Zapomenout se nedá silou vůle. Čím víc člověk chce nechat něco za sebou, tím víc ho to pronásleduje.

William Jonas Barkley

Ale holčičko moje, tohle není ledajaké jablíčko, tohle jablíčko je kouzelné.

Sněhurka od Walta Disneye

Ainhoa Elizasuová byla druhou obětí „pána lesa“, nazývaného podle lidových pověstí basajaun, i kdyžtehdy ho tak v tisku ještě neoznačovali. Až o něco později vyšlo najevo, že se kolem mrtvol nacházelyzvířecí chlupy, zbytky kůže a stopy jen stěží pocházející od lidí, které připomínaly jakýsi očistný pohřebníobřad. Vypadalo to, jako by nějaká pradávná zlovolná zemská síla poznamenala těla těch mladičkých

dívek s rozedranými šaty, oholeným pubickým ochlupením a s rukama rozloženýma v panenské póze.

Když inspektorku Amaiu Salazarovou brzy ráno povolali na místo činu, vždycky provedla stejný rituál:vypnula budík, aby Jamese ráno neobtěžoval, sebrala hromádku šatstva a svůj telefon a pomaloučkusešla po schodech do kuchyně. Popíjela kávu s mlékem, přitom se oblékla a napsala vzkaz manželovi. Pak

nasedla do auta a řídila ponořena do planých myšlenek podobných bílému šumu, jež se zmocnily jejímysli vždycky, když se vzbudila před svítáním, a jež ji provázely jako pozůstatky nedokončené vigilie,přestože z Pamplony jela na místo, kde čekala oběť, déle než hodinu. Ostře projela zatáčkou a skřípěníbrzd ji přimělo uvědomit si, jak je nesoustředěná. Přinutila se tedy věnovat pozornost stoupající klikatésilnici, která se nořila do hustých lesů obklopujících městečko Elizondo. O pět minut později zastavila auto

u výstražného kuželu a poznala sportovní vůz doktora Jorgeho San Martína a terénní auto soudkyněEstébanezové. Vystoupila z auta a zamířila k jeho kufru, odkud vytáhla holínky, které si obula, a opírala se

přitom o prostor pro zavazadla, zatímco k ní přicházeli nižší inspektor Jonan Etxaide a inspektor Montes.

„Vypadá to ošklivě, šéfová, je to holčička.“ Jonan nahlédl do svých poznámek. „Dvanáct nebo třináct let.V jedenáct večer rodiče ohlásili, že se děvče nevrátilo domů.“

„Trochu brzy, aby hlásili zmizení,“ usoudila Amaia.

„Ano. Podle všeho asi deset minut po osmé zavolala staršímu bratrovi na mobil a řekla mu, že zmeškala

autobus do Arizkunu.“

„A starší bratr až do jedenácti nic neřekl?“

„To víte: ,Naši mě zabijou, prosím tě, neříkej jim to. Zjistím, jestli mě neodveze táta nějaké kamarádky.‘Jasně, že držel pusu a začal hrát na PlayStationu. V jedenáct, když viděl, že sestra nejde a matka propadá

hysterii, jim řekl, že Ainhoa už volala. Rodiče se dostavili na komisařství v Elizondu a tvrdili, že se jejichdceři něco stalo. Nebrala mobil a mluvili už se všemi jejími kamarádkami. Našla ji hlídka. Když policistidošli k zatáčce, uviděli na kraji silnice její boty,“ vykládal Jonan a ukázal baterkou na místo na krajiasfaltové vozovky, kde svítily dokonale srovnané černé lakované lodičky se středně vysokým podpatkem.Amaia se naklonila, aby na ně viděla.

„Jsou tak pěkně srovnané, sahal na ně někdo?“ zeptala se. Jonan znovu nahlédl do poznámek. Amaia si

pomyslela, že výkonnost jejího mladého zástupce, navíc antropologa a archeologa, je v tak zapeklitých

případech, jako byl i tento, požehnáním.

„Ne. Byly takhle, srovnané špičkami do silnice.“

„Řekni lidem, co zajišťují stopy, aby sem přišli, až skončí, a podívali se do bot. Aby se daly takhle položit,je potřeba strčit dovnitř prsty.“

Inspektor Montes, který stále mlčel a díval se na špičky svých značkových italských mokasínů, zvedlprudce hlavu, jako by se právě probudil z hlubokého spánku.

„Dobrý den,“ zamumlal na pozdrav a vydal se ke kraji cesty, aniž na ni počkal. Amaia se rozpačitě obrátila

k Jonanovi.

„Co je s ním?“

„Nevím, šéfová, jeli jsme z Pamplony stejným autem a ani neotevřel pusu. Myslím, že trochu popil.“

Ano, ona si to taky myslela. S inspektorem Montesem to od jeho rozvodu šlo z kopce, a nejen kvůli jehočerstvé zálibě v italských střevících a barevných kravatách. Poslední týdny viděla, že je mimořádněroztržitý, ponořený do svého vnitřního světa, chladný a neproniknutelný, skoro jako autista.

„Kde je ta dívka?“

„U řeky. Musí se sejít po svahu,“ odpověděl Jonan a ukázal na rokli s omluvným gestem, jako by byl nějakzodpovědný za to, že se tělo našlo tam.

Zatímco scházeli po svahu vymletém do skály tisíciletou řekou, spatřila v dálce reflektory a pásky, kterévymezovaly akční okruh agentů. Stranou potichu mluvila soudkyně Estébanezová se soudním tajemníkema přitom úkosem vrhala pohledy k místu, kde leželo tělo. Kolem něj ze všech úhlů šlehaly bleskyfotoaparátů dvou policejních fotografů. U mrtvoly klečel jeden z techniků Navarrského ústavu soudnímedicíny a zdálo se, že měří teplotu jater.

Amaia s uspokojením zjistila, že všichni přítomní zaměstnanci dodržují uličku pro příchod a odchod z místa

obehnaného páskou policisty, kteří sem dorazili jako první. I tak se jí jako vždy zdálo, že je tam přílišmnoho lidí. Byl to pocit hraničící s absurditou, který možná pramenil z její katolické výchovy, ale pokaždé,když musela být u nějaké mrtvoly, zmocnila se jí potřeba intimity a rozjímání, která ji obklopovala nahřbitovech a kterou narušovala profesionální, odcizená a odtažitá přítomnost lidí pohybujících se kolemmrtvého těla, jediného protagonisty vrahova díla, ale němého, umlčeného, nevnímaného ve své hrůze.

Pomalu se přiblížila a pozorovala místo, jež si kdosi vybral pro smrt. U řeky se vytvořila pláž z šedýchoblázků; určitě je přinesla velká voda předcházejícího jara, suchý výběžek široký asi devět metrů, který se

táhl, kam až ve slabém světle nastávajícího rozbřesku dohlédla. Druhý břeh řeky široké sotva čtyři metryse ztrácel v hlubokém lese, jenž houstl, čím víc do něj člověk nořil zrak. Inspektorka počkala několikvteřin, zatímco technik ze speciálního policejního útvaru dokončoval fotografování mrtvoly. Když bylhotov, došla k dívčiným nohám, a jak bylo jejím zvykem, vyprázdnila mysl od jakékoli myšlenky, zadívalase na tělo ležící u řeky a zašeptala krátkou modlitbu. Teprve pak se cítila připravena pohlédnout na nějako na dílo vraha.

Když byla Ainhoa Elizasuová naživu, měla krásné kaštanové oči, které se teď dívaly do nekonečnaustrnulé ve výrazu překvapení. Hlava mírně nakloněná dozadu umožňovala zahlédnout kousek hrubéhoprovázku, který se jí zaryl do kůže na krku tak, že skoro zmizel. Amaia se sklonila nad tělem, aby siprohlédla smyčku. „Ani nemá uzel, jenom ho tiskl, dokud ta dívka nepřestala dýchat,“ zašeptala skoro

sama pro sebe.

„Musí být silný, nějaký chlap?“ ozval se tázavě Jonan za jejími zády.

„Je to pravděpodobné, i když ta dívka není moc velká, asi kolem stopětapadesáti centimetrů, a je hodněštíhlá. Žena to mohla udělat taky.“

Doktor San Martín, který dosud stále hovořil se soudkyní a soudním tajemníkem, se rozloučil se soudníúřednicí náležitě zdvořilým políbením ruky a přistoupil k mrtvole.

„Paní inspektorko, vždycky vás rád vidím, i když je to za takových okolností,“ prohlásil obřadně.

„Já vás taky, pane doktore. Jak vidíte tohle, co tu teď máme?“

Lékař si vzal poznámky, které mu předal technik, a rychle je přejel očima, zatímco se skláněl nadmrtvolou. Ještě předtím věnoval Jonanovi pohled, jímž měřil jeho mládí a znalosti, pohled, který Amaiadobře znala. Před několika lety byla ona mladou nižší inspektorkou, kterou bylo třeba uvést do tajů smrti,a takové potěšení si význačný profesor San Martín nikdy nenechal ujít.

„Pojďte blíž, Etxaide, postavte se sem a možná se něco přiučíte.“

Doktor San Martín si natáhl chirurgické rukavice, které vytáhl z kožené lékařské brašny, a jemněprohmatal čelist, krk a paže dívky.

„Co víte o rigor mortis, Etxaide?“

Jonan se nadechl a spustil tónem, jaký pravděpodobně používal za svých školních let, když odpovídal paníučitelce.

„Tak, vím, že začíná u víček asi tři hodiny po smrti, šíří se po obličeji a krku na prsa, až se nakonec rozšířína celý trup a končetiny. Za normálních podmínek se celková ztuhlost dostaví přibližně za dvanáct hodin a

začíná mizet v opačném pořadí po šestatřiceti hodinách.“

„To není špatné, a dál?“ povzbudil ho doktor.

„Představuje jeden z hlavních ukazatelů při odhadování doby smrti.“

„A myslíte, že by se dal udělat odhad pouze na základě stupně posmrtné ztuhlosti?“

„No…“ zaváhal Jonan.

„Samozřejmě ne,“ ujistil ho San Martín. „Stupeň ztuhlosti se může lišit podle stavu svalů zemřelého,teploty v místnosti nebo venku jako v tomhle případě, podle extrémních teplot, které můžou způsobit, žeto vypadá jako rigor mortis, například v případě mrtvol vystavených nízkým teplotám, nebo když trpíposmrtnou křečí. Víte, co to je?“

„Myslím, že se tak říká tomu, když se v okamžiku smrti svaly končetin napnou, takže by bylo obtížnéodebrat nějaký předmět, který člověk právě v tom okamžiku drží.“

„To je ono, a proto padá velká zodpovědnost na soudního patologa. Čas úmrtí se nemá stanovovat, anižse vezmou v úvahu všechny tyto okolnosti, a samozřejmě hypostáze… Posmrtná bledost, abyste mirozuměl. Asi jste viděl ty americké seriály, kde soudní lékař poklekne vedle mrtvoly a po dvou minutáchstanoví hodinu smrti,“ zvedl doktor teatrálně obočí. „Dovolte, abych vám řekl, že je to lež. Analýzamnožství draslíku v tekutině oka znamená velký pokrok, ale s větší přesností budu moci stanovit hodinusmrti až po pitvě. Teď, s tím co tady mám, vám můžu říct: třináct let, žena. Podle teploty jater bych řekl,že je mrtvá dvě hodiny. Ještě nenastoupila posmrtná ztuhlost,“ ujistil přítomné a znovu prohmatal dívčinu

čelist.

„Dost se to shoduje s telefonátem domů a oznámením rodičů. Ano, sotva dvě hodiny.“

Amaia počkala, až se zvedne, a klekla si vedle dívky místo něj. Neunikl jí Jonanův pohled plný úlevy, kdyžbyl osvobozen od doktorova výslechu. S očima upřenýma do nekonečna, s pootevřenými ústy a svýrazem, který vypadal jako překvapení, nebo možná poslední pokus nasát vzduch, vyhlížela dívka dětsky

udiveně, jako holčička o narozeninách. Veškerý oděv vypadal jako rozpáraný čistými řezy od krku poslabiny a na obou stranách rozhalený jako obal hrůzného daru. Mírný vánek od řeky trochu čechraldívčinu rovnou ofinu a až k Amaie dolehla vůně šamponu smíšená s dalším, štiplavějším aromatemtabáku. Amaia se v duchu ptala, zda dívka kouřila.

„Je cítit tabákem. Nevíte, jestli měla kabelku?“

„Ano, měla ji. Ještě jsme ji neobjevili, ale naši lidé to tady prohledávají až kilometr po proudu,“ prohlásilinspektor Montes a ukázal k řece.

„Zeptejte se jejích kamarádek, kde byly a s kým.“

„Jakmile se rozední, šéfová,“ odpověděl Jonan a poklepal si na hodinky. „Její kamarádky jsou třináctiletéholčičky, budou teď spát.“

Prohlédl si ruce roztažené po obou stranách těla. Vypadaly bílé, neposkvrněné, s dlaněmi obrácenými

nahoru.

„Všimli jste si polohy rukou? Takhle je někdo položil.“

„Souhlasím,“ ozval se Montes, který stál vedle Jonana.

„Ať je co nejdřív vyfotografují a odeberou vzorky. Možná se pokoušela bránit, i když nehty i ruce vypadají

dost čistě. Snad budeme mít štěstí,“ obrátila se Amaia na policejního technika. Soudní lékař se znovusklonil nad dívkou čelem k Amaie.

„Bude třeba počkat na pitvu, ale já bych jako příčinu smrti uvedl zadušení, a vezmeme-li v úvahu sílu, sjakou se provaz zaryl do krku, řekl bych, že to bylo velmi rychlé. Řezy, které se objevují po těle, jsoupovrchní a byly určeny pouze k rozpárání šatů. Byly způsobeny velmi ostrým předmětem, něčím jakožiletka, břitva nebo skalpel. To vám řeknu později, ale když to udělal, děvče bylo už mrtvé. Není tu skoro

žádná krev.“

„A na ohanbí?“ zeptal se Montes.

„Myslím, že na oholení pubického ochlupení použil stejný ostrý nástroj.“

„Co když si chtěl něco odnést jako trofej, šéfová?“ poznamenal Jonan.

„Ne, to si nemyslím. Podívej, jak ho rozházel kolem těla,“ ukázala Amaia na několik chomáčků jemnéhochmýří. „Spíš to vypadá, že ho chtěl odstranit, aby ho mohl nahradit tímhle,“ ukázala na dozlatovaupečený mastný kousek pečiva, který byl položen na dívčině oholeném ohanbí.

„To je pěkná sviňárna! Proč musejí dělat takové věci? Nestačí mu zabít malou holku, ale musí tam dátještě tohle. Co se tak někomu, kdo tohle udělá, může honit hlavou?“ vybuchl Jonan s odporem.

„To je tvoje práce, chlapče, uhodnout, co si to prase myslí,“ odpověděl Montes a přešel k doktoru San

Martínovi. „Znásilnil ji?“

„Řekl bych, že ne, i když si nemůžu být jistý, dokud ji pořádně neprohlédnu. To naaranžování nese zjevnýsexuální podtext… Rozedrat šaty, odhalit prsa, oholit ohanbí… A to s tím moučníkem… Vypadá to jako

máslový bochánek, nebo…“

„Je to pečivo, kterému se říká txatxingorri,“ přerušila ho Amaia. „Typický moučník tohohle kraje, i když jemenší než ty, které obvykle vídám. Ale nepochybně je to txatxingorri. Máslo, mouka, vejce, cukr, droždí aškvarky, z toho se dělá buchta podle starodávného receptu. Jonane, ať to dají do sáčku, a prosím vás,“obrátila se na všechny, „to o tom moučníku ať se nedostane ven, momentálně je tahle informace tajná.“

Všichni přikývli.

„Tady už jsme skončili. Je vaše, doktore. Uvidíme se v ústavu při pitvě.“

Amaia se vztyčila, a než se vydala po svahu ke svému autu, věnovala dívce poslední pohled.

Toho rána zvolil inspektor Montes okázalou kravatu z tmavofialového hedvábí, bezpochyby velmi drahou,

která se na lila košili nápadně vyjímala. Výsledek byl elegantní, ale mělo to trochu nádech KriminálkyMiami, což nepůsobilo dobře. Totéž si určitě mysleli policisté, kteří s nimi jeli ve výtahu. Amaie neušlo

pohrdavé gesto, které jeden z nich adresoval druhému, když vystupovali. Pohlédla na Montese, protože

bylo pravděpodobné, že i on si to uvědomil, ale ten studoval poznámky na kapesním počítači zahalen voblaku voňavky od Armaniho a tvářil se lhostejně k tomu, jaký dojem vyvolává.

Dveře zasedací místnosti byly zavřené, ale než mohla sáhnout na kliku, uniformovaný policista je otevřelzevnitř, jako by právě čekal jejich příchod. Postavil se stranou a umožnil jim pohled do rozlehlé, jasněosvětlené zasedačky, kde inspektorka Salazarová uviděla víc lidí, než očekávala. Komisař seděl v čele advě místa po jeho pravici zůstala prázdná. Pokynul jim, aby šli dál, a zatímco kráčeli k němu, představoval

je.

„Inspektorka Salazarová, inspektor Montes; inspektora Rodrígueze z technického oddělení už znáte a

doktora San Martína taky. Nižší inspektor Aguirre z drogového, nižší inspektor Zabalza a inspektor Iriarte z

komisařství v Elizondu. Když se včera našla mrtvola, náhodou v Elizondu nebyli.“

Amaia jim podala ruku a posunkem pozdravila ty, které už znala.

„Inspektorko Salazarová a inspektore Montesi, zavolal jsem vás sem, protože mám podezření, že případAinhoy Elizasuové bude mít vážnější dopad, než se čekalo,“ oznámil komisař, když si opět sedal, a

pokynul jim, aby se také posadili. „Dnes ráno nás všechny kontaktoval inspektor Iriarte, aby nám objasnil

něco, co může být důležité pro vývoj případu, jímž se zabýváme.“

Iriarte se předklonil a provedl nad stolem pár energických pohybů rukama jako aizkolari, typický baskickýdrvoštěp a zároveň představitel národního venkovského sportu.

Nahlédl do svých poznámek v malém zápisníku s černými koženými deskami, který v jeho rukách nebyltéměř vidět, a prohlásil: „Před měsícem, přesně pátého ledna, jeden pastýř z Elizonda, který přihnal ovcenapojit k řece, našel mrtvolu sedmnáctileté dívky, Carly Huarteové. Zmizela v noci ze Silvestra na Novýrok, když byla na diskotéce Crash Test v Elizondu s kamarády a s přítelem. Kolem čtvrté ráno s ním vyšlaven a o tři čtvrtě hodiny později se ten kluk vrátil sám. Řekl kamarádovi, že se pohádali a ona se naštvala,

vystoupila z auta a šla pěšky. Kamarád ho přesvědčil, aby ji jeli hledat. Vrátili se za hodinu, ale po dívcenebylo ani stopy. Prý je to moc neznepokojilo, protože tam jezdilo a chodilo hodně zamilovaných dvojic akuřáků marihuany, navíc ta dívka byla velmi oblíbená, takže přepokládali, že ji někdo vzal s sebou. V autějejího přítele jsme našli dívčiny vlasy a takové to umělé ramínko od podprsenky.“

Iriarte se nadechl, pohlédl na Montese a Amaiu a mluvil dál: „A tady se dostáváme k tomu, co by vásmohlo zajímat. Carlu objevili asi dva kilometry od místa, kde našli Ainhou Elizasuovou. Byla uškrcena

provázkem používaným na balíky a šaty měla rozedrané odshora dolů.“

Amaia znepokojeně pohlédla na Montese.

„Vzpomínám si, že jsem o tom případu četla v novinách. Měla oholené ohanbí?“ zeptala se.

Iriarte se podíval na nižšího inspektora Zabalzu, který odpověděl: „Pravda je, že ohanbí neměla, celá tahle

část těla vypadala jako okousaná od nějakých zvířat. V pitevní zprávě jsou zdokumentovaná kousnutínejméně tří druhů zvířat a nějaké chlupy, které odpovídají divočákovi, lišce a něčemu, co by mohl býtmedvěd.“

„Proboha! Medvěd?“ podivila se Amaia s nevěřícným úsměvem.

„Nejsme si jisti, poslali jsme otisky do Ústavu pro studium pyrenejských ploskochodců a ještě jsmenedostali odpověď, ale…“

„A ten moučník?“

„Moučník tam nebyl… I když možná ano. To by vysvětlovalo ta kousnutí na ohanbí, protože zvířatapřitahovala neznámá sladká vůně.“

„Byla pokousaná na více místech?“

„Ne, neměla na sobě víc kousnutí, ale byly na ní stopy po prackách.“

„A zbytky ochlupení rozházené kolem mrtvoly?“ dotazovala se Amaia.

„Taky ne, ale musíte vzít v úvahu, že mrtvola Carly Huarteové ležela částečně ponořená v řece, odkotníků ke stehnům, a že ve dnech po jejím zmizení byly přívalové lijáky. Jestli tam něco bylo, odnesla to

voda.“

„Nebylo vám to nápadné, když jste včera ohledával tu dívku?“ zeptala se Amaia soudního lékaře.

„Zajisté,“ souhlasil San Martín, „ale ta věc není tak jasná, jsou tu jen podobnosti. Víte, kolik mrtvol vidímza rok? V mnoha případech mají společné prvky, aniž je mezi nimi nějaká spojitost. V každém případě mito opravdu bylo nápadné, ale než jsem o tom začal mluvit, musel jsem se podívat do svých poznámek opitvě. V Carlině případě všechno nasvědčovalo sexuálnímu útoku ze strany jejího přítele. Měla v soběspoustu drog a alkoholu, na krku nějaké cucfleky a na jednom prsu stopu po kousnutí, které odpovídalootisku zubů jejího milence. Kromě toho jsme jí našli za nehty zbytky kůže podezřelého, které odpovídalyhlubokému škrábanci, který měl na krku.“

„Bylo tam sperma?“ „Ne.“

„Co vypověděl ten kluk? Jak se vlastně jmenuje?“ zeptal se Montes.

„Jmenuje se Miguel Ángel de Andrés. A řekl, že si kromě alkoholu vzal kokain a extázi,“ Aguirre se usmál,

„a kloním se k tomu, mu věřit. Zadrželi jsme ho na Tři krále a taky toho v sobě měl až až, vykazoval

pozitivní nález na čtyři druhy drog včetně kokainu.“

„A kdepak se ten poklad nachází teď?“ otázala se Amaia.

„Ve vězení v Pamploně, čeká na soud a je obviněný ze sexuálního útoku a zabití, bez možnosti propuštění

na kauci… Měl už nějaké záznamy v trestním rejstříku kvůli drogám,“ odpověděl Aguirre.

„Kolegové, myslím, že je nutné zajet do vězení znovu vyslechnout Miguela Ángela de Andrés. Možná

nelhal, když tvrdil, že tu dívku nezabil.“

„Pane doktore, můžete nám poskytnout zprávu o pitvě Carly Huarteové?“ zeptal se Montes.

„Jistě.“

„Zajímají nás hlavně fotografie z místa činu.“

„Dodám vám je co nejdřív.“

„A nebylo by marné znova prozkoumat šaty, které měla ta dívka na sobě, když teď už víme, co hledat,“

poznamenala Amaia.

„Inspektor Iriarte a nižší inspektor Zabalza vedli tenhle případ na komisařství v Elizondu. Vy jste

odtamtud, paní inspektorko, že?“

Amaia přikývla.

„Budou vám všemožně nápomocni, jak budete potřebovat,“ prohlásil komisař, vstal a ukončil tak schůzku.

Chlapec, jenž před ní seděl, se lehce hrbil, jako by na zádech nesl velkou tíhu, ruce mu ochable visely

přes kolena, pletí obličeje prosvítaly stovky miniaturních růžových žilek a pod očima měl hluboké kruhy.Nebyl vůbec podobný fotografii, která vyšla před měsícem v novinách, jak si Amaia vzpomínala. Na ní stál

vedle svého auta a tvářil se vyzývavě. Zdálo se, jako by se veškerá jeho jistota, póza nafoukanéhomládence a dokonce i část jeho mládí vypařily. Když do kanceláře, kde se prováděly výslechy, vstoupilaAmaia s Jonanem Etxaidem, mladík se díval do jakéhosi bodu v prázdnu a dalo mu práci se od něj

odpoutat.

„Dobrý den, Migueli Ángele.“

Neodpověděl. Povzdechl a mlčky se na ně díval.

„Jsem inspektorka Salazarová a tohle je nižší inspektor Etxaide,“ ukázala na Jonana. „Chceme s teboumluvit o Carle Huarteové.“

„Nemám vám co říct, všechno, co jsem moh‘ říct, už je v mojí výpovědi… Nic dalšího není, je to pravda,není nic dalšího, já jsem ji nezabil a tak to je, nic dalšího není, nechte mě na pokoji a promluvte si s mým

advokátem.“

Znovu svěsil hlavu a soustředil svou pozornost na ruce, suché a bledé.

„Dobře,“ povzdechla si Amaia, „vidím, že jsme nezačali nejlíp. Zkusíme to znovu. Nemyslím si, že jsi Carlu

zabil.“

Miguel Ángel zvedl oči, tentokrát překvapeně.

„Myslím, že byla naživu, když jsi od ní odjížděl, a myslím, že k ní potom přišel někdo jiný a zabil ji.“

„Tak…“ zamumlal Miguel Ángel, „tak se to muselo stát.“ Velké slzy se mu koulely po tvářích a začal se

chvět. „Tak, tak se to muselo stát, protože já jsem ji nezabil, věřte mi, prosím vás, já jsem ji nezabil.“

„Věřím ti,“ řekla Amaia a jemně položila na stůl balíček papírových kapesníků. „Věřím a pomůžu ti, aby

ses odsud dostal.“

Chlapec sepjal ruce a propletl prsty v prosebném gestu.

„Prosím vás, prosím vás,“ zašeptal.

„Ale předtím musíš pomoct ty mně,“ odpověděla mu skoro něžně. Osušil si slzy, ale pořád vzlykal a

pokyvoval hlavou. „Povídej mi o Carle. Jaká byla?“

„Carla byla senzační, skvělá holka, moc hezká, moc milá a společenská, měla spoustu kamarádů…“

„Jak jste se poznali?“

„Na střední škole. Já už jsem skončil a teď pracuju… Než se to stalo, pracoval jsem s bratrem, dávali jsmeasfaltovou krytinu na střechy. Dařilo se mi dobře, člověk si dost vydělá. Je to mizerná práce, ale dobřeplacená. Ona studovala dál, i když opakovala ročník a chtěla toho nechat, ale rodiče ji přemlouvali a ona

poslechla.“

„Říkal jsi, že měla hodně kamarádů, nevíš, jestli se ještě s někým stýkala? S jinými chlapci?“

„Ne, ne, to vůbec,“ prohlásil s větší energií a svraštil čelo. „Chodila se mnou a s nikým jiným.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Vím to. Zeptejte se jejích kámošek, byla do mě blázen.“

„Spali jste spolu?“

„Jasně a moc se nám to líbilo,“ usmál se.

„Když našli Carlu mrtvou, měla na jednom prsu stopy tvých zubů.“

„Už jsem to tehdy vysvětloval. S Carlou to tak bylo, jí se to líbilo a mně taky. Prostě jsme měli sex

natvrdo, no a co? Nebil jsem ji, nic takovýho, jenom jsme si hráli.“

„Říkáš, že se jí líbil tvrdý sex, ale vypovídal jsi,“ Jonan nahlédl do poznámek, „že tu noc s tebou nechtělanic mít a že ses kvůli tomu rozzlobil. Tady něco nesedí, nemyslíš?“

„To bylo kvůli drogám, v jednu chvíli byla jak mašina a za minutu jak paranoik, už zase nechtěla… Jasně,

že jsem se naštval, ale nenutil jsem ji a nezabil, to se nám stávalo i jindy.“ „A jindy jsi ji taky vyhodil z auta a nechal v lese?“

Miguel Ángel na něj vrhl zuřivý pohled a polkl slinu, než odpověděl: „Ne, tohle bylo poprvé a já jsem ji zauta nevyhodil, to ona utekla a nechtěla nastoupit, i když jsem ji prosil… Až jsem toho měl dost a odjel

jsem.“

„Poškrábala ti krk,“ poznamenala Amaia.

„Už jsem vám to říkal, líbilo se jí to, někdy jsem měl záda nadranc, to vám můžou potvrdit kluci. Letos vlétě, když jsme se opalovali, viděli kousnutí, co jsem měl na ramenou, a chvíli se smáli a říkali o ní, že jevlčice.“

„Kdy jste měli poslední pohlavní styk před tou nocí?“

„Asi to bylo den předtím, když jsme byli spolu, vždycky jsme nakonec šoustali, už jsem vám říkal, že domě byla blázen.“

Amaia povzdechla, vstala a pokynula dozorci.

„Ještě jedna věc. Jaké měla ohanbí?“

„Ohanbí? Myslíte chlupy na píči?“

„Ano, chlupy na píči,“ opakovala Amaia nevzrušeně. „Jak je nosila?“

„Holila si je, měla tam jen takový proužek.“

„Proč se holila?“

„Jak jsem vám říkal, oba jsme tyhle věci měli rádi. Mně se to strašně líbilo…“

Když šli ke dveřím, Miguel Ángel vstal.

„Paní inspektorko!“ Strážný mu pokynul, aby se posadil. Amaia se k němu obrátila.

„Řekněte mi, proč teď jo a předtím ne?“

Než odpověděla, pohlédla na Jonana. Napadlo ji, zda si tenhle kohoutek zaslouží vysvětlení, nebo ne.

Rozhodla se, že ano.

„Protože se objevila jiná mrtvá dívka a její zavraždění trochu připomíná Carlin případ.“

„No prosím! Tady to máte! Kdy mě odsud pustí?“ Amaia se obrátila k východu, ještě než odpověděla. „To

se dozvíš.“

Dívala se z okna, když se sál za jejími zády začal plnit, a zatímco poslouchala šoupání židlí a šum hovoru, opřela ruce o sklo orosené mikroskopickými kapkami dechu. Chlad jí přinesl jistotu zimy a obraz vlhké,šedivé Pamplony v únorovém soumraku, kde se světlo rychle vytrácí do prázdna. Ten pohyb ji naplnilnostalgií po létě, které bylo tak vzdálené, jako by patřilo do jiného vesmíru, do světa plného světla atepla, kde nebylo možné najít mrtvé holčičky opuštěné ve studeném korytu řeky.

Jonan vedle ní jí podával kávu s mlékem. Poděkovala mu úsměvem a uchopila ji oběma rukama v marnésnaze, aby teplo kelímku ohřálo její zkřehlé prsty. Posadila se a čekala, Montes zatím zavíral dveře a

všeobecný šum ustával.

„Fermíne?“ vyzvala Amaia inspektora Montese, aby začal povídat.

„Zajel jsem do Elizonda, abych si promluvil s rodiči dívek a s pastýřem, který našel tělo Carly Huarteové. S

rodiči nic nebylo, ti Carlini říkají, že se jim nelíbili přátelé jejich dcery, že pořád někam chodili a chlastali,a jsou přesvědčeni, že to udělal ten kluk. Jedna maličkost, že ji pohřešují, oznámili až čtvrtého ledna, akdyž si vezmete, že ta dívka odešla z domu jednatřicátého… Ospravedlňují se tím, že holce bylo prvníholedna osmnáct a že si mysleli, že odešla z domova, jak jim vyhrožovala. Prý teprve když si promluvili sjejími kamarádkami, dozvěděli se, že už ji několik dní nikdo neviděl.

Rodiče Ainhoy Elizasuové jsou naprosto v šoku a jsou tady v Pamploně, v ústavu soudní medicíny, čekají,až jim odevzdají tělo po pitvě. Dívka prý byla úžasná a nedokážou si vysvětlit, jak to někdo mohl jejichdceři udělat. Bratr nám taky moc nepomohl, obviňuje se, že to nikomu neřekl dřív. A kamarádky zElizonda říkají, že byly nejdřív doma u jedné z nich, potom obešly vesnici a Ainhoa si najednou uvědomila,

kolik je hodin, a utíkala pryč. Nikdo s ní nešel, protože zastávka je hodně blízko. Nevzpomínají si, že byse k nim přiblížil někdo podezřelý, s nikým se nebavily a Ainhoa neměla přítele ani nebyla do nikohozamilovaná. Nejzajímavější byl rozhovor s pastýřem. Jmenuje se José Miguel Arakama a je to opravduosobnost. Trvá na své první výpovědi, ale nejdůležitější je, na co si vzpomněl po několika dnech,drobnost, které v té chvíli nepřikládal důležitost, protože se zdálo, že nemá souvislost s nálezem mrtvoly.“

„Tak nám to konečně řekni,“ ztratila Amaia trpělivost.

„Vykládal mi, že tam chodí spousta párečků, které tam nechávají binec, hromady nedopalků, prázdnéplechovky, použité kondomy a dokonce slipy a kalhotky, a vtom z něj vypadlo, že jednou tam nějakánechala dokonce pár svátečních lodiček, červených.“

„Popis odpovídá těm, které na sobě měla Carla Huarteová na Silvestra a které se u její mrtvoly nenašly,“

poznamenal Jonan.

„A to není všechno. Je si jistý, že je tehdy prvního viděl; ten den pracoval, a i když nehnal ovce pít natohle místo, boty jasně viděl. Podle jeho vlastních slov tam stály, jako by je tam někdo položil, jako kdyby

šel člověk spát, nebo se vykoupat v řece,“ četl ze svých poznámek.

„Ale když se našla Carlina mrtvola, boty se nenašly?“ zeptala se Amaia a dívala se do zprávy.

„Někdo si je odnesl,“ objasnil Jonan.

„A vrah to nebyl, skoro to vypadá, že je tam nechal, aby označil místo,“ prohlásil Montes, který nad toutomyšlenkou chvíli přemítal, a pokračoval: „Pokud jde o to ostatní, obě dívky studovaly na stejné středníškole v Lekarozu, je dost pravděpodobné, že se znaly od vidění, ale nestýkaly se. Byly od sebe pár let,měly jiné přátele… Carla Huarteová bydlela ve čtvrti Antxaborda. Ty to tam budeš znát, Salazarová.“Amaia přikývla. „A Ainhoa bydlela ve vedlejší vesnici.“

Montes se sklonil nad svými poznámkami a Amaia ucítila nějakou olejovou substanci, kterou měl všude ve

vlasech.

„Co to máš na hlavě, Montesi?“

„To je brilantina,“ odpověděl a přejel si rukou po šíji. „To mi dali u holiče. Můžeme pokračovat?“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Tak tedy momentálně toho o moc víc není. Co máte vy?“

„Mluvili jsme s jejím přítelem,“ odpověděla Amaia, „a řekl nám velice zajímavé věci, jako že se jehopřítelkyni zamlouval tvrdý sex, se škrábanci, kousáním a hádkami, což potvrdily Carliny kamarádky,protože jim ráda vyprávěla o svých sexuálních schůzkách se vším všudy. To by vysvětlovalo škrábance akousnutí, které měla na prsou. Drží se svých předchozích výpovědí: že byla dívka dost rozrušenápůsobením drog, které si vzala, a začala být doslova paranoidní. To zapadá do toxikologické zprávy. Ataky nám řekl, že si Carla Huarteová obvykle holila ohanbí, což by vysvětlovalo, že se na místě nenašlaani stopa chlupů.“

„Šéfová, máme fotky z místa, kde Carlu Huarteovou našli.“

Jonan je položil na stůl a všichni se nahrnuli kolem Amaiy a sklonili se nad ně. Carlino tělo bylo objevenov úseku, kde se řeka rozvodňovala. Sváteční červené šaty a spodní prádlo, také červené, vypadaly jakorozedrané od prsou až ke slabinám. Provázek, jímž byla uškrcena, nebyl na fotografii vidět kvůli otoku nakrku. Z jedné nohy visel poloprůhledný proužek, o němž si Amaia zpočátku myslela, že je to kůže, alepozději rozpoznala, že jsou to zbytky kalhotek.

„Na to, že byla pět dní vystavená nepřízni počasí, je docela dobře zachovaná,“ poznamenal jeden ztechniků, „nejspíš proto, že byla zima. Během toho týdne nestouply teploty ve dne nad šest stupňů Celsia

a v noci byla teplota mnohdy pod nulou.“

„Všimněte si polohy rukou,“ upozornil je Jonan. „Jsou otočené nahoru, jako u Ainhoy Elizasuové.“

„Carla si na Silvestra oblékla krátké červené šaty na ramínka a bílé sako z napodobeniny plyše, které seneobjevilo,“ četla Amaia. „Vrah je roztrhl od výstřihu dolů a roztáhl spodní prádlo a dvě části šatů nastrany. Na ohanbí chyběl nepravidelný kousek kůže a tkáně, asi deset krát deset centimetrů.“

„Jestli vrah nechal Carle na ohanbí jedno z těch txatxingorri, vysvětlovalo by to, proč ji zvířata kousala

jenom tam.“

„A proč nekousala Ainhou?“ zeptal se Montes.

