmi zrádné, velmi dlouhé a mají mnoho zatáček. Můj přítel - je velmi opatrný. Nemám pocit, že on by si přát, abyste vy řídil sám.”

„Ale tebe nechá řídit?”

„Ó ano, ano. On má ve mě velkou důvěru. Je velmi dobrý přítel.”

„Dobrá. Sežeň to auto.”

„A já vás odvezu?”

„Ano.”

„Aj!” Oscarův obličej se zachmuřil. „Bude potřeba, samozřejmě, nějaké finanční vyrovnání.”

„Samozřejmě.”

„A také je tady moje práce v hotelu. Musím zaplatit chlapci, který mě vystřídat.”

„Kolik chceš dohromady?”

Oscar vypadal ostýchavě. „Nemáte už u sebe moc peněz, pane Liddone. To já si náhodou všimnout, když vidět vaši peněženku. Ale americké dolary budou v pořádku.” Odmlčel se. „Například sedmdesát dolarů - za všechno?”

Mark mu dal dolary. Oscar si prohlédl bankovky s posvátnou úctou, vyndal nacpanou peněženku a přidal je ke své kořisti.

„Pojedeme spolu do hotelu Reforma,” řekl Mark. „Počkám tam na tebe.”

Markův kufr byl stále v hotelu Reforma. Bude se muset převléknout.

Když přijeli k hotelu, Oscar odspěchal pryč přes Paseo. Klíč od Elliina pokoje dostal Mark bez jediné otázky. Jeho kufr ještě pořád stál v předsíni a Elliino oblečení stále viselo ve skříni. Osprchoval se v koupelně a převlékl se. Znovu si sbalil kufr, odnesl ho dolů a dal si něco k snědku v americkém baru, kde se právě chystali zavírat.

Bylo teprve půl třetí, když se Oscar vrátil. Mark za ním vyšel na ulici. U obrubníku byl zaparkovaný nový zelený buick kabriolet. Oscar s láskou pohladil blatník.

„Je krásný, že? Můj přítel je Američan. Mnoho mých přátel jsou Američané.”

Podržel Markovi dveře a jeho kufr dal na zadní sedadlo. Když i on nasedl, zdvořile si odkašlal.

„Jedna věc, pane Liddone. Moje gáže šoféra. Myslíte, že snad jeden dolar na hodinu je přijatelné?”

„To je v pořádku.”

„Jeden dolar za hodinu. Ach, páni!” Když Oscar nastartoval, otočil se na Marka s obdivem. „Ze všech mých přátel, pane Liddone, vy jste ten, kdo mně nejvíc dělat radost. Od teď já ostatní nechám, jen kvůli vám.”

20

Konečně nemusel bojovat s únavou, která na něj doléhala. Téměř okamžitě upadl Mark do hlubokého spánku, a když se probudil, bylo ráno. Auto se neúnavně řítilo vpřed krajinou hnědých hor a prašných kaňonů. Oscar vypadal za volantem svěží jako dítě po ranním mytí. Zvesela se na Marka usmál.

„Přejete si snídani, pane Liddone?” Sáhl dolů na vedlejší sedadlo a ostýchavě mu nabídl dva zmuchlané balíčky. „V Mexico City jsem koupil něco k jídlu. V jednom jsou pomeranče, ve druhém sendviče se šunkou. Vezměte si. Jsou zadarmo. Můj dárek pro vás.”

Zatímco Oscar brebtal o své nekonečné loajalitě svému novému příteli, Mark snědl pomeranč a šunkový sendvič. Spánek a čerstvý horský vzduch ho osvěžily. Dnes ráno se situace zdála méně beznadějná než včera večer. Neměl žádnou zbraň. To bylo politováníhodné. Ale měl na své straně některé výhody. Frankie a George nemohli vědět, že Oscar je podfoukl a osvobodil ho z bytu na Bolivaru. Nečekají, že je bude sledovat. Na jeho straně byl moment překvapení - a měl také Oscara jako svého spojence.

Podíval se na mladíka, který právě vybíral nebezpečnou zatáčku. Oscar mu věnoval úsměv plný slepého obdivu. Mark si ale o něm iluze nedělal. Oscar se přidal ke druhému týmu jen proto, že Mark platil líp. Jakmile dorazí do Acapulca, jeho velká láska pohasne ve chvíli, kdy mu Frankie nebo George strčí před jeho hezký nos větší hrst mincí. Ale dokonce i nejistý spojenec byl lepší než žádný.

Vůz se řítil dolů do údolí a pak zase ztřeštěně na vrchol dalšího kopce. Mark dával dohromady plán dalšího tažení. Frankie měla z nějakého důvodu schůzku v hotelu Casa Miranda, na které bude vystupovat jako paní Liddonová. Protože do váženého hotelu patřícího Thomasů Cookovi a synům s sebou nemohli vzít Ellie jako vězně, odveze patrně George Ellie do nějakého připraveného urytu a Frankie se po obchodním jednání zcela určitě znovu přidá k nim. Jeden ze způsobů jak najít Ellie, bude sledovat Frankie v Oscarově autě. V každém případě půjde do hotelu Casa Miranda a najde stopu tam.

Vyhlídka na další konflikt s Frankie ho podivně vzrušovala. Jak se k ní bude chovat bude záležet jen na okolnostech, ale konečně se mu dostane příležitosti, jak napravit fiasko z předchozího dne.

Po chvíli dojeli na okraj města. Vysoko nad nimi se na vrcholcích kopců tyčily hotely podobné sultánským palácům, ale tady dole byla špína a bída. Na prašných dvorcích stála zchátralá obydlí se střechami ze suchých palmových větví. Nahé děti, krocani s vytrhaným peřím a prasata se váleli kolem nebo se rozutíkávali před autem do stran.

Přijeli k rušnému náměstí. Bylo přecpané chatrnými stánky stejně jako náměstí v hlavním městě a všude burácela hudba z automatů okolních kaváren. Oscar zatočil do strmého kopce a téměř okamžitě se ocitli ve světě bohatství a kouzelných zahrad. Za několik minut se před nimi na vrcholu kopce objevila Casa Miranda. Projížděli tropickými zahradami a Oscar zastavil na širokém štěrkovém prostranství před impozantním průčelím hotelu.

Rozzářeně se otočil na Marka. „Řídím dobře, ne? Rychle, rychle. Devět hodin.”

„Je to skvělé, Oscare.”

„A teď - co si přejete, abych udělal? Víte, že pro vás udělám všechno, pane Liddone. Všechno.”

„Počkej tu na mě. Kdybych vyšel ven s Frankie, sleduj nás vozem. Ale ať tě nevidí.”

Oscar přikyvoval a úzkostlivě se zeptal: „Bude vám snad hrozit nebezpečí?”

„Možná.”

„Pak tedy” - mladík vypadal stydlivě - „snad je nejlepší finančně se vyrovnat nyní. Devět dolarů. Jeden dolar za hodinu. To je devět dolarů.”

Mark sáhl do kapsy pro peněženku. Ve stejné chvíli sáhl pro svoji s očekáváním i Oscar. Náhle dostal Mark nápad. Natáhl se a vytrhl mladíkovi peněženku z jeho malých snědých prstů a strčil si ji do vlastní kapsy.

Oscarova ústa se zděšeně otevřela. Bleskově rukou vyrazil k Markově kapse. Mark ho chytil za zápěstí.

„Neboj se Oscare. Dostaneš ji zpátky.” Usmál se na chlapce. „Je to jen záruka. Chci si být jist, že neuzavřeš nové přátelství, zatímco budu pryč.”

Oscarovy oči se na něj zeširoka dívaly s rozhořčením. „Pane Liddone, jak můžete být tak cynický?”

Mark ho poplácal po ruce a vystoupil z auta. „Udělej to, co jsem ti říkal, a dostaneš ji zpátky - plus tvých devět dolarů plus dalších deset dolarů navíc.”

Bylo horko. Sundal si kabát a klobouk, hodil je na zadní sedadlo a spěchal přes parkoviště do hotelu. Casa Miranda bylo jedno z těch míst, kde „prožijete líbánky, na které nikdy nezapomenete”. Kouzlo romantiky na něj dýchalo na každém kroku. Vstupní hala byla protažená až dozadu a za ohromnou prosklenou stěnou byly vidět nádherné zahrady. K Markovi se seběhli hoteloví sluhové ve švestkově modrých uniformách. Prošel kolem nich k recepci. Dívka s dlouhými řasami mu vyšla vstříc. Její výraz unavené elegance mu připomněl Derain’s.

Zeptal se: „Je tady paní Liddonová?”

Dívka si ho lhostejně měřila. „Jste ten džentlmen, kterého očekává?”

Tohle bylo až příliš jednoduché na to, aby to byla pravda. „Ano,” zalhal.

„Čeká na vás v Belvederu.”

„Kde to je?”

Dívka ukázala vpravo. „Skrz zahrady, kolem bazénu a pak rovně.”

Mark vyrazil přes halu. Aspoň jednou měl perfektní načasování. Přijel právě ve chvíli, kdy se měla odehrát schůzka. S trochou štěstí by se teď mohl dostat nejen k Ellie, ale konečně vyřešit celou tu zatracenou záhadu.

Chodbou došel do prostorného denního baru. Na jedné straně se táhla dlouhá přepážka, kde prodávali mexické umělecké předměty a americké časopisy. Když procházel kolem, zrak mu padl na hromádku časopisů Harpeťs Bazaar: Byl si skoro jist, že to byl stejný výtisk, který si prohlížel u Maurice. Jeden prolistoval a narazil na fotografii Ellie - za svobodna slavné slečny Eleanor Rossové.

Proběhlo jím vzrušení. Časopis zaplatil a dal si ho pod paži. Frankie a Elliina turistická karta; měla její drzost a její bezstarostnost při lhaní. Možná, že v téhle chvíli si byla dokonale jistá, že zvládne svou roli paní Liddonové, jako si nebyla jistá nikdy předtím.

Zasloužila si prožít ošklivý šok. Tenhle časopis byl mnohem nebezpečnější zbraň než jakýkoliv revolver.

Do zahrady vedla francouzská okna. Mark se vydal po klikatém chodníčku mezi rozkvetlými růžovými, žlutými a šarlatovými ibišky a dostal se na sluncem zalitou terasu s červenou dlažbou. Kolem bazénu byla rozestavěná křesla a stolky stíněné pestrými slunečníky. Další chodník vedl dál do zahrad. Vydal se tudy. Po dvaceti metrech došel k malé kulaté terase vyčnívající přes okraj útesu. Z bíle natřených kovových křesílek byl určitě nádherný výhled na Pacifik.

U cihlové balustrády stála opřená Frankie. Byla k němu otočená zády. Na sobě měla jednoduché bílé šaty s širokým červeným páskem. Červená kabelka se jí houpala na rameni. V oslnivém slunci měly její odbarvené světlé vlasy téměř stříbrný odstín. Velké přenosné rádio v koženém obalu leželo na balustrádě vedle ní.

Než vešel do Belvederu, Mark se na chvilku zastavil. Pak velmi potichu řekl:

„Dobré ráno, paní Liddonová.”

Při zvuku jeho hlasu se rychle otočila. Oči upřené na jeho obličej nebyly vůbec ve střehu.

„Vy!” vydechla.

„Ano já.”

„Ale jak…?”

„Jsem superman. Zlomil jsem okovy a přiletěl jsem sem v mém starém šedivém plášti.”

Byla opravdu vystrašená. Všiml si toho. Díky strachu vypadala velmi mladě, poněkud nešikovně a strašně nevinně. Nikdo by při pohledu na ni neřekl, že je nebezpečná jako bedna plná zmijí.

Nechystal se jí to usnadnit tím, že by promluvil jako první. Jen stál a usmíval se na ni. Podivným a neosobním způsobem ho zajímalo, jak se vyvleče z téhle kritické situace. Každou chvilku přijde „džentlmen”, na kterého tu čekala, a schůzka, nebo jak to nazvat, může začít. Nemohla tušit, kolik a zda vůbec něco Mark ví, ale musela si uvědomovat, že pokud se ho rychle nezbaví, bude to její konec. Pro ni musel být něco jako časovaná bomba, která tu před ní stála a tikala a tikala a varovala před explozí, která může každou vteřinu následovat.

Nyní už měla obličej pod kontrolou. Už v něm nebyl žádný strach. Hodnotila situaci a rozhodovala se, jaká bude její další role - výhružná, smířlivá nebo svůdná. Začínal ji znát tak dobře, jako kdyby byla jeho ženou.

Konečně promluvila tichým, ochraptělým hlasem: „Pane Liddone, chci, abyste mě teď poslouchal. Prosím, tohle je důležité.”

Takže bude „vážná”. Pro teď si vybrala tuhle roli.

„Dobrá,” řekl. „Poslouchám.”

„Nikdy jste mi nevěřil a já vám to nevyčítám. Ale teď mi musíte věřit. Udělal jste velkou chybu, že jste sem přijel.”

„Skutečně?”

„Milujete svou manželku. Snažíte se ji najít. To jediné vás zajímá, že?”

„To - a ještě další věci.”

Položila mu ruku na paži. Všiml si, že si už opravila odloupnutý lak na nehtu. „Ona tu není. Vy jste rozuměl tomu, co George včera říkal. Myslel jste si, že ji vezmeme s sebou. Ale neudělali jsme to. Změnili jsme plán.” Dívala se na něj s vážným výrazem - až příliš vážným. „Uděláme spolu dohodu. Když půjdete hned teď pryč a slíbíte, že už mě ani George nebude sledovat, řeknu vám, kde je.”