„Nebyl čas,“ odpověděl doktor San Martín, který vstoupil do sálu. „Paní inspektorko, omlouvám se zazpoždění,“ řekl a posadil se.

„A nás ostatní buzerujou,“ zamumlal Montes.

„Zvířata chodí pít za svítání; tohle děvče na rozdíl od toho prvního leželo na místě jen pár hodin. Nesupitevní zprávu a spoustu novinek. Ty dvě zemřely naprosto stejně, uškrcené provázkem, který se jimzařízl do krku výjimečnou silou. Ani jedna z nich se nebránila. Šaty obou byly rozpárány velmi ostrýmnástrojem, který způsobil povrchová poranění kůže na prsou a na břiše. Pubické ochlupení u Ainhoy bylooholeno pravděpodobně stejným nástrojem a rozházeno kolem mrtvoly. Na Venušin pahorek někdopoložil sladký moučník.“

„Bochánek txatxingorri,“ připomněla Amaia, „je to typické místní sladké pečivo.“

„Na těle Carly Huarteové se žádný moučník nenašel, ale jak jste nás upozornila, paní inspektorko, kdyžjsme hledali stopy na šatech, našli jsme zbytky cukru a mouky podobné jako u moučníku nalezeného natěle Ainhoy Elizasuové.“

„Možná si ho ta dívka dala jako zákusek a na šatech jí zůstaly drobečky,“ podotkl Jonan.

„Minimálně doma ne, to jsem ověřil,“ odpověděl Montes.

„To nestačí na to, aby obě vraždy měly spojitost,“ prohlásila Amaia a hodila propisovačku na stůl.

„Myslím, že máme, co potřebujete, paní inspektorko,“ ozval se San Martín a spiklenecky pokynul svému

asistentovi.

„A na co čekáte, doktore?“ zeptala se Amaia a vstala.

„Na mě,“ odpověděl komisař, který právě vstupoval do sálu. „Nevstávejte, prosím vás. Doktore SanMartíne, řekněte jim, co jste řekl mně.“

Asistent soudního lékaře umístil na tabuli graf s různě barevnými řadami a sloupky čísel, zjevně nějakésrovnání. San Martín vstal a promluvil pevným hlasem člověka, který je zvyklý na kategorická tvrzení.

„Provedené analýzy potvrzují, že provázky použité u obou zločinů jsou totožné. I když to není rozhodující.Jedná se o balicí provázek, který se běžně používá na statcích, na stavbách i ve velkoobchodě. Vyrábí seve Španělsku a prodává se v železářstvích a velkých obchodních domech pro kutily jako Aki nebo LeroyMerlin,“ dostatečně dramaticky se odmlčel, usmál se, pohlédl nejdřív na komisaře, potom na Amaiu apokračoval: „Nicméně rozhodující je fakt, že ty dva kousky na sebe navazují a pocházejí ze stejnéhoklubka,“ pravil a ukázal dvě velmi ostré fotografie, na nichž byly vidět dva kousky stejného provázku sdokonalým řezem uprostřed. Amaia se pomalu posadila a pořád se dívala na fotografie.

„Máme sérii,“ zašeptala.

Sálem se převalila vlna potlačovaného vzrušení. Sílící šepot náhle ustal, když se slova ujal komisař.

„Inspektorko Salazarová, říkala jste, že pocházíte z Elizonda, je to tak?“

„Ano, pane komisaři, žije tam celá moje rodina.“

„Myslím, že znalost oblasti a některé aspekty případu společně se vzděláním a zkušenostmi vás činízpůsobilou vést vyšetřování. Kromě toho nám teď může být velmi užitečná vaše stáž v FBI v Quantiku.

Vypadá to, že tu máme sériového vraha, a tam jste pracovala do hloubky s nejlepšími odborníky na tomto

poli… Metody, profily, psychologické studie, policejní záznamy… Prostě, povedete ten případ a dostanese vám veškeré podpory, kterou budete potřebovat, jak tady, tak v Elizondu.“

Komisař je pokynutím pozdravil a vyšel ze sálu.

„Gratuluju, šéfová,“ ozval se Jonan, podával jí ruku a pořád se usmíval.

„Hodně štěstí, paní inspektorko,“ přidal se San Martín.

Amaie neunikl znechucený úšklebek, s nímž ji tiše pozoroval Montes, zatímco se k ní ostatní policisté

hrnuli a blahopřáli jí. Vyhýbala se poplácávání po zádech, jak jen mohla.

„Hned zítra ráno vyjedeme do Elizonda, chci se zúčastnit pohřbu Ainhoy Elizasuové. Jak víte, mám tamrodinu, takže tam určitě zůstanu. Vy,“ obrátila se na tým, „můžete během vyšetřování každý den dojíždět,

je to jen padesát kilometrů a vede tam dobrá silnice.“

Než se rozešli, přišel k ní Montes a lehce pohrdavým tónem se zeptal: „Jenom nevím, jestli vám budumuset říkat šéfová?“

„Nebuď směšný, Fermíne, tohle je dočasná věc a…“

„Jen se nenamáhejte, šéfová, slyšel jsem komisaře, dostane se vám ode mě veškeré podpory,“ prohlásil,

napodobil zasalutování a vyšel ze sálu.

Trochu roztržitě kráčela starou čtvrtí Pamplony k domovu ve staré, zrestaurované budově uprostřed uliceMercaderes. Ve třicátých letech byla v suterénu továrna na deštníky, ještě tu byl patrný starý vývěsní štíts nápisem Deštníky Izaguirre, „kvalita a solidnost ve vašich rukách“. James říkal, že si ten dům vybralpředevším kvůli prostoru a světlu v dílně, která se dokonale hodila k tomu, aby si tam zřídil sochařskýateliér, jenže Amaia věděla, že důvod, jenž vedl jejího manžela ke koupi domu právě na trase tradičníhokaždoročního běhu býků, byl tentýž jako ten, který ho přivedl do Pamplony. Jako tisíce Severoameričanůpociťoval prudkou vášeň pro svátek Sanfermines, pro Hemingwaye a pro toto město, vášeň, která jípřipadala skoro dětinská a kterou on prožíval znovu každý rok, když přišly oslavy. K její úlevě James neběhal před býky, ale každý den si procházel těch osm set padesát metrů cesty od ulice Santo Domingoa učil se nazpaměť každou zatáčku, každé klopýtnutí, každou dlaždici, až na náměstí. Líbilo se jí, jak sekaždý rok usmíval, když se blížily oslavy, jak vytáhl z kufru bílé oblečení a neopomněl koupit si novýšátek, přestože jich měl nejmíň stovku. Když ho poznala, žil už v Pamploně několik let, bydlel tehdy vpěkném bytě v centru a pro práci si najímal ateliér blízko radnice. Když se rozhodli, že se vezmou, Jamesji zavedl podívat se na dům v ulici Mercaderes a jí se zdál nádherný, i když příliš velký a drahý. ProJamese to problém nebyl, protože se tehdy začínal těšit jisté prestiži v uměleckém světě, a kromě tohopocházel z bohaté rodiny výrobců špičkových pracovních oděvů. Koupili dům, James si zařídil ateliér vestaré dílně a slíbili si, že dům zaplní dětmi, jakmile se Amaia stane inspektorkou.

Od jejího povýšení uplynuly už čtyři roky, každý rok se slavil svátek svatého Fermína, James byl vuměleckých kruzích každým rokem slavnější, ale děti nepřicházely. Amaia si podvědomě položila ruku nabřicho na znamení ochrany a touhy. Zrychlila krok, aby předešla skupinku žen rumunských přistěhovalců,které se dohadovaly na ulici, a usmála se, když uviděla škvírami ve vratech světlo z Jamesovy dílny.Pohlédla na hodinky, bylo skoro půl jedenácté a on ještě pracoval. Odemkla vrata, položila klíče na starýstůl, který sloužil jako odkládací police, a zamířila do dílny bývalým průjezdem domu, kde se dosudzachovalo původní dláždění z oblázků a dvířka vedoucí do slepé chodbičky, která kdysi sloužila k

uchovávání vína nebo oleje. James omýval blok šedého mramoru v neckách s mýdlovou vodou. Když ji

spatřil, usmál se.

„Dej mi minutku, vytáhnu tuhle žábu z vody a jsem u tebe.“

Položil blok na mřížku, přikryl ho plátnem a utřel si ruce do bílé kuchařské zástěry, v níž obvykle pracoval.

„Tak jak se má moje láska? Jsi unavená?“

Ovinul kolem ní paže a ona zeslábla jako vždycky, když ji objal. Vdechovala vůni jeho hrudi přes tričko achvíli jí trvalo, než odpověděla.

„Nejsem unavená, ale byl to zvláštní den.“

Odtáhl se, aby jí viděl do tváře.

„Povídej mi o tom.“

„Víš, pracovali jsme na případu děvčete z mého rodného městečka. Vyšlo najevo, že se podobá jinémupřípadu, který se stal před měsícem, taky v Elizondu, a zjistilo se, že je mezi nimi spojitost.“

„Jaká spojitost?“

„Vypadá to, že to byl stejný vrah.“

„Proboha, to znamená, že je tu nějaká bestie, která zabíjí mladá děvčata.“ „Skoro holčičky, Jamesi. A jde o to, že mě komisař jmenoval do čela vyšetřování.“

„Gratuluju, paní inspektorko,“ prohlásil a políbil ji.

„Ne každý se tak raduje, Montesovi se to moc nezamlouvalo. Myslím, že se dost naštval.“

„Toho si nevšímej, vždyť znáš Fermína. Je to hodný člověk, ale prožívá těžké období. Přejde ho to, on sitě váží.“

„Nevím, já…“

„Ale já to vím, váží si tě, věř mi. Máš hlad?“

„Uvařil jsi něco?“

„Samozřejmě, šéfkuchař Wexford připravil specialitu podniku.“

„Už se nemůžu dočkat, až ji ochutnám. Co to bude?“ zasmála se Amaia.

„Jak, co to bude? Že se nestydíš! Špagety na houbách a lahev růžového vína značky Chivite.“

„Jdi ho otevřít, než se osprchuju.“

Políbila manžela a vydala se do koupelny dát si sprchu. Ve sprše zavřela oči a dlouhou dobu si nechalateplou vodu stékat po obličeji, potom opřela čelo o dlaždičky, které byly naopak chladné, a cítila, jak jívoda proudí po krku a zádech. Události se ten den hrnuly jedna za druhou, a tak ani neměla časvyhodnotit důsledky, které ten případ bude mít pro její kariéru a následující den. Ovanul ji chladnývzduch, když do sprchy vstoupil James. Zůstala bez hnutí a vychutnávala si horkou vodu, která jako by

odplavovala do odtoku jakoukoli souvislou myšlenku. James se postavil za ni a velmi pomalu ji políbil na

ramena. Amaia naklonila hlavu na stranu a nabídla mu krk v gestu, které jí vždy připomnělo staré filmy oDrákulovi, v nichž se bezelstné panenské oběti nabízely upírovi s krkem odhaleným až k rameni a přivíralyoči v očekávání nadlidského potěšení. James ji políbil na krk a přitiskl se tělem k ní. Obrátila se a hledalajeho ústa. Dotyk Jamesových rtů jí stačil, aby všechny myšlenky, které se netýkaly jeho, zůstaly odsunuty

do nejhlubšího kouta její mysli. Rukama smyslně přejela po manželově těle a ten dotyk a jemná pevnostjeho svalů jí působily rozkoš, zatímco ji něžně líbal.

„Miluju tě,“ zasténal jí James do ucha.

„Miluju tě,“ zašeptala. A usmála se s jistotou, že to tak je, že ho miluje víc než cokoli jiného, víc nežkohokoli, a jak je šťastná, že ho cítí mezi nohama, v sobě, že se s ním miluje. Když skončili, stejný úsměv

jí vydržel celé hodiny, jako by okamžik s ním stačil na vymýcení všeho zla na světě.

Amaia myslela na to nejdůvěrnější, jak jenom on dokáže, aby se cítila skutečně ženou. V práci den zadnem nechávala svou ženskou stránku v pozadí a soustřeďovala se jen na to, aby byla dobrá policistka,ale mimo práci jí vysoká postava a štíhlé, statné tělo ve spojení s poněkud střízlivým oblečením, které sivybírala, nedodávaly pocit dostatečné ženskosti v přítomnosti jiných žen, hlavně manželek Jamesovýchpřátel, menších a drobnějších, s malýma jemnýma rukama, které se nikdy nedotýkaly mrtvoly. Neměla vezvyku nosit šperky s výjimkou snubního prstýnku a miniaturních náušnic, o nichž jí James říkal, že se hodí

pro holčičku. Dlouhé plavé vlasy, vždy sčesané do ohonu, a jen střídmé líčení přispívaly k vážnému atrochu mužskému vzezření, jež James miloval a ona pěstovala. Kromě toho Amaia věděla, že pevnostjejího hlasu a jistota, s níž mluvila a pohybovala se, hravě zastraší ty podšité lišky, které jí předhazovalyzlomyslné narážky na mateřství, jež stále nepřicházelo. Mateřství, které ji bolelo.

Večeřeli, povídali si o všedních věcech a brzy šli spát. Na Jamesovi obdivovala schopnost odpoutat se oddenních starostí a zavřít oči, jakmile vleze do postele. Jí vždycky dlouho trvalo, než se dostatečně uvolnila

a mohla usnout. Někdy si celé hodiny četla, než se jí to podařilo, a jakýkoli hluk ji několikrát za nocvzbudil. V roce, kdy byla povýšena, se v ní během dne nahromadilo takové napětí a nervozita, ževyčerpaně upadala do hlubokého spánku beze snů, z něhož se za dvě nebo tři hodiny probudila seztuhlými bolavými zády, a bolest jí pak bránila znovu usnout. Časem napětí postupně polevovalo, alespala pořád špatně. Nechávala na schodišti rozsvícenou lampičku, jejíž světlo šikmo dopadalo do ložnice,aby se mohla zorientovat, když se vyděšeně probudila ze snů posetých strašlivými výjevy, které ji mučily.

Teď se marně snažila soustředit pozornost na knihu, kterou držela v rukou. Vyčerpaná a sklíčená svýmimyšlenkami ji nechala sklouznout na zem. Ale světlo nezhasla. Zůstala ponořena do sebe, dívala se nastrop a plánovala práci na nadcházející den. Přítomnost na bohoslužbě a pohřbu Ainhoy Elizasuové. Uzločinů tohoto typu vrah znal své oběti a bylo pravděpodobné, že bydlí někde poblíž a vidí je každý den.Vrahové vykazovali značnou nestydatost a jejich jistota a morbidní potěšení je v mnoha případech vedlyke spolupráci na vyšetřování, na hledání zmizelých a k návštěvě shromáždění, bohoslužeb a pohřbů, kdepříležitostně předváděli velkou bolest a ohromení. V tomto okamžiku neměli vyšetřovatelé žádnou jistotu,z podezření nebyli vyloučeni ani rodinní příslušníci. A jako první kontakt to nebylo špatné, poslouží to kjakémusi změření tepu, vyhodnocení situace, pozorování reakcí, naslouchání komentářům a názorům lidí.A samozřejmě uvidí sestry a tetu… Setkala se s nimi nedávno, na Štědrý večer, a Flora s Ros se nakonecpohádaly. Hlasitě si povzdechla.

„Jestli nepřestaneš myslet nahlas, neusnu,“ ozval se ospale James.

„Promiň, miláčku, vzbudila jsem tě?“

„Tím se netrap.“ Nadzvedl se vedle ní a usmál. „Ale nechceš mi říct, co ti vrtá hlavou?“

„To už víš, že zítra jedu do Elizonda… Přemýšlela jsem, že bych tam pár dní zůstala, myslím, že je lepšíbýt tam, abych mohla promluvit s rodinami a přáteli obětí a udělat si celkovou představu. Co ty na to?“

„Že tam nahoře musí být dost zima.“

„Ano, ale já nemluvím o zimě.“

„Já ano. Znám tě, když je ti zima na nohy, nemůžeš usnout, a to je pro vyšetřování katastrofa.“

„Jamesi…“

„Jestli chceš, mohl bych jet s tebou, abych ti je zahřál,“ navrhl a zvedl jedno obočí.

„Vážně pojedeš se mnou?“

„Jasně, jsem s prací strašně napřed a mám chuť navštívit tvoje sestry a tetu.“

„Budeme u ní bydlet.“

„Výborně.“

„I když budu mít spoustu práce a nebudu mít moc volného času?“

„Budu hrát s tvou tetou a jejími přítelkyněmi karty nebo poker.“

„Oškubou tě.“

„Jsem dost bohatý.“

S chutí se zasmáli a Amaia dál mluvila o tom, co budou moct v Elizondu dělat, až si uvědomila, že Jamesspí. Jemně ho políbila na hlavu a přikryla mu ramena prošívanou pokrývkou. Vstala a šla do koupelny.Když se utírala, uviděla na toaletním papíru krvavé skvrny. Pohlédla do zrcadla a do očí jí vhrkly slzy. Srozpuštěnými vlasy, které jí padaly na ramena, vypadala mladší a zranitelnější, jako holčička, kterou kdysi

byla.

„Tentokrát zase ne, miláčku, zase ne,“ šeptala a věděla, že nedojde útěchy. Vzala si prášek na uklidnění atřesouc se zimou vlezla do postele.

Hřbitov byl zaplněn sousedy, kteří opustili svou práci a dokonce zavřeli své obchody, aby se zúčastnilipohřbu. Pověst o tom, že to možná nebyla první dívka, jíž zavraždil stejný zločinec, se začínala šířit mezilidmi. Během pohřebního obřadu, který se konal necelé dvě hodiny předtím v kostele svatého Jakuba,kněz v kázání naznačoval, že to vypadá, jako by v údolí číhalo zlo, a při modlitbě u hrobu vykopaného vzemi panovala napjatá a zlověstná atmosféra, jako by na hlavy všech přítomných dopadala kletba, kterénebudou moct uniknout. Ticho přerušoval jen Ainhoin bratr podpíraný sestřenicemi, jenž se svíjel, trhavěa křečovitě sténal a břicho se mu otřásalo srdcervoucími vzlyky. Rodiče poblíž vypadali, jako když honeslyší. Objímali se a tiše plakali opřeni jeden o druhého a nespustili oči z rakve, v níž ležela jejich mrtvádcera. Jonan se opíral o horní část jakési starodávné hrobky a celý obřad natáčel. Montes stál za rodiči apozoroval hlouček, který měl přímo před sebou, nejblíže u hrobu. Nižší inspektor Zabalza zaparkoval uvrat a z auta nenápadně fotografoval všechny skupinky osob, které vstupovaly na hřbitov, včetně těch,které šly k jiným hrobům, anebo které na hřbitov ani nevešly a hovořily spolu v kroužcích, nebo sepostavily k mřížoví vrat.

Amaia spatřila tetu Engrasi, která se držela v podpaží s Ros, a v duchu se ptala, kde je ten povaleč švagr,určitě ještě v posteli. Freddy v životě nehnul prstem. Od pěti let neměl otce, vychovávala ho hysterickámatka, která ho utěšovala hýčkáním, a houf letitých tet, jež ho zkazily. Posledně na Štědrý den ani nepřišel k večeři. Ros neochutnala ani sousto, jen s popelavým obličejem koukala ke dveřím a vyťukávalačíslo Freddyho mobilu, měl ho ale vypnutý. Přestože se všichni snažili dát najevo, že jim na tom nesejde,Flora si nedala ujít příležitost okomentovat, co si o tom nešťastníkovi myslí, až se nakonec pohádaly. Rosodešla uprostřed večeře a Flora s rezignovaným Víctorem udělali totéž při dezertu. Od té doby to mezisestrami bylo horší než obvykle. Amaia počkala, dokud všichni nevyjádřili rodičům soustrast, a pak došla k

hrobce, kterou zřízenci právě zakryli silnou deskou z šedého mramoru, na němž ještě nebylo vyryto

Ainhoino jméno.

„Amaio!“

V dálce uviděla Víctora, jak přichází a razí si cestu mezi sousedy, kteří se rozlili jako proud zaodcházejícími dívčinými rodiči. Znala Víctora odmalička, kdy začal chodit s Florou. I když byli už dva roky

od sebe, pro Amaiu bude Víctor vždycky švagrem.

„Ahoj Amaio, jak se máš?“

„Dobře, za daných okolností.“

„No jistě,“ pokračoval a zaraženě pohlédl ke hrobu, „ale i tak mám velkou radost, že tě vidím.“

„Já taky. Přišel jsi sám?“

„Ne, s tvou sestrou.“

„Neviděla jsem vás.“

„My tebe ano…“

„A Flora?“

„Vždyť ji znáš… Už odjela. Nevykládej si to zle.“

Po štěrkové cestě přicházela teta Engrasi s Ros. Víctor je mile pozdravil a vyšel ze hřbitova. V bráně seještě obrátil a zamával.

„Nevím, jak ji snese,“ poznamenala Ros.

„Už ji nemusí snášet, nezapomeň, že žijí odloučeně,“ odpověděla Amaia.

„Jak to, že nemusí? Ona je jak pes. Nežere, ale nikomu jinému žrádlo nenechá.“

„Tedy tahle věta Floru dobře charakterizuje,“ přidala se teta Engrasi.

„Ještě si to povíme, musím jít za ní.“

Mantecadas Salazar byla jedna z nejstarších pekáren na výrobu sladkostí v Navaře. Prošlo jí šest generacíSalazarů, i když teprve Flora, poté co vystřídala rodiče, dokázala dát podniku potřebný podnět, aby sednes udržel v takovém rozsahu. Na mramorovém průčelí se zachoval původní zarámovaný vývěsní štít, ale

široké dřevěné okenice byly nahrazeny silnými kouřovými skly, kterými nebylo vidět dovnitř. Amaiaobešla budovu až ke dveřím skladu, jež byly vždycky otevřeny, když se tam pracovalo. Zaklepala na něklouby prstů. Vešla a prohlížela si skupinu zaměstnanců, kteří balili pečivo a bavili se. Některé poznala,pozdravila je a zamířila do Flořiny kanceláře. Přitom vdechovala nasládlou vůni mouky s cukrem arozpuštěným máslem, která celá léta tvořila součást její bytosti, prostupovala její šaty a vlasy jakogenetická stopa. Rodiče byli iniciátory změny, ale Flora ji pevnou rukou dokončila. Amaia viděla, ževyměnila všechny pece s výjimkou té na dříví a že staré mramorové stoly, na nichž hnětl těsto její otec,jsou teď z nerezové oceli. Také tu byly jakési dávkovače s nožní pákou a různé zóny byly odděleny zářivěčistými skly. Kdyby nebylo všudypřítomné sladké vůně, připomínalo by jí to spíš operační sál než pekárnu.

Flořina kancelář ji naopak překvapila. Dubový stůl, který kraloval v jednom rohu, byl jediným kusemkancelářského nábytku. Velká venkovská kuchyně s krbem a dřevěnou pracovní deskou nahrazovalyrecepci; velká květovaná pohovka a moderní kávovar na espreso doplňovaly sestavu, která byla skutečněpřívětivá.

Flora připravovala kávu a rovnala šálky a talířky, jako by se chystala přijmout hosty.

„Čekala jsem tě,“ řekla a ani se neotočila, když uslyšela dveře.

„To tedy musí být jediné místo, kde čekáš. Ze hřbitova jsi utekla.“

„To je tím, sestřičko, že já nemám tolik času nazbyt, musím pracovat.“

„Jako všichni, Floro.“

„Jako všichni ne, sestřičko, někteří pracují víc než jiní. Ros, nebo lépe řečeno Rosaura, jak chce, abychomjí teď říkali, má určitě času habaděj.“

„Nevím, proč to říkáš,“ poznamenala Amaia napůl překvapeně a napůl naštvaně kvůli pohrdavému tónu,

který použila její starší sestra.

„No, říkám to proto, že naše milá sestřička má zase problémy s tím mizerou Freddym. V poslední doběvisela celé hodiny na telefonu a pokoušela se ho zastihnout, tedy pokud neměla oči opuchlé jako kola odvozu, jak kvůli tomu hajzlovi pláče. Já jsem jí to říkala, ale ona – kdepak… Až jednoho dne na dva týdnypřestala chodit do práce pod záminkou, že je nemocná, a to ti teda můžu říct, jak asi byla nemocná… Veskutečnosti vyváděla a brečela díky tomu mistrovi na PlayStationu, co neumí nic jiného než utrácetpeníze, které Ros vydělá, hrát hry a hulit marjánu. Suma sumárum, před týdnem se tu milostivě objevíkrálovna Rosaura a žádá mě o vyrovnání a vyplacení… Co bys tomu řekla? Prý se mnou už nemůžepracovat a chce vyplatit svůj podíl.“

Amaia se na ni mlčky dívala.

„To udělala tvoje sestřička; místo aby se zbavila toho trouby, jde za mnou a chce vyplatit. Vyplatit,“opakovala znechuceně, „ona by měla odškodnit mě, protože jsem musela snášet její průsery a nářky, jejívýraz trpící světice; vždycky se tváří jako umučení, ale to utrpení si sama vybrala. A víš, co ti řeknu? Je to

tak lepší! Mám dvacet zaměstnanců a nemusím se na nikoho koukat, jak fňuká. Však uvidíme, jestli jíněkde dovolí polovinu toho, co jsem jí tolerovala já.“

„Floro, jsi její sestra…“ zašeptala Amaia, která po malých doušcích upíjela kávu.

„Jasně, a výměnou za tu čest musím snášet její nálady.“

„Ne, Floro, ale člověk čeká, že sestra bude mít víc pochopení než zbytek světa.“

„Myslíš, že jsem neměla pochopení?“ zvedla uraženě hlavu.

„Možná by ti slušelo trochu trpělivosti.“

„Podívej, tohle je vrchol.“

Odfrkla si a začala přerovnávat věci na psacím stole.

„Když tři týdny nepřišla do práce, šla ses na ni podívat? Zeptala ses jí, co s ní je?“

„Ne, to jsem neudělala, a ty? Šla ses jí ty zeptat, co se s ní děje?“

„Já jsem to nevěděla, Floro, Kdyby ano, můžeš si být jistá, že bych to udělala, ale odpověz mi.“

„Ne, nezeptala jsem se jí, protože jsem už znala odpověď. Věděla jsem, že z ní ten hajzl udělal chudinku.

Proč se ptát, když to všichni víme?“

„Máš pravdu, když jsi trpěla ty, taky jsme znaly příčinu, ale tehdy jsme Ros i já byly na tvé straně.“

„A viděly jste, že vás nepotřebuju, vyřešila jsem to, jak se takové věci řeší, to špatné se odřízne.“

„Ne všichni jsou tak silní jako ty, Floro.“

„Ale měli by být. Ženy v téhle rodině byly takové vždycky,“ prohlásila a hlučně roztrhala list papíru, který

pak hodila do koše.

Amaia odhadla tíhu roztrpčení ve Flořiných slovech a pomyslela si, že se na ně sestra dívá jako na slabé,méněcenné bytosti, napůl nehotové, a shlíží na ně svrchu se směsí pohrdání a plané lítosti postrádající

jakoukoli shovívavost.

Když Flora umývala šálky od kávy, Amaia si všimla několika fotografií velkého formátu, které koukaly zobálky na stole. Její starší sestra se na nich usmívala a v obleku kuchařky hnětla nějaké tučné těsto.

„To je pro tvoji novou knihu?“

„Ano.“ Její tón se o stupeň zjemnil. „To jsou návrhy na obálku, zrovna dnes mi přišly.“

„Pokud vím, ta minulá měla velký úspěch.“

„Ano, šlo to docela dobře, a tak nakladatelství chce, abychom pokračovali ve stejném stylu. To víš,

základní cukrářské výrobky, které může vyrobit kterákoli hospodyně bez velkých komplikací.“

„Jen se nepodceňuj, Floro, skoro všechny moje kamarádky z Pamplony tu knihu mají a jsou nadšené.“

„Kdyby někdo řekl babičce, že se proslavím tím, jak péct bochánky a koblížky, nevěřila by mu to.“

„Časy se změnily… Péct domácí koláče je teď něco exotického a výjimečného.“

Dalo se snadno vycítit, že chvála a chuť úspěchu Floře lichotí. Usmívala se a dívala se na sestru, jako by

zvažovala možnost, zda se s ní má podělit o nějaké tajemství, nebo ne.

„Nikomu nic neříkej, ale nabídli mi dělat program o cukrářských výrobcích pro televizi.“

„Panebože, Floro! To je skvělé, gratuluju,“ vydechla Amaia.

„No, ještě jsem to nepodepsala, poslali smlouvu mému právníkovi, aby to prošel, a když mi to

odsouhlasí… Jenom doufám, že ten kravál kolem těch vražd to nějak nepříznivě neovlivní. Před měsícemta holka, co ji zavraždil její přítel, a teď ta holčička.“

„Nevím, jak by to mohlo ovlivnit výkon tvé práce, zločiny jsou přece tvému oboru naprosto vzdálené.“ „Výkon mé práce vůbec ne, ale myslím si, že představa o mně a o firmě Mantecadas Salazar je úzcespjata s Elizondem, a musíš uznat, že taková věc ovlivní obrázek městečka, turistiku i prodej.“

„Ale jdi, Floro, to zase předvádíš lidský přístup, jako vždycky. Uvědom si, že tady máme dvě zavražděnáděvčata a dvě zničené rodiny, myslím, že to není vhodná chvíle k uvažování o tom, jak se to dotkne

turistiky.“

„Někdo na to myslet musí,“ prohlásila Flora.

„Od toho jsem tady já, Floro, abych chytla toho, nebo ty, kdo to udělali, a aby byl v Elizondu zase klid.“

Flora se na ni upřeně zadívala a přidala skeptický posunek.

„Jestli ty jsi to nejlepší, co nám mohla policie poslat k nastolení pořádku, pomáhej nám Pán Bůh.“

Amaia reagovala jinak než Rosaura, Flořiny pokusy ji zranit se jí ani v nejmenším nedotýkaly.

Předpokládala, že tři roky strávené na policejní akademii mezi muži a fakt, že byla první ženou, která sestala inspektorkou na oddělení vražd, jí přinesly dost výsměchu a vtipů těch, kdo za ní zaostali, aby ji toobrnilo a neoslabilo její schopnosti a sebejistotu. Flořiny nenávistné poznámky by ji možná pobavily,

kdyby nešlo o její sestru a kdyby ji nedráždila její zjevná zlomyslnost. Každé gesto, každé slovo, které jí

vyšlo z úst, mělo zranit a co nejvíc uškodit. Vnímala způsob, jakým Flora špulí pusu a křečovitě a nesouhlasně se usmívá, když Amaia odpovídala na její provokace s trpělivostí a žertovným tónem, kterýpoužívala, jako by mluvila s umíněnou nevychovanou holčičkou. Chystala se odpovědět, když jí zazvonil

telefon.

„Šéfová, máme fotografie a video ze hřbitova,“ hlásil Jonan. Amaia pohlédla na hodinky.

„Výborně. Jedu tam, budu tam za deset minut. Všechny svolejte.“ Zavěsila a řekla Floře s úsměvem:„Musím jít, sestřičko, vidíš, že i mě navzdory mé neschopnosti volá povinnost.“

Flora mávla rukou, jako by chtěla něco říct, ale nakonec si to rozmyslela a zůstala zticha.

„Ale proč se tak tváříš?“ usmála se Amaia. „Nebuď smutná, zítra se vrátím, chci se s tebou poradit ojedné věci a zase si vypít tvoji skvělou kávu.“

Když vycházela z pekárny, skoro vrazila do Víctora, jenž právě vcházel s obrovskou kyticí rudých růží.

„Díky, švagře, ale nemusel ses obtěžovat,“ zvolala se smíchem.

„Ahoj Amaio, ty jsou pro Floru. Dnes máme výročí svatby, dvacet dva let,“ prohlásil se svým obvyklýmúsměvem. Amaia mlčela. Flora a Víctor byli dva roky odloučeni, a přestože se nerozvedli, ona zůstala vespolečném domě a on se přestěhoval do nádherného statku nedaleko městečka, který patřil jeho rodině.Víctor si uvědomil její rozladění.

„Vím, co si myslíš, ale Flora a já jsme pořád ještě manželé, já proto, že ji mám stále rád, a ona zase říká,že na rozvod nevěří. Mně je to jedno, ať je to, jak chce, ale ještě mi zbývá naděje, nemyslíš?“

Amaia položila svou ruku na jeho, na tu, která držela kytici.

„To jistě, švagře. Hodně štěstí.“

Usmál se.

„U tvé sestry ho vždycky potřebuju.“

Nová budova místního policejního komisařství v Elizondu byla navržena moderně, stejně jako ústředí vPamploně nebo v Tudele, a vymykala se obvyklé architektuře městečka a zbytku údolí. Opravdu zvláštníbudovu charakterizovaly zdi z bělavého kamene a silných skel, rozčleněné do dvou obdélníkovýchposchodí, kde druhé přesahovalo první a vytvářelo tak převis, který jí dodával vzhled jakési letadlové lodi.

Několik hlídkových vozů zaparkovaných pod výstupkem, bezpečnostní kamery a zrcadlová sklademonstrovaly aktivitu policie. Při krátké návštěvě v kanceláři elizondského komisaře se opět opakovalystejné fráze o podpoře a spolupráci, které jí adresoval předcházející den, a slib veškeré pomoci, kterou by

mohla potřebovat. Fotografie s velkým rozlišením neodhalily nic, co by jim na hřbitově ušlo. Byl tomasový pohřeb, jak tomu v podobných případech bývá. Celé rodiny, mnoho lidí, které Amaia znala odmalička a mezi nimiž rozeznala několik spolužáků a bývalé přítelkyně ze střední školy. Byli tam všichniprofesoři a ředitelka školy, někteří radní, Ainhoini spolužáci a kamarádky, které vytvořily hloučekuplakaných, objímajících se děvčat. A nic víc, ani pachatelé, ani pederasti, ani hledaní podezřelí, žádnýosamělý muž zahalený v černém kabátě, který se olizuje a na ostrých vlčích špičácích se mu odráží světlo.

Rozladěně hodila hrst fotografií na stůl a napadlo ji, kolikrát už byla práce takhle frustrující a skličující.

„Rodiče Carly Huarteové se nezúčastnili bohoslužby ani pohřbu, ani potom nepřišli na smuteční posezení vAinhoině domě,“ poznamenal Montes.

„To je nezvyklé?“ otázal se Iriarte.

„Víte, je to divné, když vezmete v úvahu, že se rodiny znaly, i když jen od vidění, a okolnosti smrti těchdvou dívek…,“ pokračoval Montes.

„Možná aby se vyhnuli různým poznámkám, nezapomínejme, že teď je pro ně vrahem jejich dcery MiguelÁngel… Musí být drsné dozvědět se, že pro nás ne, a kromě toho že bude propuštěn,“ dodala Amaia.

„Může to být tím,“ připustil Iriarte.

„Jonane, co mi povíš o Ainhoině rodině?“ zeptala se Amaia.

„Po pohřbu přijali doma skoro všechny účastníky. Rodiče byli hodně zničení, ale drželi se a podporovali senavzájem, celou dobu se drželi za ruce a ani na chvilku se nepustili. Nejhůř je na tom ten kluk, člověku jeho líto, seděl v křesle, sám, koukal na podlahu, všichni mu vyjadřovali soustrast, ale rodiče ho neuznali za

hodna jediného pohledu. Chudák.“

„Dávají mu vinu. Víme, zda byl ten chlapec opravdu doma? Mohl pro sestru zajet?“ zeptal se Zabalza.

„Byl doma. Celou dobu s ním byli dva další kamarádi, zřejmě měli dělat nějaký úkol do školy a pak se vrhli

na PlayStation. V poslední hodině se k nim přidal ještě jeden, soused, který se zastavil na jedno kolo.Mluvil jsem i s kamarádkami Ainhoy. Pořád plakaly a zároveň telefonovaly mobilem, což je opravduzvláštní kombinace. Všechny vypověděly totéž. Strávily spolu odpoledne na náměstí a procházely se poměstečku, pak zašly do bistra, které se nachází v přízemí domu, kde jedna z nich bydlí. Daly si něco k pití,

prý jenom málo. Některé kouřily, ale Ainhoa ne; ale to by vysvětlovalo pach tabáku z jejích vlasů a šatů.Byla tam s nimi partička kluků, co pili pivo, ale všichni tam zůstali, když Ainhoa odešla. Evidentně z nichmusela být doma nejdřív.“

„Moc jí to nepomohlo,“ poznamenal Montes.

„Někteří rodiče si myslí, že když nutí své dcery vracet se hodně brzy, chrání je před nebezpečím, alepřitom je hlavně důležité, aby se nevracely samy. Právě tím, že je nutí vracet se dřív než celá skupina, jevystavují riziku,“ řekla Amaia.

„Být rodičem je těžké,“ zašeptal Iriarte.

Cestou domů Amaiu překvapilo zjištění, jak rychle se toho únorového podvečera vytrácí světlo, a mělapodivný pocit podvodu. Předčasné zimní stmívání v ní vyvolávalo velký neklid. Jako by šero přinášelojakousi neblahou tíhu, pod koženou bundou se třásla zimou a toužila po teple péřového kabátku, který jíráno nutil James a ona si ho odmítla obléknout, protože v něm vypadala jako michelinovský panák.