Pokud to bude poctivá dohoda a bude alespoň malá šance, že mu řekne pravdu, měl by její podmínky přijmout. Najít Ellie pro něj stále bylo to nejdůležitější, jediná skutečně důležitá věc. Ale byla stejně průhledná jako prosklené stěny hotelu Casa Miranda. Byl to jen další z jejích fíglů - provizorní plán, jak se ho zbavit dřív, než začne schůzka.

Stál, pozoroval ji a nic neříkal. Věděl, že zdržování je jeho největší zbraň.

Vyčkávala, ale pak už to nemohla vydržet. Zeptala se: „Takže, pane Liddone?”

„Dobrá. Řekněte mi, kde je moje žena.”

„A vy mi slíbíte, že odejdete?”

„Možná.”

„Co je tohle za dohodu?”

„To je dohoda, která se uzavírá s lidmi jako jste vy. Řekněte mi, kde tvrdíte, že je moje žena. Když vání budu věřit - udělám možná to, co navrhujete.”

Podupla nohou. Bylo to absurdně přirozené gesto frustrace. „Velmi dobře, pane Liddone. Když to chcete takhle. Vaše žena je v Mexico City.”

„Opravdu?”

„V Oscarově domě.”

„A jak se stalo, že tam je zpátky?”

Frankie rychle pohlédla na stezku, která vedla od hotelu. Byl to pohled plný úzkosti. „Oscar ji odvezl zpátky. Sledoval vás, když jste ji vezl do hotelu Mirador. Když jste odešel, šel do jejího pokoje a postaral se o ni.”

Ze všech lží, které mu kdy napovídala, byla tahle nejsměšnější. Toužil po tom jí říct, že v době, kdy měl podle ní Oscar znovu unášet Ellie, s ním byl v hotelu Granada a dával mu Georgovu adresu; že to byl Oscar, kdo ho osvobodil v bytě na Bolivaru; že to byl znovu Oscar, kdo ho sem přivezl; že Oscar na něj teď čeká před hotelem. Ale nemůže vytáhnout trumf jen pro zlomyslné potěšení vidět ji zdrcenou.

„Takže moje manželka je v Mexico City.”

„Ano, ano.”

„Zajímavé,” řekl. „Velmi zajímavé. I přesto si ale myslím, že se tady stejně porozhlédnu.”

Ustoupila o krok zpět. Jako kdyby ji udeřil. Jako by jí dal ránu rovnou mezi oči. „Mám zájem se setkat s vaším přítelem. Koneckonců, přítel mé manželky je i mým přítelem.”

„Jaký přítel?” Snažila se vypadat zmateně. Byla to ubohá snaha. „O jakém příteli to mluvíte?”

„O džentlmenu cituji: kterého očekáváte. Konec citace. O muži, před kterým se budete vydávat za paní Mark Liddonovou.” Vytáhl z podpaží Harper’s Bazaar. Pomalu listoval stránkami, dokud nenarazil na fotografii Ellie. Ukázal ji směrem k ní. „Myslel jsem si, že byste ráda viděla fotografii skutečné paní Liddonové.”

Byla naprosto v koncích. Když se dívala na fotografii, svěsila ramena. Vypadala menší a útlejší.

„Ne,” zašeptala. „Ach ne, to byste neudělal.”

Všude kolem Belvederu byly ibiškové keře. Kolem jejího obličeje proletěl kolibřík s jasně oranžovým hrdlem a zabořil zobáček do obrovského šarlatového květu. Najednou se mu vrhla bez nejmenšího varování do náruče. Prsty sevřela jeho klopy. Bradu mu přitiskla na hruď.

„Ach Marku, Marku, prosím věřte mi. Nesmíte tu zůstat. Nemyslím vůbec na sebe. Mám na mysli vás. Nemůžete zůstat. Je to pro vás nebezpečné. Je to…”

Slova se z ní překotně hrnula. Ohromila ho její schopnost rychle se vzpamatovat. Přestala hrát „vážnou” roli a vrhla se do „svádění”. Nikdy nepoznala, že už prohrála.

Stále se ho pevně držela a rukama křečovitě přejížděla po jeho pažích nahoru a dolů, když v tom se objevil na chodníčku vedoucím z hotelu muž. Frankie byla k chodníku zády a patrně ho neslyšela přicházet. Ale Mark, který se díval přes její hlavu, na něj měl dobrý výhled. Muž došel k Belvederu a zastavil se. Byl to cizinec - ve středních letech, celkem pohledný Mexičan v elegantním bílém obleku. Když je oba zahlédl, v jeho obličeji se objevily pochybnosti. Vypadalo to, že se obrátí a půjde zpátky do hotelu, když v tom si všiml přenosného rádia ležícího na balustrádě. Zdálo se, že se o něčem ujistil, a hned vykročil k nim.

Hlasem, v němž nebylo stopy po přízvuku, se zeptal: „Promiňte, ale hovořím s paní Liddonovou?”

Frankie se prudce odtáhla od Marka, který řekl: „Ano, přesně tak. To je ona. Já jsem Mark Liddon - její manžel.”

Frankie obdivuhodně zvládla další ze svých přeměn. Když ji cizinec opatrně zkoumal pohledem, usmála se na něj svým chladným úsměvem modelky a natáhla k němu ruku.

Cizinec ji přijal. „Jsem Frederico Gonzales, paní Liddonová. Je mi potěšením se s vámi seznámit.” Obrátil se na Marka s rukou stále nataženou. „A s vámi také, pane Liddone - i když jsem nečekal, že i vy se tohoto večírku zúčastníte.”

Mark vsunul Harpeťs Bazaar do podpaží a vyzývavě se podíval na Frankie. Klidně mu pohled vrátila a zamumlala směrem k seňoru Gonzalesovi: „Ano, my jsme to také nečekali. Můj manžel se ke mně připojil na poslední chvíli.”

Obličej seňora Gonzalese byl bez výrazu. „Takže potom je, samozřejmě, obeznámen s…? Dokončil větu mávnutím zápěstí.

„Jistě,” řekl Mark. „Vím všechno. Myslel jsem, že moje žena by mohla potřebovat trochu pomoci.”

„A tak.” Seňor Gonzales se usmál přívětivým úsměvem. „To je skvělý nápad.” Na chvilku se zastavil před Frankie a pak volným krokem přešel k balustrádě, zvedl rádio a prohlížel si ho se zdvořilým obdivem. „Toto je hezká věcička, paní Liddonová. Doufám, že jste ji nahlásila na celnici, když jste sem přijela. Někdy, když to člověk neudělá, může mít problémy vyvézt své věci zase zpátky.”

„Ach ano,” řekla Frankie. „Nahlásila jsem to.”

Ani v jednom z obou hlasů se nedalo poznat, že by rádio mělo nějaký jiný než triviální význam. Ale Mark si teď byl jist, že určitě hraje nějakou významnou roli při této schůzce. Gonzales si dal rádio do podpaží a zlehka se uklonil.

„Čeká na nás vůz se šoférem, paní Liddonová. Váš manžel nás bude zajisté doprovázet?”

„Ach to ne,” zasáhla rychle Frankie. „Myslím, že ne. Právě přiletěl ze Států. Je strašně unavený. Raději se půjde vyspat.”

„Tak si poslechněme tuhle ženušku.” Mark ji objal kolem pasu a usmál se na Gonzalese. „Jsem čerstvý jako poupátko. Samozřejmě, že s vámi pojedu.”

Frankiiny oči ztvrdly jako kámen, ale rty se jí roztáhly do přehnaně sladkého úsměvu. „No dobře, miláčku. Ty to víš nejlépe. Ale určitě s sebou nebudeš tahat ten nudný módní časopis, viď že ne?”

Vytáhla mu časopis z podpaží. Přistoupila k balustrádě a hodila ho dolů ze strmé stráně. S úsměvem se vrátila ke Gonzalesovi a rukou se do něj zavěsila.

„V pořádku, seňore Gonzalesi,” řekla. „Můžeme jít.”

21

Černá limuzína s řidičem v uniformě čekala před hotelem. Seňor Gonzales je oba nechal nastoupit a pak se usadil vedle nich. Frankie si vzala od Marka rádio a držela ho na klíně. Když se auto rozjelo, podíval se Mark z okénka. Oscarův zelený buick byl stále zaparkován na stejném místě. Oscara nebylo vidět. Určitě zmizel z dohledu, když je viděl přicházet. Mark si o Oscara nedělal starosti. Dokud bude mladíkova peněženka v jeho kapse, bude je sledovat kamkoliv - klidně i na mys Finisterre, když to bude potřeba.

Zatímco vůz neslyšně projížděl z kopce dolů kolem náměstí a pak po široké pobřežní dálnici, vedl seňor Gonzales zdvořilou konverzaci o krásách Acapulca. Frankie odpovídala se stejně banální zdvořilostí, ale její noha, přitisknutá k Markovu stehnu, byla napjatá jako noha baletky při výskoku. Stále neměl nejmenší tušení, o co tady jde, ale věděl, že Frankie má strach. Pokud se bojí, znamená to, že on má vše pod kontrolou, a to bylo jediné, na čem záleželo.

Během dvacetiminutové jízdy podél romantického pobřeží, lemovaného ohnutými palmami a širokými písečnými plážemi, Mark raději neriskoval, že by se ohlížel za Oscarem. Ale silnice, po které jeli, neměla žádné odbočky. Bez problémů by je mohlo sledovat i desetileté dítě. Pod nimi se objevila malá, průzračně modrá zátoka. Na jejím okraji stála osamocená bílá vila. Od domu vybíhalo dřevěné molo, u jehož konce kotvila nablýskaná výletní jachta.

Seňor Gonzales na vše ukázal se skromným úsměvem majitele: „Tady je moje hnízdečko.”

Ještě než vůz projel vysokou železnou branou, všiml si Mark cesty ukryté v hustém porostu oleandrů. To bude skvělé místo, kde může Oscar nepozorovaně zaparkovat. Zapamatoval si polohu místa, zatímco vůz projížděl klikatou cestou mezi pomerančovníky a zastavil před vilou.

Všichni vystoupili. Seňor Gonzales promluvil španělsky na šoféra, který s vozem odjel. Rudě natřené vstupní dveře před nimi otevřel mladík, patrně domácí sluha, v bílém saku. Seňor Gonzales je odvedl dolů po schodech do dlouhého a sluncem zalitého obývacího pokoje, zaplněného skvosty z předkolumbovského období. Bizarní kamenné sochy lidí a zvířat byly dramaticky rozmístěné po obvodu místnosti. Jedna ze stěn byla ověšená maskami z kovu a peří. V křesle u okna seděl muž v plážovém obleku. Když vešli, vyskočil a s rozzářeným obličejem jim šel vstříc.

Jakmile ho Mark uviděl, okamžitě ho poznal. Dobrosrdečný výraz, růžovoučká pleť a křiklavě vzorovaná kravata. Na světlo vyšla další z Frankiiných lží. Pan Riley, se kterým šla na býčí zápasy, tedy nebyl jen náhodný známý. Byl také součástí tohoto spiknutí.

Pan Riley šel přímo k Frankie a natahoval velkou ruku. „No vidíte, paní Liddonová. Nečekala jste, že mě tu najdete, že ne? Myslel jsem si, že mi neuškodí trochu sluníčka, tak jsem si vzal pár dní volno.”

Podíval se na Marka. Na chvíli si Mark pomyslel, že ho poznal, i když na býčích zápasech se nestalo nic, čím by si ho mohl zapamatovat. Ale obličej pana Rileyho nevyjadřoval žádné podezření, jen zdvořilé vyčkávání.

Frankie položila přenosné rádio na stůl a na oba střídavě ukázala. „Pan Riley - můj manžel.”

„Váš manžel, ano?” Pan Riley se podíval na seňora Gonzalese. „Dobře, dobře, vás jsme skutečně nečekali.”

Seňor Gonzales vysvětlil: „Přijel na poslední chvíli. Myslím, že je to dobrý nápad, ne?”

„Skvělý.” Pan Riley se rozesmál hýkavým a poněkud slabomyslným smíchem. „Báječný nápad.”

Stiskl Markovu dlaň teplou, masitou rukou.

Seňor Gonzales řekl: „Takže se všichni posaďme a udělejme si pohodlí.”

Posadili se. Pan Riley si přitáhl křeslo k Frankie a začal se s ní bodře bavit o býčích zápasech. Seňor Gonzales je obešel a nabídl každému cigaretu. Mark netušil, co tu může očekávat, ale určitě nepočítal s tímto absurdně obyčejným setkáním. V chování žádného z nich nebylo nic, co by naznačovalo, že jde o něco víc než jen nudnou skupinku lidí, kteří se sem sešli na poněkud nudnou party.

Kvůli tomuhle unesli Ellie; tohle tedy mělo být vyvrcholením všech těch dlouhých hodin intrik a nebezpečí; to byla ta chvíle, kvůli které se Frankie třásla od hlavy až k patě?

Po chvilce Gonzales řekl: „Omluvte mě, prosím, na okamžik. Půjdu a postarám se o něco k pití.” Odešel z pokoje a dost dlouho byl pryč. Konečně se vrátil a za ním se objevil mladík s láhvemi, sklenicemi a ledem na stříbrném podnosu. Frankie požádala o skotskou whisky a sodu. Mark také. Když mladík obsloužil Frankie, přešel k Markovi. Když se k němu sklonil a podával mu sklenici, ucítil Mark, jak mu vsunul do dlaně malý papírek. Mladík pak podal sklenici i panu Rileymu a z místnosti se tiše vytratil.

Ta zpráva nemohla být od Frankie. Neměla žádnou příležitost ji napsat nebo ji dokonce předat tomu chlapci. Marka zachvátila zvědavost. Čekal, dokud se mu nenaskytla příležitost nahlas ocenit sbírku masek, a pak k nim vykročil, aby je mohl obdivovat zblízka. Sklenici postavil na stůl a předstíral, že si prohlíží jednu z masek, zatímco v dlani rozbaloval papírek.