Vřelá atmosféra v domě tety Engrasi rozptýlila zbytky chladu, které jí ulpěly na těle jako nežádoucípasažéři. Vůně dřeva v krbu, tlusté koberce pokrývající dřevěnou podlahu a neustálé brebentění televize,která byla pořád zapnutá, i když se na ni nikdo nedíval, Amaiu zase obklopily. V tom domě byla spoustamnohem zajímavějších věcí než dívat se na televizi, ale ta zůstávala vždy v pozadí jako nějaká

psychofonie, které si nikdo nevšímá, protože je absurdní, ale ze zvyku je tolerována. Jednou se na to

ptala tety a ona jí odpověděla: „To je ozvěna světa. Víš, co je ozvěna? Zvuk, který je slyšet, kdyžskutečný hlas utichl.“

Vrátila se do přítomnosti, James ji vzal za ruku a dovedl ke krbu.

„Jsi zmrzlá, miláčku.“

Usmála se, zabořila nos do jeho svetru a vdechovala vůni jeho kůže. Ros a teta Engrasi vyšly z kuchyněse sklenicemi, talíři, chlebem a polévkovou mísou.

„Doufám, že máš hlad, Amaio, protože teta navařila jídla jako pro regiment.“

Kroky tety Engrasi byly možná trochu těžkopádnější než o Vánocích, ale hlavu měla jasnou jako vždy.Amaia se něžně usmála, když zjistila tuto drobnost, ale teta na ni vybafla: „Nedívej se tak na mě, to není,že bych byla neohrabaná, to je tím, že mám tyhle podělané o dvě čísla větší pantofle, co mi dala tvojesestra, a když zvednu nohu, div si nepřerazím hnáty, tak musím pořád chodit jako s počůranou plínou.“

Večeřeli, povídali si a smáli se žertům, které vykládal James se svým americkým přízvukem, a břitkýmkomentářům tety Engrasi, ale Amaie neuniklo, že za úsměvem, s nímž se Ros pokoušela sledovatrozhovor, leží hluboký, téměř zoufalý smutek; chovala se zakřiknutě a snažila se vyhnout očnímu kontaktu

se sestrou.

Zatímco James s tetou odnášeli talíře do kuchyně, Amaia pouhými několika slovy sestru zadržela: „Dnesjsem byla v pekárně.“

Ros na ni pohlédla a znovu se posadila s výrazem, který byl směsicí zklamání a úlevy člověka, jenž sipřipadá odhalen a zároveň osvobozen od trapné tíže.

„Co ti řekla? Nebo lépe řečeno, jak ti to řekla?“

„Podle svého, jako dělá všechno. Řekla mi, že vydává druhou knihu, nabídli jí dělat televizní program, žeona drží rodinu, je vzorem ctností a jediná osoba na světě, která zná význam slova zodpovědnost,“recitovala Amaia zpěvavě, jako by odříkávala litanii, až se Ros usmála.

„… a taky mi řekla, že už v pekárně nepracuješ a že máš vážné problémy s manželem.“

„Amaio… Je mi líto, že ses to dozvěděla takhle, možná jsem ti to měla říct dřív, ale je to něco, copostupně řeším, něco, co musím udělat já sama, co jsem už měla udělat dávno. Kromě toho jsem těnechtěla znepokojovat.“

„Ty hloupá, přece víš, že umím moc dobře zacházet s obavami, to je moje práce. Pokud jde o to ostatní,souhlasím s tebou, nevím, jak jsi s ní mohla vydržet pracovat tak dlouho.“

„Asi mi to přišlo dané, neměla jsem jinou možnost.“

„Co tím chceš říct? Ve všem máme víc než jednu možnost, Ros.“

„Ne všichni jsme jako ty, Amaio. Zřejmě se od nás očekávalo, že budeme pracovat v pekárně.“

„Vyčítáš mi něco? Protože jestli ano…“

„Nevykládej si to špatně, ale když jsi odešla ty, bylo to, jako bych už neměla jiné východisko.“

„To není pravda, stejně jako máš východisko teď, měla jsi ho tenkrát.“

„Když tatínek umřel, maminka se začala chovat hodně divně, řekla bych, že to byly první projevyalzheimera, a najednou jsem se ocitla v pasti mezi zodpovědností, po které volala Flora, maminčinoupomateností a Freddym… Myslím, že Freddy mi tehdy připadal jako úniková cesta.“

„A co se teď změnilo, že jsi schopná udělat takové rozhodnutí? Nesmíš zapomínat, že ačkoli se Florachová jako majitelka a paní, pekárna je tvoje stejně jako její, pod tou podmínkou jsem vám postoupilasvůj podíl. Ty jsi schopná vést podnik stejně jako ona.“

„Možná ano, ale v tomhle okamžiku je tu víc věcí než Flora a práce, nebylo to jen kvůli ní, i když na tomměla svůj podíl. Prostě jsem se tam najednou dusila, když jsem každý den poslouchala ty její litanie

stížností. A to spolu s mojí osobní situací bylo nesnesitelné. Bylo mi tak proti srsti muset tam každé ráno

jít a zase poslouchat její výlevy, že jsem si připadala fyzicky nemocná z úzkosti a duševně vyčerpaná. Aleměla jsem jasno a byla jsem klidná jako nikdy. Odhodlaná, to je to slovo. A najednou mi to bylo jasné,jako by se pro mě otevřela nebesa: už se nehodlám vrátit, nevrátila jsem se a nevrátím se, aspoň ne

hned.“

Amaia zvedla ruce do výše obličeje a začala pomalu a rytmicky tleskat.

„Bravo, sestřičko, bravo.“

Ros se usmála a napodobila úklonu.

„A teď?“

„Teď pracuju v jednom podniku na výrobu hliníku, vedu účetnictví, dělám výplaty, připravuju týdenníplán, schůze. Osm hodin od pondělí do pátku, a když odtamtud odejdu, zapomenu na to. Není to práce,aby se na oslavu střílely rachejtle, ale je to právě to, co teď potřebuju.“

„A jak to vypadá s Freddym?“

„Špatně, hodně špatně,“ odpověděla Ros, stiskla rty a naklonila hlavu na stranu.

„Proto jsi tady, u tety?“

Neodpověděla. „Proč mu neřekneš, ať vypadne? Dům je koneckonců tvůj.“

„Už jsem mu to řekla, ale o stěhování nechce ani slyšet. Co jsem odešla, tráví celý den mezi postelí apohovkou, pohovkou a postelí, pije pivo, hraje videohry a kouří marjánku,“ odpověděla Ros znechuceně.

„Tak ho nazvala Flora, ,mistr světa ve videohrách‘. Kde bere peníze? Snad ho…“

„Ne, to skončilo, jeho matka mu dává peníze a kamarádi ho dobře zásobují.“

„Jestli chceš, můžu ho navštívit. Víš, co říká teta Engrasi, dobře živený chlap, který má co pít, vydrží

dlouhou dobu nepracovat,“ prohlásila Amaia se smíchem.

„Ano,“ usmála se Ros, „svatá pravda, je to tak, ale ne. Přesně tomu jsem se chtěla vyhnout. Nech mě, aťsi to vyřídím sama, vyřídím to, to ti slibuju.“

„Nevrátíš se už k němu, že ne?“ zeptala se Amaia a dívala se jí do očí.

„Ne, nevrátím.“

Amaia na chvilku zapochybovala, a když si uvědomila, že je to na ní možná vidět, pomyslela si, že se nani přesně takhle dívala Flora, neschopna důvěřovat v jiné než své vlastní schopnosti. Přinutila se široce

usmát.

„To mám radost, Ros,“ prohlásila s veškerým přesvědčením, které dokázala shromáždit.

„Tahle část mého života už je za mnou, a to je něco, co Flora ani Freddy nemůžou pochopit. Pro Floru jenepochopitelné, že jsem se rozhodla změnit práci ve svém věku, ale je mi pětatřicet a nechci strávitzbytek života pod bičem starší sestry. Snášet každý den stejné výčitky, stejné komentáře a zlomyslnépoznámky a muset se dívat, jak všechny otravuje svým jedem. A Freddy… Myslím, že on za to nemůže.Dlouhou dobu jsem věřila, že on je odpovědí na všechny moje otázky, že zná kouzelné zaklínadlo, nějakýobjev, který mi přinese nový způsob života. Tak jiný než ostatní, takový rebel, proti všemu, a předevšímjiný než matka a Flora, a uměl ji tak vytočit,“ usmála se šibalsky.

„To je pravda. Ten chlapec má schopnost dohnat Floru k tomu, že jí rupnou nervy, a už proto je mi

sympatický,“ odpověděla Amaia.

„Jenomže jsem si uvědomila, že Freddy nakonec není natolik odlišný. Jeho vzpoura a neochota přijmoutnormy není nic jiného než zástěrka, která skrývá zbabělce, člověka, který se k ničemu nehodí. Je schopnýřečnit jako Che Guevara proti zavedené společnosti a přitom jen utrácet peníze, které tahá ze své matky a

ze mě, aby se mohl oblbovat marihuanou. Myslím, že to je jediná věc, na níž se s Florou shodnu: je tomistr světa ve videohrách, kdyby za to platili, patřil by k nejbohatším lidem na světě.“

Amaia se na ni láskyplně dívala.

„V určitém okamžiku jsem se vydala sama jiným směrem. Věděla jsem, že chci žít jinak a že musíexistovat něco víc než trávit víkendy popíjením piva v hospodě u Xantiho. Šlo o tohle a téma dětí, což bylo

možná to hlavní, protože ve chvíli, kdy jsem si řekla, že budu žít jinak, se pro mě stalo prioritou mít dítě,stalo se to tak naléhavou nutností, jako by v tom pro mě spočíval život. Nejsem nezodpovědná, Amaio,nechtěla jsem vychovávat dítě v kouři z marihuany, ale i tak jsem přestala brát pilulky a čekala jsem, jako

by mělo všechno jít podle plánu, který nastíní osud.“ Tvář se jí zachmuřila, jako by někdo zhasl světloodrážející se jí v očích. „Ale nemělo to být, Amaio, já zřejmě taky nemůžu mít děti,“ zašeptala. „Mojezoufalství se zvětšovalo, jak plynuly měsíce, a neotěhotněla jsem. Freddy mi řekl, že to je tak možnálepší, že je nám tak dobře. Neodpověděla jsem mu, ale zbytek noci, když vedle mě spal a chrápal, mi vnitru křičel nějaký hlas: ,Ne, ne, ne, mně takhle není dobře, ne.‘ A ten hlas mě pořád pronásledoval, ikdyž jsem se oblékala a chystala se jít do pekárny, když jsem vyřizovala telefonické objednávky, kdyžjsem kontrolovala zásilky, když jsem poslouchala neúnavnou litanii Flořiných výčitek. A když jsem ten denpověsila bílý plášť u pokladny, věděla jsem, že se už nevrátím. Když se Freddy dostal na další level hryResident Evil a já jsem ohřívala polévku na večeři, taky jsem věděla, že můj život s ním skončil. Tak tobylo, bez křiku a slz.“

„Není se za co stydět, slzy jsou někdy potřeba.“

„To je pravda, ale čas slz zůstal za mnou, oči mi vyschly, protože jsem tolik plakala, když vedle měchrápal. Plakala jsem hanbou, a protože jsem pochopila, že se za něj stydím, že nikdy nebudu moct býtpyšná na toho muže, který leží vedle mě. Něco se ve mně zlomilo a to, co bylo až do té chvíle čirá zoufalá

snaha zachránit vztah, se stalo válečným pokřikem, který ho z hloubi mé bytosti zapuzoval. Většina lidíse plete, myslí si, že se láska může náhle změnit v nenávist, že se láska najednou rozbije, jako by sesrdce v těle rozpadlo na kusy. Ale u mě to tak nebylo. Láska se nerozbila náhle, ale najednou jsem siuvědomila, že se ve mně vyčerpala, jako při pomalém, ale nelítostném obrušování, drrr, drrr, drrr, jedenden za druhým. A toho dne jsem si uvědomila, že už nic nezbývá. Bylo to spíš jako přiznat si skutečnost,která tu byla vždycky a která ti náhle vyvstane před očima. Udělat ta rozhodnutí pro mě znamenalo pocítit

poprvé po dlouhé době svobodu, a pokud jde o mě, mohlo to proběhnout snadno, bez jakéhokoliproblému, ale ani sestra ani manžel nebyli ochotni nechat mě jít tak snadno. Překvapila by tě podobnostjejich argumentů, jejich výčitek a posměšků. Protože ti dva se mi posmívali, chápeš, a stejnými slovy.“Hořce se zasmála, když si na to vzpomněla. „Kampak půjdeš? Myslíš, že najdeš něco lepšího? A vrchol:Kdo tě bude chtít a mít rád? Nikdy by tomu neuvěřili, ale přestože jejich posměch měl za cíl podrýt mojesíly, dosáhli pravého opaku. Vypadali tak malicherně a zbaběle, tak neschopně, že se mi zdálo možnécokoli, cokoli bylo bez jejich zátěže snadnější. Nevěděla jsem to všechno, ale přinejmenším na posledníotázku jsem měla odpověď: já, já se budu mít ráda a postarám se o sebe.“

„Jsem na tebe hrdá,“ prohlásila Amaia a objala ji. „Nezapomeň, že můžeš počítat i se mnou, já jsem těvždycky měla ráda.“

„Já vím, ty, James, teta, aita – jak jsme doma říkali tatínkovi – a svým způsobem i ama, maminka. Jediný,kdo si mě moc nevážil, jsem byla já.“

„Tak se měj ráda, Ros Salazarová.“

„V tom je taky trochu změna, radši bych, abyste mi říkali Rosaura.“

„Flora už mi to řekla, ale proč? Celé roky trvalo, než se ti podařilo všechny naučit, aby ti říkali Ros.“

„Jestli budu mít jednou děti, nechci, aby se mi říkalo Ros, je to jméno jako pro nějakou zhulenou holku,“

prohlásila.

„Jakékoli jméno je jméno pro zhulenou holku, když jeho nositelka hulí,“ odpověděla Amaia. „A řekni mijednu věc, kdy ze mě chceš udělat tetu?“

„Jakmile najdu perfektního mužského.“

„Upozorňuju tě, že máme podezření, že takový neexistuje.“

„To můžeš říkat ty, která ho máš doma.“

Amaia nasadila úsměv přiměřený okolnostem.

„My jsme se o to taky pokoušeli, a momentálně to nejde…“

„Ale viděl tě nějaký doktor?“

„Ano. Nejdřív jsem se bála, že mám stejný problém jako Flora, neprůchodné vejcovody, ale řekli, že je

všechno zjevně v pořádku. Doporučili mi nějaký druh asistované reprodukce.“

„Ale jdi, to je mi líto,“ Rosauřin hlas se trochu zachvěl. „Už jsi s tím začala?“

„Nešli jsme tam, jenom při pomyšlení, že se budu muset podrobit nějakému z těch trapných postupů, je

mi zle. Vzpomínáš si, jak těžce to nesla Flora, a vůbec k ničemu to nevedlo?“

„Ano, ale tak nesmíš uvažovat, sama říkáš, že nemáš stejný problém jako ona, možná ti to vyjde…“

„To není jen tohle, mně se nějak nechce počít dítě takhle. Vím, že je to hloupost, ale myslím, že by to tak

nemělo být…“

Vešel James a nesl Amaiin mobil.

„Volá nižší inspektor Zabalza,“ řekl a zakrýval přitom telefon rukou. Amaia si ho vzala.

„Paní inspektorko, hlídka našla pár dívčích bot srovnaných na kraji silnice. Před chvilkou nám to oznámili.

Posílám pro vás auto a uvidíme se tam.“

„A tělo?“ zeptala se Amaia, ztišila hlas a částečně také zakryla telefon.

„Ještě jsme ho nenašli, je to těžko přístupný terén, dost odlišný od těch předchozích míst, vegetace jetam hodně bujná, řeka není ze silnice vidět. Jestli je tam dole nějaká dívka, dá hodně práce se k ní

dostat, možná ji nenajdeme tak snadno jako ostatní.“ Amaia to zvážila.

„Ne. Chce, abychom ji našli, proto tam nechal boty, aby označovaly místo. Ale když si vybral místo, kterénení vidět ze silnice, měl jistotu, že ho nebude nikdo obtěžovat, dokud nebude mít všechno připravené,aby ukázal světu svoje dílo, prostě se vyhýbá vyrušování a nepříjemnostem.“

Byly to boty značky Mustang, černé společenské lakovky s dost vysokým podpatkem. Policista jefotografoval z různých úhlů podle Jonanových pokynů. Blesk fotoaparátu na nich vyvolával zářivé odlesky,

a tak působily ještě víc nepatřičně a podivně, když tam tak stály uprostřed ničeho a vypadaly skorokouzelně, jako střevíčky princezny z pohádky, anebo šokující absurdní výtvor nějakého konceptuálníhoumělce. Amaia si představila efekt dlouhé řady svátečních lodiček srovnaných na tomto téměř magickémmístě. Zabalzův hlas ji vrátil do reality.

„Je to zneklidňující… Myslím to s těmi botami. Proč to asi dělá?“

„Označuje si území jako divoké zvíře, jako predátor, jímž je, a provokuje nás. Nechává je tady, aby násvyprovokoval: ,Podívejte, co jsem vám tu nechal, přišel Mikuláš a nechal vám tu dáreček.‘“

„To je hajzl!“

S námahou odtrhla pohled od kouzelných princezniných střevíčků a obrátila se k hustému lesu. Zvysílačky, kterou držel v ruce Zabalza, se ozval kovový zvuk.

„Našli ji?“

„Ještě ne, ale už jsem vám říkal, že v tomhle úseku řeka plyne mezi vegetací a jakýmsi přírodnímkaňonem.“

Paprsky silných svítilen kreslily přízračné záblesky mezi holými stromy bez listí, tak natěsnanými k sobě,že vytvářely efekt obráceného svítání, jako by slunce zářilo od země. Amaia si obula vysoké boty a přitom

oceňovala, jaký účinek má ten les na její myšlení. Z houštiny vyšel nižší inspektor Iriarte a zrychleně

oddechoval. „Našli jsme ji.“

Amaia sešla po náspu za Jonanem a nižším inspektorem Zabalzou. Všimla si, jak se jí půda pod nohamaboří, změklá nedávným deštěm, který navzdory hustým větvím pronikl hluboko a přeměnil zbytky listí, ježpokrývaly půdu lesa, v měkký a kluzký koberec. Šli dál mezi stromy, které vyrůstaly tak blízko u sebe, žeje neustále nutily měnit trasu sestupu. Několik kroků za sebou slyšela, ne bez jisté zlomyslnosti,Montesovo nesouvislé brblání, že se tamtudy musí prodírat ve svých italských střevících a koženém saku.

Les náhle končil téměř nepřekonatelnou stěnou, po obou stranách řeky se otvíral do úzkého véčka jakopřírodní trychtýř. Sestoupili až do temného, stísněného úseku, který se policisté snažili osvětlit přenosnými

reflektory. Řeka tu měla větší a rychlejší průtok a mezi úzkými stěnami a břehem byl na každém okrajiasi metr a půl drobných kamínků a oblázků. Amaia pohlédla na dívčiny ruce, které byly roztaženy vosudném gestu odevzdání po stranách obnaženého těla, levá ruka se téměř dotýkala vody, dlouhé světlévlasy jí sahaly až k pasu a velké zelené oči byly zastřeny jemným bělavým povlakem, který působil jakopára. Její mrtvá krása, téměř mystická sošnost, kterou ten netvor vymyslel, účinkovala. Na okamžik se mu

podařilo vtáhnout Amaiu do své fantazie a odvést od protokolu. Zpět ji přitáhly ty oči princezny, očizastřené mlhou z řeky, které volaly po spravedlnosti i v tomto stavu, v korytu řeky Bidasoa, již tadynazývali řekou Baztán a o níž někdy snila ve svých nejtemnějších nocích. Ustoupila dva kroky, abyzašeptala modlitbu, a natáhla si rukavice, které jí podal Montes. Sklíčena nezvyklou bolestí pohlédla naIriarteho, který si zakryl rukama ústa a hned je zase spustil podél těla, když si všiml, že ho někdopozoruje.

„Znám ji… znal jsem ji, znám její rodinu, je to dcera Arbizuových,“ řekl a pohlédl na Zabalzu, jako by tood něj chtěl potvrdit. „Nevím, jak se jmenuje, ale je to dcera Arbizuových, o tom nepochybuju.“

„Jmenuje se Anne, Anne Arbizuová,“ potvrdil Jonan a v ruce držel průkazku do knihovny. „Kabelka senašla o několik metrů dál nahoře,“ ukázal na úsek, který se zase ponořil do tmy.

Amaia si klekla vedle dívky a prohlížela si chladný výraz její tváře, téměř parodii úsměvu.

„Víte, kolik jí bylo let?“ zeptala se.

„Patnáct, myslím, že se nedožila ani šestnácti,“ odpověděl Iriarte a šel blíž. Pohlédl na mrtvolu a utíkalpryč. Asi deset metrů dál u řeky se zlomil v pase a zvracel. Nikdo nic neřekl ani v tu chvíli, ani když sevrátil, čistil si papírovým kapesníkem náprsenku a nesouvisle se omlouval.

Anne měla velmi bílou pleť, ale nebyl to typ bezbarvé, téměř průhledné pleti poseté pihami a červenýmiskvrnami. Byla bílá, čistá a krémová, bez chmýří. Teď, když byla pokrytá droboučkými krůpějemi z řeky,vypadala jako mramor hřbitovní sochy. Na rozdíl od Carly a Ainhoy tahle dívenka bojovala. Nejméně dvanehty měla zlomené až do masa. Pod ostatními nebylo vidět žádné zbytky kůže. Bezpochyby umírala délenež ty dvě. Navzdory závoji, který jí zamžil oči, byly vidět skvrny, které prozrazovaly smrt udušením autrpení z nedostatku vzduchu. V tom ostatním vrah věrně zopakoval detaily předchozích vražd: tenkýprovázek zaříznutý do hrdla, rozpárané rozhalené šaty, džíny stažené ke kolenům, oholené ohanbí avoňavý tučný zákusek položený na Venušině pahorku.

Jonan fotografoval chmýří poházené kolem dívčiných nohou.

„Všechno je stejné, šéfová, je to jako vidět znova ta předchozí děvčata.“

„Do prdele!“ Výkřik se ozval několik metrů po proudu řeky spolu s nezaměnitelným zahřměním výstřelu,který se odrazil od kamenných stěn s ozvěnou, jež je na okamžik ohlušila, zatímco všichni vytáhli zbraně a

namířili tím směrem.

„Planý poplach! To nic není,“ ozvalo se odtamtud a hlas provázel kužel svítilny stoupající po kraji řeky.Usmívající se uniformovaný policista přicházel vedle Montese, který schovával zbraň a tvářil se očividněvyplašeně.

„Co se stalo, Fermíne?“ zeptala se Amaia znepokojeně.

„Omlouvám se, neměl jsem ani tušení, prohlížel jsem břeh a najednou jsem uviděl tu největší zatracenoukrysu, jaká existuje, to zvíře se na mě dívalo a… Omlouvám se, instinktivně jsem vystřelil. Do prdele!Nesnáším krysy a potom mi tady seržant řekl, že to byla… nevím co.“

„Nutrie,“ vysvětlil policista. „Nutrie jsou savci původem z Jižní Ameriky. Před lety jich několik uteklo zfrancouzské rozmnožovací farmy v Pyrenejích a velmi dobře se přizpůsobily životu v řece. I když se jejichšíření dost zastavilo, ještě jsou tu nějaké vidět. Ale nejsou útočné, vlastně jsou to býložravci a plavci jakobobři.“

„Omlouvám se,“ opakoval Montes. „To jsem nevěděl. Mám fobii z krys, nesnesu nic, co vypadá jako

krysa.“

Amaia se na něj rozmrzele podívala.

„Zítra předložím zprávu o výstřelu,“ zamumlala. Fermín Montes zůstal chvilku zticha, díval se na boty, nicneříkal a potom odešel stranou a zůstal tam mlčky stát.

Inspektorce ho bylo skoro líto, protože si z něj a na jeho účet budou v následujících dnech dělat ostatnílegraci. Znovu poklekla vedle mrtvoly a pokusila se vyprázdnit svou mysl od všeho kromě této dívky a

tohoto místa.

Stromy zde nedosahovaly až k řece, což místo zbavovalo vůně hlíny a lišejníku, kterou bylo cítit v lese.Jenom minerální výpary z vody soutěžily s nasládlou tučnou vůní moučníku txatxingorri, která se držela na

dně průrvy, již řeka vymlela do skály. Vůně másla a cukru, která se z něj linula, jí stoupala do nosusmísená s jiným pachem, méně výrazným, který znala jako pach nedávné smrti. Zalapala po vzduchu, aby

potlačila nevolnost, zatímco se dívala na kus pečiva, jako by se jednalo o odporný hmyz, a ptala se vduchu, jak je možné, že tak voní. Doktor San Martín poklekl vedle ní.

„No tedy, to pěkně voní.“ Amaia na něj nedůvěřivě pohlédla. „To je vtip, paní inspektorko.“

Neodpověděla, vstala a přenechala mu místo.

„Ale je pravda, že voní velice dobře, a já jsem nevečeřel.“

Amaia se ušklíbla odporem, což doktor neviděl, a obrátila se, aby pozdravila soudkyni Estébanezovou,která sestupovala mezi skalami se záviděníhodnou obratností, přestože měla na sobě sukni a na nohoukotníčkové boty na polovičním podpatku.

„To snad není pravda,“ blekotal Montes a vypadal, že se ještě nevzpamatoval z incidentu s nutrií.Soudkyně pokynula všem na pozdrav, postavila se za doktora San Martína a poslouchala jeho závěry. Podeseti minutách už byla zase pryč.

Přes půl hodiny jim trvalo, než vynesli bednu s Anniným tělem, a aby to dokázali, byly potřeba všechnyruce. Technici navrhovali dát ji do pytle a vytáhnout nahoru, ale San Martín trval na tom, aby ji přepraviliv bedně, která tělo dokonale uchová a uchrání od mnoha nárazů a škrábanců, které by mohlo utržit,kdyby ho táhli lesními houštinami. Malý prostor mezi stromy je nutil v některých úsecích postavit rakevsvisle a zastavit se, když si ji vzájemně předávali. Po velkém klouzání se jim podařilo dopravit rakev dopohřebního vozu, který doveze Anninu mrtvolu do Navarrského ústavu soudní medicíny.

Pokaždé, když na pitevním stole viděla tělo nezletilého, ji přepadl stejný pocit nemohoucnosti aneschopnosti, jenž se rozšířil na celou společnost, společnost, která smrtí svých mladých nedokáže chránit

vlastní budoucnost, společnost, která selhala. Jako ona sama. Nadechla se a vešla do pitevního sálu.Doktor San Martín vyplňoval nutné formuláře před pitvou. Pozdravila ho a přiblížila se k ocelovému stolu.Mrtvola Anne Arbizuové tam ležela už zbavená šatů pod nelítostným světlem, které by na komkoli odhalilo

i tu nejmenší nedokonalost, ale na ní bila do očí neporušená bílá pleť, která u ní působila neskutečně,skoro jako by byla namalovaná. Amaia pomyslela na nějakou mramorovou madonu, takovou, jaké plní

italská muzea.

„Vypadá jako panenka,“ zašeptala.

„Totéž jsem říkal Sofii,“ souhlasil doktor. Technička jí pokynula na pozdrav. „Mohla by sloužit jako model

wagnerovské valkýry.“

Vstoupil nižší inspektor Zabalza.

„Čekáme ještě na někoho, nebo můžeme začít?“

„Měl by přijet inspektor Montes,“ odpověděla Amaia a pohlédla na hodinky. „Začněte, doktore, přijde

každou chvíli.“

Vyťukala Montesovo číslo, ale naskočila hlasová schránka; předpokládala, že řídí. Pod krutým světlemviděla některé podrobnosti, kterých si dříve nevšimla. Na kůži bylo vidět několik krátkých hnědých chlupůnebo vlasů, dost silných.

„Zvířecí chlupy?“

„Pravděpodobně, nějaké jsme našli na oblečení. Porovnáme je s těmi, které se objevily na těle Carly.“

„Jak dlouho je podle vás mrtvá?“

„Podle teploty jater, kterou jsem měřil u řeky, tam mohla být dvě až tři hodiny.“

„To není moc dlouho, ne dost na to, aby se k ní přiblížila zvířata… Ten zákusek byl nedotčený, vypadalskoro jako nedávno vytažený z pece, cítila jste to jako já. Kdyby tam byla zvířata tak blízko, aby na nínechala chlupy, byla by sežrala ten moučník jako v případě Carly.“

„Bylo by třeba zkonzultovat to s lesníky,“ poznamenal Zabalza, „ale myslím, že to není místo, kam bychodila zvířata pít.“

„Nějaké zvíře by tam mohlo sejít bez potíží,“ soudil San Martín.

„Sejít ano, ale řeka tam tvoří soutěsku, kudy by se špatně utíkalo, a zvířata vždycky pijí na prostranství,kde jsou nejen vidět, ale také daleko vidí.“

„Tak jak si vysvětlit ty chlupy?“

„Možná ulpěly vrahovi na šatech a dotykem se přenesly na ni.“

„To je možné. Kdo by nosil šaty plné zvířecích chlupů?“

„Nějaký lovec, lesník, pastýř,“ odpověděl Jonan.

„Preparátor,“ poznamenala asistentka, která pomáhala San Martínovi a až dosud mlčela.

„Dobře, bude třeba najít někoho, kdo odpovídá profilu a pohybuje se v té oblasti, a přidejme fakt, že tomusí být silný muž, hodně silný, řekla bych. Kdyby nebylo té intimity, kterou vyžaduje jeho fantazie, řekla

bych, že ten vrah není sám. Ale něco je jasné, ne každý by dokázal snést po tom svahu mrtvolu, aprotože chybí škrábance a oděrky, nesl ji v náručí,“ prohlásila Amaia.

„Víme jistě, že už byla mrtvá, když ji nesl?“

„To vím jistě, žádná dívka by nešla v noci k řece, ani se známým, a navíc by nenechávala boty na silnici.Myslím, že k nim přijde, rychle je zabije, než pojmou podezření, možná ho znají, a proto mu důvěřují,možná ne a musí je zabít hned. Hodí jim kolem krku provázek, a než si to uvědomí, jsou mrtvé. Pak jeodnese k řece, upraví je tam, jak si to představoval ve své fantazii, a když dokončí svůj psychosexuálníobřad, nechá nám znamení v podobě bot a umožní nám prohlédnout si jeho dílo.“ Amaia se náhleodmlčela a potřásla hlavou, jako by se vzbudila ze sna. Všichni se na ni užasle dívali.

„Jdeme na ten provázek,“ nařídil San Martín.

Asistentka uchopila dívčinu hlavu za temeno a zvedla ji tak, aby mohl doktor San Martín vytáhnoutprovázek z temného žlábku, kde byl zabořený. Zvláštní pozornost věnoval koncům, které visely na oboustranách, na nichž bylo vidět drobné bělavé zbytky podobné igelitu nebo pozůstatkům lepidla.

„Podívejte se na tohle, paní inspektorko, to je nové, na rozdíl od těch druhých případů tu jsou naprovázku zbytky kůže. Je vidět, že jak silně utahoval, provázek mu rozřízl, nebo aspoň odřel kůži, a dostaly se do něj její částečky.“

„Myslel jsem, že používá rukavice, protože tam nejsou otisky,“ vmísil se do hovoru Zabalza.

„Vypadá to tak, ale tihle vrazi si někdy nedokážou odepřít potěšení, které v nich budí pocit, že někohozbavují života vlastníma rukama, pocit, který jim rukavice tlumí, a tak si je někdy nakonec stáhnou, i když

třeba jen v kritickém okamžiku. I tak nám to může stačit.“

Přesně jak Amaia předpokládala, doktor San Martín souhlasil, že se Anne bránila. Možná viděla něco, cojejí předchůdkyně neviděly, něco, co v ní vzbudilo podezření a stačilo, aby se nepoddala smrti jen tak. Vjejím případě byly příznaky udušení zjevné, a přestože vrah zamýšlel využít Anne pro potěchu své fantazie

a do jisté míry se mu to podařilo, protože na první pohled byl ten zločin se všemi rekvizitami, které vrahpoužil, stejný jako ty předcházející, Amaia měla nevysvětlitelný pocit, že tato smrt vraha zcelaneuspokojila, že tahle dívka s andělským obličejem, která mohla být vrcholným dílem toho netvora, bylanakonec tvrdší a agresivnější než ty druhé. A přestože se vrah snažil upravit ji stejně pečlivě jako typředchozí, v Annině obličeji se neodráželo překvapení a zranitelnost, ale boj o život, který vedla až dokonce, a parodie úsměvu, která působila strašidelně. Amaia zpozorovala růžové skvrny, které se objevilykolem úst a táhly se až téměř k pravému uchu.

„Od čeho jsou ty růžové fleky na tváři?“

Asistentka nabrala tyčinkou vzorek.

„Jakmile to budeme vědět, řeknu vám to, ale podle mě to je…“ očichala tyčinku, „lesk na rty.“

„Co to je?“ zeptal se Zabalza.

„Něco jako rtěnka, inspektore, mastná lesklá rtěnka s ovocnou chutí,“ vysvětlila mu Amaia.

V průběhu své inspektorské dráhy na oddělení vražd se zúčastnila více pitev, než si chtěla pamatovat, apovažovala svou kvótu „toho, co musím dokázat, protože jsem žena“ za víc než splněnou. Proto nezůstala

a nesledovala pokračování pitvy. Jakýkoli soudní lékař, který si sám sebe váží, uzná, že řezy ve tvarupísmene ypsilon při pitvě jsou skutečně brutální, že podobná velkorysost neexistuje v chirurgiipraktikované na živých lidech, a přestože proces otvírání tělní dutiny, vytažení a vážení orgánů není vůbec

příjemný, technická část procesu poměrně zdařile zmírňuje předpokládanou hrůzu. Až když znovu naplnímrtvolu a pomocník zašívá strašlivou ránu, která se táhne od ramen doprostřed hrudníku a odtamtud až k

pánvi a přitom se vyhýbá pupku, až tehdy se stopa očekávané brutality stává nesnesitelnou. Kdyžmrtvola patřila malému dítěti nebo dívence jako v tomto případě, právě teď se zdála nejvíc bezmocná azmasakrovaná, nejvíc ztýraná velkými stehy, jimiž ji zašili a které vypadaly jako zip na kůži hadrovépanenky, která se už nikdy neuzdraví.

Podle stupně světla usoudila, že musí být asi sedm hodin ráno. Probudila Jonana, který spal na zadnímsedadle auta přikrytý vlastní bundou.

„Dobrý den, šéfová. Jak se vedlo?“ zeptal se a mnul si oči.

„Vracíme se do Elizonda. Volal ti Montes?“

„Ne, myslel jsem, že je s vámi na pitvě.“

„Neobjevil se a nebere telefon, hlásí se záznamník,“ odpověděla viditelně rozmrzelá. Nižší inspektorZabalza, který přijel do Pamplony ve stejném autě, se posadil dozadu a odkašlal si.

„Paní inspektorko, já tedy nevím, jestli se do toho mám plést, ale aspoň abyste si nedělala starosti. Kdyžjsme vyjeli od té rokle, inspektor Montes mi řekl, že se musí jet převléct, protože jde někam na večeři.“

„Na večeři?“ Nemohla skrýt překvapení.

„Ano, zeptal se mě, jestli s vámi pojedu do Pamplony na pitvu, řekl jsem mu, že ano, a on mi řekl, že takbude klidnější a že nižší inspektor Etxaide asi taky pojede a všechno tedy bude v pořádku.“

„Že všechno bude v pořádku? Dobře věděl, že tady má být,“ rozzlobila se Amaia, i když okamžitězalitovala, že se před podřízenými tak odhalila.

„Já… to je mi líto. Když jsem ho poslouchal, předpokládal jsem, že jste mu to dovolila.“

„Nedělejte si starosti, já si s ním promluvím.“

Přestože nezamhouřila oka, nebyla ani trošku ospalá. Obličeje tří dívek na ploše stolu se dívaly doprázdna. Tři hodně odlišné tváře, ale ve smrti stejné. Pozorně si prostudovala zvětšeniny podobizen Carly

a Ainhoy, které si vyžádala.

Mlčky vešel Montes a přinášel dva šálky kávy. Jeden postavil před Amaiu a posadil se trochu moc daleko.Zvedla na vteřinu oči od fotografií a věnovala mu pronikavý pohled, který trval, dokud on nesklopil oči.Kromě jejího týmu bylo v místnosti ještě pět policistů. Vzala fotografie a posunula je doprostřed stolu.

„Co vidíte na těchto fotografiích, pánové?“

Všichni přítomní se s očekáváním naklonili nad stůl.

„Napovím vám.“

Přidala k ostatním fotografii Anniny tváře.