Ke svému ohromení poznal Elliino široké, nakloněné písmo.

Marku, miláčku, je to past. Hrozí ti strašné nebezpečí.

Prosím, prosím, odejdi. Nedělej si o mě starosti.

Oni mi nic neudělají. Ale rychle jdi odsud pryč.

Jeho úžas se změnil v rozjařenost. Tohle nedávalo vůbec žádný smysl. Byla to ta nejbláznivější ze všech bláznivých událostí. Ale Ellie byla tady.

Za ním se ozýval nezáživný rozhovor. Vsunul papírek do kapsy a přešel k další masce, aby si ji prohlédl. Protože George a Frankie sem přivezli Ellie, musejí být pan Riley a seňor Gonzales jejich spojenci a ne ti, co mají být podvedeni. Schůzka v Belvederu tedy musela být jen zástěrka. Oba dva věděli, že Frankie se vydává za Ellie. Všichni tři v tom jeli společně a z nějakého důvodu před ním předstírali, že ona je paní Liddonová.

Proč? Bylo to kvůli němu? Bylo by možné, že Frankie ho znovu dostala, když předstírala, že se ho bojí, aby ho sem jednoduše nalákala? Je to past, napsala Ellie. Musí to být tedy past. Gonzales a Riley věděli stejně tak jako Frankie, že on je jejich nepřítel. Nikoho neobalamutil.

Ucítil, že někdo vedle něj stojí, a uslyšel Gonzalesův uhlazený hlas, jak říká: „Takže vás zajímají moje masky, pane Liddone?”

Mark se k němu otočil. „Jsou pozoruhodné.”

„Pak si je musíme společně později prohlédnout. Právě teď si ale myslím, že by paní Liddonovou potěšila malá procházka k jachtě.”

„Nemohu se dočkat,” řekla Frankie.

Vstala. Zároveň s ní i Riley, který ji předběhl, aby před ní mohl otevřít francouzské okno. Gonzales uchopil Marka za loket a všichni čtyři vyšli na sluncem zalitou zahradu.

Když kráčeli po chodníčku dolů k pláži, Mark zuřivě uvažoval. Proč navrhl Gonzales tuhle procházku k jachtě? Bylo by to diskrétnější místo než samotný dům, kde ho chtěli uvěznit nebo zabít. Ano, určitě to tak bude. Takže pokud má zachránit Ellie, musí to udělat teď nebo nikdy.

Před nimi se na konci chodníčku objevilo molo. Do očí ho udeřila bělostná zář. Hejna mořských ptáků, lenošivě se pohupujících na modrých vodách zátoky, vypadala jako bílé kousky laku odloupnutého z bílého zábradlí mola. Před nimi na konci mola kotvila výletní jachta. Na lodi nebyl vidět žádný pohyb. Vypadala tiše a zlověstně, jako kdyby byla součástí spiknutí.

Nebylo toho moc, co mohl udělat, mohl jen zkusit zariskovat. Obrátil se na Gonzalese s omluvným úsměvem. „Je mi to líto, ale nejsem zvyklý na tropické slunce a já hlupák jsem si zapomněl klobouk. Nevadilo by vám, kdybych požádal vašeho domácího sluhu, aby mi nějaký obstaral?”

Frankie, která se držela za paži pana Rileyho, se zastavila a podívala se na něj. Markovi se zdálo, že Gonzales a Riley si vyměnili rychlé pohledy. Pak se Gonzales usmál vlídným úsměvem hostitele.

„Ale jistě, pane Liddone. Neměl byste být na tomhle slunci bez klobouku, pokud na něj nejste zvyklý. Půjdu s vámi a něco pro vás najdeme.”

„Neobtěžujte se. Požádám vašeho sluhu.”

„Ale mě to vůbec neobtěžuje.” Gonzales mu opět položil ruku na paži. Podíval se přes rameno na Rileyho. „Mohl byste vzít paní Liddonovou na jachtu. My se k vám připojíme později.”

Pan Riley a Frankie vyšli na molo. Mark nečekal, že by jeho plán mohl vyjít lépe. Alespoň se zbavil těch dvou. Když se vraceli zahradou zpátky, pohrával si s myšlenkou srazit Gonzalese k zemi, ale pak ji zavrhl. Dokud budou hrát tuhle hru slušně, bude hrát svoji roli podle nich.

Vešli do obývacího pokoje. Frankiino přenosné rádio stále ještě bylo na stolku, kde ho předtím nechala. Gonzales ho vedl halou a pak po schodech nahoru. Prošli chodbou obloženou kachlíky do místnosti, která byla nepochybně Gonzalesovou ložnicí. Gonzales otevřel vestavěnou skříň a objevila se police plná klobouků.

„Tady, pane Liddone, vyberte si.”

Markův pohled putoval přes velkou vyřezávanou postel. Na nočním stolku stálo přenosné rádio v koženém obalu, které vypadalo naprosto stejně jako rádio Frankie. Podle toho, jakou věnoval druhému rádiu Gonzales pozornost, musí být tohle víc než jen náhoda. Bez uvažování si vybral klobouk a vyzkoušel ho.

Když to udělal, zaslechl najednou, jak před vilou zastavuje auto. Gonzales odspěchal k oknu a za chvilku se vrátil. Tvářil se zneklidněně.

„Kdybyste mě na chvilku omluvil, pane Liddone. Někdo přijel. Obchodní záležitost. Vrátím se za chviličku.”

Odešel z pokoje a Mark se šel podívat k oknu. Před vchodem stála černá limuzína, která je sem přivezla z Casy Mirandy, a z ní vystupoval vysoký snědý muž v hnědém gabardenovém obleku.

Okamžitě poznal Victora D’Ioria.

Všechno teď do sebe perfektně zapadalo. Včera v noci, když mu Frankie volala z hotelu Mirador, musel Victor zjistit, že situace je natolik vážná, že je potřeba, aby sám přiletěl z New Yorku všechno osobně srovnat. To také vysvětlovalo tu zdržovací taktiku v obývacím pokoji. Gonzales, Riley a Frankie čekali na bossův příjezd, aby mohli začít akci.

Ale svým příjezdem vlastně nabízel Markovi novou příležitost. Vyrazil ke dveřím a pak se, protože ho něco napadlo, vrátil pro rádio. Vyběhl do chodby. Nikoho neviděl. Běžel od dveří ke dveřím a potichu volal:

„Ellie, Ellie; to jsem já, Mark.”

U čtvrtých dveří zaslechl nějaké volání. Srdce mu začalo rychle bít. Rozrazil dveře a vešel do místnosti.

Ellie mu běžela naproti.

„Marku!”

Vrhla se mu do náruče a přitiskla se k němu jako dítě, které osvobodili před hrůzami tmy.

„Ach, Marku, Marku, miláčku.”

22

Pevně ji k sobě přitiskl, líbal ji na ústa a cítil, jak jí splašeně bije srdce. Věděl, že nemají čas. Měl by okamžitě vymyslet, jak se dostat z domu do Oscarova auta a zpátky do bezpečí do Acapulca. Ale i tohle muselo přijít. Měla na sobě chladivý bílý kostým. Vypadala nádherně, jako vždy bez poskvrnky. Rukama jí přejel po zádech, ucítil křivky jejího těla a znovu si místo snu vybavoval skutečnost.

„Viděla jsem tě přijet,” říkala překotně. „Z okna. Nevěřila jsem vlastním očím. Ach Marku, miláčku, jak ses sem dostal?”

„Nebylo to snadné, ale dokázal jsem to.”

„V Mexiku jsem měla sen, ve kterém se mi zdálo, že jsi se mnou, ale asi to nebyla pravda.”

„A mě by ani ve snu nenapadlo, že bys tu mohla být, dokud jsem nedostal tu zprávu. Jak jsi dokázala, abych ji dostal?”

„Dala jsem domácímu sluhovi svůj - svůj safírový prsten.” Zvedla ruku, aby mu ukázala, že prsten je pryč. Oči měla podivně zastřené, skoro jako by v nich byla hrůza a on byl jejím katem a ne vysvoboditelem. „Ach Marku, musím ti toho tolik vysvětlit.”

„Pro začátek jen pár věcí. To ostatní může počkat. Unesli tě a Frankie se vydávala za tebe? Proč?”

„Ty to nevíš?”

„Já opravdu nevím vůbec nic.”

Udělala rukou malé gesto. „Jednou v noci jsem se pěkně rozjela. Hrála jsem v Lorton Clubu. Prohrála jsem…”

„To vím.”

„Nemohla jsem zaplatit. Dostala jsem strach. Utekla jsem. Victor za mnou někoho poslal.”

„George.”

„Ano, George. Měl mě zabít. Ale protože jsem byla tady v Mexiku, dostali jiný nápad.”

„Jaký jiný nápad?”

„Nejdřív jsem to nevěděla. Celou dobu, co jsem byla zamčená v nějakém domě v Mexico City, do mě cpali drogy nebo co. Teprve - teprve, až když mě sem přivezli, mi pan Riley všechno vysvětlil. Jde o drogy.”

„Narkotika?”

„Victor nedělá jen do hazardu. Pašuje taky do Států drogy. Většinou jdou přes Mexiko, přímo odtud, z jachty Seňora Gonzalese. Pan Riley je prostředník. Zřejmě má kurýry, kteří neustále převážejí zboží přes hranice. A teď má Gonzales zásilku heroinu. Já - já tomu příliš nerozumím, ale zdá se, že má velkou cenu. Victor chtěl být při této zásilce hodně opatrný, a proto dostal nápad, aby ji přes hranice převezla Frankie, která by se vydávala za mě - protože já jsem hodně známá osoba. Eleanor Rossová. Na celnici by je nenapadlo prohlížet zavazadla paní Mark Liddonové.”

Takže konečně tu bylo vysvětlení. Bylo jednoduché a ubohé.

„Ach, Marku,” Ellie se ho držela za paži. „Bylo to strašné. Když mě sem přivezli a všechno mi řekli, sdělili mi, že kdybych byla někdo jiný, zabili by mě. Ale Victor nechtěl, aby to udělali, protože - protože jsem byla jeho přítelkyně. Ale stejně mě hrozně vyděsili. Tvrdili, že mě stejně zabijí, když jim neslíbím, že nikomu nic neřeknu a nebudu se snažit utéct, dokud zásilka nebude bezpečně za hranicemi. Slíbila jsem to. Samozřejmě, že jsem to udělala. Takže mě se nic nestane. Ale s tebou je to jiné. Ty ses jim postavil. Málem jsi jim všechno úplně překazil, Oni to vědí. Proto tě sem nalákali - aby tě zabili.” Zoufale potřásla hlavou. „Ach miláčku, lásko moje, musíš se pokusit utéct.”

Samozřejmě, že uteče - utečou totiž spolu. Protože teď, když ji našel, když se konečně dozvěděl smutnou pravdu o Frankiině dvojí tváři, cítil ohromnou odvahu. Věděl také, a v duchu se musel usmát, že má šanci překazit Victorovi jeho kšeft. Smysl dvou naprosto stejných rádií mu teď byl úplně jasný.

Schůzka v Belvederu bylo jen preventivní opatření sehrané pro zvědavé oči. Vážená paní Mark Liddonová, ubytovaná jako turistka v hotelu Casa Miranda, se náhodně setkala s váženým seňorem Gonzalesem, který ji pozval na oběd do své vily. Paní Mark Liddonová vzala své luxusní přenosné rádio - ale došlo k záměně. Gonzalesovo rádio - to, které měl teď Mark u sebe - byla atrapa, uvnitř byla zásilka narkotik.

Zatímco ho Ellie zvědavě pozorovala, přešel k oknu. Okno vedlo na přední dvůr. Hned dole pod oknem, ne víc než pět stop, začínala šikmá stříška přední verandy. Limuzína, kterou přijel Victor, zmizela a nikdo nebyl v dohledu. Útěk se zdál směšně jednoduchý, až podezřele snadný.

Přešel k Ellie. „Oscar čeká venku v autě. Alespoň jsem si jist, že čeká. Jediné, co musíme udělat, je, dostat se odtud a utíkat pryč.”

„Ale, Marku…” Nejistě se na něj dívala.

Políbil ji. „Neboj se, lásko. Zvládneš to hravě.”

Sebral rádio, druhou rukou ji objal a postrčil k oknu. Na chvilku zaváhala; pak se na něj chabě usmála, přelezla přes okenní parapet a seskočila na stříšku. Následoval ji i s rádiem. Za několik vteřin už se oba spouštěli dolů po úzkých sloupcích verandy a utíkali do bezpečí pomerančových stromů.

Čekal, že se z domu za nimi každou chvilku ozve nějaký rámus. Ale nic se nestalo. Znovu měl ten nepříjemný pocit, že všechno jde až příliš hladce. Doběhli k hájku. Jiskřivé slunce, probleskující mezi listy stromů, zbarvilo zralé pomeranče do měděného odstínu. Vzduch byl nasládlý vůní pomerančových květů. Připadalo mu, jako kdyby probíhali ohromnou svatební kyticí. Dostali se k nízké zídce, která ohraničovala hranice pozemku. Za ní uviděl oleandry. Přehoupl se přes zídku a pomohl Ellie přelézt. Razili si cestu hustým křovím a najednou před nimi zahlédl blýskavý zelený lak auta.

Během několika vteřin byli venku na cestě a před nimi byl buick s Oscarem za volantem.

Dostavila se úleva. Mark položil rádio na zadní sedadlo a usmál se na Oscara.