„To je Anne Arbizuová, dívka, která byla nalezena včera v noci. Vidíte ty růžové zbytky, které se jí táhnouod úst až skoro k uchu? Tak ty jsou od rtěnky, od mastné růžové rtěnky, která dodává rtům vlhký vzhled.

Podívejte se znovu na fotografie.“

„Ty druhé dívky to nemají,“ poznamenal Iriarte.

„To je ono, ty druhé dívky to nemají a já chci vědět proč. Byly velmi hezké, moderní, nosily boty napodpatku, kabelky, používaly mobilní telefony a parfém. Není divné, že neměly ani stopu po líčidlech?Téměř všechny dívky jejich věku je začínají používat, přinejmenším maskaru a lesk.“

Pohlédla na své společníky, kteří na ni nechápavě upírali oči.

„To je řasenka a lesk na rty,“ přeložil jim Jonan.

„Myslím, že Anne odlíčil, proto tam zbyly stopy lesku, a aby jí odstranil to, co měla na sobě, musel použítkapesník a odličovač, nebo pravděpodobněji odličovací ubrousky. Jsou podobné těm, které se používají na

čištění zadečku miminek, ale samozřejmě mají jiné složení, i když taky mohl použít ty na mimina. Amyslím, že to asi dělal u řeky, tam bylo málo světla, nebo skoro žádné, a i když měl svítilnu, nestačilo to,protože u Anne práci nedokončil. Jonane a Montesi, chci, abyste se vrátili k řece a hledali ty ubrousky.Pokud je použil a neodnesl je s sebou, snad je tam někde najdeme.“ Neunikl jí pohled, jakým se Montespodíval na své boty, další model, tentokrát v hnědé barvě a evidentně drahý. „Inspektore Zabalzo,promluvte prosím s Ainhoinými kamarádkami a zjistěte, zda byla večer před vraždou nalíčená. Rodiče stím neobtěžujte, kromě toho byla ta dívka velmi mladá a možná rodiče ani nevěděli, že se maluje… Řadadívek to dělá mimo domov a odlíčí se, než se vrátí. V případě Carly jsem si jistá, že musela býtnamalovaná jako herečka. Na všech jejích fotografiích zaživa, které máme, vypadá nalíčená, a navíc bylSilvestr. Dokonce i moje teta Engrasi si na Silvestra líčí rty. Uvidíme, jestli dnes odpoledne budeme něcomít. Ve čtyři odpoledne všichni tady.“

Jaro 1989

Byly dobré dny, téměř vždycky neděle, jediný den, kdy rodiče nepracovali. Matka doma pekla křupavécroissanty a rozinkový chléb a pečení naplňovalo dům příjemnou sladkou vůní, která přetrvávala celé

hodiny. Otec vcházel pomalu do pokoje, otvíral okenice, které vedly do lesa, pak zase odešel a nic jim

neřekl, nechával slunce, aby je probudilo svými hladícími paprsky, nezvykle teplými na zimní rána. Už vzhůru ležely dál v posteli, poslouchaly příjemný hovor rodičů v kuchyni a užívaly si pocit čisté postele,slunce zahřívajícího oblečení, paprsků kreslících rozmarné vzdušné cestičky poletujícího prachu. Někdydokonce matka před snídaní pustila na gramofonu v obývacím pokoji své staré desky a dům zaplavilyhlasy Machína nebo Nata Kinga Colea svými bolery a ča-čami. Tehdy otec brával matku kolem pasu atancovali spolu s tvářemi velmi blízko u sebe a s propletenýma rukama, točili se a točili po celémobývacím pokoji a vyhýbali se těžkému, ručně leštěnému nábytku a kobercům, které někdo utkal vBagdádu. Holčičky vyběhly bosé a ospalé z postele a posadily se na pohovku, aby je viděly tancovat, atrochu stydlivě se přitom usmívaly, jako by je přistihly při mnohem důvěrnějším aktu. Ros vždycky prvníobjala tatínkovy nohy, aby se připojila k tanci, potom šla Flora, která se přitiskla k matce, a Amaia seusmívala na pohovce a bavila se nešikovností skupiny tanečníků, kteří se otáčeli a prozpěvovali si bolera.Ona netančila, protože se na ně dál chtěla dívat, protože chtěla, aby ten obřad trval o trochu déle, aprotože věděla, že pokud se zvedne a přidá ke skupině, tanec okamžitě ustane, jakmile se jen dotknematky, která přestane tancovat s nějakou absurdní výmluvou, jako že je už unavená, že už ji nebavítancovat nebo že se musí jít podívat na chleba, který peče v troubě. Když se to stalo, otec se na holčičkuzarmouceně podíval, ještě chvíli s ní tancoval a pokoušel se vynahradit jí křivdu, dokud se po pěti

minutách do obýváku nevrátila matka a nevypnula gramofon s výmluvou, že ji bolí hlava.

Po krátkém spánku během siesty, z něhož se Amaia probudila dezorientovaná a omámená, se cítila hůřnež ráno. Osprchovala se, přečetla si vzkaz, který jí nechal James, a připadala si trochu nesvá, že Jamesnení doma. Třebaže by mu to nikdy neřekla, tajně dávala přednost tomu, aby byl blízko, když spala, jakoby jeho přítomnost mohla uklidnit jejího ducha. Cítila by se směšně, kdyby musela vyjádřit nahlas pocit,jenž se v ní vzedmul, když se probudila v prázdném domě, a touhu, aby tam byl, když ona spí.Nepotřebovala, aby ležel vedle ní, nechtěla, aby ji držel za ruku, ale nestačilo, aby byl přítomen, když sevzbudí. Potřebovala jeho přítomnost, když spala. Když pracovala v noci a musela spát dopoledne,častokrát si lehla na pohovku, když James nebyl doma. Tam nedosáhla tak hlubokého spánku jako vposteli, ale měla to raději, protože věděla, že když si lehne do postele, nebude moci usnout. A bylo jedno,

jestli odešel, když už spala; i kdyby neslyšela dveře, náhle zjistila jeho nepřítomnost, jako by se jínedostávalo vzduchu, a když se probudila, věděla s určitostí, že on není doma. „Chci, abys byl doma, když

spím.“ Myšlenka byla jasná a odůvodnění absurdní, proto to nemohla vyslovit, nemohla mu říct, že sebudí, když on odchází, že cítí jeho přítomnost v domě, jako by používala nějaký sonar, a že si tajněpřipadá opuštěná, když se probudí a zjistí, že on vedle ní neleží, protože šel koupit chleba.

Měla v sobě tři šálky kávy, už byla na komisařství, ale nedařilo se jí cítit se o moc lépe. Seděla u Iriartehostolu a s potěšením sledovala stopy života toho člověka. Světlovlasé děti, mladá manželka, kalendář sobrazy a soškami Panny Marie, dobře ošetřované květiny, kterým se dařilo u oken… Dokonce měl podkvětníky hliněné misky na zachycení přebytečné vody.

„Můžu, šéfová? Jonan mi řekl, že mě chcete vidět.“

„Pojďte dál, Montesi, a neříkejte mi šéfová. Posaďte se, prosím.“

Pohodlně se posadil na protější židli, pohlédl na ni a lehce zkřivil rty.

„Montesi, zklamalo mě, že jste nepřišel na pitvu, dělala jsem si starosti, protože jsem nevěděla, ženepřijdete, a hodně mě rozzlobilo, když jsem se dozvěděla od jiného člověka, že nepřijdete, protože máte

domluvenou nějakou večeři. Myslím, že jste mi aspoň mohl ušetřit trapnou situaci, když jsem se po váscelý večer ptala, ztrácela jsem čas telefonováním, na které jste nereagoval, abych se nakonec museladozvědět od Zabalzy, co se děje.“

Montes se na ni netečně díval. Pokračovala: „Fermíne, tvoříme tým, potřebuju vás všechny a každého zvás na svém místě po celou dobu. Kdybyste chtěl odejít, nebránila bych vám v tom, jenom říkám, ževzhledem k tomu, co na nás teď leží, si myslím, že jste mi mohl přinejmenším zatelefonovat, říct toJonanovi, nebo nevím co, ale nemůžete se prostě vypařit a nic nevysvětlit. Teď, když tu máme ještějedno zavražděné děvče, vás potřebuju pořád u sebe. Takže doufám, že to aspoň stálo za to,“ usmála sea mlčky na něj hleděla v očekávání odpovědi, ale on se dál díval, jako by ji neviděl, a jeho výraz se změnil

od dětského úšklebku na opovržení. „Fermíne, to mi nehodláte nic říct?“

„Montesi,“ řekl prudce. „Pro vás inspektore Montesi, nezapomínejte, že i když teď vedete vyšetřování,mluvíte s člověkem na stejné úrovni. Nemám proč vysvětlovat něco Jonanovi, který je podřízený. Oznámil

jsem to nižšímu inspektorovi Zabalzovi a tím moje zodpovědnost končí.“ Rozhořčeně přivíral oči.„Samozřejmě byste mi nezabránila na tu večeři jít, nejste nikdo, i když si o sobě v poslední době hodněmyslíte. Inspektor Montes už byl šest let na oddělení vražd, když jste vy nastoupila na akademii, šéfová, a

sere vás, že jste před Zabalzou vypadala jako neschopná.“ Rozvalil se na židli a vyzývavě na ni hleděl.Amaia se na něj zarmouceně dívala.

„Jediný, kdo z toho vyšel jako neschopný, jste vy, neschopný a špatný policista, Bože můj! Právě jsmenašli třetí oběť sériového vraha, ještě nic nemáme a vy si jdete na večeři! Asi vás mrzí, že komisař přidělil

případ mně, ale musíte chápat, že já jsem při tom rozhodnutí nehrála roli; teď bychom se měli hlavněsnažit ten případ co nejdřív vyřešit.“ Trochu zmírnila tón a pohlédla Montesovi do očí ve snaze získat jehopodporu. „Myslela jsem, že jsme přátelé, Fermíne, já bych měla radost, kdybyste to dostal vy, myslelajsem, že si mě vážíte a budete se mnou všemožně spolupracovat…“

„Tak si to myslete dál,“ zabručel.

„A dál mi nemáte co říct?“ Zůstal zticha. „Tak dobře, Montesi, jak chcete, uvidíme se na schůzi.“

Opět mrtvé tváře dívek s pohledem obráceným do nekonečna a zastřené závojem smrti a vedle, jako

doklad veliké ztráty, kterou to znamenalo, další barevné lesklé fotografie, které ukazovaly Carlin šibalský

úsměv, když pózovala u auta, jistě patřícího jejímu příteli, Ainhou se sotva týdenním jehňátkem v náručí a

Anne spolu s jejím divadelním souborem ze střední školy. Igelitový sáček, který obsahoval několikubrousků, jež byly s veškerou pravděpodobností použity na očištění líčidel z Anniny tváře, a další sáček stěmi, které se našly na místě Ainhoiny vraždy, jimž se původně nevěnovala větší pozornost, protože sepředpokládalo, že spadly do řeky z odpočívadla silnice, kam chodily zamilované dvojice.

„Měla jste pravdu, šéfová. Ubrousky tam byly, hozené pár metrů níž, ve spáře stěny u řeky. Jsou na nichrůžové a černé zbytky, předpokládám, že od řasenky. Její kamarádky říkají, že se líčila, mám taky původní

rtěnku, byla v její kabelce. Mělo by se nám potvrdit, že je to ta samá. A tyhle,“ ukázal na druhý sáček,„ty se našly na místě vraždy Ainhoy. Jsou stejného druhu, se stejným plastickým vzorkem, i když je nanich méně zbytků líčidla. Ainhoini přátelé říkají, že používala jen lesk na rty.“

Zabalza se vztyčil.

„Nemohli jsme najít nic na místě Carliny vraždy, uplynulo už dost času a nesmíme zapomínat, že tělo bylo

částečně ponořeno do řeky. Jestli tam vrah házel ubrousky, je pravděpodobné, že odplavaly, když podešti stoupla voda… Alespoň jsme si nechali potvrdit od její rodiny, že se opravdu denně líčila.“

Amaia vstala a začala se procházet po místnosti za zády svých kolegů, kteří zůstali sedět.

„Jonane, co nám vyprávějí ty dívky?“

Nižší inspektor se předklonil a ukazováčkem se dotkl jedné fotografie.

„Odlíčí je, zuje jim boty, boty na podpatku, lodičky, to je společné u všech tří. Upraví jim vlasy po oboustranách obličeje, oholí jim ohanbí, udělá z nich zase holčičky.“

„To je ono,“ potvrdila Amaia energicky. „Tomu hajzlovi se zdá, že ze sebe příliš brzy dělají dospělé.“

„Pederast, kterému se líbí malé holčičky?“

„Ne, ne, kdyby to byl pederast, vybíral by si právě malé holčičky, ale tohle jsou dospívající dívky, už vícnebo míň ženské; jsou v té fázi, kdy děvčata chtějí vypadat starší, než doopravdy jsou. Není to niczvláštního, tvoří to součást dozrávání a dospívání. Ale tomuhle vrahovi se ty změny nelíbí.“

„Nejpravděpodobnější je, že je znal, když byly menší, a netěší ho to, co teď vidí, proto je chce přimět,aby se vrátily zpátky,“ řekl Zabalza.

„Nespokojí se s tím, že je zbaví bot a líčidel, odstraní ochlupení na Venušině pahorku, aby měly pohlavíhladké jako holčičky. Rozpárá jim šaty a obnaží těla, která ještě nejsou tak ženská, jak by ony chtěly být, a na místě, které symbolizuje sex a znesvěcení jeho pojetí dětství, odstraní ochlupení, které je známkoupohlavní zralosti, a nahradí je sladkým pečivem, křehkým moučníkem, který symbolizuje minulé časy,tradici údolí Baztán, návrat do dětství, a možná i další hodnoty. Neschvaluje jejich způsob oblékání, že semalují, jejich dospělé způsoby, a trestá je a předvádí na nich svůj ideál čistoty, proto je nikdy sexuálněnezneužije; to je to poslední, co by chtěl udělat. Chce je uchránit před zkažeností, před hříchem… Astrašné na tom všem je, že jestli mám pravdu, jestli našeho vraha trápí tohle, můžeme si být jisti, ženepřestane. Mezi vraždou Carly a Ainhoy uplynul víc než měsíc, ale sotva tři dny mezi tou druhou avraždou Anne. Podněcuje ho to, věří si a má ještě hodně práce, proto bude dál lovit holčičky a obratem je

přivádět k čistotě… Dokonce i ten způsob, jak jim pokládá ruce dlaněmi nahoru, symbolizuje odevzdání a

nevinnost.“ Amaia se zarazila jako zasažená náhlým prozřením. Kde už viděla ty ruce, tohle gesto?Pohlédla na Iriarteho a ukázala na něj prstem.

„Inspektore, můžete mi přinést ty kalendáře z vaší pracovny?“

Iriartemu to netrvalo ani dvě minuty. Položil na stůl kalendář s obrázkem Neposkvrněného početí a druhýs obrázkem Panny Marie Lurdské. Madony se usmívaly plné milosti a po stranách těla vztahovalyrozevřené ruce dlaněmi nahoru, štědře a bez výhrad. Z rukou vycházely sluneční paprsky.

„To je ono!“ zvolala Amaia. „Jako panny.“

„Ten chlap je naprostý blázen,“ ozval se Zabalza. „A nejhorší je, že jestli si něčím můžeme být jisti, tak že

se nezastaví, dokud ho nezastavíme my.“

„Zopakujme si profil,“ vyzvala je inspektorka.

„Muž mezi pětadvaceti a pětačtyřiceti lety,“ řekl Iriarte.

„Já bych řekla, že to můžeme ještě upřesnit, kloním se k názoru, že bude asi starší, to odmítání mládípříliš nezapadá do obrazu mladého muže. Není vůbec prudký, má všechno promyšlené, až na místo sipřinese všechno, co může potřebovat, ale nezabíjí je tam.“

„Musí mít jiné místo. Kde to může být?“ zeptal se Montes.

„Nemyslím, že by to bylo nějaké konkrétní místo, přinejmenším ne nějaký dům. Není možné, aby všechny

ty dívky souhlasily, že s ním půjdou do nějakého domu, a musíme mít na paměti, že nebojovaly, svýjimkou Anne, která se nakonec bránila, ale jenom v okamžiku, kdy byla napadena. Jedna ku dvěma.Třeba si je vyčíhá, překvapí je, napadne kdekoli a riskuje, že ho někdo uvidí, což mi moc nezapadá dojeho modu operandi, nebo je přesvědčí, aby někam přišly, možná je tam odveze sám, což bypředpokládalo auto, velké auto, protože potom musí převézt mrtvolu… Kloním se víc k téhle teorii,“usoudila Amaia.

„A myslíte, že v tom případě by ty dívky nastoupily do auta ke komukoli?“ zeptal se Jonan.

„Možná by to neudělaly v Pamploně,“ vysvětlil Iriarte, „ale na vesnici je to normální. Vidí tě čekat naautobus a kterýkoli soused zastaví a zeptá se tě, kam jedeš. Když se mu to hodí, sveze tě, to není niczvláštního a potvrzovalo by to fakt, že to asi je někdo z městečka, který je zná od malička a jemuždůvěřují dost na to, aby k němu do auta nastoupily.“

„Souhlasí, běloch mezi třiceti a pětačtyřiceti lety, možná o něco starší. Je pravděpodobné, že bydlí smatkou, nebo se starými rodiči. Možná měl velice přísnou výchovu, nebo naopak vyrostl jako dříví v lese a

sám si vytvořil pravidla morálky, která teď uplatňuje na svět. Taky mohl být v dětství zneužíván, nebonějakým způsobem o dětství přijít, možná mu zemřeli rodiče. Chci, abyste hledali muže, který by měl vrejstříku záznamy o šikaně, exhibicionismu, voyeurismu… Zeptejte se dvojic, které tam chodí, jestli znajínějaký případ, nebo o něm slyšely, mějte na paměti, že takoví delikventi nevznikají jen tak, nabírají nasíle. Hledejte ty, kteří přišli o rodinu nějakým násilím, sirotky, týrané, osamělé. Vyslechněte každého, kdomá na svědomí týrání nebo šikanu v celém Baztánu. Všechno to chci mít v základních údajích od Jonana,a dokud nebudeme mít nic jiného, budeme pokračovat s rodinami, přáteli a nejbližšími známými. Vpondělí bude bohoslužba a Annin pohřeb. Zopakujeme celý proces, který jsme provedli u Ainhoy, apřinejmenším budeme mít materiál ke srovnání. Vypracujte seznam všech mužů, kteří se zúčastnili oboupohřbů a odpovídají profilu. Montesi, bylo by zajímavé promluvit s Carlinými přáteli a zjistit, zda někdonahrál bohoslužbu nebo pohřeb na mobil, nebo jestli si udělali fotografie, to mě právě napadlo, když Jonan řekl, že Ainhoiny kamarádky pořád plakaly a telefonovaly. Mládež nikam nechodí bez mobilu,prověřte to,“ úmyslně vynechala „prosím“. „Zabalzo, ráda bych si promluvila s někým od ochranářů nebos lesníky. Jonane, chci veškeré informace, které můžeš shromáždit o medvědech v Baztánu, o jejichspatření… Vím, že teď nějakého lokalizovali pomocí GPS, uvidíme, co nám řeknou. A když někdo něcobude mít, chci o tom být okamžitě informována v kteroukoli hodinu, ten netvor je tam venku a naše práce

je ho chytit.“

Když ostatní policisté odcházeli, přišel k ní Iriarte.

„Paní inspektorko, pojďte do mé kanceláře, volá generální komisař z Pamplony.“ Amaia si vzala telefon.

„Obávám se, že pro vás ještě nemám žádné dobré zprávy, pane komisaři. Vyšetřování pokračuje, jak

nejrychleji to jde, i když mám obavy, že vrah je rychlejší než my.“

„To je v pořádku, inspektorko, věřím, že jsem svěřil vyšetřování do nejlepších rukou. Před hodinou mitelefonoval jeden přítel, člověk, který má vazby na Navarrský deník. Zítra v něm vyjde rozhovor sMiguelem Ángelem de Andrés, přítelem Carly Huarteové, který byl ve vězení, protože byl obviněn z jejívraždy. Jak víte, byl propuštěn. Není třeba, abych vám vysvětloval, jak o nás mluví. V každém případě tonení to nejhorší. V průběhu rozhovoru reportér naznačuje, že v údolí Baztán řádí sériový vrah, že MiguelÁngel de Andrés byl propuštěn na svobodu, protože se prokázalo, že vraždy Carly i Ainhoy mají spojitost,a k tomu je třeba přičíst, že zítra se zveřejní vražda poslední dívky, Anne,“ vypadalo to, že čte,

„Urbizuové.“

„Arbizuové,“ opravila ho Amaia.

„Posílám vám faxem kopie článků v podobě, v níž se zítra objeví. Upozorňuju vás, že se vám nebudou

líbit, jsou odporné.“

Zabalza se vrátil se dvěma vytištěnými stranami, na nichž bylo několik vět podtrženo.

„Miguel Ángel de Andrés, který strávil dva měsíce ve vězení v Pamploně, protože byl obviněn z vraždyCarly Huarteové, říká, že policie spojuje případ s nedávnými vraždami mladých dívek v údolí Baztán. Vrahjim strhá šaty a na mrtvolách byly objeveny chlupy, které nepatří lidem. Strašný pán lesa, který vraždí vesvých državách. Krvelačný basajaun.“

Článek o Annině vraždě měl jako titulek otázku: „Další zločin basajauna?“

Velkolepý Baztánský les, který se před svou proměnou rukou člověka skládal z bučin v horách, dubin vnižších částech a z kaštanových hájů, jasanů a lísek ve středních výškách, byl v současnosti téměř zcelaporostlý buky, které despoticky kralovaly zbytku ostatních stromů. Louky a porosty hlodáše, kručinky,vřesu a kapradí tvoří koberec, po němž kráčela jedna generace obyvatel Baztánu za druhou jako po jevišti

kouzelných událostí. Může se srovnávat pouze s pralesem v Irati, nyní byl však poskvrněn hrůzou vraždy.

Les v ní vždycky probouzel tajnou pýchu sounáležitosti, i když jeho velkolepost v ní také vyvolávala bázeň

a závrať. Věděla, že les miluje, ale její láska byla uctivá a čistá a živila se tichem a vzdáleností. Když jíbylo patnáct, na nějaký čas se přidala k oddílu Spolku vysokohorských turistů. Chodit v hlučné společnosti

skupiny ji nakonec netěšilo tak, jak očekávala, a po třech výpravách to vzdala. Teprve když se naučilařídit, vrátila se k vycházkám po stezkách vedoucích do hloubi lesa, stále silněji přitahována jeho kouzlem.S údivem zjistila, že když je sama v lese, probouzí to v ní děsivý neklid, pocit, že ji někdo pozoruje, že jena zakázaném místě nebo že páchá jakousi svatokrádež. Nastoupila do auta a vrátila se domů vzrušená aznepokojená tou zkušeností a vědoma si atavistického strachu, který zakusila a který z obývacího pokojetety Engrasi vypadal směšně a dětinsky.

Ale vyšetřování muselo pokračovat a Amaia se vrátila do hustých lesů Baztánu. Poslední záchvěvy zimybyly v lese patrnější než kde jinde. Déšť, který padal celou noc, teď ustal a vzduch byl studený a těžký,prosycený vlhkostí, která pronikala do šatů a kostí a probouzela v ní chvění navzdory tlusté modré péřové

bundě, kterou ji James nutil nosit. Kmeny ztemnělé spoustou vody se leskly v nejistém únorovém slunci jako kůže tisíciletého plaza. Stromy, které neztratily svůj plášť, svítily zelení zmoženou chladem a vmírném vánku ukazovaly stříbrné odlesky na rubu listů. Dole v údolí se dala uhodnout přítomnost řeky,která plynula mezi lesy jako němý svědek hrůzy, jíž vrah ozdobil její břehy.

Jonan zrychlil krok, až ji došel, zatímco si zapínal zip kabátu.

„Tamhle jsou,“ ukázal na land rover s označením lesní stráže.

Dva muži v uniformě se z dálky dívali, jak přicházejí, a Amaia uhodla, že prohodili nějakou vtipnoupoznámku, protože viděla, jak se smějí a odvracejí pohled.

„Už je to tady, typický komentář o Jeníčkovi a Mařence,“ zamumlal Jonan.

„Jen klid, lišáku, už jsme bojovali na horších frontách,“ zašeptala, zatímco se k nim blížili.

„Dobré odpoledne. Jsem inspektorka Salazarová z oddělení vražd navarrské policie, tohle je nižšíinspektor Etxaide,“ představila se.

Oba muži byli výjimečně štíhlí a šlachovití, i když jeden byl skoro o hlavu větší než druhý. Amaia si všimla,

jak se ten vyšší narovnal, když uslyšel její hodnost.

„Paní inspektorko, já jsem Alberto Flores a tohle je můj kolega Javier Gorria. Máme na starosti hlídánítohohle úseku, velmi širokého úseku, je to přes padesát kilometrů lesa, ale jestli vám můžeme v něčempomoct, počítejte s námi.“

Amaia se na ně mlčky dívala a neodpovídala. Byla to zastrašovací taktika, která neselhávala, a i při tétopříležitosti měla výsledek. Lesník, který se opíral o kapotu land roveru, se vztyčil a udělal krok kupředu.

„Paní Salazarová, poskytneme vám veškerou naši podporu, před hodinou přijel odborník na medvědy zHuesky, má vůz zaparkovaný trochu víc dole,“ prohlásil a ukázal na ohyb silnice. „Když půjdete s námi,

ukážeme vám, kde pracují.“

„Tak dobře.“

Stezka se úžila, jak se nořila do lesa, a znovu se rozšiřovala na malých mýtinách, kde rostla jemná zelenátráva jako nejvybranější trávník v zahradě. V jiných partiích les tvořil nádherný chráněný labyrint, téměřteplý, protože byl zesílený stálým kobercem jehličí a listí, který se před nimi rozprostíral. Do plochého ahustého terénu nepronikla voda tak jako na svazích a byly vidět velké suché plochy s měkkým kobercemlistů navátých větrem mezi kořeny stromů, jako by tvořily přírodní lůžka pro lesní víly. Amaia se usmála,když si vzpomněla na legendy, které jí v dětství vyprávěla teta Engrasi. Uprostřed takového lesa nebylodivné uvěřit v existenci kouzelných stvoření, která utvářela minulost lidí tohoto kraje. Všechny lesy jsoumocné, některé nahánějí hrůzu, protože jsou hluboké a záhadné, jiné proto, že jsou tmavé a zlověstné.Les v Baztánu je čarovný, má klidnou zděděnou krásu, která bezděčně připomíná jeho nejlidštější součást,

nejéteričtější a nejdětštější, tu, která věří v nádherné víly s kachníma nožkama, které žily v lese, celý den

spaly a za soumraku vycházely a česaly si své dlouhé zlaté vlasy hřebenem ze zlata, jenž svému držitelisplnil jakékoli přání, o něž ho požádaly, přání, jež plnily mužům svedeným jejich krásou, kteří s nimiobcovali a neděsily je jejich kachní končetiny.

Amaia v tom lese velmi hmatatelně cítila něčí přítomnost, takže pro ni bylo snadné přijmout kulturudruidů nebo moc stromu nad člověkem a vyvolat si časy, kdy v těchto místech a v celém údolí pospolitost

mezi kouzelnými bytostmi a lidmi byla náboženstvím.

„Tamhle jsou,“ řekl Gorria poněkud zlomyslně, „lovci přeludů.“

Expert z Huesky a jeho pomocnice na sobě měli pracovní kombinézy křiklavě oranžové barvy a nesli každýpo jednom stříbrném kufříku podobném těm, které nosí policejní technici. Když došli k nim, vypadali

zcela zaujati pozorováním kmene jednoho buku.

„Těší mě, paní inspektorko,“ řekl expert a podal jí ruku. „Jsem Raúl González a tohle je NadiaTakčenková. Jestli se ptáte, proč na sobě máme tohle oblečení, řeknu vám, že je to kvůli pytlákům. Pro tu

holotu není větší lákadlo než fáma o tom, že je v revíru medvěd, a už je vidí, jak lezou zpod kamenů. To není vtip. Pyrenejští chlapáci vyrazí ulovit medvěda, ale jsou tak podělaní strachy, aby medvěd neulovil je,

že střílejí na všechno, co se pohybuje… Nejednou na nás vystřelili, když si nás spletli s medvědem, protonosíme oranžovou kombinézu, je vidět na dva kilometry; v ruských lesích je nosí všichni.“

„Co mi řeknete? Habemus ursum – máme medvěda, nebo ne?“ zeptala se Amaia.

„Paní inspektorko, doktorka Takčenková i já si myslíme, že by bylo ukvapené něco takového potvrdit,stejně jako by bylo ukvapené to popřít.“

„Ale přinejmenším mi můžete říct, zda jste našli nějaký nepřímý důkaz, nějakou stopu…“

„Mohli bychom vám říct, že ano, bezpochyby jsme našli známky, které prozrazují přítomnost velkýchzvířat, ale nic přesvědčivého. V každém případě jsme právě přijeli, měli jsme sotva čas prohlédnout siterén a už skoro není vidět,“ řekl a pohlédl na nebe.

„Zítra za svítání dáme ruce do díla, říká se to tak?“ zeptala se doktorka příšernou španělštinou. „Vzorek,který jste nám poslali, patří opravdu ploskochodci. Bylo by velmi zajímavé mít vzorek dalšího nálezu.“

Amaia ocenila, že nezmínila fakt, že se našly na mrtvole.

„Zítra je budete mít,“ slíbil Jonan.

„Nemůžete mi tedy říct nic dalšího?“ naléhala Amaia.

„Podívejte se, paní inspektorko, především je třeba vědět, že medvědů není moc. Od roku 1700, kdy tubyli viděni naposled, nemáme zprávy, že by medvědi sestoupili do údolí Baztánu. Dokonce se v nějakémsoupise objevuje odměna, která byla zaplacena lovcům za usmrcení jednoho z posledních medvědů vtomhle údolí. Od té doby nic, nemáme oficiálně potvrzeno, že by některý sešel dolů, i když mezi místnímilidmi vždycky existovaly fámy o medvědech. Nevysvětlujte si to špatně, tohle místo je úžasné, alemedvědi nemají rádi společnost, žádnou společnost, dokonce ani společnost svých soukmenovců. A tímméně společnost lidí. Bylo by dost divné, kdyby na ně nějaký člověk narazil. Medvěd by ho vycítil nakilometry daleko a vzdálil by se, aniž by mu zkřížil cestu…“

„A kdyby náhodou medvěd zabloudil až do údolí? Řekněme, že by šel po stopě medvědice. Jestli tomurozumím, z tohohle důvodu jsou schopni putovat stovky kilometrů. A kdyby ho například přitáhlo něco

zvláštního?“

„Jestli mluvíte o mrtvole, je to málo pravděpodobné. Medvědi nejsou mrchožrouti; když je málo zvěře,žerou lišejníky, ovoce, med, mladé výhonky, téměř cokoli spíš než zdechlinu.“

„Neměla jsem na mysli mrtvolu, nýbrž vyrobené potraviny, bohužel nemůžu mluvit konkrétněji…“

„Medvědy velmi přitahuje lidské jídlo; ochutnat zpracované jídlo vede medvědy k tomu, že se přibližují kobydleným oblastem, hledají v popelnicích a nechají se lovit, protože je lákají chutě upraveného jídla.“

„Čili mohlo by se stát, že by medvěda lákala vůně natolik, aby se přiblížil i k mrtvole, pokud by byla cítit

takovým jídlem?“

„Ano, za předpokladu, že by se medvěd dostal do Baztánu, což je málo pravděpodobné.“

„Jestli si zase jednou nespletli medvěda se sobakou, jak se tomu říká?“ zasmála se doktorka Takčenková.Doktor stočil pohled na lesníky, kteří čekali několik kroků opodál.

„Doktorka mluví o předpokládaném nálezu mrtvého medvěda, k němuž došlo v srpnu 2008 velmi blízkoodsud, a po ohledání zdechliny vyšlo najevo, že je to obrovský pes. Úřady udělaly naprosto zbytečný

rozruch.“

„Vzpomínám si na tu historku, vyšlo to v novinách, ale tentokrát tvrdíte vy, že se jedná o medvědí chlupy,

je to tak?“

„Chlupy, které jste nám poslali, nepochybně patří medvědovi, i když… Ale momentálně vám nemůžu říct

nic víc. Budeme tady pár dní, prozkoumáme místa, kde se našly vzorky, a rozmístíme fotopasti, aby se ho

pokusily nahrát, pokud tu tedy někde je.“

Vzali své kufříky a sešli pěšinkou, po níž přišli policisté s lesníky. Amaia zašla několik metrů mezi stromy asnažila se najít stopy, které odborníky tolik zajímaly. Za zády téměř cítila nepřátelskou přítomnost lesníků.

„A co mi můžete říct vy? Pozorovali jste v kraji něco neobvyklého? Něco, co vzbudilo vaši pozornost?“zeptala se a obrátila, aby nepřišla o jejich reakce.

Oba muži na sebe pohlédli, než odpověděli.

„Mluvíte o tom, jestli jsme viděli medvěda?“ zeptal se ten menší ironicky.

Amaia se na něj podívala, jako by právě odhalila jeho přítomnost a ještě se rozhodovala, kam ho zařadit.Přišla až k němu, takže byla tak blízko, že cítila jeho vodu po holení. Viděla, že pod límečkem khakiuniformy má na sobě tričko fotbalového klubu Osasuna.

„Mluvím o tom, pane Gorrio… jmenujete se Gorria, viďte? … Zda jste zpozorovali něco hodného zmínky.Vzrůst nebo pokles počtu jelenů, divočáků, králíků, zajíců nebo lišek; útoky na dobytek; zvířata v tétooblasti neobvyklá; pytláky, podezřelé výletníky, hlášení lovců, pastýřů, opilců, spatření cizinců nebopřítomnost tyranosaura rexe… Cokoli. A samozřejmě medvědy.“

Červená skvrna se jako infekce rozšířila po krku osloveného muže a doputovala až na čelo. Amaia skoroviděla, jak se mu na napjaté pleti obličeje tvoří kapičky potu. Přesto se zdržela těsně u něj ještě několikvteřin. Potom o krok ustoupila, pořád se na něj dívala a čekala. Gorria znovu pohlédl na svého kolegu ahledal podporu, která nepřicházela.

„Podívejte se na mě, Gorrio.“

„Nepozorovali jsme nic nenormálního,“ zasáhl Flores. „Les má vlastní rytmus a rovnováha se zdá

nedotčena, podle mého názoru je málo pravděpodobné, že by nějaký medvěd sešel sem do údolí. Nejsem

odborník na ploskochodce, ale souhlasím s tím lovcem přeludů. Pracuju tady v lesích patnáct let aujišťuju vás, že jsem viděl mnoho věcí, některé dost zvláštní nebo málo obvyklé, jak říkáte, dokoncemrtvolu psa, která se objevila v Orabideji a kterou lidi z životního prostředí pokládali za medvěda. Myjsme tomu nikdy nevěřili,“ Gorria zakroutil hlavou, „ale na jejich obranu musím říct, že to byl ten největšípes, jaký se kdy narodil, a že byl hodně rozložený a nafouklý. Hasiči, který ho vynesl z propasti, kde bylobjeven, se celý měsíc zvedal žaludek.“

„Slyšeli jste odborníka, existuje možnost, že to byl mladý samec, který zabloudil, když šel po stopě

samice…“

Flores utrhl list z keře a začal ho skládat na symetrické poloviny, zatímco promýšlel odpověď.

„Nezašel by tak dolů. Pokud bychom mluvili o Pyrenejích, souhlasím, protože navzdory tomu, za jakchytré se ti specializovaní odborníci na ploskochodce považují, je pravděpodobné, že existuje vícmedvědů, než kolik jich prý sledují. Ale ne tady, ne tak dole.“

„A jak si vysvětlujete, že se objevily chlupy, které nepochybně patří medvědovi?“

„Jestli předběžnou analýzu prováděli lidi z životního prostředí, můžou to být dinosauří šupiny, dokudneobjeví, že je to ještěrčí kůže, ale já tomu taky nevěřím. Neviděli jsme stopy, mršiny zvířat ani výkaly,nic, a nemyslím si, že by lovci přeludů našli něco, co nám uniklo. Navzdory těm chlupům tady nenímedvěd, to tedy ne. Možná něco jiného, ale medvěd ne,“ řekl a přitom velmi pečlivě rozkládal list, kterýpředtím složil a na němž nyní vyvstávaly temnější a vlhčí čáry plné mízy.

„Mluvíte o jiném druhu zvířete? O velkém zvířeti?“

„Ne úplně.“ odpověděl.

„Mluví o basajaunovi, o pánu lesa,“ ozval se Gorria.

Amaia založila ruce v bok a obrátila se k Jonanovi.

„Basajaun, jak je možné, že nás to nenapadlo dřív? Tak už vidím, že vám práce poskytuje dostatek časuna čtení novin.“

„A na sledování televize,“ zdůraznil Gorria.