„Takže jsi to dokázal. Skvělé.”

Mladík jeho úsměv neopětoval. Na obličeji měl stále tentýž výraz rozhořčení a muk, se kterým ho Mark zanechal před hotelem Casa Miranda. Mark si vzpomněl na zkonfiskovanou peněženku a vytáhl ji z kapsy.

Jakmile ji Oscar uviděl, radostí se rozzářil. Jeho drobná ruka se k němu natáhla. V dychtivé nedočkavosti vyrazil Markovi peněženku z ruky a ta spadla na zem. Když se Mark sehnul, aby ji sebral, vykutálelo se z peněženky něco malého a lesklého a zmizelo pod suchým listem. Odhrnul list a věc sebral. Když uviděl, co to je, zdálo se mu, že se jeho srdce na chvíli zastavilo.

To, co vypadlo z Oscarovy peněženky, byl Elliin safírový prsten.

V těch několika málo vteřinách, kdy zíral na prsten, který se matně leskl na jeho dlani, si nedokázal nijak srovnat zmatené myšlenky, které se mu honily hlavou. Prsten vypadl z Oscarovy peněženky. Oscarova peněženka byla v jeho kapse od té doby, co mu ji sebral před hotelem Casa Miranda. Ale Ellie tvrdila, že prsten dala teprve před půl hodinou Gonzalesovu sluhovi.

Jediné, co v této chvíli dokázal, bylo, že si uvědomil, že Ellie lhala. Musela lhát. Nebylo o tom žádných pochyb.

Obrátil se na ni a ukázal jí prsten. Nesmí myslet na to, co se mu honí hlavou. Musí čekat a nemít pocity, jen čekat a vidět, co se stane.

Velice tichým hlasem poznamenal: „Neříkala jsi, že jsi ten prsten dala Gonzalesovu sluhovi?”

I přes všechno stále doufal, že jeho otázka ji nezaskočí, že obličej zůstane stejný. Ale v jejích očích byl znovu ten výraz hrůzy, který se objevil už předtím nahoře v pokoji. Vykročila k němu a udělala slabý posuněk.

„Já -já to mohu vysvětlit. Říkala jsem to, ano. Ale - myslela jsem jen na tvoje dobro. Marku, musela jsem tě dostat pryč. Já…”

Pomalu mu začala docházet pravda. Bylo to jako první příznaky bolesti, které budou postupně sílit, až bude bolest nesnesitelná.

„Marku, poslouchej mě…”

Odvrátil se od ní a podíval se na Oscara, který seděl nehybně v autě a pozoroval je.

„Takže, Oscare - jak jsi přišel k tomu prstenu?”

Ellie sebou trhla. „Ne, Oscare. Neříkej to.”

Přistoupila k autu, ale Mark ji odstrčil a popadl Oscara za ramena.

„Mluv. A řekni mi všechno po pravdě. Jak jsi přišel k tomu prstenu?”

Aniž by Oscar řekl jediné slovo, Mark už odpověď téměř znal. Jak by tu mohlo být víc než jedno vysvětlení? Minulou noc, když v Mexico City odešel z hotelu Mirador od Ellie, o které si myslel, že je stále omámená a tvrdě spí, byl prsten stále na jejím prstu. Zahlédl ho, jak se leskne ve světle lampy na nočním stolku. Podle jejího vyprávění - podle toho, čemu tak věřil - pak přišli Frankie a George a znovu ji unesli. Pokud to byla pravda, jakým způsobem se mohl její prsten ocitnout v Oscarově peněžence?

Bolest byla postupně silnější a silnější - nesoustředila se jen na jedno místo, nakonec ho celého ochromí.

„Řekni mi to, Oscare,” naléhal na něj.

Mladík pohlédl z Elliina bílého obličej na Marka. Pak s nepatrným pokrčením ramen řekl: „Pokud si musím vybrat… pak jste, pane Liddone, můj větší přítel než paní Liddonová. Dala mi to - včera v noci.”

Pravda se blížila. „Kdy?”

„Chvíli předtím, co jste dorazil do hotelu Granada se svou zbraní, mi telefonovala. Ona řekla, když já jít za Georgem a Frankie a říct jim, že jsem ji vzal zpátky do mého domu, ona mi dá ten prsten. Později, když vy odejít do Georgova bytu, ona přišla do hotelu. Dala mi ten prsten.

Ona přišla do hotelu. Ellie, kterou nechal omámenou a neschopnou pohybu v posteli v Miradoru!

Oscarův hlas pokračoval: „Udělal jsem, co mi řekla. Jel jsem na Bolivar. George a Frankie vycházeli k autu. Řekl jsem jim, že paní Liddonová být zpátky v mém domě. Říkal jsem to tak dobře, že oni mi věřili. Pak - šel jsem nahoru a pomohl vám utéct.”

Mark odhodil všechny pochybnosti. Tohle byla pravda. Byla to sice pravda hořká jako strychnin, ale musel ji spolknout.

Když mu Frankie řekla v Belvederu, že Ellie je zpátky v Oscarově domě, připadalo mu to jako nejubožejší lež ze všech. Byla to samozřejmě lež. Ale Frankie mu nelhala. Byla to lež, o které si sama myslela, že je pravdou, lež, kterou spolu dokonale vymysleli Oscar a Ellie.

Teď konečně viděl celý obraz. Byl však naprosto odlišný od všeho, co si kdy dokázal představit. Myslel si, že to byla Frankie, kdo včera v noci telefonoval Victorovi z Miradoru. Ale byla to Ellie. Byla to Ellie, kdo sehrál ten ohromný podvod, a všechny je napálila.

Nebyla to Frankie, kdo byl Victorův spojenec. Byla to Ellie.

Oscar se na něj prosebně díval. „Pane Liddone, byl to tak pěkný prsten. Vždycky jsem moc chtít takový safírový prsten, bylo špatné, co já udělat? Bylo to špatné pro vás - můj příteli?”

Bylo tragikomické, že dokonce i Oscar se v tuhle chvíli staral hlavně o Oscara. Takže tenhle mladík hrál svou hru s každým a proti všem. Se svým nesmírným nadáním pro intriky se udržel na třech výplatních páskách. Ale koho to zajímalo? Úplatnost patřila mezi Oscarovy důležité životní funkce. Koho teď ale zajímal Oscar?

Přinutil se otočit na Ellie, i když to vyžadovalo víc síly, než mu ještě zbývalo. Jako by měl nějak zablokované vidění. Díval se na ni, ale zdála se mu docela jiná, malá, nehmotná jako duch s velkýma očima zírajícíma na něj z vychrtlého, hrůzyplného obličeje.

Pomalu dával dohromady slovo za slovem a zeptal se: „Minulou noc - když jsem tě zachránil z Oscarova domu, ty jsi jen předstírala, že jsi omámená drogou.”

Zdvihla k němu roztřesenou ruku. I její hlas mu zněl jinak - byl tenoučký a pisklavý jako hlas ducha.

„Marku, poslechni si mě…”

Neoblomně pokračoval dál a doplňoval jeden fakt za druhým na své místo. „Všechno, co jsi mi řekla v tom pokoji, byla lež - křivá lež. Heroin pro Victora neměla převézt Frankie. Byla jsi to ty. Ty sama jsi to měla udělat.”

„Marku…”

„Přijela jsi z New Yorku, abys to udělala. Pak se Frankie a George snažili tě zastavit a Frankie tě vystřídala. Když jsem tě našel, potřebovala jsi být na svobodě, ale mě jsi nepotřebovala. Byl jsem jen něco, co ti stálo v cestě - něco, co muselo být co nejrychleji odstraněno, abys mohla pokračovat v práci pro Victora. Včera v noci jsi v pokoji v hotelu Mirador jen předstírala, že spíš; možná, že jsi nechala schválně vypadnout tu fotografii z pudřenky, abych zjistil, že George je Victorův barman, a vydal se ho hledat. Protože tys chtěla, abych vypadl z pokoje, že ano? Abys mohla zavolat Victorovi. A mohla mu říct: „Podívej, Frankie a George mě unesli, ale už jsem zase na svobodě. Můžu pokračovat v práci. Samozřejmě, je tady ten trouba můj manžel a pořád se kolem motá a všechno kazí, ale já se o něj postarám. Dobře, Victore, jsem zase volná. Jaký je rozkaz dne?”

Otevřela ústa a chtěla promluvit, ale on pokračoval:

„A teď, tady ve vile jsi nebyla jako vězeň. Ty jsi tu jako jedna z Victorových kočiček, přítulných malých kočiček z jeho party. Pane Bože, určitě sis řekla, když jsi mě uviděla: Už se sem zase nemotorně řítí ten starý buvol, aby všechno pokazil. Napíšeme mu vzkaz, aby se odbelhal někam jinam.”

Nechtěl být hořký, ale hořkost z něj tryskala z nějakých tajných zdrojů a všechno dostávalo trpkou příchuť.

Ellie brečela. Matně si to uvědomoval. A nejasně k němu doléhal i její tenoučký, pisklavý hlásek.

„Poslouchej mě, Marku. Kéž bys mě na chvilku poslouchal. Ano, to všechno jsem udělala. Říkala jsem, že pro Victora převezu drogy. Ale bylo to jen proto, že mě přinutil. Říkal, že když to neudělám, tak ti řekne - řekne ti o mně strašné věci. Klidně by to udělal, říkal, a ty by ses mě prý už nikdy nechtěl ani dotknout. Marku, on mě přinutil. Cožpak to nechápeš? Milovala jsem tě. Stále tě miluji. Tím, že bych to pro Victora udělala a vyrovnala tak dluh - to byla moje jediná šance, jak ho umlčet a zachránit tak naše manželství. A nahoře v tom pokoji jsem ti nemohla říct pravdu. Jak bych mohla? Kdybych to udělala, pohrdal bys mnou, ztratila bych všechno, za co jsem bojovala. Ale chtěla jsem, abys utekl, protože ti tu hrozí strašné nebezpečí. Takže jsem napsala ten vzkaz, abych tě zachránila. Ach Marku, snaž se mi věřit…”

Poslouchal ji jen napůl a jen napůl jí rozuměl. Všechny ty věci dělala proto, aby zachránila naše manželství - protože ho milovala. Stále to opakovala. Kdyby nevyrovnala účet u Victora, řekl by mu pak Victor věci, za které by Ellie nenáviděl. Jaké věci? Co by tak mohl Victor ještě vědět, aby to hrálo nějakou roli? Bylo toho stále mnoho, čemu nerozuměl. Možná, že nakonec to všechno bude hrát velkou roli. Ale teď to mohl řešit.

Nyní záleželo jen na jediné věci. Bylo to proti vší logice, ale bylo to stejně naléhavé jako rýpavá bolest uvnitř. Tohle bylo tak. Tamto bylo takhle. Dobře, dobře. Ale mimo tohle všechno musí vědět o Frankie.

Ellie stále mluvila. Nebo ne? Nebyl si úplně jist.

„Řekni mi o Frankie a Georgovi,” řekl. „George byl Victorův barman, ne?”

„Ano.”

„Ale pracoval proti němu. Muselo to tak být. On a Frankie jdou proti němu.”

„Ano… ach ano, myslím, že ano. Ano.”

Nebude se ptát proč. I kdyby to Ellie věděla, v téhle chvíli na tom nezáleželo. Jediné, na čem záleželo, bylo to, že celou tu dobu se choval jako největší hlupák. Slepě se řítil vpřed, aby zachránil Ellie, a Frankie považoval celou tu dobu za nepřítele, za někoho, koho je třeba zneškodnit. Za vším, co řekla nebo udělala, viděl faleš a podvod. A přesto ona celou tu dobu byla na straně bojující proti Victorovi.

S minimální schopností jasně uvažovat, podpořenou naprostým emocionálním vyčerpáním, teď viděl, že od začátku díky němu neustále ztroskotávala. Když zachránil Ellie v Mexico City, nahrál tak vlastně do rukou Victorovi. Tím, že sledoval Frankie do Acapulca a s časopisem jí vyhrožoval v Belvederu, udělal znovu to samé.

A to nebylo všechno. On, Mark, dal Ellie příležitost zavolat Victorovi a varovat ho, že se za ni někdo vydává. Victor jí zřejmě okamžitě nařídil, aby sebrala pana Rileyho a hned vyrazili do Acapulca varovat Gonzalese před falešnou „paní Liddonovou”. Dnes ráno v Belvederu Gonzales věděl, že Frankie je podvodnice. Nedal ale nic najevo, aby ji nalákal do vily. Myslela si, že ho dostala. Ale díky Markovi to byla ona, koho dostali.

A teď je v jejich rukou a oni ji vzali na jachtu…

Najednou se otočil na Ellie: „Co udělají s Frankie?”

Jeho žena mu teď připadala ještě neskutečnější - duch, který se téměř rozplynul a zůstaly z něj jen ohromné, zírající oči, plovoucí v prázdném prostoru.

„S Frankie?”

„Oni ji zabijí, je to tak?”

Popuzeně pokrčila rameny. „Koho to zajímá? Ach Marku, lásko, koho zajímá, co s ní udělají? Záleží přece jen na tobě a na mně.”

Opovrhoval jí. Kdyby přestal přemýšlet, zdálo by se nemožné, že několik okamžiků stačí k tomu, aby se jeho velká láska změnila v opovržení. Ale on nepřemýšlel. Prožíval každou chvíli a cítil, jak se pohrdání rozlévá v jeho žilách jako jed. Tohle byla dívka, kterou miloval - dívka, která dokázala lhát, podvádět, hrát na straně gangsterů, aby „zachránila jejich manželství” a pak, když pomůže nahnat Frankie na jistou smrt, jen říct:

„Koho zajímá, jestli ji zabijí nebo ne? Záleží přece jen na tobě a na mně.”