„V televizi taky?“ Amaia smutně pohlédla na Jonana.

„Ano, v rubrice Co se děje ve Španělsku mu včera věnovali chvilku. Nebude trvat dlouho a budeme tu mítreportéry,“ odpověděl.

„Do prdele, to je jako z Kafky. Basajaun! A co? Viděli jste nějakého?“

„On ano,“ prohlásil Gorria.

Neunikl jí tvrdý pohled, který Flores věnoval svému kolegovi, když kroutil hlavou.

„Tak uvidíme, snad mluvím jasně. Tvrdíte mi, že jste viděl basajauna?“

„Já jsem nic netvrdil,“ zašeptal Flores.

„Sakra, Floresi, není na tom nic špatného, ví to hodně lidí a je to ve zprávě o incidentu, někdo jim tonakonec řekne, bude lepší, když to budeš ty.“

„Povídejte,“ vyzvala ho Amaia.

Flores chviličku váhal, než začal mluvit.

„Stalo se to před dvanácti lety. Omylem mě postřelil pytlák. Stál jsem mezi stromy, močil jsem a myslím,že mě ten grázl měl za jelena. Trefil mě do ramene, já zůstal ležet na zemi a nemohl jsem se hnoutpřinejmenším tři hodiny. Když jsem se probral, viděl jsem nějakou bytost, která u mě seděla v podřepu,obličej měla téměř úplně porostlý chlupy, ale ne jako zvíře, jako člověk, kterému rostou vousy už podočima, inteligentníma a soucitnýma, skoro lidskýma očima, s tím rozdílem, že je celé vyplňovala duhovka,skoro v nich nebylo bělmo, jako to mají psi. Znovu jsem omdlel. Probudil jsem se, když jsem uslyšel hlasy

kolegů, kteří mě hledali. Tehdy se mi podíval ještě jednou do očí, vztyčil se a odkráčel k lesu. Měřil přesdva a půl metru. Než zmizel v lese, obrátil se ke mně a zvedl ruku, jako by mě zdravil, a zapískal taksilně, že ho moji kolegové slyšeli skoro na kilometr. Znovu jsem ztratil vědomí, a probral jsem se až vnemocnici.“

Když mluvil, znovu skládal list mezi prsty a pak ho trhal na miniaturní kousíčky, které odděloval nehtempalce. Jonan se postavil vedle Amaiy a pohlédl na ni, než začal mluvit.

„Mohla to být halucinace způsobená šokem z výstřelu, ztrátou krve a vědomím, že jste sám uprostředlesa. Musela to být strašná chvíle, nebo je možné, že pytlák, který na vás vystřelil, cítil výčitky svědomí a

byl s vámi, dokud vás nenašli kolegové.“

„Pytlák viděl, že mě zasáhl, ale podle vlastní výpovědi si myslel, že jsem mrtvý, a utekl jako krysa.Zadrželi ho o pár hodin později při dechové zkoušce na alkohol v krvi a tehdy jim to oznámil. Co tomuříkáte? Ještě tomu lumpovi budu muset poděkovat, jinak by mě nenašli. A pokud jde o tu halucinaci zešoku po výstřelu, to je možné, ale v nemocnici mi ukázali improvizovaný obvaz z listí prošitého trávoupřiložený jako kompresní obvaz, který zabránil, abych vykrvácel.“

„Možná jste si přiložil to listí vy sám předtím, než jste ztratil vědomí. Jsou známy případy osob, které si po

amputaci, když byly samy, udělaly zaškrcovadlo, uchovaly amputovanou končetinu a zatelefonovaly naprvní pomoc, než ztratily vědomí.“

„Ano, to jsem na internetu také četl, ale povězte mi jednu věc: Jak se mi podařilo tisknout tak silně, abybyla rána ucpaná, když jsem byl v bezvědomí. Protože to pro mě udělala ta bytost, a to mi zachránilo

život.“

Amaia neodpověděla, zvedla ruku a položila si ji na rty, jako by zadržovala něco, co nechce říct.

„Už vidím, že jsem vám to neměl vykládat,“ řekl Flores a obrátil se k cestě.

Setmělo se, když Amaia dorazila ke dveřím kostela svatého Jakuba. Zatlačila na vrata, protože si bylatéměř jistá, že jsou zavřená, a když se dveře jemně a tiše pootevřely, trochu ji to překvapilo a usmála sepři pomyšlení, že v jejím městečku se ještě může nechávat kostel otevřený. Oltář byl částečně osvětlený a

v prvních řadách seděla skupina asi padesáti dětí. Ponořila špičky prstů do kropenky a otřásla se, kdyžucítila na čele chladnou vodu.

„Jdete si vyzvednout dítě?“

Obrátila se k asi čtyřicetileté, nebo o něco starší ženě, která měla ramena zahalená šálem.

„Prosím?“

„Aha, promiňte, myslela jsem, že si jdete pro nějaké dítě.“ Bylo zjevné, že Amaiu poznala. „Mámepřípravu na první přijímání,“ vysvětlila.

„Tak brzy? Vždyť je únor!“

„Víte, otec Germán si na tyhle věci potrpí,“ odpověděla žena a rozhodila rukama. Amaia si vzpomněla najeho řečnění na pohřbu a v duchu se ptala, na jaké další věci si asi farář od Svatého Jakuba ještě potrpí.„A navíc, nemyslete, zase tolik času nezbývá, březen, duben, a prvního května už máme první skupinupřijímajících.“ Brzy se zarazila.

„Promiňte, jenom vás zdržuju, asi chcete mluvit s otcem Germánem, že? Je v sakristii, hned ho zavolám.“

„Ale ne, to nebude nutné, vlastně jdu do kostela soukromě,“ odpověděla Amaia a poslední slovo proneslas intonací blížící se omluvě, která jí vynesla okamžitou sympatii katechetky, jež se na ni usmála a párkroků ustoupila jako obětavá služebnice, která se vzdaluje.

„Samozřejmě, ať vám Bůh pomáhá.“

Amaia obešla loď kostela, vyhnula se hlavnímu oltáři, ale zastavila se u některých dřevořezeb na menšícholtářích a přitom pořád myslela na ty dívenky, jejichž umyté tváře, zbavené líčidel a života, se někdosnažil předvést jako krásná díla hrůzného umění, krásná i za takových okolností. Prohlížela si archanděly,světice a bolestiplné panny s hladkými tvářemi, bledými očistnou bolestí, neposkvrněností a vytržením,jichž dosáhly v agonii, za pomalého mučení, stejně vytouženého jako obávaného, mučení přijímaného s

pokorou a drtivým odevzdáním.

„Toho nikdy nedosáhneš,“ zašeptala.

Ne, zavražděné dívky nebyly světice, neodevzdaly by se s pokorou a odříkáním, musel je zbavit životajako zloděj duší.

Vyšla z kostela svatého Jakuba, šla pomalu a využívala toho, že šero a lezavá zima navzdory časné hodině

vyprázdnily ulice. Prošla zahradami u kostela a ocenila krásu obrovských stromů, které ho obklopovaly avýškou soupeřily s jeho dvěma věžemi. Pomyslela na podivný pocit, který ji v těch téměř pustých ulicíchpoháněl. Staré jádro Elizonda se rozkládalo v rovinaté oblasti údolí a jeho ulice byly z velké části ovlivněny

řekou Baztán. Byly to tři hlavní, rovnoběžně uspořádané ulice a tvořily historické centrum městečka, kdese ještě tyčily prostorné paláce a další domy typické lidové architektury.

Ulice Braulia Iriarteho se táhne podél severního břehu řeky Baztán a dvěma mosty je spojena s ulicíJaimeho Urrutii. Dokud nepostavili ulici Santiago, bývala to stará hlavní ulice a vede po jižním břehu řeky.Ulice Santiago s mnoha panskými domy byla počátkem dvacátého století příčinou rozšíření městečkaspolu s výstavbou silnice z Pamplony do Francie. Amaia došla na náměstí a v záhybech šály cítila vítr.

Pozorovala příliš osvětlené prostranství, které však dnes nemělo ani polovinu kouzla, jež muselo mít vminulém století, kdy sloužilo především pro hraní peloty. Došla k radnici, vznešené budově z koncesedmnáctého století, již slavný elizondský kameník Juan de Arozamena stavěl dva roky. Na průčelí seskvěl dávný šachovnicový erb s nápisem „Údolí a Univerzita Baztán“ a před budovou, v nižší levé částiprůčelí, spatřila kámen zvaný botil hari, který sloužil k hraní peloty ve variantě s rukavicí známé jako

laxoa.

Amaia vytáhla ruku z kapsy, téměř obřadně sáhla na kámen a cítila, jak se jí rukou šíří chlad. Pokusila sepředstavit si náměstí koncem sedmnáctého století, kdy byla laxoa převažující hrou peloty v Euskal Herria.Hrála ji družstva o čtyřech hráčích, kteří se střetávali tváří v tvář podobně jako při tenisu, i když bez sítě,která by hřiště rozdělovala. Hráči zvaní pelotaris používali rukavici neboli laxoa, aby vrhali míček mezisebou. V devatenáctém století tato hra upadla v zapomnění, jak se postupně rodily nové varianty v rámcibaskické peloty. Přesto si vzpomínala, jak otec vyprávěl, že jeden z jejích dědečků byl velkým příznivcemtéto hry a vydobyl si pověst výrobce rukavic díky kvalitě kousků, které ručně ušil; používal k tomu kůže,které sám vydělával a zpracoval.

To bylo její rodné městečko, místo, kde strávila nejdelší část života. Tvořilo její součást jako genetická

stopa, bylo to místo, kam se vracela, když snila, když se jí nezdálo o mrtvých, o agresorech, o vrazích a

sebevrazích, kteří se jí zvráceně pletli do zlých snů. Ale když neměla noční můry, když spala pokojně a vespánku se obracela k minulosti, vracela se sem, do těchto ulic a náměstí, k oněm kamenům, na to místo,odkud vždycky chtěla odejít. Místo, o němž si nebyla jistá, že ho miluje. Místo, které už neexistovalo,protože to, po čem začala toužit teď, když tam byla, bylo Elizondo jejího dětství. Avšak nyní, když sevrátila, téměř jistá, že najde stopy definitivních změn, zjistila, že všechno je stejné. Ano, možná je víc autna ulicích, víc luceren, víc laviček a zahrádek, které se objevily na tváři Elizonda jako moderní líčení. Alenení jich tolik, aby neumožnily vidět, že se městečko v podstatě nezměnilo, že je všechno pořád stejné.

Říkala si, zda bude ještě otevřen obchod s potravinami Adela nebo krám Pedra Galarreguiho na ulici

Santiago, obchody s konfekcí, kde jim matka kupovala šaty, jako Belzunegui nebo Mari Carmen, pekařstvíBaztanesa, obchod s obuví Virgilio nebo bazar Garmendia v ulici Jaimeho Urrutii. A věděla, že ani tohlenení to Elizondo, že postrádá to ještě starší a původnější, místo, které tvoří část jejího nitra a které zemře

s ní, s jejím posledním výdechem. Elizondo z dob sklizní zničených pohromami, z dob epidemie a dětízemřelých na černý kašel v roce 1440. Elizondo těch, kteří změnili své zvyky, aby se přizpůsobili zemi, ježzpočátku vypadala nepřátelsky; osadníků rozhodnutých vydržet na tomto místě kolem kostela, neboť takměstečko původně vzniklo a takový byl i význam jeho názvu. Elizondo námořníků, naverbovaných nanáměstí, aby se plavili do Venezuely s Královskou společností z Caracasu. Elizondo rodáků, kteří městečko

znovu postavili po strašlivých povodních a přívalech řeky Baztán. V mysli jí vyvstal obraz ciboriaplovoucího po ulici mezi zdechlinami dobytka. A sousedů, jak ho zvedají nad hlavy uprostřed nánosůbahna, přesvědčeni, že to může být jenom boží znamení, znamení, že je Bůh neopustil a že tu mají žítdál. Stateční muži a ženy, zoceleni nutností, vykladači telurických znamení, kteří se vždy dívali k výšináma očekávali slitování nebes, i když byla spíše výhrůžná než ochranitelská.

Vrátila se zpět ulicí Santiago, sešla na náměstí Javiera Cigy, vydala se na most a zastavila se uprostřed.Opřená o zídku, kde je vyryto jméno mostu, Muniartea, zašeptala a přejela prsty po drsném kameni.Zkoumala čerň vody, která přinášela minerální aroma hor, vody v řece, která se rozvodňovala a působilaztráty a hrůzy zapsané v análech historie Elizonda. V ulici Jaimeho Urrutii je ještě k vidění pamětní deskana domě Serory, ženy starající se o kostel a faru, a je tam označeno místo, kam 2. června 1913dosahovala voda. Tatáž řeka je teď svědkem nové hrůzy, hrůzy, který nemá nic společného s přírodnímisilami, nýbrž s naprostou lidskou zkažeností, jež mění lidi ve zvířata, v predátory, kteří se mísí mezispravedlivé, aby se k nim dostali blíž, aby mohli spáchat ten nejhanebnější zločin, aby povolili otěže chtíči,

zlobě, pýše, nečisté žádostivosti a nenasytné hltavosti. Hltavosti vlka, který se nezastaví a budepokračovat, dokud nepokryje mrtvolami břehy řeky Baztán, svěží jasné řečiště zpívající vody, která smáčíbřehy místa, kam se vracela, když se jí nezdálo o mrtvých, a které teď ten hajzl pošpinil svými obětinamizlu.

Po zádech jí přeběhl mráz, odtáhla ruce od chladného kamene, strčila je do kapes a zachvěla se.Věnovala poslední pohled řece a pak se vydala domů. Znovu začínalo pršet.

S všudypřítomným šuměním televize k ní dolehly i hlasy Jamese a Jonana, kteří si povídali v malémobývacím pokoji tety Engrasi a zdánlivě nevnímali povykování šesti stařen hrajících poker u šestibokéhostolu se zelenou tapetou, jenž by se dobře vyjímal v jakémkoli kasinu a který si teta nechala přivézt zBordeaux, aby si u něj každé odpoledne pro radost zahrály o pár eur. Když ji oba muži uviděli na prahu,přešli od herního stolu k ní. James ji krátce políbil, vzal ji za ruku a vedl do kuchyně.

„Čeká na tebe Jonan, musí s tebou mluvit. Nechám vás o samotě.“

Nižší inspektor pokročil k ní a podal jí obálku hnědé barvy.

„Šéfová, ze Zaragozy přišla zpráva o těch stopách, říkal jsem si, že to budete chtít vidět co nejdřív,“ řekl apřelétl pohledem obrovskou kuchyň tety Engrasi. „Myslel jsem, že taková místa už neexistují.“

„Opravdu už jich moc není, to mi věř,“ odpověděla Amaia a vytáhla z obálky složené papíry. „To je tedy…je to jako šílená halucinace. Poslouchej, Jonane, ty chlupy, které jsme našli kolem mrtvol, jsou z divočáka,ovce, lišky a něčeho ne zcela upřesněného, čehosi, co by mohl být medvěd, ačkoli to není přesvědčivé.Kromě toho zbytky epitelu na provázku jsou, podrž se, částečky kozí kůže.“

„Kozí?“

„Ano, Jonane, ano, máme tu něco jako Noemovu archu, to by se člověk podělal, dost se divím, že jsme

nenašli sloní hlen a velrybí sperma…“ „A lidské stopy?“

„Nic lidského, ani chlup, ani tekutiny, nic. Co myslíš, že by řekli naši přátelé lesníci, kdyby to viděli?“

„Řekli by, že tam není nic lidského, protože se nejedná o člověka. Je to pán lesa, basajaun.“

„Podle mě je ten chlap cvok. Jak sám vykládal, předpokládá se, že basajaunové jsou mírumilovné bytosti,

ochránci lesního života… On sám řekl, že mu takový basajaun zachránil život, tak mi pověz, jak to zapadá

do tohohle příběhu?“

Jonan se na ni podíval a zvažoval, co řekne.

„To, že tam třeba byl basajaun, nutně neznamená, že ty dívky zabil, spíš naopak. Je logické, že jako

ochránce lesa se ho to dotýkalo, uráželo ho to a přítomnost predátora ho rozzlobila.“

Amaia na něj překvapeně zírala.

„Logické? Tebe to všechno baví, viď?“ Jonan se usmál. „Nezapírej, všechny ty hlouposti o basajaunovi se

ti strašně líbí.“

„Jenom ta část, kde nejsou ta mrtvá děvčata. Ale vy víc než kdo jiný víte, že to nejsou hlouposti, šéfová,

a říkám vám to já, a já nejsem jen policajt, ale i archeolog a antropolog.“

„To je taky dobrá povídačka. Tak to mi vysvětli, proč já víc než kdo jiný.“

„Protože jste se tu narodila a vyrostla, neříkejte, že jste tyhle příběhy nesála od malička s mateřským

mlékem. Nejsou to hlouposti, tvoří součást baskicko-navarrské kultury a mytologie a nesmíme zapomínat,

že to, co je teď mytologie, bylo kdysi vírou.“

„Tak tedy nezapomeň, že ve jménu nejurputnější víry byly právě v tomhle údolí pronásledovány a

odsouzeny tucty žen, které v roce 1610 zemřely na hranici při autodafé vinou podobně absurdního

přesvědčení, které bylo naštěstí v průběhu let překonáno.“

Zakroutil hlavou a začal před Amaiou odhalovat veškeré vědomosti, které schovával pod zevnějškem

mladého nižšího inspektora.

„Ví se, že náboženské zanícení a strach živený legendami a prostými venkovany způsobily mnohé zlo, alenelze popřít, že tvořily jeden z nejzávažnějších fenoménů víry ne tak vzdálených dějin, šéfová. Před sto, maximálně sto padesáti lety bylo vzácné potkat někoho, kdo by nepokrytě nevěřil na různé čarodějnice,jako byla sorgina nebo belagile, na basajauna a lidožravého obra tartala, a především na Mari, bohyni,nadpřirozenou bytost, matku, ochránkyni sklizně a dobytka, která z rozmaru nechávala hřmít nebe aspadnout kroupy, které uvrhly městečko do nejstrašnějšího hladomoru. Dospělo to do bodu, kdy víc lidívěřilo na čarodějnice než na Svatou Trojici, a to neušlo církvi, která viděla, jak její ovečky, když odejdou z

kostela, dál dodržují staré obřady, které odnepaměti tvořily součást rodinného života. Existovali posedlí,napůl nemocní lidé jako inkvizitor z Bayonne Pier de Lancré, kteří se vrhli do nelítostné války protistarodávné víře a svým šílenstvím dosáhli pravého opaku. To, co vždy tvořilo součást lidské víry, se náhlezměnilo v cosi prokletého, hodného pronásledování, v předmět absurdních udání motivovaných ve většině

případů přesvědčením, že kdo spolupracuje s inkvizicí, neupadne v podezření. Ale než nastalo totošílenství, dávné náboženství stovky let tvořilo součást života obyvatel Pyrenejí, aniž působilo nějakýproblém, dokonce bez velkých komplikací fungovalo společně s křesťanstvím, dokud se neprojevilanesnášenlivost a pošetilost. Myslím, že pro současnou společnost by nebylo špatné znovu přijmoutněkteré hodnoty minulosti.“

Na Amaiu udělala řeč obvykle poněkud uzavřeného nižšího inspektora velký dojem.

„Jonane, pošetilost a nesnášenlivost se objevují vždycky, ve všech společnostech, a mně se zdá, žesprávě mluvil s mou tetou Engrasi…“

„Nemluvil, ale rád bych. Váš manžel mi řekl, že vykládá karty a tak.“

„Ano… A tak. K mé tetě se nepřibližuj,“ pronesla Amaia s úsměvem, „protože má už tak dost horkou

hlavu.“

Jonan se zasmál a nespustil oči z pečeně, připravené vedle trouby na vhodný okamžik, aby před večeří

získala správný zlatavý odstín.

„Když mluvíme o horkých hlavách, nemáš představu, kde je Montes?“

Nižší inspektor se chystal odpovědět, ale v návalu diskrétnosti skousl spodní ret a odvrátil zrak. Amaie

jeho gesto neuniklo.

„Jonane, vedeme možná nejdůležitější vyšetřování v našem životě, hrajeme v tomhle případě o hodně. Oprestiž, o čest, a co je nejdůležitější, chceme vyřídit toho hajzla a zabránit, aby další dívce znovu udělalto, co těm předchozím. Oceňuju tvoji kolegialitu, ale Montes si dělá, co chce, a jeho chování může vážněnarušit vyšetřování. Vím, jak se cítíš, protože se cítím stejně. Ještě jsem se nerozhodla, co v tomhleohledu udělám, a samozřejmě jsem to neohlásila, ale ať mně to vadí jakkoli, ať si Fermína Montesejakkoli cením, nedovolím, aby jeho výstřední chování poškodilo práci tolika profesionálů, kteří se dřou,kazí si oči a nespí kvůli tomu. Takže mi, Jonane, řekni, co víš o Montesovi.“

„Dobře, šéfová, já s tím souhlasím a vy víte, že stojím při vás. Nic jsem neřekl proto, že se mi zdá, že jeto něco osobního…“

„Já to posoudím.“

„Dnes v poledne jsem ho viděl, jak obědvá ve vinárně Antxitonea… S vaší sestrou.“

„S mojí sestrou?“ podivila se Amaia.

„Ano, s vaší sestrou.“

„S mojí sestrou Rosaurou?“

„Ne, s tou druhou, s vaší sestrou Florou.“

„S Florou? Viděli tě?“

„Ne, víte přece, že je tam půlkruhový barový pult, který začíná u vchodu a táhne se dozadu, kudy sechodí do podkroví. Já jsem byl s Iriartem u skleněných výkladů, ale viděl jsem je vstupovat a šel jsem zanimi, abych je pozdravil. Oni šli hned do jídelny a mně se nezdálo vhodné jít za nimi. Když jsme za půl hodiny odcházeli, viděl jsem skleněnou stěnou vinárny, že si objednali jídlo a začínají jíst.“

Jonan Etxaide se nikdy nenechal odradit deštěm. Ve skutečnosti byla procházka lijákem bez deštníkujednou z jeho největších zálib a v Pamploně se vždycky, když mohl, šel projít ve větrovce s kapucí. Chodilosamoceně, pomalými kroky, zatímco se ostatní pospíchali schovat do bufetů nebo se neobratně kryli pod

převisy střech, odkud tekly proudy vody, které je nakonec zmáčely ještě víc. Teď procházel ulicemiElizonda a obdivoval jemný závoj vody, který jako by rozmarně vlál po chodnících a vyvolával záhadnýefekt, protože to vypadalo jako potrhaný svatební závoj. Světla aut pronikala šerem a kreslila před nimivodní přízraky a červené světlo semaforu se rozlévalo, jako by bylo pevné, a tvořilo u jeho nohou kalužčervené vody. V kontrastu s pustými chodníky byl v tu dobu provoz na ulicích plynulý, vypadalo to, jakoby všichni někam jeli jako milenci na domluvenou schůzku. Jonan kráčel ulicí Santiago k náměstí a unikaltak hluku rychlými kroky, které zpomalovaly, jakmile spatřil jemné obrysy, jež ho rychle přenesly do jinédoby.

Obdivoval průčelí radnice a vedlejší kasino, které bylo postaveno začátkem dvacátého století jako místosetkávání zámožnějších sousedů a kde se odehrávala velká část jejich společenského života. V době, kdyspolečenské postavení a jeho váha byly přednější než dnes, byla mnohá rozhodnutí o obchodech apolitice učiněna za oněmi okny, pravděpodobně spíš než na samotné radnici. Na jedné straně náměstí, na

místě, které dříve zabíral starý kostel, objevil dům architekta Víctora Eusy, ale hlavně chtěl vidět dům

Arizkunenea, jehož majestátní podoba ho nezklamala.

Sešel ulicí Jaimeho Urrutii nadšený deštěm a historickou architekturou překrásných domů. V čísle 27existuje průjezd nebo průchod zvaný belena mezi ulicemi Jaimeho Urrutii a Santiago, který spojoval spolus jinými, už zaniklými průchody staré domy s poli, stájemi a zelinářskými zahradami za nimi, které zmizely

po výstavbě současné silnice. Naproti domům s podloubím, takzvaným gorapes, se na jedné stranětržiště nacházel dávný elizondský mlýn, opravený koncem devatenáctého století a v polovině dvacátéhostoletí přestavěný na elektrárnu. Architektura vesnice nebo města vytváří jasný model prožitků a prioritsvých obyvatel, jako zvyky člověka utvářejí rysy profilu jeho chování. Místa určovala sklony charakterupodobně jako rodina a výchova, a toto místo vypovídalo o hrdosti, odvaze a boji, o cti a slávě vydobytýchnejen silou, ale i důvtipem a půvabem, ne nadarmo představovanými šachovnicí, kterou obyvateléElizonda stavěli na odiv s důstojností těch, kdo získali svůj dům poctivostí a věrností.

A uprostřed tohoto počestného a hrdého náměstí se nějaký vrah opováží předvést své soukromé hrůznédílo jako bezbožný černý král neúprosně postupující po šachovnici a požírající bílé pěšáky. Stejnázpupnost, stejná okázalost a bohorovnost jako u všech sériových vrahů, kteří ho předešli. Jonan si v deštiopakoval krutou historii neblahých ničitelů života. Prvním sériovým vrahem moderní doby byl bezpochybyJack Rozparovač, který zavraždil pět nevinných kolemjdoucích a nesčetné prostitutky a vyvolal velképozdvižení na celém světě. Jeho totožnost je dodnes tajemstvím. Současník Jacka Rozparovače veSpojených státech H. H. Holmes přiznal, že spáchal sedmadvacet vražd, a byl prvním sériovým vrahem,jehož chování bylo zdokumentováno. O dvě desetiletí později se v New Orleansu objevil vrah, který svéoběti zabíjel sekerou, rozsekával je na kusy a děsil toto město dva roky, než ho chytili.

Velká vlna sériových vražd se však ve Spojených státech zvedla po druhé světové válce a hlavně běhemválky ve Vietnamu, kde byl průměrný věk vojáků devatenáct let a byly shromážděny zprávy a přiznání,podle nichž mnozí vojáci zešíleli v atmosféře krajního násilí spojeného s panikou a beztrestností, jíž setěšili, a proto zabíjeli nevinné Vietnamce a organizovali masakry, které mnohé z nich poznamenaly na celý

život. Murria Glatman z Kalifornie fotografoval své vyděšené oběti krátce před tím, než je zavraždil, kdyžuž věděly, že zemřou. Martha Becková a Raymundo Fernández, „vrahové osamělých srdcí“, zabíjelidvojice, které překvapili při milování v autě. Další velmi známé případy měli na svědomí Albert DeSalvo,bostonský škrtič, Charles Manson, který stál v čele satanistické sekty a zavraždil Sharon Tateovou,manželku Romana Polanského, za legendární Noci dlouhých nožů, nebo vrah zvaný Zodiak, který po smrti

devětatřiceti obětí zmizel a už nikdy o něm nebylo slyšet.

V šedesátých letech se vyskytlo tolik sériových vrahů a tak krutých, že soudní systém Spojených států senakonec rozhodl definovat tento jev jako samostatnou kategorii zločinu a začaly se vypracovávat studie astatistiky a analyzovat psychologické profily každého zatčeného vraha. Sledoval se každý prvek, kterýtvořil jeho život: narození, rodiče, studia, dětství, hry, záliby, pohlaví, věk… Tak byl sestaven vzorecchování, který se u protagonistů podobných krveprolití stále opakoval a umožnil pak předvídat činyněkterých z nich a určit totožnost mnohých dalších.

K nejnovějším případům patřil David Berkowitz, známý jako „Samův syn“, který bezuzdně řádil v New Yorku veden hlasy, jimž prý naslouchal; Ted Bundy, který zabil osmadvacet prostitutek na Floridě; EdKemper, který své oběti, mladé a krásné studentky, znásilnil, zavraždil a rozčtvrtil; a nakonec JeffreyDahmer, který své oběti poté, co je zavraždil a rozčtvrtil, jedl. Tento poslední inspiroval Thomase Harrisek vytvoření znepokojivého doktora Hannibala Lectera, jedné z hlavních postav románu Mlčení jehňátek,jenž byl s obrovským úspěchem převeden na plátno se strhujícím Anthonym Hopkinsem v úlozevzdělaného vraha.

Pro Jonana se stalo téměř fascinující posedlostí předvídat, načrtnout a rozeznat v šeru profil vraha, byloto něco jako hrát šachy a prvořadé bylo uhodnout následující tah. Šlo o to definovat při jediné hře, jak serozvine zbytek partie a který z protivníků bude poražen. Dal by cokoli za to, aby se také mohl zúčastnitněkterého z kurzů, které absolvovala inspektorka Salazarová. Ale zatím se spokojil s tím, že jí bylnablízku, pracoval vedle ní a přispíval k vyšetřování svými návrhy a nápady, jichž si ona zřejmě velmi

cenila.

14

Rosauře Salazarové byla zima, strašná zima, která ji uvnitř sevřela jako do kleští a zvenčí ji nutila kráčetvzpřímeně a se zaťatými zuby; měla tak podivný pocit, jako by kousala do gumy. Kráčela pod deštníkempo břehu řeky a snažila se v mrazivém prostředí téměř pustých ulic zmírnit bolest, kterou si v sobě nesla a

která hrozila, že se každým okamžikem změní ve vytí. Nebyla schopna zadržet slzy, které ji pálily v očích,

nechala je stékat a cítila, že její neštěstí není tak obrovské a hluboké, jaké mohlo být před pouhýminěkolika měsíci. I tak nad sebou cítila znechucení a zároveň tajnou úlevu při pomyšlení, že kdyby tověděla tehdy, bolest ji mohla zničit. Ale teď ne. Už ne. Slzy náhle přestaly téct a zanechaly jí na zmrzlémobličeji pocit, jako by měla nasazenu vlažnou masku, která chladne a tvrdne jí na kůži.

Teď byla připravená jít domů, teď už věděla, že slzy neprozradí její hořkost. Prošla kolem baskické školy,které se říká ikastola, vyhnula se loužím, a když uviděla, že proti ní přichází nějaká žena, bezděčně sihřbetem ruky osušila zbytky slz. Ulehčeně vydechla, když poznala, že to není žádná známá, s níž by semusela zastavit na kus řeči, nebo ji aspoň pozdravit. Ale vtom se ta přicházející žena zastavila a pohlédlají do očí. Rosaura trochu zmateně zvolnila krok. Byla to dívka z městečka, znala ji od vidění, i když si

nepamatovala, jak se jmenuje. Možná Maitane. Dívka na ni pohlédla a usmála se tak mile, že Rosaura,

aniž dost dobře věděla proč, úsměv opětovala, i když nesměle. Dívka se začala smát, nejdřív jako jemnýnáznak a pak silněji a silněji, až její výbuchy smíchu všechno zaplnily. Rosaura se už neusmívala. Polklasliny a rozhlédla se kolem, jako by hledala důvod takového chování. A když znovu pohlédla na dívku, najejích ústech se zračil pohrdavý úšklebek, který doprovázel její pohled, zatímco se smála stále dál.Rosaura otevřela ústa, aby něco řekla, aby se zeptala, aby… Ale nebylo to třeba, protože náhle vidělavšechno jasně, jako by jí někdo strhl pásku z očí. A s tím přišlo opovržení, zloba a zpupnost téčarodějnice, které ji zaplavily, až začala cítit nevolnost, zatímco se jí smích zarýval do hlavy a vzbudil v nítakovou hanbu, že by snad byla raději zemřela. Cítila závrať a chlad, a když už si začínala myslet, že tahrůza může být jen součást zlého snu, z něhož se musí probudit, dívka se přestala smát a šla dál, alepořád ji probodávala krutýma očima, dokud ji neminula. Rosaura ušla dalších asi padesát metrů, aniž seodvážila ohlédnout, potom přistoupila ke kamennému zábradlí řeky a zvracela.

15

Už celá léta se o zimních podvečerech veselá partička scházela k hraní pokeru. Teta Engrasi se

sedmdesátkou na krku byla z party nejmladší a Josepa, které bylo kolem osmdesáti, nejstarší. Engrasi a

další tři byly vdovy, jen dvě ženy ze skupiny ještě měly manžely. Anastasiin manžel se bál chladu vBaztánu a v zimních měsících odmítal vyjít z domu, Mirenin manžel obcházel vinárny a s tlupou parťáků

popíjeli txikitos – místní vína.

Když se dámy zvedly od herního stolku a loučily se do příštího dne, zanechávaly v příbytku pocit vibrujícíenergie, jako by se blížila taková bouře, která nepropukne, ale svou statickou elektřinou člověku dokážezježit všechny vlasy a chlupy na těle. Amaie se ženské líbily, hodně se jí líbily, protože se tvářily avypadaly mile jako člověk, který se spokojen už vrací z příjemné cesty. Bylo jí jasné, že ne všechny mělysnadný život. Zažily nemoci, smrt manželů, potraty, nezvedené děti, rodinné problémy, avšak nechaly zasebou veškeré roztrpčení a zášť vůči životu a každý den se dostavily, veselé jako mládež o posvícení a moudré jako královny ze Sáby. Jestli bude mít štěstí a dožije se toho, že z ní jednou bude stařena, rádaby byla jako ony, nezávislé a zároveň mocně spjaté se svými kořeny, energické a vitální. Vyzařoval z nichpocit vítězství nad životem, pocit, který vyvolává pohled na někoho ze starých mužů a žen, kteří si užívají

každého dne a nemyslí na smrt. Nebo na ni možná myslí, aby jí ukradli další den, další hodinu.

Když si rozebraly kabelky a šály, slibujíce si vzájemně zítřejší odvetu, rozdaly polibky na rozloučenou,přátelská rýpnutí a pochvaly, jaký je James šikovný číšník, nakonec odešly a zanechaly v obývacím pokojibílou i černou energii jako rej čarodějnic.

„Staré ježibaby,“ zašeptala Amaia, ale nepřestala se usmívat.

Sklopila pohled na obálku, kterou ještě držela v ruce, a úsměv jí z tváře zmizel. Kozí kůže, pomyslela si.Zvedla oči a spatřila Jamesův tázavý pohled. Pokusila se usmát, ale úplně se jí to nepodařilo.

„Amaio, volali z Lenoxovy kliniky, chtějí vědět, jestli se tam tenhle týden přijdeme domluvit, nebo to

budeme muset znovu odložit.“

„Ale Jamesi, víš, že teď na to nemůžu myslet, mám dost starostí.“

James nasadil nespokojený výraz.

„Ale stejně jim musíme něco říct, nemůžeme to věčně odkládat.“

Zachytila v jeho hlase nevoli, obrátila se k němu a vzala ho za ruku.

„Nebude to věčně, Jamesi, ale teď na to nemůžu myslet, opravdu ne.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“ zeptal se a vytrhl jí odmítavě ruku, ale zdálo se, že toho okamžitě začal

litovat. Zadíval se na obálku, kterou držela v ruce.

„Promiň. Můžu ti s něčím pomoct?“

Znovu pohlédla na obálku a na manžela.

„Ne, je to jen hlavolam, který je potřeba vyřešit, ale ne teď. Udělej mi kávu, posaď se vedle mě avyprávěj mi, cos celý den dělal.“

„Povím ti to, ale bez kávy, jsi dost rozrušená i bez kofeinu. Udělám ti nějaký čaj.“

Posadila se k ohni do jednoho z ušáků, které stály u krbu. Opřela obálku o lenoch a poslouchala tetuEngrasi, která něco kutila v kuchyni a mluvila s Jamesem. Pohledem spočinula na plamenech, kterétancovaly v krbu a olizovaly polena, a když jí James podal kouřící šálek s čajem, věděla, že vhypnotizujícím teple ohně už uběhlo několik minut.

„Vypadá to, že už mě nepotřebuješ, aby ses uvolnila,“ zvolal James s úšklebkem.

S úsměvem se k němu obrátila.

„Vždycky tě potřebuju, abych se uvolnila, i pro jiné věci… To ten oheň…“ rozhlédla se kolem, „a tenhledům. Vždycky jsem se tady cítila dobře, vzpomínám si, že když jsem byla malá, chodila jsem se semschovat, když jsem se pohádala s matkou, což bylo dost často. Sedla jsem si k ohni a dívala jsem se doněj, dokud mě nezačaly pálit tváře, nebo dokud jsem neusnula.“

James jí položil ruku na hlavu a velmi pomalu jí přejel až na šíji, uvolnil jí gumičku z vlasů a ty se jírozprostřely po ramenou jako vějíř.

„Vždycky jsem se v tomhle domě cítila dobře, jako by to byl můj skutečný domov. Když mi bylo osm let,dokonce jsem si pohrávala s myšlenkou, že Engrasi je moje skutečná matka.“

„Nikdy jsi mi to nevyprávěla.“

„Ne, už dlouho jsem na to nemyslela, kromě toho je to část mé minulosti, kterou nemám ráda. Ale kdyžjsem zase tady, všechny ty pocity jako by znovu ožívaly, znovu se ztělesňují jako vzkříšení duchové.Kromě toho,“ povzdechla, „mi tenhle případ dělá velké starosti.“

„Jsem si jistý, že toho vraha dopadneš.“

„Já taky. Ale teď nechci mluvit o případu, potřebuju vypnout. Vyprávěj mi, cos dělal, když jsem bylapryč.“

„Prošel jsem se městečkem, koupil jsem ten dobrý chleba, co prodávají v pekařství na ulici Santiago, tamco dělají tak dobré bochánky. Potom jsem odvezl tetu do samoobsluhy za město, nakoupili jsme jídla proregiment, snědli jsme výtečné černé fazole v baru Gartzain a odpoledne jsem jel s tvou sestrou Ros k nídomů, aby si odtamtud vzala nějaké věci. Mám auto plné kartonových krabic s prádlem a papíry, aledokud Ros nepřijde, nevím, co s tím mám dělat, nemám tušení, kam si to chce dát.“

„A kde je teď Ros?“

„Víš, to se ti právě nebude líbit. Freddy byl doma, když jsme přišli. Ležel na pohovce a kolem něj se válely

plechovky od piva. Vypadal, že se několik dní nesprchoval. Měl oteklé červené oči, byl zabalený do dekya smrkal. Kolem něj byla spousta použitých papírových kapesníků. Nejdřív jsem si myslel, že má chřipku,ale pak jsem si uvědomil, že plakal. Zbytek domu vypadal jako prasečí chlívek a zrovna tak smrděl, to mivěř. Čekal jsem u dveří, a když mě Freddy uviděl, netvářil se zrovna příjemně, ale pozdravil mě. Tvojesestra si pak začala připravovat šaty a papíry… On vypadal jako zpráskaný pes a pořád chodil za ní, zmísta na místo. Slyšel jsem, jak si šeptají, a když jsem měl auto už naložené, Ros mi řekla, že tam chvilku

zůstane, že si s ním musí promluvit.“

„Neměl jsi ji tam nechávat samotnou.“

„Věděl jsem, že mi tohle řekneš, ale co jsem mohl dělat, Amaio? Trvala na tom a pravda je, že on sechoval tak, že to vůbec nevypadalo nebezpečně, spíš naopak, byl zaražený a ukřivděný jako malé dítě.“

„Jako nevychované děcko, což je,“ poznamenala Amaia. „Ale na to nemůžeš spoléhat, ke spoustě případů

agrese dochází, když žena oznámí, že chce vztah ukončit. Rozejít se s takovou havětí není snadné. Bráníse prosbami, nářkem a žadoněním, protože velmi dobře vědí, že bez žen nejsou nic. A když nic z tohonefunguje, nastoupí agrese, proto se žádná žena nemá nechávat sama, když chce skončit s klíštětem,které je zrovna na řadě.“

„Kdybych viděl nějakou stopu drzosti, nenechal bych ji tam, a opravdu jsem měl pochybnosti, ale ona měujistila, že bude v pořádku a že se na večeři vrátí.“

Amaia pohlédla na hodinky. U tety Engrasi se večeřelo kolem jedenácté.

„Nedělej si starosti, jestli tu do půl hodiny nebude, zajedu pro ni, ano?“

Přikývla a stiskla rty. Uslyšeli hluk ode dveří a téměř zároveň ucítili pronikavý chlad z ulice, který vnikl dodomu současně s Ros. Slyšeli ji, jak šramotí v předsíni a předstírá, že si věší kabát delší dobu, než jenutné, a když konečně vešla do obývacího pokoje, její tvář vypadala zsinalá, zachmuřená a popelavá, aleklidná, jako když se člověk smíří s bolestí. Pozdravila Jamese a Amaia pocítila lehké zachvění na tváři,když se Ros naklonila a políbila ji na pozdrav. Pak došla k příborníku, vzala balíček zabalený do hedvábí a

posadila se k hernímu stolu.

„Ahoj teto,“ zašeptala.

Engrasi se vrátila z kuchyně, utřela si ruce do utěrky a posadila se naproti ní.

Nebylo třeba se ptát, dokonce ani nebylo třeba se dívat, viděla tu sadu karet zabalenou do černéhohedvábí už tisíckrát. Marseilleské tarotové karty, které teta používala a které ji viděla míchat, rozdávat asnímat, rozkládat do křížů nebo kruhů. Dokonce i ona se jich ptala. Ale to už bylo dávno, hodně dávno.

Jaro 1989

Bylo jí osm let, byl květen a právě měla za sebou své první přijímání. Ve dnech předcházejících slavnostise matka projevovala nebývale pozorně a zahrnovala ji péčí, na jakou nebyla zvyklá. Rosario byla hrdážena a velmi jí záleželo na tom, aby předvedla blahobyt, jak bylo v té době na malém městečku zvykem,bezpochyby pod vlivem faktu, že se tu cítila vždy divně, protože se do Elizonda přistěhovala a provdala se

za místního nejžádanějšího svobodného mládence. Obchod šel dobře, skoro všechny peníze se siceznovu investovaly do různých vylepšení, ale i tak každá z dcer měla k prvnímu přijímání nové šaty, a bylto model natolik odlišný od šatů sester, aby nikdo neměl žádné pochybnosti, že to nejsou stejné šaty.Vzali ji do kadeřnictví, kde jí načesali světlé, až po pás dlouhé vlasy a udělali jí krásné vlny, které jako bysplývaly přímo od čelenky z bílých květů korunující její hlavu. Nevzpomínala si, že by se kdy předtím nebo

potom cítila tak šťastná.

Druhý den po přijímání ji matka posadila na stoličku v kuchyni, zapletla jí vlasy a nadvakrát je ustřihla.Malá ani nevěděla, co se děje, dokud neuviděla na stole tlustý cop z vlasů, který se matka snažila zaplésttaké z druhé strany. Měla dojem, jako by to bylo nějaké neznámé zvířátko. Vzpomínala si na pocitoloupení, když si sáhla na hlavu, a na horké slzy, které jí zalily oči a bránily dál se dívat.

„Nebuď hloupá,“ vyštěkla na ni matka, „teď přijde léto a bude ti příjemně, a až budeš starší, můžeš sinechat udělat elegantní příčesek, jako nosí paničky v San Sebastiánu.“

Vzpomínala si na každé slovo svého otce, když vešel do kuchyně přivolán jejím nářkem.

„Pro Boha živého, cos jí to udělala?“ zasténal, vzal Amaiu do náručí a odnesl ji z kuchyně, jako by utíkalipřed požárem. „Cos to udělala, Rosario? Proč děláš takové věci?“ šeptal, houpal holčičku v náručí a jehoslzy jí smáčely hlavu. Uložil ji na pohovku se stejnou péčí, jakou by jí věnoval, kdyby měla kosti ze skla, avrátil se do kuchyně. Věděla, co teď přijde, řada výčitek, které mumlal otec, matčiny tlumené výkřiky, ježzněly jako od zvířete tonoucího pod vodou a jež povedou k všemožnému přesvědčování a prosbám, aby si

vzala ty malé bílé pilulky, které dokázaly, že ji matka přestávala nenávidět. Ptala se v duchu, jakou mávinu na tom, že se tolik podobá své zesnulé babičce, matce svého otce? Byl to důvod, aby matka nemělaráda dceru? Otec jí vysvětloval, že matce není dobře, že bere prášky, aby se k ní tak nechovala, aleholčička si připadala čím dál hůř.

Oblékla si kabátek s kapucí a utekla do milosrdného ticha ulice. Utíkala pustými ulicemi a mnula si zuřivěoči, jak se pokoušela ovládnout slaný příval slz, kterým nebylo konce. Dorazila k domu tety Engrasi, a jakbylo jejím zvykem, nezaklepala na dveře. Vylezla na velký květináč s okrasnými kopřivami vysokými jakoona sama a sáhla po klíči, který býval na trámu nade dveřmi. Nekřičela a nevolala tetu, neběhala podomě a nehledala ji. Přestala plakat, jakmile uviděla balíček z černého hedvábí, který ležel na stole.Posadila se naproti, otevřela ho a začala míchat karty, jako to snad stokrát viděla dělat tetu.

Její ruce se pohybovaly neohrabaně, ale mysl měla čistou a soustředěnou na otázku, kterou formulovalabeze slov, tak ponořená do hedvábné jemnosti a pižmového aroma, které vydávaly karty, že si aninevšimla přítomnosti Engrasi, jež ji ohromeně pozorovala od dveří do kuchyně. Holčička oběma rukamarozložila karty na stůl, vytáhla jednu, kterou umístila před sebe, a dál vybírala po jedné, až utvořily kruhve stejném pořádku jako číslice na hodinách. Dlouho se na ně dívala, oči jí skákaly z jedné na druhou,kombinovala, uhadovala, jaký význam má ta jedinečná kombinace, která v sobě skrývá odpověď na její

otázku.

Engrasi se v obavách, že rozbije mystické soustředění, jehož byla svědkem, velmi pomalu přiblížila azeptala se potichu: „Co říkají?“

„To, co chci vědět,“ odpověděla Amaia a ani se na ni nepodívala, jako by slyšela její hlas přes sluchátka.

„A co chceš vědět, zlatíčko?“

„Jestli to někdy skončí.“

Amaia ukázala kartu, která zaujímala dvanáctku na hodinách. Bylo to kolo štěstí.

„Blíží se velká změna, budu mít víc štěstí,“ řekla.

Engrasi se zhluboka nadechla, ale zůstala zticha.

Amaia vytáhla novou kartu, kterou položila doprostřed kruhu a usmála se.

„Vidíš to?“ ukázala na kartu, „jednou odsud odejdu a nikdy se nevrátím.“

„Amaio, víš, že by sis neměla vykládat karty, jsem hodně překvapená. Kdy ses to naučila?“

Dívenka neodpověděla, vzala další kartu a položila ji křížem přes první. Byla to smrt.

„To je moje smrt, teto, možná mi chce říct, že se vrátím, až budu mrtvá, aby mě tady pohřbili, tam, co

leží babička, amona Juanita.“

„Ne, to není tvoje smrt, Amaio, ale smrt tě přiměje se vrátit.“

„Tomu nerozumím, kdo zemře? Co by se mohlo stát, aby mě to přimělo se vrátit?“

„Vytáhni další kartu a polož ji vedle téhle,“ vyzvala ji teta. „Ďábel.“

„Smrt a zlo,“ zašeptala dívenka.

„To je ještě daleko, Amaio. Věci se pomaloučku upřesní, je brzy na to, aby to bylo vidět, a nemáš dost

intuice, abys mohla uhodnout vlastní budoucnost, nech to být.“

„Že nemám intuici, teto? Já si tedy myslím, že ta budoucnost už přišla,“ řekla a před vyděšenýmpohledem Engrasi si odhalila hlavu. Tetě trvalo dlouho, než ji utěšila a než ji přiměla vypít trochu mléka asníst pár sušenek. Avšak v mžiku usnula, jakmile se posadila a zadívala do ohně, který hořel v krbu,přestože byl květen. Možná tak chtěla Engrasi bojovat proti ledové zimě, která se nad nimi vznášela jako

posel smrti.

Karty dál ležely na stole a hlásaly hrůzy připravené pro holčičku, kterou milovala víc než kohokoli jinéhona světě a která měla přirozený dar vnímat zlo. Engrasi jen doufala, že ji dobrý Bůh obdařil také silou, aby

to zlo mohla porazit. Začala sbírat karty a viděla kolo štěstí, které symbolizovalo Amaiu, kolo ovládanéněkolika blíže neurčenými opičkami, které jím otáčely podle svého rozmaru a které při jedné z těchiracionálních otáček mohly člověka dostat hlavou dolů. Chyběl sotva měsíc do Amaiiných narozenin, dookamžiku, kdy vládnoucí planeta vstoupí do svého znamení, okamžiku, v němž se všechno, co se má stát,

stane.

Posadila se, náhle vyčerpaná, a nepřestávala se dívat na bledou hlavu dívenky spící u krbu, kteráprosvítala mezi ostříhanými vlasy.

Engrasi rozbalila balíček a podala sadu karet Rosauře, aby je zamíchala.

„Máme jít pryč?“ zeptala se Amaia.

„Vůbec ne, zůstaňte tady, bude nám to trvat sotva deset minut a hned budeme večeřet. Bude to jen

krátká konzultace.“

„Dobře, myslela jsem, že možná budeš muset říkat něco soukromého, co bychom neměli slyšet… Prostě,

že třeba budete potřebovat trochu soukromí.“

„To nebude nutné. Rosaura vykládá karty tak dobře jako já, brzy to bude moct dělat sama. Pravda je, že

mě na vykládání nepotřebuje, ale ty víš, že člověk nemá vykládat sám sobě.“

Amaia se podivila: „Nevěděla jsem, že umíš vykládat karty, Ros.“

„Není to dlouho, co jsem se to začala učit. Vypadá to, že v poslední době je u mě v životě všechno nové,

opravdu to není dlouho…“

„Nevím, proč se divíš, vy všechny mé neteře máte dar vykládat karty, dokonce i Flora by je mohla dobřevykládat, ale především ty… Vždycky jsem ti to říkala, byla bys velice dobrá kartářka.“

„Je to pravda?“ vmísil se do hovoru se zájmem James.

„Není to pravda,“ zdůraznila Amaia.

„Samozřejmě ano, drahoušku. Tvoje žena je od přírody vnímavá, stejně jako její sestry, všechny jsou nato vysoce citlivé, jenom musí najít vhodný prostředek, jak dosáhnout jasnozřivosti, a Amaia ho má nejvícrozvinutý… Všimni si, že si vybrala práci, kde vedle metody, důkazů a faktů hraje obrovskou roli

vnímavost, schopnost vytušit, co je skryté.“

„Já bych řekla, že to je zdravý rozum a věda zvaná kriminologie.“

„Ano, a šestý smysl, který funguje, když je člověk hodně vnímavý. Když před tebou někdo sedí a ty semáš rozhodnout, jestli trpí, jestli lže, jestli něco skrývá, jestli cítí vinu, trápí se, cítí se pošpiněn nebonadřazen ostatním, je to pro mě v mé poradně podobné jako pro tebe při výslechu; rozdíl je jen v tom, že

ke mně chodí dobrovolně a k tobě ne.“

„Má to logiku,“ poznamenal James. „Možná jsi skončila u policie, protože jsi od přírody vnímavá, jak říká

teta.“

„Je to, jak říkám,“ prohlásila Engrasi.

Ros podala už zamíchaný balíček karet tetě a ta začala vynášet karty shora a tvořit z nich kruh jako přiklasickém vykládání dvanácti karet známém jako svět, při němž karta zaujímající dvanáctku napomyslném ciferníku symbolizuje toho, komu se vykládá… Neřekla jediné slovo, upřeně se dívala na Ros,která zaujatě pozorovala karty.

„Mohly bychom jít víc do hloubky tady,“ řekla a sáhla na jednu kartu.

Teta, která vyčkávavě mlčela, se spokojeně usmála.

„Jasně,“ řekla, sebrala karty a přidala je ke zbytku sady. Znovu je podala Ros, která je rychle zamíchala apoložila na stůl. Engrasi je znovu rozložila do kříže v krátkém vyložení se šesti kartami, které se můžerozšířit až na deset a je vhodnější k zodpovězení konkrétnější otázky. Když všechny otočila lícem nahoru,mihl se jí po tváři poloviční úsměv, něco mezi potvrzením a nechutí, ukázala jedním ze svých jemnýchprstů a pronesla: „Tady ji máš.“

„Do prdele,“ zašeptala Rosaura.

„Jsme v prdeli, holčičko, to je nad slunce jasnější.“

James je pozoroval s výrazem přecházejícím od pobavení k napětí jako dítě, které na pouti navštívilostrašidelný zámek. Když se zabývaly kartami, naklonil se k Amaie a potichu se zeptal: „Proč člověk nemávykládat karty sám sobě?“

„Je logické, že není tak objektivní, když musí vnímat své pocity. Obavy, přání a předsudky mu můžouzatemnit dobrý úsudek. Taky se říká, že to přináší smůlu a přitahuje zlo.“

„Tak to je taky společné policejnímu vyšetřování, protože detektiv nemá vyšetřovat případ, jenž se hopřímo týká.“

Amaia neodpověděla, nemělo cenu se s Jamesem dohadovat, věděla, že ho tetino vykládání karetfascinuje. Od prvního dne bral tento fakt, který se mohl pokládat za „něco zvláštního“, jako jakousirodinnou čest, jako by místo vykládání karet byla známou zpěvačkou populárních popěvků zvanýchcoplas, nebo starou herečkou na penzi. Sama Amaia, když je viděla mlčky vykládat karty, měla dojem, žeje zbavena něčeho cenného, co sdílejí jen ony dvě, a okamžitě se cítila tak vyloučená, jako by muselaodejít z pokoje. Obvyklá gesta porozumění, znalost, kterou sdílely jen ony a která jí byla odepřena. I když

tomu tak nebylo vždy.

„To je všechno,“ řekla Rosaura.

Engrasi sebrala karty, položila je doprostřed hedvábného šátku, pečlivě zabalila a zavázala cípy, takže

vytvořila tmavý balíček a položila ho na místo do zasklené vitríny.

„Hned budeme večeřet,“ oznámila.

„Umírám hlady,“ vyhrkl James radostně.

„Ty jsi pořád mrtvý hlady,“ zasmála se Amaia. „Kam to proboha dáváš?“

James se věnoval prostírání, a když kolem něj prošla Amaia s talíři, naklonil se a pošeptal jí: „Pak ti mezi

čtyřma očima podrobně vysvětlím, kam dávám to, co sním.“

„Pššš,“ naznačila mu, položila mu prst na rty a zadívala se ke kuchyni.

Vrátila se Engrasi s lahví vína. Zasedli k večeři.

„Ta pečeně je výtečná, teto,“ ozvala se Rosaura.

„Musela jsem Jonana skoro vystrkat ven, přinesl mi jednu zprávu, a když jsme spolu mluvili, nemohl

odtrhnout oči od podnosu… Dokonce to nějak komentoval, něco jako že takhle už se dnes nevečeří,“

přidala se Amaia a nalila si sklenku vína.

„Chudák chlapec,“ odpověděla Engrasi. „Proč jsi ho nepozvala, aby zůstal na večeři? Pečeně je dost a ten

chlapec je mi sympatický. Je to historik, ne?“ „Je antropolog a archeolog,“ poznamenal James. „A policajt,“ dodala Rosaura.

„Ano, a hodně dobrý. Ještě mu chybí zkušenost a jeho přístup je vždycky ovlivněný jeho specializací, aleje moc zajímavé s ním pracovat. Kromě toho má vynikající vzdělání.“

„Hodně se liší od Fermína Montese,“ podotkla teta Engrasi.

„Fermín…“ zhluboka povzdechla Amaia.

„Dělá ti problémy?“

„Kdyby se aspoň objevil, aby mi je dělal… Všichni jsou v poslední době velice divní, jako by jim erupce naSlunci způsobovaly krátké spojení na mozku. Nevím, jestli je to zimou, která začíná být příliš dlouhá, nebotímhle případem… Všechno je tak…“

„Je to složité, že?“ poznamenala teta a ustaraně na ni pohlédla.

„Víš, všechno se seběhlo velice rychle, v pouhých několika dnech dvě vraždy… Však víte, že nemůžuprozradit fakta, ale výsledky analýzy jsou velmi zmatečné, dokonce existuje teorie, která ukazuje napřítomnost medvěda v Baztánu.“

„Ano, to píšou v novinách,“ podotkla Rosaura.

„Mám odborníky, kteří to zkoumají, ale lesníci nevěří, že by to byl medvěd.“

„Já tomu taky nevěřím,“ řekla Engrasi. „Už celá staletí tady v údolí medvědi nejsou.“

„Aha, ale věří, že tu něco je… Něco velkého.“

„Nějaké zvíře?“ zeptala se Ros.

„Basajaun – pán lesa. Jeden z nich dokonce tvrdí, že jednoho před několika lety viděl. Co tomu říkáte?“

Rosaura se usmála.

„Vlastně je tu víc lidí, kteří tvrdí, že je viděli.“

„Ano, v osmnáctém století, ale v roce 2012?“ zapochybovala Amaia.

„Basajaun… Co to je? Nějaký lesní duch?“ zajímal se James.

„Ale ne, basajaun je skutečné stvoření, hominid, který měří asi dva a půl metru, má široká záda, dlouhévlasy a spoustu chlupů po celém těle. Zdržuje se v lesích, je jejich součástí a chová se jako ochránce lesa.

Podle legend basajaun pečuje o to, aby se v lese udržela rovnováha. A i když není moc hojný, býval klidem přátelský. V noci, když pastýři spali, basajauni hlídali z dálky ovce, a když se přiblížil vlk, vzbudilipastýře silným hvízdáním, které představovalo jejich vlastní jazyk a bylo slyšet na vzdálenost několikakilometrů. Taky je basajauni z nejvyšších kopců varovali, když se blížila bouřka, aby pastýři stačili zahnatstádo do bezpečí do blízkých jeskyní. A pastýři se basajaunovi odvděčovali tím, že na skále nebo u vchodu

do jeskyně nechávali trochu chleba, sýr, ořechy, nebo právě ovčí mléko, protože basajaun nejí maso,“vysvětlovala Ros.

„To je fantastické,“ řekl James. „Vyprávěj dál.“

„Existuje taky duch jako ti, kteří se objevují v pohádkách Tisíce a jedné noci, mocný, náladový a strašný,

který je navíc ženský a jmenuje se Mari. Žije v jeskyních a ve skalách, vždycky vysoko v horách. Mari se

objevuje mnohem dřív než křesťanství, symbolizuje matku přírodu a zemskou sílu. Ona chrání sklizeň,porody dobytka a podporuje plodnost nejen země a dobytka, ale také v rodinách. Nadpřirozená bytost,paní přírody a pro některé lidi duch země, náladový, schopný vzít na sebe jakoukoli přírodní podobu,podobu skály, větve, stromu, které vždycky trochu připomínají její ženský vzhled. Nejraději se zjevujejako krásná, elegantně oblečená dáma podobná královně. Tak se objevuje a nikdy nevíš, že to je ona,

dokud neodejde.“

James se potěšeně usmíval a Ros pokračovala.

„Má mnoho domů, přemisťuje se letáním z Aiy do Ambota, z Txindoki až sem. Žije na místech, kterézvenčí vypadají jako skály, útesy nebo jeskyně, ale jsou v nich tajné průchody vedoucí do jejíchpřepychových a majestátních obydlí plných bohatství. Pokud od ní chceš nějakou laskavost, musíš jít ažke vchodu do její jeskyně a položit tam obětní dar. A když to, co chceš, je mít dítě, existuje místo, kde jeskála ve tvaru ženy, v níž se Mari často mění a hlídá cestu. Musíš tam jít a položit na skálu kámen, kterýjsi přinesla ode dveří svého domu. Když položíš obětinu, musíš se vzdálit a neotáčet se, jít pozpátku, až už

nevidíš skálu nebo vchod do jeskyně. Je to úžasná pověst.“

„To tedy je,“ zašeptal James, ještě ovlivněný magickou atmosférou.

„Mytologie,“ upřesnila skepticky Amaia.

„Nezapomínej, sestřičko, že mytologie je založena na víře, která přetrvala staletí.“

„Jenom pro důvěřivé venkovské nevzdělance.“

„Amaio, nemůžu uvěřit, že tak mluvíš. Baskicko-navarrská mytologie je shromážděna v tak prestižníchdokumentech a pojednáních jako ty od otce Barandiarana, který nebyl právě důvěřivý venkovskýnevzdělanec, ale věhlasný antropolog. A některé z těch starých zvyků přetrvaly až do současnosti. Na jihu

Navarry, v Ujué, je kostel, kam putují ženy, které se chtějí stát matkami, s kamenem, který nesou zdomu. Tam ho umístí na velkou kupu oblázků a modlí se k místní Panně Marii, ale fakt je, že existujízáznamy, že ženy už putovaly na stejné místo, ještě než byla postavena poutní kaple, a tehdy házelykámen do přírodní jeskyně, do jakési studně nebo velmi hlubokého dolu. Účinnost rituálu je pověstná.Pověz mi, co je katolického, křesťanského nebo logického na tom, přinést kámen z domu a žádat PannuMarii, aby ti dala dítě? Katolická církev velmi pravděpodobně nebyla schopná zastavit tenhle druh zvykůzakořeněných mezi obyvatelstvem a rozhodla se, že bude lepší postavit tam poutní místo a pohanskýrituál změnit na katolický, jak to udělali i s letním a zimním slunovratem.“

„To, že je Barandiaran sebral a popsal, znamená jenom, že byly velmi rozšířené, ne že byly pravdivé,“

odrazila ji Amaia.

„Ale Amaio, na čem opravdu záleží: jestli je něco skutečné, nebo že tomu tolik lidí věří?“

„Místní historky určené k zániku. Snad nevěříš, že v éře mobilů a internetu někdo bude přikládat těmhlekrásným, to uznávám, povídačkám věrohodnost?“

Engrasi si mírně odkašlala.

„Nechci tě urazit, teto,“ prohlásila Amaia, jako by se chtěla omluvit.

„Víra je v téhle době moderních technologií vzácná. Ale řekni mi, k čemu to všechno slouží, když tonezabrání tomu, aby nějaký netvor vraždil děvčata a nechával jejich těla v korytě řeky. Věř mi, Amaio,svět se tolik nezměnil, je stále někdy temným místem, kde naše srdce obcházejí zlí duchové, kde moře

dál polyká celé lodi a nikdo po nich nenajde ani stopy. A stále existují ženy, které se modlí, aby

otěhotněly. Dokud bude temnota, bude existovat naděje a tahle víra bude mít dál cenu a bude tvořitsoučást našeho života. Děláme kříž nad těstem na chleba nebo dáváme suchý bodlák eguzkilore na dveře,

abychom ochránili dům od zla, někteří si tam dávají podkovu, němečtí hospodáři natírají sýpky načerveno a malují na ně hvězdy. Vodíme zvířata ke svatému Antonínovi nebo prosíme svatého Blažeje, aby

nás zbavil rýmy… Teď se to může zdát jako hloupost, ale počátkem minulého století epidemie chřipkyzdecimovala Evropu a její počátek byl tady u nás. A minulou zimu, při tom poplachu, který se spustil kvůliprasečí chřipce, utratily vlády miliony za zbytečné vakcíny. Vždycky jsme žádali o ochranu a pomoc, kdyžjsme byli víc vydáni na milost silám přírody, a až donedávna se zdálo nezbytné žít v souladu s ní, s Marinebo se svatými a Panenkami Mariemi, které přišly s křesťanstvím. Ale když přijdou temné doby, starázaříkávadla fungují dál. Jako když vypnou elektřinu a člověk ohřívá mléko na ohni v kovovém kotlíkumísto v mikrovlnce. Je to nepříjemné? Komplikované? Možná, ale funguje to.“

Amaia zůstala chvilku zticha, jako by vstřebávala, co právě slyšela.

„Teto, chápu, co mi chceš říct, ale i tak mi dá dost práce věřit, že někdo jde pěšky do nějaké jeskyněnebo ke skále, aby požádal ducha o početí dítěte. Myslím, že kterákoli žena, co má všech pět pohromadě,

by si našla pořádného chlapa.“

„A když to selže?“

„Odborníka na asistovanou reprodukci,“ odpověděl James a upřeně se díval na Amaiu.

„A když to selže?“ ptala se dál Engrasi.

„Předpokládám, že pak zbývá naděje,“ vzdala se Amaia.

Teta s úsměvem přikývla.

„Rád bych to místo navštívil,“ ozval se James. „Je to blízko? Mohla bys mě tam dovést?“

„Jistě,“ odpověděla Ros, „můžeme jít zítra, když nebude pršet. Troufneš si s námi, teto?“

„Určitě mě omluvíte, jděte vy, já už na tyhle pochody nejsem. Je to blízko od místa, kde se objevila tadívka, Carla. Měla bys to taky vidět, Amaio, i když třeba jen ze zvědavosti.“

James na ni pohlédl a čekal na odpověď.

„Zítra je pohřeb Anne Arbizuové, taky musím navštívit Floru a…“ Na něco si vzpomněla, vytáhla mobil avyťukala Montesovo číslo. Odpověděla operátorská služba, která ji vyzvala, aby zanechala hlasovouzprávu, která se přemění na text.

„Montesi, zavolej mi, tady Salazarová, Amaia,“ upřesnila, když si vzpomněla, že její sestry se také jmenují

Salazarovy.

Ros se rozloučila a zamířila ke schodišti. James políbil tetu Engrasi a objal svou ženu kolem pasu.

„Raději si půjdeme lehnout.“

Teta se nehnula z místa.

„Jamesi, počkej na ni nahoře. Amaio, zůstaň tu, prosím tě, chci ti něco vyprávět. Zhasni to světlo,oslepuje mě, nalij nám pár kapek kávového likéru a posaď se tady přede mě. A nepřerušuj mě.“ Pohlédlaneteři do očí a začala vyprávět: „V týdnu, kdy mi bylo šestnáct, jsem v lese viděla basajauna. Každý denjsem chodila sbírat dříví, dokud se nesetmělo. Byly to zlé časy, bylo potřeba nasbírat dostatek dřeva dopecí v pekárně, do krbu doma a na prodej. Jednou jsem nesla strašnou tíhu a byla jsem tak naštvaná, ženemám dost síly, že jsem shodila náklad vedle cesty, natáhla se na zem a začala plakat vyčerpáním. Když

jsem si poplakala, zůstala jsem tiše ležet mezi otýpkami větví a ptala jsem se v duchu, jak to dokážuodnést do městečka. Vtom jsem ho uslyšela. Nejdřív mě napadlo, že je to jelen, ti jsou hodně opatrní, nejako divočáci, ti vždycky tropí strašný rámus. Zvedla jsem hlavu nad hromadu větví a uviděla jsem ho.Nejdřív jsem si myslela, že je to člověk, nejvyšší člověk, jakého jsem kdy v životě viděla. Měl nahý trup,hodně chlupatý, a dlouhatánské vlasy, které mu zakrývaly celá záda. Kusem větve odloupával kůru zestromu a dlouhými zručnými prsty vybíral kousky a dával si je do úst, jako by to byla vybraná lahůdka.Najednou se obrátil a začichal do vzduchu jako králík. Byla jsem si naprosto jistá, že ví, že jsem blízko.Časem, když jsem na to myslela v klidu, jsem došla k závěru, že znal dokonale můj pach, který už tvořilsoučást lesa, protože jsem tam trávila skoro celý život. Chodila jsem do lesa ráno, jakmile se zvedla mlha,

pracovala jsem až do poledne. Na chvilku jsem přestala, abych si se sestrami snědla teplé jídlo, kterénám matka v poledne nosila. Větve, které jsme nasbíraly dopoledne, odvezla matka se starší sestrou naoslíkovi, kterého jsme měli, a já jsem pracovala dál ještě pár hodin, nebo dokud se nezačalo stmívat. Můjpach musel tvořit součást té části lesa stejně jako pach kteréhokoli zvířete, dokonce jsme měly více méně

vyhrazené místečko, kam jsme chodily na záchod, když jsme potřebovaly, spíš proto, abychom v lese přihledání dříví nešlapaly do výkalů. A tak basajaun větřil, poznal mě a pokračoval ve své činnosti jakoby nic,i když několikrát neklidně otočil hlavu, jako by čekal, že má něco za zády. Zdržel se tam ještě pár minut a

pak se pomalu vzdaloval, občas se zastavil a naloupal si kousíčky kůry a lišejníků ze stromů. Vyskočilajsem a naložila jsem si všechny větvě na záda; nevím, kde jsem sebrala tolik síly, ale paniku jsem necítila.

Polekala jsem se, to ano, ale spíš jako někdo, kdo zažil zázrak, který si nezasloužil, než jako holčička,která viděla v lese bubáka. Vím jen, že když jsem přišla domů, byla jsem bledá, jako bych strčila obličejdo talíře s moukou, a vlasy jsem měla přilepené k hlavě studeným lepkavým potem, což tvou babičkuvyděsilo, takže mě strčila do postele a přiměla vypít odvar z drchničky, až mě z toho škrábalo v krku.Doma jsem nic neřekla, protože jsem, myslím, věděla, že by rodiče stejně nemohli připustit, co jsemviděla, i když jsem si byla jistá, že to bylo skutečné. Věděla jsem, že to byl pán lesa, basajaun. Jakovšechny děti z Baztánu jsem mnohokrát poslouchala příběhy o basajaunech a dalších, někdy kouzelnýchbytostech, které žily v lese už dlouho předtím, než lidé založili kolem kostela Elizondo. Příští neděli jsempři zpovědi všechno vyprávěla faráři, kterým byl tehdy velmi horlivý jezuita, hrubián, jmenoval se donSerafín, ale ujišťuju tě, že měl hodně málo z andělské bytosti. Řekl mi, že jsem hnusná prolhanápodvodnice, a protože mu to nestačilo, vyběhl ze zpovědnice a dal mi záhlavec klouby prstů, až mivyhrkly slzy. Potom mi uštědřil kázání, jak je nebezpečné vymýšlet si podobné pohádky, zakázal mi se otom zmiňovat, dokonce i v rodině, a dal mi jako pokání spoustu Otčenášů, Zdrávasů a dalších modliteb,které jsem přeříkávala celé týdny, takže už mě nenapadlo o tom ještě někdy vykládat. Když jsem šla dolesa na dříví, dělala jsem takový rámus, že jsem vyplašila každého živoucího tvora v okruhu dvoukilometrů, zpívala jsem latinsky Te Deum, skoro jsem křičela, a domů jsem se vždycky vrátila ochraptělá.Nikdy už jsem toho basajauna neviděla, i když jsem si mnohokrát myslela, že jsem poznala jeho stopy.Určitě to mohli být taky jeleni nebo medvědi, protože tehdy tady byli, ale vždycky jsem věděla, že můjzpěv je pro něj znamení, že se vzdálí, jak jen ho uslyší, že pozná mou přítomnost, přijme ji a vyhne se mijako já jemu.“

Amaia sledovala Engrasinu tvář. Když teta skončila, zadívala se na neteř modrýma očima, které bývaly tak

sytě modré jako Amaiiny a které teď vypadaly vybledlé jako odřené safíry, i když si uchovaly bystroujiskru důvtipné a chytré mysli.

„Teto,“ ozvala se, „ne že bych si myslela, že to nebylo tak, jak jsi to prožila a jak si na to vzpomínáš, ale

musíš uznat, a to neříkám ve zlém, žes vždycky měla velkou představivost, a nevykládej si to špatně, víšpřece, že to podle mě není nic špatného… Ale musíš pochopit, že jsem uprostřed vyšetřování vraždy amusím se na to dívat jako vyšetřující…“

„To máš skvělé hledisko…“ poznamenala teta.

„Napadla tě někdy možnost,“ pokračovala Amaia, „že to, cos viděla, nebyl basajaun, ale něco jiného? Je třeba mít na paměti, že dívky tvé generace nebyly ovlivněny televizí a internetem jako ty dnešní, ale vtéhle oblasti a ve venkovském prostředí obecně se vždycky vyskytovala spousta podobných legend.Podívej se na to z mého pohledu. Dívenka na prahu dospívání, celý den sama v lese, je utahaná a napůldehydratovaná z fyzické námahy, pláče do vyčerpání, možná dokonce na chvilku usnula. Jevíš se jakovhodná kandidátka na mariánské zjevení ve středověku nebo únos mimozemšťany v sedmdesátých

letech.“

„Nezdálo se mi to, byla jsem vzhůru tak jako právě teď a viděla jsem ho, jako vidím tebe. Ale dobře,čekala jsem tuhle reakci, už když jsem se rozhodla ti to vyprávět.“

Amaia na ni spiklenecky pohlédla a Engrasi se zase usmála a ukázala dokonalé části svého uměléhochrupu, které v inspektorce vždy vyvolávaly smích a silné vzedmutí lásky k tetě, i když nevěděla proč.Teta se nepřestávala usmívat a ukázala na ni bílým kostnatým prstem plným prstýnků.

„Ano, mladá paní, věděla jsem to, a protože moc dobře vím, jak funguje tvoje hlavička, mám pro tebedalšího svědka.“

Neteř na ni podezíravě hleděla.

„Koho, některou kamarádku z té tvé veselé partičky kolem pokeru?“

„Buď zticha, ty nevěřící holko, a poslouchej. Před šesti lety, jednou odpoledne v zimě, když jsem šla zkostela, potkala jsem na verandě Carlose Valleja, čekal tam na mě.“

„Carlos Vallejo, můj profesor ze střední školy?“ Přestože ho neviděla celá léta, podoba dona CarloseValleja se jí objevila v hlavě tak ostře, jako by se s ním právě setkala. Jeho džínové obleky dokonaléhostřihu, učebnice matematiky pod paží, vždy upravený knírek, bohaté prošedivělé vlasy, které si za pomocibrilantiny česal dozadu, a pronikavá vůně vody po holení.