Rozmazaně, jako když mu někdo vytrhne fotografii z ruky, ještě než si ji stačil prohlédnout, si vybavil paní Rossovou, jak sedí nehybně u téměř vyhaslého krbu a hlavu má skloněnou nad šálkem s kávou.

„Lže. Lhala od malička. Člověk u ní nikdy neví, co je pravda a co lež.”

Zbývalo mu udělat jen jedinou věc. Samozřejmě. Teď už to věděl. Stále držel prsten a Oscarovu peněženku. Obojí dal do kapsy. Odvrátil se od Ellie a rozběhl se k vile.

Zaslechl její výkřik a pak volání: „Marku, Marku, kam běžíš?”

„Zachránit Frankie.”

„Ne, to ne. Marku, vrať se. Marku, vždyť tě zabijí.”

Slyšel, jak se za ním rozběhla.

„Ach, Marku, miláčku, miluji tě. Miluji tě. Vrať se.”

Přehoupl se přes kamennou zídku a utíkal pod pomerančovníky dolů.

23

Vyběhl z pomerančového háje na štěrkovou cestu. Vila se objevila před ním. Musel kolem ní proběhnout k molu, které vedlo k jachtě. Nemohl se nijak krýt. Ale o to se nestaral.

Jeho mysl ještě neměla čas vyrovnat se se změnou v jeho srdci. Věděl, že riskuje, ale tohle bylo zvláštním způsobem něco jako vysvobození. Vysvobození z bludiště lží a zmatků, ze kterého se konečně vymotal s jedinou nepopiratelnou pravdou.

Frankie stála proti Victorovi a částečně i díky němu je teď v hrozném nebezpečí.

Neměl u sebe zbraň a neměl žádný plán. Nemohl nabídnout nic na záchranu, kromě tvrdohlavého rozhodnutí alespoň se o záchranu pokusit. Jediné, co věděl, bylo, že Frankie a George byli stejně nepoctiví jako ostatní - dva malí překupníci, kteří se snažili přiživit na Victorově kšeftu. Ale byla tu šance, že Frankie má v sobě možná i něco poctivého.

Když přemýšlel o Frankie, živě si ji vybavil přesně tak, jak ji viděl poprvé na býčích zápasech, mladou, klidnou, s pronikavýma modrýma očima, bezelstně si ho prohlížejícíma. Tolikrát ji od té doby nenáviděl, nebo ne? Alespoň si to myslel. Ale během těch dlouhých hodin si své vlastní pocity jen mylně vykládal.

Když proběhl kolem domu na cestu, která vedla dolů k molu, pocítil najednou neskutečnou rozjařenost. Konečně dělá něco, co po dnech strávených pronásledováním přízraku stojí za to. Pokud byl někdo v domě, musel ho vidět. Ale nic se neozývalo, žádný zvuk za ním. Možná, že díky tomu, že Ellie byla Victorova přítelkyně, mu dovolili se tu volně pohybovat. Možná, že je o to požádala Ellie. Skoro ji slyšel, jak říká: „Victore, drahoušku, proč nenecháme mého ubohého manžela odejít pryč? Jakou škodu by tu mohl napáchat? Je příliš hloupý a příliš do mě zamilovaný, aby znamenal nějaké nebezpečí.”

Znovu se v něm zvedla vlna hořkosti. Ano, tak nějak to muselo být. To vysvětlovalo, proč byl jejich „útěk” z ložnice ve vile tak snadný. Myslel si, že je báječný hrdina, zachraňující manželku ze spárů pronásledovatelů. Ve skutečnosti byl jen obyčejný - šašek.

Vběhl na molo a utíkal po dřevěných prknech k jachtě ukotvené na konci. Velký bílý pták, sedící na zábradlí, zaskřehotal, zamával křídly a nemotorně vzlétl, když dorazil k můstku, který vedl na jachtu. Rychle přeběhl a zastavil se. Neviděl žádnou posádku. Museli všechny poslat pryč. Namířil ke schůdkům vedoucím dolů do kajut v podpalubí. Napadla ho sžíravá myšlenka, že už jde možná pozdě. Bylo to už před půlhodinou, co nechal pana Rileyho a Frankie na molu. Jestli tu byli celou tu dobu s ní…

Pustil se dolů po schodech. Před ním byla chodba s oblouky dveří vedoucími do jednotlivých kajut. Na chvíli znehybněl a napínal sluch, když v tom zaslechl hlasy vycházející z jedné z kabin vpředu. Přešel k zavřeným dveřím. Za nimi zazněl hýkavý smích pana Rileyho a po něm se ozval další hlas - jakoby ospalý a sebejistý, hlas Victora.

Budou mít u sebe samozřejmě zbraně. Řítí se bezhlavě do nebezpečí. Ale už se tak rozhodl. Rozrazil dveře a vešel do kajuty.

Ve stejné chvíli, kdy uviděl Victora a pana Rileyho, uviděl i Frankie a pohled na ni ho hned rozradostnil. Nepřišel pozdě. Ještě tu byla a seděla v křesle u stěny. Teď, i když šlo do tuhého, ztratila ten výraz malé vylekané holčičky. Vypadala klidně a vyrovnaně jako vždy a poněkud znuděně. Kouřila cigaretu a nohy měla přehozené přes sebe. Znovu odmítala přiznat krizi. A najednou mu přestalo vadit, jestli je podvodnice nebo ne. Tahle dívka měla víc kuráže než všichni kolem dohromady. Ať už byla kdokoliv a udělala cokoliv, stálo za to, ji zachránit.

Přímo před ní se povaloval na gauči Victor. V ruce pohupoval revolverem. U protější zdi stál pan Riley. Taky měl revolver. Seňor Gonzales tu nebyl.

Když Mark vešel, všichni tři se k němu otočili. Ale jen pan Riley vyjádřil chroptivým oddychováním své pocity. Frankie si ho vážně prohlížela skrz cigaretový kouř a Victor se dál pohodlně rozvaloval na gauči stejně jako ve své rudé posteli s nebesy v New Yorku. Na chvilku se jeho bystré oči darebáka z ulice zadívaly na Marka zpod hustých řas nebezpečně. Pak kývl na Rileyho, který přešel k Markovi, prohledal ho, jestli nemá zbraň. Pak se vrátil na své místo u zdi. Victorův hezký obličej se roztáhl do přátelského úsměvu.

„No, to je ale překvapení. Ty máš být přece na útěku.”

„Ano,” řekl Mark. „To jsem se taky domníval.”

„Ellie o to zvlášť požádala. Všichni bychom pro Ellie udělali cokoliv.” Victor se podíval na zbraň ve své ruce. „Co se stalo? Cožpak ti nenapsala vzkaz, abys vypadl?”

„Napsala.”

„A cožpak tě Gonzales nevzal nahoru a nenechal tě tam, aby ses s ní mohl setkat?”

Takže oni ho do útěku vmanévrovali přesně takhle. „Ale ano, vzal.”

Victor přimhouřil oči. „Tak co tady sakra děláš?”

Mark se nikdy necítil víc zmateně. Podvody a lsti se v jeho mysli nerozlučitelně spojily s Ellie a s životem s ní, který musel zavrhnout, aby si zachoval rozum. Všechno v něm chtělo nahlas křičet, že se vrátil pro Frankie. Ale věděl, že jedinou jeho nadějí jak ji zachránit, je dál hrát stejnou hru a použít všech schopností, které se v něm zrodily během katastrofálního pronásledování Ellie.

Opětoval Victorovi úsměv. Nebylo to vůbec těžké. „Jsem tady,” řekl, „protože si chci vyrovnat pár dluhů s Frankie. Myslel jsem si, že bych vám mohl pomoct.”

Kdyby dokázal alespoň na chvíli přesvědčit Victora, že je teď na jeho straně, možná by ze sebe odvedl pozornost a dokázal získat zbraň.

Victor přijal jeho poznámku bez komentáře. Nadzvedl se na lokti a zbraní stále pohupoval.

„Nejdřív si ujasněme jednu věc, chlapče. Kolik toho víš?”

„Dost.”

„Ellie ti to řekla?”

„Sám jsem si to domyslel.”

Victor láskyplně pohladil zbraň. „Mohls nám spoustu věcí překazit. Uvědomuješ si to?”

„Jasně. Kdybych chtěl.”

„Ale ty se chystáš přidat na naši stranu?”

„Sledoval jsem Ellie až sem. Myslíte, že bych se k ní měl teď vrátit?”

Victor se znovu usmál. „Láska je nádherná věc. Dobře. Takže tebe Frankie taky naštvala. Každý je na ni naštvaný. Co proti ní máš?”

„Co proti ní mám? Ona a George unesli moji ženu; chtěli mě vyřídit, chtěli…”

„Dobře, dobře.” Victorovi to stačilo. „Takže držíš s námi. Fajn.” Namířil zbraní na Frankie. „Teď tady máme tuhle malou kurvičku - díky Ellie, díky tobě, díky pár ostatním lidem. Ale ona je jen půlka toho, co chceme. Chlapík, na kterého se zlobím, je George. Dostal se do vězení. Skvělé. Když vyšel ven, dal jsem mu zpátky jeho práci a jak se mi za to odvděčil? On a tahle mazaná kočička se pokusili o menší únos za sedmdesát táců.” Zavrtěl hlavou. „Jo, George je to, co chci.”

Teď znal Mark pravdu - pokud se dalo Victorovi věřit. Frankie byla jen další z lumpů a společně s Georgem chtěla získat Victorovu zásilku drog. Tohle byl ale příběh, kde nebyla žádná hrdinka a on si nemusel hrát na sira Lancelota. Ale už se dostal tak daleko na cestě zklamání, že svoje rozhodnutí už měnit nebude. Ať už jsou její „obchody” jakkoliv ničemné, Frankie byla dívka, kterou odsoudila Ellie na smrt jen proto, aby tak „zachránila jejich manželství”. I pro tenhle jediný důvod stálo za to ji zachránit.

Victor se na něj stále díval. „A teď - Frankie ví, kde je George. Ale Frankie s námi příliš nespolupracuje. Možná bys nám mohl trochu pomoct, chlapče, jestli víš, kde bychom ho mohli najít.”

„Včera v noci byl v Mexico City,” řekl Mark. „To je všechno, co vím.”

„To je všechno?”

„Bohužel ano.”

Victor si povzdychl. „Tak to je špatné. Takže víš, co teď uděláš? Sebereš se a vrátíš se zpátky ke své ženušce. Obávám se, že budeme muset přinutit Frankie, aby změnila názor. Nebude to žádná hezká podívaná.”

„Naopak,” namítl Mark, „bude to velmi hezké. Myslím, že tady zůstanu.”

Čekal, že muž před ním mu na to neskočí. Ale zdálo se, že Victorovi to nevadilo. V jeho černých očích se objevilo nepatrné překvapení a zájem, jako kdyby nečekal, že Mark bude tak chvályhodně málo choulostivý.

„Dobře, chlapče. Když chceš, zůstaň tady. Čím víc nás bude, tím větší zábava.”

Mark začal pociťovat malou naději. Konečně se stal ve Victorových očích někým, komu rozuměl - bezvýznamným, pomstychtivým chlápkem se sadistickými choutkami sledovat jak mlátí tuhle dívku. Během jejich rozhovoru pan Riley vůbec nepromluvil. Jestliže tu bylo nějaké slabé místo, tak to byl on. Mark se k němu natočil. Když na něj rychle skočí v tom pravém okamžiku, mohl by možná získat jeho zbraň.

Victor se pomalu zvedl z postele a povytáhl si kalhoty. S revolverem v ruce se otočil na Frankie a udělal několik kroků, dokud nestál přímo před ní. Podíval se na ni a vřele a láskyplně se usmál.

„Dobrá, lásko. Kde je George?”

Frankie mu opětovala úsměv se stejně hranou sladkostí. „Plýtváte dechem.”

„Ano, skutečně?” Victor jí dal facku, ale jen zlehka, skoro jen jako. Z konce její cigarety upadl na zem popel. Bez jediného pohnutí brvou si Frankie nespokojeně mlaskla a ukázala na popel.

„Teď se podívejte, co jste udělal - zničil jste ten krásný koberec.”

Poprvé se ve Victorově obličeji objevil vztek. Pan Riley je oba pozoroval a jeho tlusté tváře mu cukaly nedočkavostí. Mark se k němu posunul o centimetr blíž. Pocítil zvláštní vzrušení. Vzpomněl si na včerejší okamžik v bytě na Bolivaru, kdy se snažil zastrašit Frankie. Frankie se nedala zastrašit snadno. Nemůžete přinutit lidi, aby vám něco řekli, když držíte zbraň.

Victor byl skloněn nad dívkou. „Mám ti to snad vysvětlit polopatě? Jsi teď tady. A my si tě tu necháme. Ven se nedostaneš. Takže nám řekni, kde je George.”

Frankie vyndala z úst cigaretu a smetla popel ze svojí sukně. „A když ne?”

Victor pokrčil rameny. „Nejdřív to a pak zas ono. A nakonec skončíš mrtvá.”

„A vy,” zamumlala Frankie, „vy skončíte bez George.”

Victor se rozesmál. „Myslíš, že ho nedostaneme? Toho osamoceného ptáčka, co tu poletuje bez centu v kapse?”

„Možná, že není tak osamocený, jak si myslíte.”

„Co tím chceš říct?”

Frankiin úsměv byl provokativně klidný. „Mám vám to snad vysvětlit polopatě? George byl ve vězení, protože ho chytli, jak pro vás převáží drogy. Seděl tři roky. To je dost dlouho. Za tu dobu dokázal Hitler napsat knihu. Georgovi to stačilo, aby i on vymyslel svůj malý kampf.”