„Ano, slečinko,“ usmála se Engrasi, když viděla, jak její zájem stoupá. „Měl na sobě úplně promočenélovecké šaty špinavé od bláta a taky nesl ručnici v koženém pouzdře. Vzbudilo to mou pozornost, protožejak jsem ti řekla, byla zima, brzy se stmívalo a nebyla to doba, kdy by se člověk vracel z lovu v mokrýchšatech, a v posledních dnech nepršelo. Ale hlavně šlo o jeho tvář; byla bledá a zsinalá, jako by mu někdonásilím smyl rysy obličeje ledovou vodou. Věděla jsem, že má velmi rád lov, několikrát jsem na nějnarazila, když se v autě vracel dopoledne z lesa, ale nikdy nenosil lovecké šaty v městečku… Určitě už víš,

jak mu vždycky říkali.“

„Dandy,“ zamumlala Amaia.

„Dandy, ano, mladá paní… Takže dandy měl bláto na kalhotách a na vysokých botách, a když jsem mudala do ruky šálek heřmánkového čaje, viděla jsem, že je má plné škrábanců, a nehty měl černější nežuhlíř. Čekala jsem, až začne mluvit, to má vždycky lepší výsledek.“

Amaia přikývla.

„Dlouho mlčel a pohled upíral do šálku, potom se zhluboka napil, podíval se mi do očí a s veškerouelegancí a vzděláním, které vždycky předváděl, mi řekl: ,Engrasi, doufám, že mi promineš, že jsem se tutak objevil.‘ Rozhlédl se kolem, jako by si až tehdy uvědomil, kde ve skutečnosti je. ,Za všechna ta léta,co tě znám, jsem nikdy nepřišel k tobě domů.‘ Věděla jsem, že chce říct: ,K tobě na poradu.‘ Pomalu jsem

kývala a čekala jsem, až bude pokračovat.

,Předpokládám, že tě moje návštěva překvapuje, ale nevěděl jsem, kam jít, a myslel jsem, že ty, možná…‘ Vyzvala jsem ho, aby pokračoval, až mi řekl: ,Dnes dopoledne jsem v lese viděl basajauna.‘“

Tabule na komisařství byla plná Vennových grafů a střed zaujímaly fotografie tří dívek. Jonan procházel

znovu a znovu zprávy z pitev, zatímco Amaia upíjela drobnými doušky z šálku, který držela v rukou a

tiskla ho ve snaze se ohřát, a přitom téměř hypnoticky sledovala tabuli, jako by se nutila podrobně zkoumat tváře a slova a vytáhnout z nich elixír, živoucí esenci duší, které za těma mrtvýma očima děvčatchyběly.

„Paní inspektorko,“ vyrušil ji Iriarte. Když uviděl její úlek, usmál se a Amaia si pomyslela, že je to milýčlověk. Pracovnu má vyzdobenou kalendářovými obrázky Panny Marie a fotografií své ženy a dvouplavovlasých kloučků, kteří se široce usmívali do objektivu a zdědili vlasy po mamince, protože Iriarte jichměl málo a byly černé a velmi jemné.

„Máme toxikologickou zprávu o Anne. Konopí a alkohol.“

Amaia přečetla nahlas své poznámky: „Patnáct let, členka mariánsko-vincencovské mládeže, známkyvýborné a chvalitebné, členka družstva košíkové a šachového klubu, průkazka do knihovny. V jejím pokoji

růžový přehoz, medvídkové Pú, srdíčka a knihy od Danielle Steel. Něco mi tu nesedí,“ pronesla a zvedlaoči k Zabalzovi.

„Mně taky ne, proto jsme dnes dopoledne promluvili s několika Anninými přítelkyněmi, a ty mají dostodlišnou verzi. Anne žila dvojím životem, podváděla rodiče, aby je uklidnila. Podle kamarádek kouřilamarihuanu, pila alkohol a příležitostně dělala ještě horší věci. Trávila hodiny na internetových sociálníchsítích a uveřejňovala tam poněkud odvážné fotografie. Podle děvčat se ráda předváděla na webkameřenahoře bez; čtu doslova: ,Byla to coura, která se tvářila jako svatoušek, dokonce měla poměr s ženatým

mužským.‘“

„S ženatým mužským? Kdo to je? To může být velice důležité… Co vám ještě řekly?“

„Prý to nevědí, nebo to nechtějí říct. Jak se zdá, ta záležitost trvala pár měsíců, ale ona ho chtěla nechat,říkala,“ četl z poznámek, „,že ten chlap po ní blázní, ale ji už to nebaví.‘“

„Pro Boha živého,“ obrátila se k Iriartemu, „myslím, že jsme tomu přišli na kloub: ona nechce pokračovata on ji zabije, možná udržoval taky nějaké vztahy s Carlou a Ainhoou…“

„Možná s Carlou. Ainhoa byla panna, bylo jí teprve dvanáct.“

„Možná se o něco pokoušel, a když ho odmítla… Dobře, uznávám, že je to trochu přitažené za vlasy, alemůžeme to prošetřit. Víme aspoň, jestli je z Elizonda?“

„Děvčata tvrdí, že téměř určitě ano, ačkoli by mohl být taky z blízkého okolí.“

„Musíme najít toho chlapa, co se mu líbí mladé holky. Obstarejte povolení k prohledání počítače a deníků,diářů a poznámek, které můžou být u té dívky doma, prohledejte taky její skříňku ve škole, zavolejterodičům a požádejte je o povolení promluvit se všemi nezletilými kamarádkami, zajděte za nimi domů… Avšichni choďte v civilu, to poslední, co bych chtěla, je vzbudit podezření u lidí, kteří mají spolupracovat. Ainspektore,“ pohlédla na Iriarteho, „v téhle chvíli ani slovo Anniným rodičům, je zřejmé, že o dvojím životě

své dcery nic nevěděli.“

Podívala se na hodinky.

„Chci, abyste za tři hodiny byli všichni na hřbitově. Stejný postup jako u Ainhoy. Jakmile tam skončíte,přijďte na komisařství. Jonan má velmi dobrý program na digitální fotografie s velkým rozlišením, a

jakmile budou hotové obrázky, chci, abyste tam byli, a shrneme si to. Jonane, podívej se, jestli budeš

moct něco získat z počítače Anne Arbizuové, hledej pořádně, nevadí, když ti to bude trvat celou noc.“

„Jasně, šéfová, jak bude potřeba.“

„Abych nezapomněla, jak jsi na tom s těmi lovci duchů z Huesky?“

„Mám s nimi schůzku dnes navečer v šest hodin, až se vrátí z lesa. Doufám, že už mi budou schopni něcoříct.“

„Já taky doufám, sejdete se tady?“

„Víte, navrhoval jsem to, ale ta ruská doktorka je zřejmě nějak alergická na policejní stanice nebo tak,

pokoušela se mi to vysvětlit do telefonu, ale nerozuměl jsem ani polovině. Takže se sejdeme v hotelu, kdejsou ubytovaní. V hotelu Baztán,“ přečetl.

„Vím, který to je, pokusím se tam přijít,“ řekla Amaia a poznamenala si to do svého digitálního diáře.

Do místnosti vpadl Zabalza a nesl několik listů z faxu, které položil na stůl.

„Paní inspektorko, volají z Pamplony, různá média mají zájem o reportáž z bohoslužby a pohřbu, radí

nám, abychom vydali komuniké.“

„To je práce pro Montese,“ prohlásila Amaia a rozhlédla se kolem. „Kam se k čertu zašil?“

„Ráno telefonoval, že mu není dobře a že se k nám přidá na hřbitově.“

Amaia si odfrkla.

„To bude moct… Prosím vás, kdo ho první uvidíte, řekněte mu, ať se naléhavě dostaví do kancelářeinspektora Iriarteho. Zabalzo, domluvte mi schůzku s Anninými rodiči někdy na čtvrtou odpoledne, jestlito půjde.“

Hodinu před pohřbem začalo pršet a pro nasládlou vůni květin spolu s mokrými kabáty smutečních hostíse v kostele skoro nedalo dýchat. Kázání, ozvěna předchozích, jemuž Amaia sotva věnovala pozornost;možná víc účastníků, morbidních zvědavců a novinářů, jimž farář povolil vstup pod podmínkou, ženebudou natáčet uvnitř kostela. A znovu stejné výjevy bolesti, stejné nářky… A něco nového, jako by sena tvářích účastníků rozhostila zvláštní atmosféra hrůzy jako jemný, ale všudypřítomný závoj. V prvníchřadách se kromě rodiny nacházela početná skupina velmi mladých chlapců a dívek, určitě Annini spolužáci

ze školy. Některé dívky se objímaly a tiše plakaly. Nedostatek energie, kterou už viděla u Ainhoinýchkamarádek, se odrážela i v těchto obličejích. Ztratily přirozený lesk, který mívají tváře mladých, vzhledneustálého výsměchu, který jim poskytuje jistota, že nikdy neumřou, jistota smrti po nepředstavitelnémstáří, za tisíc světelných let, která pro tyto dospívající v tomto krutém okamžiku nabrala skutečný ahmatatelný ráz. Měli strach, takový strach, který člověka ochromí, který ho nutí stát se neviditelným, abyho smrt nenašla. Jistota její blízkosti se dala vnímat jako tenká vrstva popela na jejich unavených tvářích,podobných obličejům mlčenlivých a zdrženlivých starců a stařen. Všichni upírali zraky na Anninu rakev,která byla vystavena před oltářem a hypnoticky zářila ve světle voskovic hořících po stranách, obklopenabílými květy panenské nevěsty.

„Jdeme,“ zašeptala Amaia Jonanovi. „Chci být na hřbitově, než tam začnou chodit lidi.“

Elizondský hřbitov se nacházel na mírném svahu ve čtvrti Anzanborda, i když bylo poněkud domýšlivénazývat čtvrtí tři statky, které byly vidět od hřbitovních vrat. Sklon terénu, který byl u vchodu sotvapatrný, se zvýraznil, když člověk šel dál mezi hroby. Amaia předpokládala, že to bylo tak vymyšleno, abyse zabránilo zadržování vody z častých dešťů uvnitř hrobů. Mnohé hrobky byly vyvýšené a na jejich koncistály hluboké portály, ačkoli v nižší části hřbitova se nacházely jiné, prostší a tradičnější, jejichž deskovéstély byly zapuštěny do země. Tyto hroby jí připomněly jiné vyvýšené hrobky, ty, které viděla před dvěma

lety v New Orleansu. Tehdy se účastnila výměny policistů s akademií, kterou má FBI v Quantiku veVirginii, k níž patřilo i sympozium o kriminálních profilech. Kongres byl zakončen návštěvou New Orleansu,

kde probíhala část kurzu o práci v terénu týkající se identifikace a ukrývání zločinců, protože se tamvyskytovalo mnoho zločinů, které zůstaly neodhaleny kvůli hurikánu Katrina, a spousta nedodělků adůkazů, které se objevovaly léta poté. Amaiu překvapilo, že navzdory uplynulé době město dál nese stopy

důsledků katastrofy, a přesto si uchovává jakousi pochmurnou dekadentní vznešenost připomínajícípovadlý přepych doprovázející v některých kulturách smrt. Jeden z policistů, který ji provázel, zvláštníagent Dupree, ji vybídl, aby sledovala průvod jakéhosi velkolepého pohřbu, kdy jazzová kapela provázelarakev až na hřbitov Saint Louis.

„Tady jsou všechny hrobky vyvýšeny nad zem, aby se zabránilo tomu, že opakované povodně vyplavímrtvé,“ vysvětlil Dupree. „Není to poprvé, co nás navštěvuje nepřízeň počasí. Naposled to bylo podjménem Katrina, ale už to přišlo mnohokrát pod jinými jmény.“

Amaia na něj zaraženě hleděla.

„Asi vám připadá překvapivé, že s vámi agent FBI mluví o takových věcech, ale věřte mi, tohle je kletba mého města, tady mrtví nemůžou být pohřbeni, protože se nacházíme metr osmdesát pod hladinou moře,

a tak se mrtvoly kupí v kamenných hrobkách, které mohou obsahovat několik generací celých rodin, amyslím, že kvůli tomu, že nejsou křesťansky pohřbeni, mrtví v New Orleansu neodpočívají. Je to jedinémísto ve Spojených státech, kde se hřbitovům neříká hřbitovy, ale města mrtvých, jako by zde mrtvínějakým způsobem žili.“

Amaia na něj občas pohlédla, než se ozvala: „V baskičtině se hřbitovu říká hilherria. Doslova to znamená,město mrtvých‘.“

Podíval se na ni s úsměvem.

„Už máme další společnou věc: blízkost k Francouzům, nahánění býků sedmého července a název našichhřbitovů.“

Vrátila se do přítomnosti. „Možná přivedl obyvatele Elizonda k tomu, aby hřbitov navrhli tímto způsobem,nápad vyhnout se záplavám. Původní hřbitov podle tradice obklopoval kostel, který se tehdy nacházelvedle radnice, na hlavním náměstí, dokud nebyl kámen po kameni přemístěn a znovu postaven na místě,kde stojí teď. Totéž se stalo se hřbitovem, který se přestěhoval na silnici Alduides do Anzanbordy. Vanálech se zachovala jen zmínka, která vysvětlovala změnu polohy hřbitova ,ze zdravotních důvodů‘, aledá se lehce předpokládat, že jestliže nějaká velká povodeň strhla kostel a odnesla kameny z jedné z věží

tak daleko, že je už nenašli, vyvrátila také hroby, které ho obklopovaly.“

Stejně jako se nad branou města umisťuje erb se štítem a znaky, nad branou hřbitova kralovala lebka,která prázdnými důlky hlídala návštěvníky a zvěstovala jim, že vstupují do držav toho zvláštního vládceměsta mrtvých. Vpravo u vchodu rostl jediný cypřiš, kousek dál smuteční vrba a na druhém konci buk.Přímo uprostřed hřbitova se tyčil majestátní kříž a od jeho paty se táhly čtyři vydlážděné cesty, kterérozdělovaly hřbitov na čtyři rovnoměrné čtvrtiny, na nichž byly rozmístěny hroby. Hrobka rodinyArbizuových se nacházela právě tam, kde začínala jedna vedlejší cestička. Na hrobce spočíval anděl, který

netečně a znuděně, očividně vzdálený bolesti lidských bytostí, pozoroval hrobníky, kteří nadzvedli deskua posouvali ji po kulatých železných tyčích. Amaia se postavila vedle Jonana, který vypadal uchvácenpodstavcem kříže.

„Myslela jsem, že se kříže staví jen na křižovatkách cest,“ poznamenala Amaia.

„Tak to se pletete, šéfová, původ křížů je starý a zároveň nejistý, a navzdory nepopiratelnému vztahu kekřesťanství jejich umístění na křižovatkách cest zřejmě odpovídá spíš pověrám a předsudkům, které majíco do činění spíš s podsvětím než se světem na zemském povrchu.“

„Ale stavěla je přece církev?“

„Ne vždycky. Církev je spíš pokřesťanštila, aby vstřebala pohanský zvyk, který pokládali za obtížnévykořenit. Od dávných dob se místo, kde se kříží cesty, pokládalo za nejisté. Hrála tu roli fakta, že jetřeba se rozhodnout, jakou cestou se dát, a také nikdy není jisté, kdo nám přijde do cesty a kdo půjdedruhou cestou. Představte si to uprostřed noci, bez osvětlení a bez značek, které ukazují, jaký směrvybrat. Strach dosahoval takového bodu, že když lidé došli na křižovatku, zastavili se a pěknou chvíli stálina odbočce, po níž přišli, a poslouchali, bystřili smysly a pokoušeli se odhadnout neblahou přítomnostutrápené duše. Panovala hluboce zakořeněná víra, že ti, kteří zemřeli násilnou smrtí, a ti, kteří je o životpřipravili, neodpočívají v pokoji, toulají se po cestách a hledají správné místo, kam se obrátit, kde budoupomstěni nebo kde najdou člověka, který jim pomůže nést jejich úděl. A při setkání s nějakou takovousilou mohl člověk onemocnět nebo zešílet.“

„Dobře, to s křižovatkou cest chápu, ale tady, na hřbitově?“

„Nedívejte se na to místo tak, jaké je teď. Možná už to bylo místo nejistoty, než tu udělali hřbitov, možnáse tu stýkaly tři nebo čtyři cesty. Dvě jsou zjevné, z Elizonda do Beartzunu, ale z tohohle svahu možnávedla dolů další cesta z Etxaide, která teď, když jsou silnice, úplně zmizela. Možná tu byla nějaká potřebatohle místo posvětit.“

„Jonane, tohle je hřbitov, všude je tu posvátná půda.“

„Možná se to vztahuje k něčemu předcházejícímu existenci hřbitova… Kříže se také stavěly na místech, kde byl spáchán nějaký odporný čin, aby se očistilo: násilná smrt, znásilnění, nebo také na místa schůzekčarodějnic, těch je tady plno. Kříž má dvojí funkci, posvětit místo a dát najevo, že je tu nejistá půda.Nebo byl možná umístěn na hřbitov kvůli svému tvaru. Čtyři cesty,“ prohlásil a ukazoval rozložení místa,„dokonale vytyčené, které se scházejí ve středu hřbitova, ale také pod ním, v podsvětí, kde možná putujízmučené duše vrahů a jejich obětí.“

Amaia s obdivem sledovala mladého nižšího inspektora.

„Ale na hřbitově by přece nepohřbívali vrahy? Myslela jsem, že je vyobcovali z církve a byla povinnostpohřbít je mimo posvěcenou půdu.“

„Ano, pokud se to vědělo. Ale když i v současnosti zůstávají nepotrestané vraždy, představte si patnáctéstoletí. Sériový vrah by byl jako v ráji, nejpravděpodobněji by jeho zločiny byly přičteny nějakému napůlzaostalému prosťáčkovi. Kříže se stavěly pro jistotu, spíš jako obrana před tím, co bylo skryté, než předtím, co bylo patrné. Existuje ještě jedno vysvětlení, které v tomto případě ztrácí sílu, protože tenhle křížse nachází na hřbitově. Až do pokročilého dvacátého století se nedovolovalo pohřbít v posvátné půdě děti,

které zemřely nepokřtěny, potracené plody nebo děti, které zemřely při porodu. To představovalo vážnýproblém pro jejich rodiny, které chtěly poskytnout nějakou ochranu jejich duším, ale zákon jim tonedovoloval. V mnoha případech, pokud matka zemřela společně s dítětem při porodu, rodina ukryladěťátko mezi její nohy, aby mohly být pohřbeny spolu. Za posvátné se pokládá místo, které zaujímábřevno a podstavec kříže, a protože tu existoval jistý prostor, pokud jde o pohřbívání, rodiny v nocipohřbívaly své maličké u paty křížů. Potom vyryly na podstavec hrubé iniciály nebo maličký křížek. A něco

takového jsem hledal, ale tady nic není.“

„Tak k tomu ti můžu dát lekci antropologie já. V údolí Baztán se děti zemřelé bez křtu pohřbívaly v okolí

rodného domu.“

Amaia se naklonila, a když pohlédla ke vchodu, zdálo se jí, že mezi keři tvořícími plot hřbitova někohovidí. Vztyčila se a byla si jistá, že poznala známé rysy.

„Kdo je to?“ zeptal se Jonan za jejími zády.

„Můj švagr Freddy.“

Sešlý obličej byl popelavě bledý a pod zarudlýma očima měl muž hluboké kruhy. Amaia vykročila k mříži,

ale tvář zmizela mezi listovím. A v té chvíli začalo pršet. Nesčetné deštníky a snaha farníků schovat se pod

nimi značně ztížila úsilí natočit pohřeb. Amaia si všimla Montese, který se postavil poblíž Anniných rodičů.

Pokývl jí na pozdrav a vypadalo to, že se chystá něco říct, ale ona mu naznačila, aby mlčel.

Rodiče Anne Arbizuové byli ve věku, kdy by mohli být jejími prarodiči. Anne k nim přišla, když tovypadalo, že už není naděje na adopci, a od té chvíle se stala středem jejich života. Matka, očividně podvlivem prášků, neplakala, držela se vzpřímeně a téměř podpírala druhou ženu, možná svou švagrovou.Amaia je znala od malička, i když si nebyla jistá jejich příbuzenským vztahem. Matka přidržovala ženu paží

a přitom se dívala do prázdna, do nějakého bodu mezi dceřinou rakví a otevřenou jámou v zemi. Otecale plakal. Stál několik kroků před nimi, skláněl se a bez ustání hladil rakev, jako by se bál, že ztratíposlední pouto, které ho s dcerou pojilo, a prudce odstrkoval ruce, které mu chtěly pomoci, a deštníky,které se ho marně pokoušely ochránit před deštěm smáčejícím mu tvář spolu se slzami. Když začalispouštět rakev do hrobu a on ztratil kontakt s mokrým dřevem, složil se jako strom, jemuž podřízli kmen,zhroutil se mezi kaluže, které se vytvořily na pevném štěrkovém podkladu

Právě to gesto se dotklo její duše, otcova nechuť symbolicky pustit dceřinu ruku, kterou představovalarakev. Taková ukázka nejsilnější lásky stačila k tomu, aby smetla bariéry, za nimiž jako policistka zoddělení vražd měla chránit své vlastní pocity. A právě ta otcova ruka v gestu, které tajně záviděla jinýmrodičům, protrhla hráz jejích emocí a tou hlubokou trhlinou se vylil celý oceán strachu, touhy anesplněných přání být matkou. Zničená přívalem citů ustoupila o několik kroků a obrátila se ke kříži vpokusu skrýt svůj nepokoj. Ruka, to bylo pouto. Přestože se už několik let pokoušela otěhotnět, necítilazvláštní příchylnost k malým miminkům, jak to viděla u svých přítelkyň nebo vlastních sester, neotáčela se

za dětmi, které držely matky v náručí. Ale byla si vědoma výsady, když uviděla matku, jak si vede zaruku své dítě. Ochrana a důvěra, která v tom byla obsažena, pro ni představovala nejdůvěrnější gesto,vyšší než cokoli jiného, co se může odehrát mezi dvěma lidskými bytostmi, a u každého páru malýchručiček spočívajících v jiných, silnějších, symbolizovala veškerou lásku, odevzdání a důvěru, kterou tušila v

mateřství, jež nepřicházelo, jež možná nikdy nepřijde a navždy jí upře možnost hrdě vést za ruku svédítě. Mateřstvím chtěla poskytnout jiné lidské bytosti, krvi své krve, šťastné dětství, které sama neměla, a

nahradit nepřítomnost lásky, kterou vždy cítila ve zmučené matce. Ve své matce.

Když pohřeb skončil, vypadalo to, že se déšť a smuteční hosté vypařili a nahradila je hustá mlha, která se

rozšiřovala údolím mezi svahy řeky Baztán, rozprostírala se ulicemi, takže vypadaly ještě smutnější,pokud to vůbec bylo možné. Amaia zkřehlá zimou čekala před pekárnou, dokud neuviděla přicházetsestru.

„Podívejme, sestřička inspektorka! To je pro nás čest!“ posmívala se Flora. „Nejsi tu pro to, abys hledala

vraha?“

Amaia se usmála a ukázala na ni prstem.

„To právě dělám.“

Flora s klíčem v ruce se zarazila, náhle to v ní probudilo zájem, možná ji to i poplašilo.

„Tady v Elizondu?“

„Ano, tady, takoví vrazi obvykle bývají osoby blízké obětem. Kdybychom měli jen jeden případ… Ale jsouuž tři. Určitě to musí být někdo odsud nebo z blízkého okolí.“

Vešly do pekárny, kde je přivítalo známé aroma, jež Amaia dýchala od dětství a jež tvořilo součást jejíchvzpomínek. Když zavřela oči, skoro uviděla otce v bílých kalhotách a nátělníku, jak zpracovává plátylístkového těsta obrovským železným válečkem, zatímco matka odměřovala přísady v kalibrovaném

džbánku rukama od mouky vonícíma anýzovou esencí, kterou si s ní bude navždy spojovat. Pohlédla na

díži s moukou a po zádech jí přeběhl mráz, zatímco v žaludku pocítila nával nevolnosti. Náhle ji zaplavilatíživá vlna temných vzpomínek a ozvěny minulosti ji zcela ochromily. Zavřela oči a silně je stiskla, jak sepokoušela zavřít cestu hrůze, kterou ten pohled vyvolal.

„Na co myslíš?“ zeptala se Flora, překvapená sestřiným chováním.

„Na to, jak tady aita a ama, tatínek s maminkou, pracovali a jak vypadali šťastně,“ zalhala.

„To je pravda, že pracovali,“ souhlasila Flora, zatímco si myla ruce. „Ale oni byli dva a já teď musímudělat mnohem víc práce, ale sama… I když to tě zrovna moc nevzrušuje, viď, sestřičko?“

„Vím, že je to hodně práce, Floro, ale tys neposlouchala tu druhou část: oni byli šťastní, když to dělali.Nepochybně to bylo klíčem k jejich úspěchu, a tak je to i u tebe.“

„Opravdu? Co ty víš… Myslíš, že jsem šťastná, když to dělám?“ obrátila se k sestře a přitom vytahovala vkanceláři žaluzie.

„Daří se ti přece dobře… Výtečně, řekla bych. Napsala jsi knihy, budeš dělat program pro televizi. FirmaMantecadas Salazar je pojem pro polovinu Evropy a jsi bohatá. Nejsi zrovna obraz neúspěchu.“

Sestřina tvář vypadala pozorně, jako by Flora zvažovala Amaiina slova a určitě se v nich pokoušela najítdvojznačnost.

„Myslím, že kdybys do práce nedala srdce, nedosáhla bys úspěchu,“ pokračovala Amaia. „Máš důvody,abys byla velmi spokojená, a spokojenost je hodně blízko štěstí.“

„Ano,“ připustila Flora a zvedla obočí, „možná teď, ale než jsem se k tomu dopracovala…“

„Všichni musíme ujít svou cestu, Floro.“

„Opravdu?“ rozhořčila se Flora. „A jakou cestu jsi musela ujít ty, jestli se můžu zeptat?“

„Ujišťuju tě, že tam, kde jsem, jsem se nedostala bez úsilí,“ odpověděla Amaia tichým a klidným tónem,

který sestru tak dráždil.

„Ano, ale ty sis svoji námahu vybrala, a mně byla vnucena, nikdo mi nepomohl, všichni se na měvykašlali. Ty jsi odešla, Víctor si rád přihnul a naše sestra…“

Amaia chvilku mlčela a zvažovala výčitku, kterou v necelých čtyřiadvaceti hodinách vyslechla postupně od

obou sester.

„Ty sis taky mohla vybrat, pokud to nebylo to, co jsi chtěla.“ „A kdo se mě ptal, co bych já chtěla?“

„Floro…“

„Ne, řekni mi, kdo se ptal, jestli tu chci zůstat a zadělávat lístkové těsto?“

„Floro, mohla sis vybrat jako všichni, ale vybrala sis, že si vybírat nebudeš… Mě se taky nikdo neptal.

Rozhodla jsem se a vybrala si cestu.“ „A na ostatních ti houby záleželo.“

„To není pravda, Floro, vůbec nikoho se to nedotklo. Na rozdíl od tebe a Ros se mi v pekárně nikdynelíbilo, ani když jsem byla mladší… Jak jsem mohla, utíkala jsem a byla jsem tu jen násilím, to víš stejnědobře jako já. Nechtěla jsem tu pracovat, studovala jsem a rodiče to schvalovali.“

„Ama – maminka – to moc neschvalovala, ale v každém případě byli klidní; už měli Ros a mě, abychompokračovaly v rodinné tradici.“

„Mohla sis vybrat.“

Flora vybuchla: „Nemáš ani ponětí, co je zodpovědnost,“ obrátila se k Amaie a ukázala na ni prstem.

„Prosím tě,“ ozvala se Amaia znechuceně.

„Žádné prosím tě, nic takového… Ty ani naše sestra, ani ten ničema Víctor vůbec nevíte, co to slovo

znamená…“

„Jak vidím, dostaneme všichni.“ Amaia se unaveně usmála, aniž zvýšila hlas. „Floro, ty mě už neznáš, užnejsem ta devítiletá holčička, která utíkala z pekárny. Ujišťuju tě, že při mé práci, každý den…“

„Při tvé práci,“ přerušila ji Flora, „kdo mluví o tvé práci? Jenom ty sama, sestřičko, já mluvím o našírodině, že někdo musel pokračovat ve firmě.“

„Proboha, připomínáš mi Michaela Corleoneho… Firma, rodina, mafie.“ Amaia udělala výsměšné gesto,které ještě víc podráždilo její sestru, jež na ni zuřivě pohlédla a hodila hadr, který držela v ruce, na stůl.Pak se posadila na židli u psacího stolu a rozkývala přitom lampičku, která ho osvětlovala. „Floro, Ros i tyjste žily tady, obě jste projevovaly zájem o pečení cukroví, bavilo vás trávit tu celé hodiny. Když byly Rostři roky, už uměla péct koblihy a bochánky…“

„Naší sestře,“ zamumlala Flora pohrdavě, „to nadšení dlouho nevydrželo, jen co zjistila, že je to skutečnápráce. Nebo si snad myslíš, že by se obchod dal dlouho udržet tak, jak ho vedli rodiče? Zrenovovala jsemtuhle firmu od základů po střechu, zmodernizovala jsem ji a udělala ji konkurenceschopnou. Máš ponětí,jaké kontroly je třeba podstoupit, aby tohle člověk mohl v Evropě dělat? Jediné, co se udrželo, je jméno,Mantecadas Salazar, a ten štít z doby, kdy ho založili prapradědeček s praprababičkou.“

„Vidíš, jak mám pravdu, Floro? Jenom ty jsi mohla mít takovou vizi do budoucna, protože jsi tuhle firmu

měla ráda.“

Její poslední slova Floru umlčela. Amaia sledovala, jak se výrazné linie v jejím obličeji, které se vraštily ve

výrazu nesnášenlivého pohrdání, uvolnily a ustoupily výrazu samolibé pýchy. Rozhlédla se kolem a

napřímila se na židli.

„Ano,“ připustila, „ale otázka nebyla, jestli to tu mám, anebo nemám ráda, případně že by mě to, jakříkáš, činilo šťastnou. Někdo to dělat musel a jako vždycky to padlo na mě, protože na druhé straně jsemjediná, kdo má dostatečné schopnosti, aby se mi to podařilo, prostou soudnost a zodpovědnost, ale takysmysl pro povinnost a závazek. Bylo potřeba udržet rodinné dědictví, podnik, kde se naši tolik nadřeli.

Udržet dobré jméno, tradici. S pýchou i úsilím.“

„Mluvíš, jako bys musela na svých bedrech nést tíhu světa. Co myslíš, že by se stalo, kdyby ses věnovalaněčemu jinému?“

„To ti řeknu, tohle by neexistovalo.“

„Možná by to vedla Ros, vždycky se jí tenhle obchod líbil.“

„Obchod ne, líbí se jí dělat různá těsta, to je rozdíl. Ani si nechci představit, jak by to vypadalo s Ros včele, nevíš, co říkáš… Vždyť nezvládne ani své věci, je nezodpovědná, dětinská a myslí si, že penízepadají z nebe. Kdyby jí aitas – naši rodiče – nenechali dům, neměla by kde bydlet. S tím budižkničemu, co

má za manžela, vyhulencem a povalečem, jak se patří, který z ní vytáhne prachy a lítá za holkama. Tomá být Rosaura schopná dotáhnout tenhle podnik dál? Nemá to, co je k tomu potřeba, a jestli podle tebenemám pravdu, pověz mi, kde je teď? Proč není tady a neukáže svoje nadání?“

„Možná kdybys k ní nebyla tak tvrdá…“

„Život je tvrdý, Amaio,“ prohlásila Flora pohrdavým tónem, jako když chce vyslovit urážku.

„Myslím, že Rosaura je hodná holka a každá se může splést, když si vybírá manžela.“

Flora strnula jako zasažená bleskem. Mlčky a upřeně se dívala na Amaiu, která si vyvodila, že myslí na

Víctora.

„Floro, neřekla jsem to kvůli Víctorovi.“

„Jasně,“ odpověděla Flora a Amaia vytušila, že chystá veškeré zbraně.

„Floro…“

„Ano, vy dvě jste moc hodné, plné dobrých úmyslů, ale řekni mi jednu věc, ty hodná holčičko, kdepak jsibyla, když ama onemocněla?“

Amaia s odporem zakroutila hlavou.

„Opravdu se k tomu chceš vracet?“

„Copak je, beruško, nerada mluvíš o tom, jak jsi opustila nemocnou matku?“

„Do prdele, Floro, nemocná jsi ty,“ obořila se na ni Amaia. „Bylo mi dvacet, studovala jsem v Pamploně,jezdila jsem domů každý víkend a Ros a ty jste byly tady, pracovaly jste tu a už jste byly vdané.“

Flora se postavila a pokročila k ní.

„To nestačilo. Přijížděla jsi v pátek a v neděli ses sbalila. Víš, kolik dní má týden? Sedm, a k nim sedmnocí,“ prohlásila a roztáhla jí před obličejem jednu ruku a dva prsty. „A víš, kdo byl u maminky každounoc? Já, ne ty, já.“ Prudce se udeřila do prsou. „Krmila jsem ji, koupala, dávala jsem ji spát, měnila jsemjí pleny, nosila jí vodu a dávala ji každou chvíli čůrat. Bila mě a nadávala mi, proklínala mě, mě, jedinou,která byla u ní, jedinou, která vždycky stála při ní. Dopoledne přišla Ros a vzala ji na procházku do parku,zatímco já jsem otvírala pekárnu, když jsem předtím byla celou noc na nohou. A když jsem se vrátiladomů, znova to samé, den za dnem bez jakékoli pomoci, protože s Víctorem se taky nedalo počítat.Ačkoli, koneckonců, nebyla to jeho matka. On se o svoji postaral, když onemocněla a zemřela, ale měl

větší štěstí, dostala zápal plic a za dva měsíce byl konec. Já jsem musela bojovat tři roky. Tak mi řekněte,vy hodné holčičky, kde jste byly, a řekněte mi, jestli nemám právo vás pokládat za nezodpovědné.“

Otočila se zády a pomalu přešla ke svému stolu, kde se znovu posadila.

„Myslím, že jsi nespravedlivá, pokud vím, Ros si brala směny navíc v noci, aby s ní mohla být dopoledne,a právě ty jsi trvala na tom, aby ama bydlela s tebou, když aita zemřel. Vždycky jste spolu dobřevycházely, k tobě měla zvláštní vztah, jaký neměla k Ros a ke mně už vůbec ne. Kromě toho jste bylystarší, já jsem byla napůl dítě a navíc jsem byla pryč. Jezdila jsem, kdykoli jsem mohla, a ty víš, že Ros ijá jsme ji chtěly dát do ústavu, když se to s ní zhoršilo. Plně jsme tě podporovaly, když bylo potřeba

nechat ji zbavit svéprávnosti, dokonce jsme ti nabídly peníze na zaplacení ústavu.“

„Zaplatit si to, tak všechno řeší nezodpovědní. Zaplatím a zbavím se problému. Ne, to nebyla otázkapeněz, víš, že když zemřel aita, nechal nám dost peněz. Byla to otázka toho, udělat, co se má, a prohlásitji za nesvéprávnou nebyl můj nápad, ale nápad toho zatraceného doktora,“ bránila se Flora a hlas se jí

zlomil.

„Proboha, Floro, to se mi snad zdá, že o tom zase diskutujeme. Matce nebylo dobře, nebyla už schopnáse postarat ani sama o sebe, natož o firmu. Doktor Salaberria to navrhl, protože věděl, kolika problémyjsme si v téhle otázce prošly, vždyť víš, že soudce neměl nejmenší pochybnost, nechápu, proč se tím teda

trápíš.“

„Ten doktor se pletl tam, kam ho nikdo nezval, a vy jste mu daly volnou ruku. Neměla jsem dovolit,abyste ji daly do nemocnice. Kdyby se jí zápal plic léčil doma, nedopadlo by to tak, já jsem to věděla,věděla jsem, že je ke všemu náchylná a že je nemocnice špatný nápad, ale nechtěly jste mě poslouchat,a všechno dopadlo špatně.“

Amaia se dívala na sestru s velkou dávkou lítosti, kterou v ní vzbuzoval pohled na takovou zášť a takovýhněv. Dřív by vyskočila jako čertík ze škatulky a dala se zatáhnout do její hry výčitek, vysvětlování a úvah,

ale práce u policie ji naučila hodně o sebeovládání, kontrole a úsudku, což musela uplatnit v praxi vestovkách případů tak omezených bytostí, že Flora ve srovnání s nimi vypadala jako tvrdohlavá pubertálnístudentka. Ještě ztlumila tón hlasu a téměř šeptem řekla: „Víš, co si myslím, Floro? Myslím, že jsi jedna ztěch obětavých ženských, co se věnují podpoře rodiny, o niž se tě nikdo neprosil, jenom proto, abysmohla na ostatní navalit pěknou porci viny a výčitek jako kamennou náhrobní desku, která nakonecpohřbí všechny kolem tebe, a ty zůstaneš sama se svým odříkáním a výčitkami, které nikdo nechce slyšet.