Naklonila se dopředu, cigaretu stále v ruce, a tvářila se dobrosrdečně jako učitelka, která urovnává hádku v osmé třídě.

„Myslím, že tohle je nejlepší příležitost, abych vám vyprávěla krátký příběh z Georgova života.”

I když na ni mířily dvě zbraně, téměř se jí podařilo převzít od Victora kontrolu nad situací.

„Ano,” začala. „Poslechněte si tuhle smutnou pohádku. Mysleli jste si, že máte George v kapse, protože když byl ve vojenské nemocnici, stal se závislým na morfiu a vy jste ho zásobovali drogou, i když byl pak venku. Když ho zatkli, nic na vás neřekl. Vůbec nic. Ale jak už jsem řekla, ve vězení se někdy přihodí různé věci. První věc, která se stala, bylo, že ho odnaučili brát drogy. A další věc byla, že George vyléčili naprosto dokonale. Stal se z něj doslova protidrogový bojovník, s tuctem hořících mečů v každé ruce. Zatímco seděl ve své cele, vymyslel plán, který přednesl jistým lidem. Jeho plánem bylo dostat se z vězení a zkusit, jestli by o tobě nemohl něco zajímavého zjistit. Policii to připadalo jako skvělý nápad, a tak ho pustili na podmínku.”

S úsměvem a s pohledem stále otočeným na Victora odklepla popel z cigarety na koberec. „Takže teď víte, co jsem myslela tím, že není vůbec osamocený.”

Victorovi se to vůbec nelíbilo. Mark si všiml, jak se ho zmocňuje nejistota. A sám cítil, jak jeho vzrušení stoupá. Tohle zní lip než poslední teorie „lump proti lumpovi”. Proč by tohle nemohla být pravda? Proč by Frankie a George nemohli být na straně zákona a spravedlnosti?

Frankie se stále upřeně dívala na Victora. Odulé tváře pana Rileyho zesinaly, byl fascinován divokostí, která z obou sálala. Tohle byla Markova chvíle. Napnul svaly a chystal se skočit na pana Rileyho.

V tu chvíli se otevřely dveře kajuty. Všichni sebou trhli. Na prahu dveří stála Ellie, oči měla velké jako lemur a v obličeji divoký a zoufalý výraz. Přes rameno jí visela kožená kabelka. Když ji Mark opustil u Oscarova auta, žádnou kabelku neměla. Zvláštní bylo, že teď, když všechny jeho city k ní vyprchaly, byla to jediná věc, které si všiml. Když za ním běžela, žádnou kabelku neměla - a teď najednou ano.

Na chvilku se ve dveřích zastavila a pohledem se zuřivě dívala z Marka na Victora a na pana Rileyho.

Pak se vzlyknutím vyrazila k Victorovi a kabelka se jí houpala na rameni jako kyvadlo.

„Neubližujte mu,” brečela. „Prosím, Victore, nic Markovi neudělej. My jsme se jen pohádali. Já to dám zase do pořádku.”

Obrátila se na Marka a chytla ho za ruku a upřeně se na něj dívala. „Marku, miláčku, řekni mu, že jsi na naší straně. Když jim to vysvětlíš, nic se ti nestane. Řekni mu, že to byl jen bláznivý nápad - vtrhnout sem a snažit se zachránit Frankie.”

Nehty se mu zarývala do paže. Přes rameno se podíval na Victora. Škoda už byla napáchána, samozřejmě. Tady se znovu pokoušela „zachránit jejich manželství” a jedinou větou o Frankie zničila celý jeho plán, jako kdyby to byl zlý úmysl.

Pan Riley měl zbraň stále namířenou na Ellie. Ale Victor se pomalu otočil a jeho revolver teď mířil přímo na Markovo břicho.

„Tak, tak, pane Liddone,” řekl tiše, „takže vy jste taky pěkně mazaný. George se kamarádí s policií. Frankie se kamarádí s vámi.”

Ellie stále něco říkala a držela se ho pevně za paži. Ustoupil o krok zpátky, dokud neměli za zády stěnu kajuty. Byla přitisknuta k jeho boku a ostrá hrana její kabelky ho nepříjemně tlačila do žeber. Podíval se z Victora na Frankie. Dívka vstala a pohled mu vrátila. Na chvilku se mu zdálo, že vidí v jejích očích zoufalství. Ale během vteřinky byly zase ve střehu.

Victor se teď díval na Ellie. Na obličeji měl široký úsměv. „Promiň, kotě,” řekl jí. „Rád bych ho pro tebe zachránil, ale myslím, že si budeš muset najít jiného manžela.” Namířil revolverem dopředu. „Dobrá, pane Liddone. Kde je George?”

Byla to Frankie, kdo odpověděl. Nečekaně se ozval její hlas plný pohrdání: „Vy blázne, on to neví.”

Victor jí nevěnoval pozornost. „Čekám, pane Liddone.”

„On to neví.” Frankie udělala krok vpřed. Bradu měla vzdorovitě vysunutou. „Cožpak nemáte rozum? Nevidíte, že celou tu dobu bojoval proti nám všem? Vraťte ho jeho ženě.”

Victor se na ni podíval - a obličej se mu roztáhl do triumfálního úsměvu. „Tak takhle to je. Velmi zajímavé. Jak zajímavé a romantické. Obě dvě. Dvě krásné kočičky - a obě milují pana Liddona.”

Frankie se na něj vztekle podívala. „Nechtějte mě rozesmát.”

„Já vás nechci rozesmát, drahoušku. Slibuji, že vás nerozesměji.” Victor pohlédl na zbraň, kterou mířil na Marka, a pak se podíval na ni. „Dobře, Frankie. Řekni mi, kde je George nebo zastřelím tvého přítele. Počítám do deseti.”

V kajutě teď bylo vražedné ticho. Mark se díval přímo do revolveru a necítil vůbec nic.

„Jedna, Frankie. Kde je George? Dvě - kde je George?”

Ellie, stále přitisknutá k Markovi, se třásla. Cítil, jak uvzlykaně oddechuje. Kabelka, kterou částečně zakrývala rukou, mu stále rýpala do žeber. Najednou, když už se zdálo, že není žádná naděje, ho něco napadlo. Ellie tu kabelku v autě neměla. A když běžela za ním, zastavila se a kabelku někde sebrala.

Proč? Protože v ní měla zbraň?

Nenápadně zasunul ruku Ellie za záda. Velice pomalu posunoval prsty po kožené kabelce.

„Tři. Tři Frankie. Kde je George?”

Frankie najednou vypadala strašně mladě a nevinně. Takhle vypadala i v Belvederu, když měla opravdu strach. Ale byl si jist, že to určitě neřekne. Proč by měla? Byl to Georgův život proti jeho a ona byla Georgova dívka. Frankie nebyla nevyzpytatelná, nestálá nebo zvrácená. Věděla, co je to věrnost.

Opatrně sunul prsty nahoru k uzávěru kabelky. Ellie měla rameno stále před ním a Victorovi tak zakrývala pohled. Ale nemohl si být jistý, zda si uvědomovala, co dělá. Byla to ironie. Tohle byla jeho žena, dívka, kterou miloval, ale přestože chápal vše, co se teď odehrává ve Frankiině mysli, Ellie pro něj byla naprostá záhada. Její loajalita byla nepochopitelná. Teď šlo o jeho nebo o Victorův život - který si vybere?”

„Čtyři, Frankie. Kde je George?”

Frankie se natočila k Markovi. Rukou k němu udělala nepatrné beznadějné gesto. Věděl přesně, co to má znamenat. Dala mu vědět, že je to pro ni strašné rozhodování, ale nemůže nic dělat. Chápal ji. Nechtěl, aby to bylo jinak. Tohle nebyla její zásluha. Udělala všechno pro to, aby ho od všeho udržela stranou. Ale bylo pro něj nesnesitelné vidět ji, jak trpí, a Victora za to nenáviděl - ne za to, co udělal jemu, ani za to, co kdy udělal Ellie, ale za to, co musela Frankie snášet.

Markovy prsty, poslepu hmatající po Elliině kabelce, našly konečně přezku. Přezku uvolnil a ruku vsunul pomalu do kabelky. Když to udělal, Ellie ztuhla. Ruka mu zamrzla. Srdce mu bilo jako křídla ptáka tlukoucí do okenní tabulky.

„Pět, Frankie.” Victor otočil revolverem kolem prstu.

Pomalu, pomaličku se Elliina ruka sunula k Markově ruce na kabelce. Za několik vteřin se dotkla přezky. A pak se vypravila do kabelky. Matně si Mark uvědomil, že celé jejich manželství teď prochází zkouškou. Bylo samozřejmě navždy ztracené a nebyla naděje cokoliv napravit, ale tato chvíle prokáže, zda vůbec kdy za něco stálo.

„Šest, Frankie,” řekl Victor.

Elliina ruka se dotkla jeho. Na vteřinu se zdálo, že její prsty zaváhaly, ale pak sevřely jeho ruku. Pokud je na Victorově straně, tohle by měla být chvíle, kdy varovně vykřikne. Mark čekal, napjatý jako struna. Ale výkřik nepřicházel. Elliiny prsty ho ještě pevněji sevřely a vedly jeho ruku na dno kabelky.

„Sedm, Frankie.”

Markova ruka se dotkla kovu. Ellie mu sevřela prsty kolem revolveru. Pak, když si byla jistá, že už zbraň drží, pomalu svou ruku vytáhla, spustila ji dolů k boku a opět zakrývala jeho paži před Victorovým pohledem.

V ruce měl teď zbraň. V hlavě se mu promítal panoramatický film z jejich manželství. Za něco nakonec přece jen stálo. Na tenhle jediný okamžik byla konečně Ellie jeho manželkou.

Victor se usmál na Frankie. Znovu zatočil zbraní.

„Osm, Frankie. Kde je George?”

Jediným bleskurychlým pohybem vytáhl Mark revolver z kabelky a vystřelil. Victorova zbraň zarotovala vzduchem. Mark vystřelil znovu. Victorova pravá ruka se komicky vymrštila nahoru. V jeho obličeji se zračil výraz naprostého překvapení. Z košile na prsou mu vytryskla krev, a když jeho revolver dopadl na zem, svalil se za ním obličejem k zemi.

Jako kdyby měl tři páry očí, uviděl Mark ve stejné chvíli jak se Frankie vrhla pro Victorovu zbraň, jak se pan Riley otočil na něj a Ellie se vrhla vpřed.

Když Frankie popadla Victorův revolver, vystřelil pan Riley rovnou na Marka. Ve stejném okamžiku Markova ruka se zbraní odlétla stranou a Ellie klesla na kolena. Ozval se čtvrtý výstřel a pan Riley zavrávoral, opřel se o zeď, pak zachrčel a sklouzl jako nacpaný pytel po zdi dolů na podlahu.

Automaticky se Markovy myšlenky začaly řadit na své místo. Riley na něj vystřelil; Ellie se vrhla tělem přeď něj, aby ho chránila, a pak na Rileyho vystřelila Frankie Victorovou zbraní.

Tak to bylo. Takhle se to stalo. Ellie stále ještě klečela. Sklonil se a objal ji. Potichu zavzlykala. Pootočila se k němu a on uviděl její profil, bílý a stažený bolestí a strachem. Když si k ní klekl na zem, uviděl na jejím bílém kostýmu krev.

Najednou jako by se všechna jeho něha k ní vrátila. Zahlédla pana Rielyho dřív, než si ho všiml on. Mohla počkat. Mohla to nechat na Markovi, aby si sám vybojoval svou vlastní bitvu. Ale vrhla se před něj, aby kulka zasáhla ji.

„Ellie,” zašeptal. „Ellie.”

Frankie byla někde blízko. Slyšel její hlas, pro něj naprosto nepřirozený, jak říká: „Victor je mrtvý. Pan Riley je raněn. Vše je v pořádku. Mám jeho zbraň.”

Vkleče se Mark sklonil k Ellie. Její strachem zastřené oči se na něj dívaly.

„Mohlo to, Marku,” promluvila. „Mohlo to - vyjít.”

Chytil ji za ruku a pevně ji sevřel. Udělal by všechno proto, aby z jejích očí zmizel strach.

„Ellie,” řekl. „Ellie, lásko.”

Ale cítil, jak z ní život pomalu vyprchává. I když měla oči stále upřené na jeho obličej, neviděla ho. Byl si tím jist.

„Ellie,” znovu opakoval.

Ale poznal, že v náruči drží už jen její mrtvé tělo.

24

Vytáhl ruku zpod jejího těla a zůstal klečet. Byla mrtvá. Jeho láska - jeho pronásledování - všechno skončilo tímto okamžikem.

Matně si uvědomil, že mu na pravém rukávu prosakuje krev. Podíval se na paži. Bolest vycházela odtud. Byl tedy zraněn. Kulka, která zabila Ellie, proletěla jejím srdcem a uvázla v jeho paži. Díval se nechápavým pohledem na krvavou skvrnu na rukávě a myslel si:

„Je to tak. Kulka, která ji zabila, je teď ve mně.”

Něčí ruka na jeho rameni vyžadovala pozornost. Pohlédl nahoru. Světlé vlasy padaly Frankie, která byla k němu sehnutá, kolem jejího vážného obličeje.

„Marku, je mi to líto. Chci, abyste to věděl. Je mi to líto.”

„To je v pořádku.”

Odvrátil se od ní a podíval se na svou paži. Všimla si toho.

„Jste postřelen.”

„To je v pořádku.”

Klekla si k němu. Rozepínala mu sako a sundávala mu ho dolů přes ramena. Když stahovala rukáv z jeho pravé paže, ochromila ho bolest. Uvítal to. Bylo to něco, na co se mohl soustředit, co nebylo mrtvé tělo před ním nebo příšerná hororová scéna v kajutě kolem něj.

Poněkud neopatrně mu sundala rukáv košile a odkryla ránu na nadloktí. „Nejsem v tomhle vůbec dobrá, ale zkusím to,” řekla.

Během několika vteřin mu převazovala pevně ruku kapesníkem nad ránou. Její obličej, který se téměř dotýkal jeho, byl napjatý soustředěním.

Promluvila: „Musíte mi věřit jednu věc. Nelhala jsem o ní. Já jsem si skutečně myslela, že je v Oscarově domě v Mexico City.”

Všechny jeho myšlenky jako by se scvrkly do miniaturních, drobných obrázků z minulosti, naprosto nezajímavých.

„Já vím,” řekl. „Byl to Oscar. Podplatila ho, aby vám to řekl. Oscar měl tuhle hru rozehranou na všechny strany.”

Snažila se uvázat kapesník na uzel. V ráně zaškubalo a jemu se začalo dělat špatně od žaludku.

„Netušila jsem to,” pokračovala. „Ani George. Mysleli jsme si, že je všechno v pořádku. Nikdy by mě nenapadlo, že vstupuju rovnou do pasti.” Kapesník byl zavázán. Teď se soustředila na jeho kravatu, rozvázala ji a vytvořila z ní závěsnou pásku pro jeho ruku. „Tak a je to.”

Zvedla jeho sako a přehodila mu ho přes ramena jako plášť. „Zachránil jste mi život,” řekla najednou. „Myslela jsem si, že všechno zničíte a nakonec jste to byl vy, kdo mě zachránil.”

Začal se zvedat. Natáhla proti němu ruku a chtěla ho zastavit. Ale už byl na nohou.

Řekl: „Ještě nejste úplně zachráněná. Ve vile je stále Gonzales a jeho lidé.”

Podíval se dolů na Ellie a Frankie vykřikla:

„Ne, nedívejte se na ni.” Popadla ho za levou ruku. „Nedělejte to.”

Jako kdyby byl nehmotný. Dokonce i šok z Elliiny smrti se vytrácel v něco malého a vzdáleného. Frankie ho smutně pozorovala. Nechtěl, aby ho litovala.

„Nedělejte si starosti,” řekl. „Všechno bude fajn. Já vás odtud dostanu.”

„Ne mě.” Promluvila rozhodně. „Vy půjdete. Dostaneme vás z lodi a někde vás ukryjeme. Pak můžete utéct. Už jste toho udělal dost. Ale já tady zůstanu.”

„Zůstanete?”

„Musím. George mě sem poslal, abych získala to zboží. Musím ho najít. Je to jediný skutečný důkaz.”

Chvíli mu trvalo, než pochopil. „Zboží? Myslíte tím drogy schované v rádiu?”

„Ano.”

„Mám ho.”

„Vy ho máte?!”

„Ano. A taky na mě čeká v autě Oscar.”

Její výraz úžasu mu podivně zalichotil. Slabě se na ni usmál.

„To byste nevěřila, co dokážou vodní buvoli. Nikdo je nezastaví, jakmile se jednou dají do pohybu.”

Stála a dlouho ho se záhadným výrazem pozorovala. Pak odběhla k okýnku kabiny. Sledoval ji, štíhlou a velmi napjatou, jak se dívá ven. Najednou zalapala po dechu. Přeběhl k ní.

Z kajuty bylo vidět molo a zahrada vypínající se k nahoru k vile. V ostrém slunci zahlédl několik mužů pohybujících se na začátku mola. Na vteřinu si pomyslel: „Tak to je konec. Gonzales uslyšel výstřely a posílá sem svoje lidi.” Když se postavy vydaly po molu směrem k jachtě, uviděl, že většina z nich je v uniformách - policejních nebo vojenských. A v jejich čele šli, i když nemohl věřit svým očím, George a Oscar.

„George!” Frankiin obličej se roztáhl do zářivého úsměvu. Když viděl její šťastný výraz, podivně ho to zabolelo stejně jako rána na jeho paži. „George.”

Rychle se otočila a vyběhla ven z kajuty. Vydal se za ní chodbou ke schodům. Opatrně vylézal nahoru a přitahoval se jednou rukou k zábradlí. Zůstal stát na palubě a tropické slunce ho udeřilo do očí. Oscar, George a policisté - napočítal jich celkem sedm - mířili k jachtě a Frankie jim běžela naproti. Viděl, jak doběhla k Georgovi a vrhla se mu do náručí. Policisté a Oscar je minuli a pokračovali dál. Za několik vteřin již vstupovali na jachtu. Oscar, jehož oči se blýskaly vzrušením, k němu přiběhl a zeptal se:

„Pane Liddone, jste v pořádku?”

„Jsem v pořádku.”

„A ostatní?”

Mark kývl ke schodům do podpalubí. „Nehrozí žádné nebezpečí.”

Oscar zavolal velitelsky na policisty, jako kdyby byl mladý kapitán, svolávající své muže do bitvy. Policisté vyrazili ke schodům. Mladík zůstal po Markově boku. Podíval se na jeho ruku v pásce a obličej se mu sevřel úzkostí.

„Ale vy jste zraněn!”

„Ano.”

„Být to špatné?” Jemně se dotkl Markovy paže. „Mít velkou bolest?”

„Je to dobré.”

„Jaká strašná věc.” Oscar sklonil hlavu na stranu a pak se velice ostýchavě zeptal: „A moje peněženka? V tom nebezpečí, střílení, vy jste neztratit moji peněženku a prsten?”

„Mám je.”

„Aj!” Oscar se rozzářil.

George a Frankie přicházeli po můstku s dalšími třemi policisty. Georgova ruka objímala Frankie kolem pasu. Automaticky, i když ho to nezajímalo, se Mark zeptal: „Jak se sem dostal George?”

Přes Oscarův obličej se rozprostřel jemu tolik známý výraz viny. „Možná, co já dělat, je špatné. Možná vy mi neodpustit. Ale když jsem vás sledoval v autě, já být víc a víc rozčilený. Já si myslet: ,Pan Liddon je můj přítel a ukradnout moji peněženku. Jaké přátelství tohle je?’ Konečně když jsem přijet k vile, začít přemýšlet: ,Možná Gorge je můj lepší přítel.’ Tak jsem nechat auto a najít malá tienda a zavolat číslo, které mi dát George v Mexico City. Já…”

George a Frankie došli k nim. Georgův napjatý fanatický obličej zářil vzrušením.

„Pane Liddone, musím se vám omluvit a poděkovat vám. Kdyby mi před hodinou Oscar nezavolal, neměl jsem ani ponětí, že je Frankie v nebezpečí. Šel jsem co nejrychleji na policii. Ale my bychom stejně přišli pozdě. Byl jste to vy, kdo ji zachránil.”

Mark nic neříkal. Pocit otupělosti se zase dostavil. Všechen hluk, zmatek a vzrušení kolem mu šlo na nervy stejně jako ječící automaty v mexických kavárnách. Dobře, dobře. Takže uražený Oscar vytáhl svůj poslední a největší trumf a snažil se nějak zachránit pro sebe ztracený den. Policie byla všude. Seňor Gonzales bude zatčen. Pan Riley - pokud je ještě živ - bude zatčen. Victorův řetěz byl zničen. Frankie byla zpátky u svého přítele.

Ale Ellie byla mrtvá.

Tak dobře, dobře. Ať si všichni tancují bolero, házejí konfety a pořádají ohňostroje na náměstích. K čemu to všechno bylo?

Zdálo se mu, že se paluba pod jeho nohama lehce pohupuje, jako kdyby byli na moři. Georgovy oči se na něj dívaly zpod světlých rozcuchaných vlasů.

„Frankie říká, že prý máte to rádio. To je skvělé. Báječné. Ale je tu ještě několik věcí. Musím se vás zeptat. Já…”

„Ne, teď ne, Georgi.” Frankie položila ruku na Markovu paži. „Nikdo se ho teď nebude na nic ptát. Odvezu ho k doktorovi.”

„Ale…”

„Má bolesti, copak to nevidíš?”

„Ano,” zasáhl Oscar. „Já znám nejlepšího a nejméně drahého doktora. Já řídím.”

Frankie a George se dohadovali. Mark je nevnímal. Za několik vteřin nebo minut pak kráčeli on, Frankie, Oscar a jeden z policistů zpátky k domu. Frankie ho stále držela za paži a podpírala ho. Prošli kolem domu a vydali se pomerančovým hájem k Oscarovu autu.

Když k němu přicházeli, Oscar se rozběhl, sklonil se k zadnímu sedadlu, a když se vrátil, v ruce opatrně nesl přenosné rádio. Podal ho Frankie a v očích měl plno pochybností.

„Možná, že já dělat špatně,” řekl. „Když to pan Liddon nechat v autě, já být znuděný, hodně znuděný. Já to zkusit zapnout, ale nic nehrát. Já otevřít vzadu a chtít opravit, ale všechno je plné bílého prášku. Trochu se vysypat na podlahu auta. Jenom trochu - ne moc.”

Policista si vzal rádio a vydal se zpátky k vile. Oscar naskočil za volant. Frankie pomohla Markovi nastoupit a sedla si k němu.

Oscar sjel majestátně autem po prašné cestě dolů k silnici a vyrazil zpátky do Acapulca.

25

Nyní, když vila zůstala daleko za nimi, vracely se k němu zase pomalu normální pocity. Vůz se řítil tropickou krajinou, barevnou a jásavou jako na plakátech. Přijeďte do Mexika, země slunce. Frankiina ruka s nepatrně popraskanou kůží kolem kloubů ležela několik centimetrů od jeho. Pohled na ni ho vrátil do hotelu Reforma, kde poprvé mezi nimi zařinčely zbraně. Tehdy se díval na stejnou ruku, která ležela vedle něj, a cítil naprostou anonymitu bytosti, které patřila.

I když se stala tou nejdůležitější věcí v jeho životě, vůbec nic o ní prakticky nevěděl - kromě toho, že je Georgova dívka. Možná, že kdyby se snažil zjistit toho víc, zkusil si dát všechno dohromady na základě stručných, neosobních faktů, cítil by se méně ztracený.

Zeptal se: „Takže vy jste pracovali pro policii?” Otočila se k němu. „Ano, dá se to tak říct. Svým způsobem ano. Ale já jsem to dělala jen kvůli Georgovi.”

„A to, co říkal Victor o Georgovi, to byla pravda?”

Přikývla: „Už dlouhou dobu podezíralo oddělení narkotik Victora z toho, že je hlavou drogového gangu, ale nic na něj neměli; dokonce si ani nebyli jisti, jak dostává zboží do země a odkud. Takže pustili George na podmínku, aby to zkusil zjistit. Byl to pro ně šílený risk, nechat ho v tom samotného - ale on to dokázal.”

Pýcha v jejím hlasu ho rozčilovala - bylo to směšné. Jaké měl právo zazlívat jí, že je pyšná na svého přítele?

„A vy?” zeptal se. „Kdo jste? Nejste barová zpěvačka s neplatnými doklady?”

„Ne s neplatnými doklady. Ale jsem barová zpěvačka. A navíc mizerná. Polovinu času stejně trávím mytím nádobí po bufetech. Nejsem důležitá. Dala jsem se do toho, když George zjistil, že Victor posílá Ellie dolů na jih, aby vyzvedla zásilku. Byla to velká příležitost chytit je všechny při činu, nejen Victora, ale všechny. A když dostal ten nápad, potřeboval někoho, kdo by se mohl za Ellie vydávat. Použil mě.”

Řekla to tak lehce, jako kdyby jí nabídli práci u skautek.

Ptal se dál: „A to nebezpečí vám nevadilo?”

Pokrčila rameny. „No co, tak bych tedy skončila na mramorovém stole v márnici. Koho by zajímalo, že jedna barová zpěvačka zaklepala bačkorama? Tam, odkud pocházím, je spousta takových jako já. Pro George to znamenalo všechno. Viděla jsem ho předtím, než ho vyléčili ze závislosti. Věděla jsem, čím prošel. Nejsem žádný rytíř na bílém oři jako on. Ale vím, co se musí udělat, když je potřeba.”

Pomyslel si zatrpkle: „To samé jsem cítil u Ellie. Já jsem se snažil zachránit Ellie; Frankie pomáhala Georgovi, aby zachránil sám sebe.”

A ona byla ten, kdo zvítězil.

Řekl: „Takže jste oba sledovali Ellie do Mexika. George ji vzal do Oscarova domu, vy jste jako paní Liddonová kontaktovala pana Rileyho a on vás později poslal do Acapulca za Gonzalesem.”

„To bylo všechno, co jsem musela udělat. Nemohla jsem zůstat jako paní Liddonová v hotelu Granada, protože tam Ellie viděli. Proto jsem se přestěhovala do Reformy.” Rychle na něj pohlédla. „Nechtěli jsme vaší ženě ublížit. Prosím, věřte nám. Chtěli jsme ji jen držet stranou, dokud to neskončíme.”

Vždycky mu to říkala, samozřejmě, a on jí nikdy nevěřil. Byla to jedna z mnoha věcí, které jí nikdy nevěřil.

„A do toho jsem vtrhl já,” zamumlal. „Podařilo se mi to všechno zvorat.”

„Zajisté, že jste vtrhl na scénu vy. Kdybych byla na vašem místě, udělala bych to samé. Vy jste nevěděl, co se děje, a my jsme vám to nemohli vysvětlovat. Chápejte to. Nemohli jsme riskovat, že bychom do všeho zasvětili cizího člověka. A navíc” - zajíkla se - „nedokázala jsem to udělat, jakmile jsem vás uviděla a poznala. Nemohla jsem vám říct pravdu o Ellie.”

Věděl, že teď se tomu bude muset postavit. Jinak se tím bude sám užírat, uvnitř něj vyroste vřed, který v něm bude bujet po zbytek jeho života.

„Vyprávějte mi o Ellie. Stejně se to musím dřív nebo později dozvědět. Prohrála hodně peněz v hazardu. Nemohla dluh vyrovnat. Dostala strach. Ale i přesto, jak mohla udělat takovou věc? Jak jim mohla dovolit…?”

„Chcete to opravdu vědět?”

„Ano.”

Ruku přisunula k němu. Bylo by snazší, kdyby se mu nesnažila to usnadnit. Ale nemohl jí to vysvětlovat.

Po několika vteřinách promluvila: „Bylo v tom víc, než jen peníze, které prohrála.” Znovu se odmlčela. „Vy jste ji neznal. Ne opravdu. Jen jste ji potkal, ztratil jste hlavu a skočil rovnýma nohama do manželství. Vy jste ji vlastně vůbec neznal.”

Byla to pravda. Celou tu dobu, co sledoval Ellie, mu tahle skutečnost byla jasnější a jasnější. Miloval ji, byl připraven pro ni udělat cokoliv, ale vůbec ji neznal.

Frankie mluvila dál: „Byl to její život - život, který vedla, než se s vámi setkala. Já lidem nerozumím, nemohu je soudit. Z psychologie jsem nervózní. Byla mladá, atraktivní, bohatá. Měla všechno. Bůh ví, proč se zapletla s Victorem.”

„S Victorem?”

„Myslím, že jí něco chybělo. Něco, co pak našla po Victorově boku. Bylo jí jen devatenáct, když ho poznala. Pro Victora to muselo být něco nového - zkazit mladou debutantku. Ale dál už to bylo stejné jako ve všech takových příbězích. Nevím, kdy jí začal dávat drogy. Ani nevím, kdy ho začala nudit. Ale ona se nikdy nepřestala nudit s ním. Nemohlo to být pro ni příjemné, potulovat se kolem Lorton Clubu a vidět ho, jak chytá každou noc něžně za bradu jinou mladou kočičku. Ne, myslím, že to nemohlo být vůbec povzbudivé.”

V paměti teď viděl Ellie, jak stojí u Oscarova auta a dívá se na něj se zoufalstvím. Říkal, že ti o mně řekne strašné věci, takové věci, že už se mě nebudeš chtít nikdy dotknout. Teď už věděl, jaké to měly být „strašné” věci. Vzpomněl si na chladné poznámky Rossových a Arlenin hořký slovní útok. Ty si myslíš, že tě miluje. Nechtěj mě rozesmát. Victor je její typ. Vzala si tě jen proto, že měla náladu….

„Poslouchejte mě, Marku.” Frankiin hlas zněl skoro rozzlobeně. „Nesmíte si myslet, že vás nemilovala. Nenechte se mýlit. Když vás potkala, byl jste silný, byl jste někdo, ke komu se mohla přivinout. Bála se vám říct pravdu o Victorovi, o drogách - o tom všem. Ale ona vás milovala a s vámi měla šanci utéct od toho všeho pryč. Ale vy jste příliš brzy odjel. Nechal jste ji samotnou a bez vás nebyla dost silná. Proto se vrátila do Lorton Clubu, proto zase začala brát drogy. A pak prohrála ty peníze a byla zase na začátku, mnohem víc závislejší na Victorovi, než kdy předtím. Když ho napadlo použít ji jako kurýra - nemohla říct ne. Vězela ve všem až po krk. Neměla odvahu.”

Ne, teď to teprve chápal. Mohla mu říct pravdu na začátku a on by stál při ní. Mohla se mu se vším svěřit v hotelu Mirador, místo aby předstírala, že je nadopovaná; mohla se o to ještě pokusit v pokoji ve vile. I pak, kdyby věřila jeho lásce, by se mohlo dát všechno do pořádku. Ale raději se dala na scestí,

raději hrála tuhle hru s Victorem, než aby stála při něm; raději zradila Marka, než aby ho požádala o pomoc. Dovolila, aby týrali nebo zabili Frankie, než aby se postavila tváří v tvář realitě. Ne, Ellie neměla takovou kuráž. Frankie měla pravdu.

Ale nakonec, když už bylo příliš pozdě, v sobě přece jen kus odvahy našla. Přinesla mu zbraň a vrhla se před něj do cesty Rileyovy kulky.

Očekával rozčarování, nechuť nebo dokonce nenávist. Ale cítil jen lítost a výčitky svědomí. Ubohé dítě, potřebovalo od něj úplně něco jiného, než co se mu snažil dát. Když se podíval zpátky, poznal pravdu, že jako manžel jí nijak nepomohl.

Oscar byl za volantem velice tichý. Rána v Markově paži nepříjemně pulsovala. Frankie se dívala před sebe na bílou, lesklou silnici.

Po dlouhé odmlce řekla: „Chcete slyšet i zbytek?”

Už začínal tušit, jaký to bude zbytek. Ale to už ho nemůže víc zranit. Nyní už měl před sebou jasný obrázek Ellie. Detaily, jakkoliv tragické, už nemohou změnit jeho pohled na ni.

„Ano,” řekl. „Vyprávějte mi o Coreyovi.”

Stále se dívala upřeně na silnici, jako kdyby sama řídila a zodpovídala za jejich bezpečnost.

„Když jste přišel domů do vašeho bytu, jeho tělo muselo být stále ještě tam?”

„Ano, bylo. Odstranil jsem ho. Nevěděl jsem, co se stalo. Vzal jsem ho a schoval v odstaveném autě.”

„Od začátku jsem si říkala, co jste asi udělal. Samozřejmě, že jsem se vás nemohla zeptat.” Odmlčela se a pak neobratně dodala: „Uhodl jste, jak se to stalo?”

Jestli to uhodl? Lepší bylo na to nemyslet, raději ať to řekne ona.

„Pokračujte.”

„Jak víte, Corey Lathrop seděl na úřadě pro podmínečně propuštěné. Náhodou byl Georgovým kurátorem. Den předtím, než měl George odjet do Mexika, měl se hlásit u Coreye. George nevěděl, že Corey dřív Ellie miloval. George se pohybuje úplně někde jinde, než aby ho zajímalo, kdo koho miluje. Ale jistě si umíte představit, jak Corey reagoval na všechny ty špinavé detaily.”

Ano, to si uměl představit. Corey, zženštilý mladý chráněnec Rossových, „jehož podivným druhem zábavy bylo spasení trestanců”.

„Vtrhl za ní rovnou do jejího bytu. Ellie právě balila, chystala se vyrazit na letiště. Snažil se ji zastavit. Vyhrožoval jí, že jestli udělá tu špinavou práci, tak řekne celý ten nechutný příběh jejím rodičům a tobě. Takže jak vidíte, dostala se do křížové palby. Kdyby nejela, Victor by zničil její manželství. Kdyby jela, udělal by to samé Corey. Myslím, že byla pod drogami a asi v té chvíli nebyla schopná vyrovnat se s nátlakem, pochybnostmi a obviňováním. Patrně se do sebe pustili. Nevím, jak se tam objevila zbraň, jestli byla její nebo jeho, ale…”

„Ona ho zastřelila?”

„Ano, zastřelila ho.”

Pomalu, i přes chaotickou změť myšlenek v hlavě, ho napadla jediná otázka: „Ale jak to všechno víte?”

„To George. Victor zařídil, že zásilka bude putovat přes hranice v rádiu. Na poslední chvíli ho napadlo, že bude pro Ellie bezpečnější, když s sebou vezme stejné rádio, aby ho mohla nahlásit na celnici. Ještě než vyrazila, poslal George s rádiem za ní domů. Ellie ho pustila dovnitř. Našel tam jeho tělo. Byla v hrozném stavu, samozřejmě. Ale George měl v hlavě jen jediné. Jediné, co ho zajímalo, bylo dostat ji do Mexika, kde bych se za ni pak vydávala já. Neměla samozřejmě nejmenší ponětí o tom, že on spolupracuje s policií. Myslela si, že je jedním z Victorových lidí. Takže, když jí řekl, aby letěla do Mexika a slíbil, že tělo z bytu odstraní a všechno dá do pořádku, nakonec mu uvěřila. Nějakým zázrakem se mu podařilo dostat ji na letiště.”

Odmlčela se. „Když odjela, neudělal s tělem vůbec nic. Věděl, že kdyby to nahlásil na policii, pustili by se za Ellie.

To by znamenalo, že celý mexický plán by shořel. Takže tam tělo nechal a doufal, že jednoho dne ho někdo najde. Odletěl dalším letadlem do Mexika a přišel za Ellie do hotelu Granada. Přirozeně mu věřila. Řekl jí, že tělo odklidil. Také jí řekl, že Victor chce, aby se odhlásila z Granady a kontaktovala pana Rileyho odněkud jinud. Takhle se mu podařilo dostat ji do Oscarova domu a v té chvíli jsem se objevila na scéně já.”

Takže teď se to vše vysvětlilo. Seděl a díval se do minulosti, viděl sám sebe, jak táhne Coreyovo tělo zasněženou ulicí do auta. Zajímalo by ho, jestli už ho našli. Asi ne. Bude muset jít na policii. To je jediné, na co se může do New Yorku těšit. Rád by věděl, jestli ho za zatajení zločinu zavřou. Na tom ale moc nezáleželo. V pochmurné náladě, která ho pohltila, nehrálo cokoliv, co se ještě mohlo stát, vůbec žádnou roli.

„Ano,” řekl, „tělo jsem ukryl já. Myslím, že jsem geniální, že jsem také zvládl nějaký zločin.”

„Vy jste stál při své ženě. To nepovažuji za zločin.”

„Doufám, že policie se na to bude také tak dívat.”

Otočila se k němu a najednou se usmála. „Nedělejte si starosti s policií. Všechno jsem už dala do pořádku. George jim řekne, že tělo odstranil Victor. Victor je mrtvý. Můžeme z toho mít všichni trochu užitek.”

Konstatovala to s lehkým tónem. Podle ní, díky její přímé a nekompromisní logice, byla patrně nejpřirozenější věc na světě využít špatného mrtvého člověka, aby pomohl dobrému živému člověku z průšvihu.

Podíval se na ni s obdivem, který se mísil s lítostí. Říkala, že tam, odkud pochází, je takových spousta. Přál si, aby to byla pravda. Ale samozřejmě nebyla. Byly tam Ellie, určitě stovky Ellie. Tucty Georgů a tucty Marků. Ale žádná taková Frankie tam už nebude.

George se svým hořícím mečem a bílým ořem byl nejšťastnější rytíř na světě.

Její oči, opětující jeho pohled, byly modré jako záliv v Acapulcu, který se před nimi vynořil.

Řekla zamyšleně: „Nebyli jsme k vám zrovna přátelští, že ne?”

„To zrovna ne.”

„Bojovali jsme spolu jako rozzuření rosomáci.”

„Ale -” odmlčela se. „Ale je tu něco, co byste měl vědět.”

„Opravdu?”

„Ano.” Podívala se na pravou ruku a prohlížela si nehty. „Já bych jim prozradila, kde je George. Než by Victor napočítal do deseti - řekla bych to.”

Nemohl věřit tomu, co řekla. To se k ní vůbec nehodilo. Podíval se na ni s úžasem a novou, neskutečnou nadějí.

„Vy byste jim to řekla?”

Vážně přikývla.

„Po tom všem, co jste pro George udělala?”

„Po tom všem. Miluji ho. Samozřejmě, že ho miluji. Ale podívejte se na to takhle. Já nejsem hrdinka z filmu Smutek sluší Elektře.”

„Pane Bože,” vykřikl Mark, „on je váš bratr!”

Na chvíli vypadala Frankie rozpačitě, ale pak se v jejích očích objevil úsměv a rozšířil se po celém obličeji.

„Vy hlupáku,” řekla. „Cožpak jste to hned nepoznal?”

Auto vplulo do hlučných, zalidněných ulic. Za několik vteřin se zastavilo a Oscar, který se k nim zepředu otočil, řekl:

„Tady, pane Liddone. Tady je lékař.”

Vyskočil z auta a otevřel jim dveře. Vystoupili jako dva roboti. Oscar, který stál u Marka, ho ostýchavě zatahal za rukáv.

„Pane Liddone - je špatné, když se vás zeptám, zda mi dáte zpátky mou peněženku?”

Mark vytáhl mladíkovu peněženku a podal mu ji. Oscar si prohlédl pečlivě její obsah a pak vyndal safírový prsten. Na chvíli ho sevřel ve své malé dlani a melancholicky se zasnil. Pak ho podal Markovi.

„Já přemýšlet, moc přemýšlet, pane Liddone. A já si nemohu nechat ten prsten. Je krásný. Aj, ten je krásný. Vždycky já chtít safírový prsten. Ale” - zatřásl hlavou - „to je pro vás, můj příteli.”

Mark se podíval na prsten v mladíkově roztažené dlani. Pak se jeho oči podívaly na Frankie. Stála tiše u obrubníku, zatímco kolem ní proudily davy Mexičanů. Odbarvené světlé vlasy se leskly v odpoledním slunci. Najednou ho napadlo, jak by asi vypadala v hnědých vlasech. Nádherně, pomyslel si. S hnědými vlasy by byla nádherná.

Oscarova ruka byla před ním stále natažená. Usmál se a zavřel mladíkovu dlaň.

„Nech si ho,” řekl. „Nech si ten zatracený prsten.”