To se s tebou děje. Nakonec svým úsilím moralizovat, řídit a využívat situaci dosáhneš jenom toho, že seod tebe každý odtáhne. Nikdo tě nežádal, abys dělala hrdinku nebo se stala mučednicí.“

Flora hleděla do jakéhosi bodu v prázdnu, opírala se lokty o stůl a obě ruce držela překřížené na ústech,jako by si nařizovala ticho, ticho, které však bude dočasné. Bude se držet zpátky, jen dokud se nenajdevhodný okamžik, aby zaútočila jedovatými výpady, pak bude nesmiřitelná. Když promluvila, už svůj hlasovládala a měl obvyklý roztrpčený tón.

„Předpokládám, žes přišla kvůli něčemu důležitějšímu, než abys mi řekla, jaká podle tebe jsem, takžepokud se chceš zeptat na něco konkrétního, udělej to, jestli už nemusíš odejít. Nemám času nazbyt.“

Amaia vytáhla z kabelky malou kartonovou krabičku, sundala víko, a než vytáhla obsah, pohlédla na

sestru.

„To, co ti ukážu, je policejní důkaz, který se objevil na místě jednoho kriminálního činu. Obracím se natebe jako na poradkyni policie. Doufám, že chápeš, že je to tajné. Nesmíš to nikomu říct ani o tom s

nikým mluvit, dokonce ani s rodinou.“

Flora přikývla. Vypadala, že ji to zajímá.

„Tak dobře, prohlédni si tohle a pověz mi, jako co ti to připadá,“ řekla Amaia a vytáhla z krabičky sáčekobsahující voňavý kus pečiva nalezený na Annině těle.

„To je txatxingorri, to se objevilo na místě vraždy?“

„Ano.“

„Na všech místech?“

„Floro, tuhle informaci ti nemůžu poskytnout.“

„Možná to jedl vrah?“

„Ne, spíš se zdá, že to tam dal, abychom to našli, ten kousek, co chybí, jsme poslali do laboratoře. Co mi

o tom můžeš říct?“

„Můžu si na to sáhnout?“

Amaia jí podala bochánek. Flora ho vytáhla ze sáčku, zvedla k nosu a několik vteřin očichávala. Stiskla ho

mezi palec a ukazováček a nehtem odškrábla malý kousíček.

„Existuje nějaká možnost, že je kontaminovaný nebo otrávený?“

„Ne, v laboratoři udělali rozbor a je čistý.“

Dala si kousíček do úst a ochutnávala.

„Dobře, tak ti už řekli, jaké v tom jsou přísady…“

„Ano, teď chci, abys mi ty řekla všechno ostatní.“

„Ingredience jsou prvotřídní. Čerstvé a namíchané ve správném poměru. Je to upečené tenhle týden,

řekla bych, že není starší než čtyři dny a podle barvy a poréznosti to velmi pravděpodobně pekli v peci,

kde se topí tradičně dřevem.“

„To je neuvěřitelné,“ užasla Amaia s upřímným údivem. „Jak to všechno můžeš vědět?“

Flora se usmála.

„Protože umím dělat svoji práci.“

Amaia přešla skrytou urážku.

„A kdo ještě, kromě firmy Salazar, tyhle moučníky vyrábí?“

„Víš, předpokládám, že by je mohl udělat kdokoli, kdo by měl recept. Není to žádné tajemství, objevuje se

v mé první knize podle otcova receptu, kromě toho je to typický místní moučník. Dá se předpokládat, že

v celém údolí bude asi tucet variant toho receptu… Ačkoli ne v této kvalitě, ne s tak vyváženou chutí.“

„Chci, abys mi udělala seznam všech pekáren, cukráren a obchodů v okolí, které je prodávají nebo

vyrábějí.“

„To nebude tak obtížné. V téhle kvalitě je dělám jenom já, pak taky Salinas z Tudely, Santa Marta z Verya možná jedna pekárna v Logronu… I když je pravda, že ty nejsou tak dobré. Můžu ti dát seznamzákazníků, ale je mi jasné, že přímo tady, v Elizondu, se kromě místních prodávají i turistům anávštěvníkům. Nevím, jestli vám to k něčemu poslouží.“

„O to se nestarej, udělej ten seznam. Kdy to můžeš mít hotové?“

„Nejpozději navečer, mám dneska spoustu práce, vždyť víš díky komu.“

„Dnes navečer to bude stačit.“ Amaia nechtěla znovu spadnout do pasti její provokace. Vzala si sáček se

zbytky pečiva. „Díky, Floro, přijde si pro něj inspektor Montes…“

Flora se tvářila netečně.

„Prý se už znáte.“

„Je to tak, je příjemné zjistit, že pro jednou jsi dobře informovaná. Ano, znám ho a je velice milý.Inspektor Montes se tu ze zdvořilosti zastavil, aby mě pozdravil, a když jsme zavírali, kousek měvyprovodil, trochu jsem mu ukázala městečko, dali jsme si kávu, byl moc příjemný a povídali jsme si ospoustě věcí, dokonce i o tobě.“

„O mně,“ zeptala se Amaia překvapeně.

„Ano, o tobě, sestřičko. Inspektor Montes mi vyprávěl, jak sis to zařídila, abys dosáhla toho, že ti přidělili

tenhle případ.“

„To ti řekl?“

„Řekl to asi jinými slovy, je to velmi vychovaný a velkorysý člověk. Máš štěstí, že pracuješ s profesionálem

jeho kalibru. Možná se něco přiučíš,“ dodala s úsměvem.

„To ti taky řekl Montes?“

„Samozřejmě ne, ale je snadné si to odvodit. Ano, děvenko, je to okouzlující člověk.“

„Totéž jsem si myslela já,“ řekla Amaia a vstala, aby svůj hrneček položila do dřezu.

„Ano, všichni tvoji spolupracovníci jsou velmi milí… Viděla jsem tě dnes ráno s jedním velice hezkým.“

Amaia se pobaveně usmála zlomyslnosti své sestry.

„Měli jste hlavy hodně u sebe a vypadalo to, že ti šeptá něco do ucha. Říkám si, co by řekl James, kdyby

to mohl vidět.“

„Neviděla jsem tě tam.“

„Nešla jsem dovnitř, nemohla jsem se zúčastnit bohoslužby v kostele, protože jsem měla schůzku s lidmi z

nakladatelství, ale potom jsem došla až na hřbitov procházkou. Přišla jsem brzy a viděla jsem vás, jakstojíte před jednou hrobkou… Ty ses sklonila k náhrobku a on tě objal.“

Amaia si skousla spodní ret, usmála se a zakroutila hlavou. „Floro, Jonan Etxaide je gay.“

Flora nedokázala zakrýt překvapení a odpor.

„Jenom jsem se sklonila k náhrobku jedné z mých učitelek na základní škole, Irene Barnové, vzpomínáš si

na ni? Uklouzla jsem a on mě zachytil.“

„To je ale roztomilé, navštěvuješ její hrob?“ posmívala se Flora.

„Ne, jenom jsem se sklonila, abych postavila květináč, který shodil vítr, a vtom jsem poznala její jméno.“

Flora jí pohlédla do očí.

„Maminku navštěvovat nechodíš.“

„Ne, Floro, nechodím ji navštěvovat, ale řekni mi, čemu by to teď posloužilo?“

Flora se obrátila k oknu a zašeptala: „Teď už ničemu.“

Od skladu se ozval silný hluk motoru a Flořin obličej náhle zachmuřil jakýsi stín.

„To bude Víctor,“ zašeptala.

Vyšly až k zadním dveřím pekárny, kde Flořin bývalý manžel parkoval starodávnou motorku.

„Teda Víctore, ta je nádherná, kdes k ní přišel?“ zeptala se Amaia na pozdrav.

„Koupil jsem ji od obchodníka se železným šrotem v Sorii, ale ujišťuju tě, že když jsem si ji přivezl, takhle

nevypadala.“

Amaia ji obešla, aby se lépe podívala.

„Nevěděla jsem, že se tomuhle věnuješ, švagře.“ Říkala mu dál švagře a určitě mu tak bude říkat pořád.

„Je to relativně nová záliba, do motorek jsem se pustil před pár lety. Začal jsem značkami Bultaco

Mercurio a pak sportovní Montesou Impala 175 a od té doby jsem zrestauroval čtyři včetně téhle, to je

sportovní, značka Ossa 175… Jedna z těch, na které jsem nejvíc hrdý.“

„Neměla jsem o tom ani ponětí, ale odvedl jsi skvělou práci.“

Flora si odfrkla a dala tak najevo svou rozmrzelost. Došla ke dveřím a řekla: „Dobře, tak až si přestaneš

hrát, dej mi vědět, budu uvnitř pracovat.“ Práskla dveřmi a zmizela v domě.

Víctor nasadil úsměv přiměřený okolnostem.

„Flora prostě nemá motorky ráda, pro ni je tahle záliba ztráta času a peněz.“ Pokusil se ospravedlnit:

„Když jsem byl svobodný, měl jsem vespu, a dokonce jsem ji občas svezl.“

„To je pravda, vzpomínám si na ni, byla červenobílá! Přijížděl jsi pro ni právě sem, ke skladu, a když jste

se loučili, vždycky ti říkala totéž, abys byl opatrný a abys…“ prudce se zarazila.

„…abych nepil,“ dokončil Víctor. „Jakmile jsme se vzali, přesvědčila mě, abych ji prodal, a jak vidíš,

poslechl jsem ji jen v tom prvním.“

„Víctore, nechtěla jsem tě naštvat…“

„Nedělej si starosti, Amaio, jsem alkoholik, dalo mi dost práce si to přiznat, ale je to moje součást a žiju s

tím. Jsem jako diabetik, ačkoli místo toho, abych už nejedl dort, se musím obejít bez tvé sestry.“

„Jak se ti daří? Teta mi říkala, že bydlíš na statku po rodičích…“

„Daří se mi dobře; matka to vymyslela moc dobře, kromě statku mi nechala měsíční rentu, která mi

umožňuje vyžít. Jezdím na schůzky anonymních alkoholiků do Irúnu, restauruju motorky… Nestěžuju si.“

„A co Flora?“

„To víš…“ Usmál se a pohlédl ke dveřím skladu. „Však ji znáš, jako vždycky.“

„Ale…“

„Nerozvedli jsme se, Amaio, ona o tom nechce ani slyšet a já taky ne, i když předpokládám, že z jinýchdůvodů.“

Prohlédla si Víctora v modré, čerstvě vyžehlené košili, oholeného, slabě vonícího kolínskou, opírajícího se

o motorku… Připomněl jí mladíka, jenž se o Floru kdysi ucházel, a pocítila jistoru, že Floru dosud miluje,že ji přese všechno nikdy nepřestal milovat. Ta jistota ji vyvedla z míry a okamžitě ke švagrovi pocítila

vlnu náklonnosti.

„Pravda je, že jsem jí to dost zkomplikoval, nedovedeš si představit, k čemu člověka dovede alkohol.“

„Radši řekni, že nevíš, kam tě dovede žít dvacet let s novodobou ježibabou,“ pomyslela si Amaia. Aby s nívydržel, přišlo mu nakonec nejlehčí přestat si přihýbat. „Proč jezdíš na schůzky do Irúnu? Copak tu nejsounějaké blíž?“

„Ano, při místním kostele, myslím, že vždycky ve čtvrtek, ale tady radši dál figuruju jako známý opilec.“

Jaro 1989

Byla to bezpochyby nejošklivější školní brašna, jakou kdy viděla. Tmavozelená s hnědými přezkami, jakouuž léta nikdo nenosil. Nesáhla na ni, aspoň ne toho dne. Naštěstí školní rok končil a až do září ji nebudemuset používat. To si pomyslela. Ale ten den na ni nesáhla. Zůstala zticha, hleděla na tu hrůzupostavenou na kuchyňské židli, a aniž si to uvědomila, zvedla ruku a přejela si jí po kratičkých vlasech, jež

jí teta s námahou jakžtakž zarovnala, jako by na jakési základní úrovni chápala, že tyto urážky majísouvislost. Oči se jí zaplnily slzami holčičky, která má narozeniny, holčičky, která je strašně zklamaná. Jejídvě sestry na ni kulily oči napůl skryté za velkými šálky teplého mléka, z něhož se kouřilo. Žádná nicneřekla, i když Rosaura někdy tiše plakala, když ji Rosario plísnila.

„Můžeš mi říct, co se ti teď děje?“ zeptala se matka netrpělivě.

Chtěla říct spoustu věcí. Že je to strašný dárek, že ví, že nedostane džínové kalhoty s laclem, ale že něcotakového přece jen nečekala. Že některé dárky jsou myšleny jako potupa, mají ponížit a ranit, a to jelekce, jakou by o svých devátých narozeninách neměla dostat žádná holčička. To Amaia věděla, když se v

zoufalství dívala na tu hrůzu a nemohla zadržet slzy. Docházelo jí, že ta strašlivá aktovka není plodemnedbalosti nebo spěchu ve snaze sehnat dárek na poslední chvíli, ani nereaguje na nějakou potřebu. Měla

tašku přes rameno z plachtoviny, v níž nosila knihy, a ta byla v naprostém pořádku. Ne. Bylo topromyšlené a provedené s největší péčí, aby to vzbudilo žádoucí účinek. A s naprostým úspěchem.

„Nelíbí se ti?“ zeptala se matka.

Chtěla říct tolik věcí, věcí, které věděla a tušila a které ve své dětské mysli ani nedovedla rozluštit autřídit. Jenom zamumlala: „Ta je pro kluky.“

Rosario se usmála s blahovůlí, která svědčila o tom, jak si to užívá.

„Nemluv hlouposti, v těchhle věcech není rozdíl mezi kluky a děvčaty.“

Amaia neodpověděla, velmi pomalu se otočila a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Jdu k tetě.“

„Tak to ne,“ vybuchla matka okamžitě. „Co tě to napadá, ohrnuješ nos nad dárkem od rodičů a hned topoběžíš vykládat tetě? Chceš, aby ti ta čarodějnice – sorgina – předpověděla budoucnost? Chceš vědět,

kdy budeš mít kalhoty s laclem jako tvoji kamarádi? To teda ne, jestli chceš jít odsud, jdi pomáhat otci dopekárny.“

Amaia šla dál ke dveřím a neodvážila se na matku pohlédnout.

„Než odejdeš, odnes si dárek do svého pokoje.“

Amaia šla dál a neohlížela se, zrychlila krok, a než došla na ulici, ještě slyšela matku, jak ji několikrát volá.

Pekárna ji přijala sladkou vůní anýzové esence. Otec nosil pytle s moukou, které stavěl vedle díže, kam jepozději vysype. Hned si všiml její přítomnosti a pokročil k ní, oprášil si mouku ze zástěry a pak ji objal.

„Pročpak se tak tváříš?“

„Ama mi dala dárek,“ zaúpěla Amaia a zabořila tvář otci do prsou a ztlumila tak svá slova.

„Ale jdi, no tak, už přestaň,“ těšil ji otec a hladil ji po ostříhané hlavičce, tam, kde jí dříve rostly bohatévlásky. „No tak,“ opakoval a oddálil ji, aby jí viděl do obličeje. „Přestaň plakat a jdi si umýt tvářičku. Ještějsem ti nedal svůj dárek.“

Amaia si omyla tvář v umyvadle, které bylo vedle stolu, a nespustila oči z otce, který držel v rukou obálkusépiové barvy, na níž bylo napsáno její jméno. Obsahovala novou, pětitisícipesetovou bankovku. Holčička

se kousla do rtu a pohlédla na otce.

„Ama mi to vezme,“ ozvala se s obavou. „A vyhubuje ti,“ dodala.

„Na to už jsem myslel, a proto máš v obálce ještě něco.“

Amaia prohledala vnitřek a uviděla, že obsahuje klíč. Tázavě pohlédla na otce. Vzal obálku a vyklopil klíč

na ruku.

„To je klíč od pekárny. Myslel jsem, že si tu peníze můžeš schovat, a když budeš část potřebovat, můžešsi sem zajít s vlastním klíčem, když bude ama doma. Už jsem mluvil s tetou a ona ti koupí ty kalhoty, cochceš, v Pamploně, ale tyhle peníze jsou pro tebe, aby sis koupila, co budeš chtít. Zkus být opatrná aneutratit všechno najednou, nebo na to maminka přijde.“

Amaia se rozhlédla kolem a vychutnávala si už předem svobodu a výsadu, kterou představovalo mít klíč.Otec protáhl kousek tenkého provázku očkem na klíči, zavázal ho a opálil zapalovačem konce provázku,aby se nerozpletly, a pak zavěsil klíč dceři na krk.

„Ať ho nevidí ama, ale jestli ho uvidí, řekni, že je od tetina domu. Pečlivě zamkni, když budeš odcházet, avšechno bude v pořádku. Můžeš si obálku schovat za tamtěmi soudky od esencí, už léta jsme na ně ani

nesáhli.“

V následujících dnech Amaia nashromáždila ve školní aktovce malé poklady, které si kupovala za své

peníze. Téměř všechno bylo zboží z papírnictví. Zápisník, na jehož obálce byl překrásný harlekýn sedící na

srpku měsíce; propisovačku s květinovým potiskem vonící po růžích; látkový penál, který vypadal jakohorní část kalhot s kapsičkami a zipy, a razítko ve tvaru srdce se třemi inkoustovými polštářky různýchbarev.

Ve čtyři odpoledne je Annin otec přijal v pečlivě uklizeném salonu, zároveň však zaplněném dívčinýmifotografiemi. Navzdory lehkému třasu rukou při servírování kávy vypadal klidně a ovládal se.

„Budete muset omluvit moji ženu, vzala si prášky na uklidnění a leží, ale jestli je to nutné…“

„Neobtěžujte se, chceme vám jen položit několik jednoduchých otázek; pokud to tedy nepokládáte zavhodné, nebude nutné ji obtěžovat,“ prohlásil Iriarte se stopou dojetí v hlase, která Amaie neunikla.Vzpomněla si, jak na něj zapůsobilo, když poznal Anne ležící u řeky. Annin otec se usmál způsobem, který

Amaia viděla při mnoha příležitostech; jako zlomený člověk.

„Je vám lépe? Viděl jsem vás na hřbitově…“

„Ano, děkuju, to bylo tlakem. Lékař mi řekl, abych bral tyhle prášky,“ ukázal krabičku, „a abych nepilkávu.“ Znovu se usmál a pohlédl na kouřící šálky na stolku.

Amaia se na několik vteřin upřeně zadívala na muže a odhadovala jeho bolest. Pak se zeptala: „Co námmůžete říct o Anne, pane Arbizu?“

„Jenom dobré věci. Chtěl jsem vám říct, že Anne nebyla biologicky naše.“ Amaia si uvědomila, že sevyhýbá slovům: „Nebyla naše dcera.“

„Ode dne, kdy jsme si ji přinesli domů, to bylo štěstí. Byla hezoučká, podívejte,“ a vytáhl zpod jednohopolštáře stojánek s fotografií, která ukazovala plavovlasé usměvavé miminko. Amaia předpokládala, že sena ni díval, než přišli, a pak poslechl podvědomý popud a zakryl ji. Prohlédla si fotografii a ukázala jiIriartemu, který zašeptal: „Hezoučká,“ a vrátil mu obrázek, který muž znovu zakryl polštářem.

„Měla moc dobré známky, zeptejte se jejích profesorů, je… Byla moc chytrá, mnohem víc než my, a mochodná, nikdy nám nezpůsobila žádnou mrzutost. Nepila ani nekouřila jako ostatní dívky jejího věku aneměla kluka, říkala, že při studiu na takové věci nemá čas.“

Zarazil se a sklopil pohled k prázdným rukám. Na několik vteřin strnul jako člověk, jehož okradli a onnechápe, kde je to, co měl pouhý okamžik předtím v náručí.

„Byla to dcera, jakou by chtěl mít každý…“ zamumlal téměř pro sebe.

„Pane Arbizu,“ přerušila ho Amaia a on na ni pohlédl, jako by se právě probral z dlouhé letargie, „dovolil

byste nám prohlédnout si pokoj vaší dcery?“

„Jistě.“

Prošli společně chodbou, v níž na jedné i na druhé straně visely další Anniny fotografie, záběry z přijímání,

ze školky, když jí byly tři nebo čtyři roky, v džínovém oblečku v sedmi letech; otec se před každouzastavil a řekl jim nějakou příhodu. Ložnice vypadala trochu rozházená od Jonana a jeho týmu, kterýodtud odnesl počítač a deníky. Amaia všechno přehlédla. Růžové a fialové barvy v pokoji ve všemostatním dost obvyklém. Krémový nábytek dobré kvality. Prošívaná pokrývka s květinovým vzorem, kterýse opakoval na závěsech a poličkách, na nichž bylo vidět víc plyšáků než knih. Šla k nim blíž a přelétlaočima tituly. Matematika, šachy a astronomie spolu s milostnými romány. Překvapeně se obrátila kIriartemu, který pochopil nevyslovenou otázku a odpověděl: „Je to zachyceno ve zprávě, včetně seznamutitulů.“

„Už jsem vám říkal, že naše Anne byla velice chytrá,“ poznamenal tupě otec ode dveří do pokoje, kde sezastavil, pohlížel do místnosti a křivil ústa ve výrazu, z něhož Amaia poznala, že se snaží zadržet pláč.

Vrhla poslední pohled do nitra šatní skříně. Šaty, které by řádná křesťanská matka koupila své dospívajícídceři. Zavřela dveře a vyšla za Iriartem z pokoje. Muž je doprovodil ke dveřím.

„Pane Arbizu, existuje možnost, že vám Anne něco tajila, že by měla důležitá tajemství nebo přátele,

které jste neznali?“

Otec to kategoricky popřel.

„To je nemožné. Anne nám vyprávěla všechno. Znali jsme všechny její kamarády, měli jsme velmi dobrý

vztah.“

Když šli dolů, Annina matka je zastavila na schodišti. Amaia předpokládala, že tam na ně čekala vsedě nastupních, které oddělovaly hlavní vchod od přízemí. Měla na sobě pánský hnědý župan na modrém

pyžamu, také mužském.

„Amaio… Promiň, už je z tebe paní inspektorka, pamatuješ se na mě? Znala jsem tvoji matku, moje staršísestra a ona byly přítelkyně, stejně si na to nevzpomínáš.“ Když mluvila, mnula si ruce a lámala jednu vdruhé tak strašně, že od nich Amaia nemohla odtrhnout oči, jako by to byly dvě zraněné bytosti marně

hledající úkryt.

„Pamatuju se na vás,“ řekla a podala jí ruku.

Náhle, aniž by kdo z přítomných mohl tušit její úmysl, si žena před Amaiou klekla a její ruce, ty rucezraněné prázdnotou, sevřely Amaiiny jakoby do kleští silou, která se zdála u tak křehké ženy nemožná.Zvedla oči a snažně prosila: „Chyť toho netvora, který zabil moji princezničku, moji nádhernou holčičku.

Zabil mi ji a nesmí mít klid.“

Její manžel zaúpěl: „Ach proboha, co to děláš, miláčku?“

Seběhl po schodišti a pokusil se svou ženu obejmout. Iriarte ji uchopil v podpaží a zvedl, ale ani tak

nepustila Amaiiny ruce.

„Já vím, že je to nějaký chlap, protože jsem mockrát viděla, jak se chlapi na moji Anne dívali, jako vlci,žádostivě a hladově… Matka tohle vidí, jasně to pozná a já jsem viděla, jak lačnili po jejím těle, jejímobličeji, jejích nádherných ústech. Viděla jste ji, paní inspektorko? Byl to anděl. Tak dokonalá, že vypadala

skoro neskutečně.“

Manžel se jí díval do očí, tiše plakal a Amaia viděla, jak Iriarte polyká sliny a pomalu se nadechuje.

„Vzpomínám si na den, kdy jsem se stala její matkou, den, kdy mi ji odevzdali a já ji vzala do náručí.Nemohla jsem mít děti, ty chudinky umíraly v mém břiše v prvních týdnech těhotenství, potrácela jsemnenadále, úplně a beze zbytku, říkají tomu přirozený potrat, jako by bylo něco přirozeného naskutečnosti, že člověku děti umírají v těle. Měla jsem pět potratů, než jsem si jela pro Anne, a tehdy užjsem ztratila veškerou naději, že budu matkou, už jsem nechtěla…, nechtěla jsem tím znovu projít anebyla jsem schopná představit si sebe sama, jak držím v rukou něco víc než ty krvavé uzlíčky, které seve mně sotva stačily vyvinout. V den, kdy jsem si domů přivezla Anne, jsem se nemohla přestat chvět, ažsi manžel myslel, že mi dítě vypadne z náručí. Vzpomínáš si?“ pohlédla na něj. Mlčky přikývl.

„Po cestě, když jsme jeli domů, jsem nemohla odtrhnout oči od jejího dokonalého obličejíčku, byla takkrásná, že vypadala jako neskutečná. Když jsme vešli dovnitř, položila jsem ji na postel a úplně ji svlékla,ve zprávě se uvádělo, že je to zdravá holčička, ale já si byla jistá, že bude mít nějakou vadu, nějakýnedostatek, nějaké ošklivé znamínko, něco, co poskvrní její dokonalost. Prohlédla jsem jí tělíčko a jenomjsem žasla nad tím, co jsem viděla. Měla jsem podivný pocit, jako bych se dívala na mramorovou sošku.“Amaia si vzpomněla na bezvládné tělo dívky, které jí připomnělo madonu, dokonalou ve svéneposkvrněnosti. „Další dny jsem strávila tím, že jsem ji s úžasem pozorovala, když jsem ji vzala donáručí, cítila jsem takovou vděčnost, že jsem se rozplakala z čiré úzkosti a štěstí. A tehdy, v průběhu těchkouzelných dní, jsem znovu otěhotněla, a když jsem na to přišla, bylo mi to skoro jedno, víte, protože užjsem matkou byla, porodila jsem srdcem a počala jsem svou dceru ve svém náručí. Možná proto, žepočetí dítěte už nebylo cílem mého života, se těhotenství vyvíjelo dobře. Nikomu jsme to neřekli, už jsmeto nedělali. Po tolika zklamáních jsme se naučili držet to v tajnosti. Ale tehdy se těhotenství vyvíjelo dál,dospěla jsem do pátého měsíce, břicho už bylo víc než patrné a lidi si o tom začali vykládat. Anne bylaskoro stejně stará jako to stvoření, které jsem nosila v sobě, asi šest měsíců, a byla překrásná, hlavičkuměla porostlou blonďatými vlásky, které se jí na spáncích vlnily, a modré oči s dlouhými řasami jí svítily vobličeji, který byl dál bez poskvrnky. Vozila jsem ji v kočárku v modrých šatičkách, které mám ještěschované, a byla jsem tak hrdá, když se nad ní skláněli a dívali se na ni, že jsem skoro zářila nadšením.Jedna švagrová ke mně přišla a políbila mě. ,Gratuluju,‘ řekla mi, ,Tak vidíš, jenom ses potřebovalauvolnit, abys otěhotněla, a teď budeš mít konečně dítě z vlastní krve.‘ Úplně jsem ztuhla. ,Děti nejsou zkrve, děti jsou z lásky,‘ řekla jsem jí a skoro jsem se třásla. Odpověděla mi: ,Jistě, jistě, vždyť já tirozumím, vzít si dítě z nalezince je velice ušlechtilé a tak, ale až zažiješ tohle,‘ sáhla mi na břicho, ,budeto pro tebe jako nic.‘ Vrátila jsem se domů a točila se mi hlava a bylo mi hnusně. Vzala jsem dcerku donáručí a přitiskla jsem ji k hrudi, zatímco ve mně stoupala úzkost a panika a v břiše se mi šířilo palčivéhorko od místa, kde se mě dotkla ta čarodějnice. Tu noc jsem se probudila zbrocená potem a vyděšenávědomím, že mi dítě uvnitř umírá. Cítila jsem, jak se trhají jemná vlákna, která ho ke mně poutala, a jaksílila bolest, ucítila jsem mocnou sílu, která mě zevnitř znehybňovala do té míry, že jsem nebyla schopnanatáhnout ruku k manželovi, který spal vedle mě, ani vydat ze sebe víc než neslyšné sténání, dokud mimezi nohama nevyšplíchla horká tekutina. Lékař mi pak ukázal děťátko, chlapečka se zřetelnou fialovoutvářičkou, místy průhlednou. Řekl mi, že mi musel udělat zákrok a taky výškrab, protože placenta nevyšlacelá. A já jsem se pořád dívala do děsivé tváře svého mrtvého syna a řekla jsem mu, aby mi podvázalvaječníky, nebo vzal dělohu, že je mi to jedno, že moje břicho není kolébka, že je to hrobka mých dětí.Lékař váhal, řekl mi, že možná později bych se znovu mohla pokusit stát se matkou, ale já mu řekla, žeuž jí jsem, že jsem matkou anděla a nechci být matkou nikoho jiného.“

Amaia s největším smutkem sledovala vnitřní drama té ženy, jež bylo částečně i jejím dramatem: jejíbřicho jako hrobka nenarozených dětí. Annina matka mluvila dál, vylévala si před nimi srdce při zpověditoho, co ji zřejmě v nitru tížilo.

„Patnáct let jsem se švagrovou nemluvila a ta kráva ani neví proč. Až dnes na pohřbu. Přišla ke mně spláčem a pošeptala mi: ,Promiň.‘ Bylo mi jí tak líto, že jsem ji objala a nechala ji plakat, ale neodpověděla

jsem jí, protože jí nikdy neodpustím. Už nejsem matka, paní inspektorko, někdo mi ukradl růži, která mivyrostla ze srdce, jako v té básni, a teď mám v břiše jen hrob a další v prsou. Chyťte ho, zastavte ho, aaž ho najdete, zastřelte ho. Udělejte to, jestli to neuděláte vy, udělám to já. Přísahám vám na všechnysvé mrtvé děti, že ho budu celý život pronásledovat, čekat na něj a nenechám ho na pokoji, dokud ho

nedostanu.“

Když vyšli na ulici, Amaia si připadala poněkud divně, jako by přistála po dlouhém letu.

„Viděla jste ty zdi, šéfová?“ zeptal se Iriarte.

Přikývla a vzpomněla si na fotografie, které zdobily stěny domu podobajícího se teď mauzoleu.

„Zdálo se, že se na nás dívá ze všech stran. Nevím, jak to překonají, když budou žít v tom domě.“

„Nepřekonají to,“ odpověděla s dojetím.

Náhle si všimla přítomnosti ženy, která rychle přecházela ulici se zjevným úmyslem dostat se k nim. Když

stála před ní, poznala Anninu tetu, švagrovou, kterou Annina matka celá léta ani nepozdravila.

„Byli jste u nich?“ zeptala se a oddychovala, jak se snažila jít rychle.

Amaia neodpověděla, protože si byla jista, že takové úsilí nevyvinula proto, aby se dozvěděla, odkudpřicházejí.

„Já,“ zaváhala, „já mám švagrovou moc ráda. Je strašné, co se jim stalo. Teď jdu k nim, abych… prostěabych byla s nimi. Co víc můžu udělat. Je to strašné, ale stejně…“

„Copak?“

„To děvče, Anne, nebylo normální… Nevím, jestli mi rozumíte. Byla krásná a moc chytrá, ale bylo v níněco, něco zlého.“

„Něco zlého? A co to bylo?“

„Byla to ona. Ona byla to zlé. Anne byla belagile, temná žena, čarodějnice. Byla uvnitř tak temná, jakobyla navenek bílá. Už když byla malá holčička, vypadalo to, že její pohled člověkem proniká, měla v soběsvětlo plné zla. A čarodějnice, když zemřou, nedosáhnou klidu, to uvidíte. Anne ještě neskončila.“

Prohlásila to se stejným přesvědčením a jistotou, jako by mluvila před inkvizičním tribunálem. Řekla slovo,

které dnes zní uvěřitelně jenom v nějakém filmu o záhadách nebo v hororu, bez známky studu nebopochybnosti. Nicméně bylo vidět, že je velice neklidná, dalo by se říct i vystrašená. Viděli, jak odchází sjistotou člověka, který splnil trudnou povinnost, která ho však šlechtí.

Po pár vteřinách rozpaků Amaia s inspektorem pokračovali v cestě ulicí Akullegi, a vtom Iriartemu zazvonil

telefon. „Ano, je se mnou, právě teď jdeme na komisařství. Řeknu jí to.“ Amaia na něj hleděla s očekáváním. „Paní inspektorko, jde o vašeho švagra Alfreda… Je ve státní nemocnici v Pamploně, pokusil se o

sebevraždu. Jeden z jeho přátel ho našel, jak visí za krk ze schodiště. Naštěstí se zdá, že přišel včas, ale

jeho stav je velmi vážný.“

Amaia zkontrolovala na hodinkách, kolik je. Čtvrt na šest. Ros má právě přijít z práce.

„Inspektore, jděte na komisařství, já půjdu domů, nechci, aby se to sestra dozvěděla od někoho cizího.Potom pojedu do nemocnice, vrátím se co nejdřív, mezitím pracujte tady na tom všem, a jestli…“

Přerušil ji: „Paní inspektorko, to byl komisař, požádal mě, abych s vámi jel do Pamplony… Jak se zdá,pokus o sebevraždu vašeho švagra má souvislost s tímhle případem.“ Amaia na něj zírala vyvedená z

míry.

„Souvislost s tímhle případem? S jakým případem? S případem basajauna?“

„Nižší inspektor Zabalza nás čeká v nemocnici, řekne vám víc, já vím tolik co vy. Až vyřídíme nemocnici,komisař nás chce v osm hodin vidět na komisařství v Pamploně.“

Ulice Braulia Iriarteho se dříve jmenovala Sluneční, protože všechna průčelí jsou obrácena k jihu a slunceulici zahřívá a osvětluje až do svého západu. Časem ji přejmenovali na počest místního dobrodince, kterýdobyl Ameriku a po založení pivovarnického impéria značky Coronita zbohatl, vrátil se do městečka afinancoval hřiště na pelotu, charitativní centrum a některé další důležité stavby. Ale Amaia si pořádmyslela, že Sluneční ulice byl vhodnější název, zásadní a starodávný, pocházející z doby, kdy člověk žil vespojení s přírodou, a že byl odstraněn mocnou vládou peněz. Byla vděčna za teplé paprsky, které jízahřívaly obličej a ramena navzdory únorovému chladnu a dalšímu, mnohem silnějšímu mrazu, kterýopakovaně vykukoval z jejího nitra jako špatně pohřbená mrtvola, mrazu, který se vrátil s Iriarteho slovy.Nepřestávala kroutit hlavou nad informací, které se jí dostalo. V zoufalém pokusu najít odpověďbombardovala policistu otázkami, ale on uvážlivě odmítal vypouštět do vzduchu nové hypotézy. Nakonecse ponořil do dotčeného mlčení a jenom kráčel vedle ní. Když došli k domu, uviděli Rosin vůz Ford Fiesta,

který zastavil u vchodu.

„Ahoj sestřičko,“ pozdravila Ros s radostí, že ji vidí.

„Ros, pojď dovnitř, musím s tebou mluvit.“ Rosin úsměv se rozplynul.

„Neděs mě,“ řekla a otevřela dveře. Vešly do obývacího pokoje. Amaia se na ni upřeně dívala.

„Posaď se, Ros,“ řekla a ukázala na židli.

Ros se posadila ke stolku na stejné místo, které si vybrala, když si vykládala karty.

„Kde je teta?“ zeptala se Amaia, která si náhle uvědomila, že ještě neviděla Engrasi.

„To nevím, Bože můj, stalo se jí něco? Mně řekla, že zřejmě půjdou s Jamesem nakupovat do Eroski…“

„Ne, teta je v pořádku… Jde o Freddyho, Ros.“

„O Freddyho?“ opakovala Ros, jako by nikdy předtím to jméno neslyšela.

„Pokusil se o sebevraždu, oběsil se na zábradlí schodiště u vás doma.“

Ros zůstala klidná, možná až příliš klidná.

„Zemřel?“ otázala se.

„Ne, naštěstí v té chvíli přišel do domu jeden jeho přítel a… Nevíš, jestli byl někde u vchodu schovaný

klíč?“

„Ano, několikrát jsme se o to pohádali, nelíbilo se mi, že jeho kamarádi můžou kdykoli vejít do domu.“

„Je mi to moc líto, Ros,“ zašeptala Amaia.

Ros si skousla spodní ret a mlčela a přitom se dívala kamsi do prázdna, vpravo od Amaiy.

„Ros, já hned teď jedu do Pamplony, řekli nám, že je ve státní nemocnici.“ Vynechala informaci o

předpokládaném spojení Freddyho s případem.

„Nech tetě vzkaz, Jamesovi zatelefonujeme cestou.“

Ros se nepohnula z místa. „Já nepojedu, Amaio.“

Amaia, která už udělala několik kroků ke dveřím, se zarazila. „Jak to, že nepojedeš? Proč?“ zeptala se velmi překvapeně. „Nechci jet, nemůžu. Nemám na to sílu.“

Amaia na ni několik vteřin hleděla a pak přikývla.

„Tak dobře, chápu,“ zalhala. „Zavolám ti, až se něco dozvím.“

„Ano, radši mi zavolej.“

Když nastoupila do vozu, zadívala se na Iriarteho, který už seděl za volantem.

„Opravdu ničemu nerozumím,“ prohlásila a zírala na něj. Zakroutil hlavou, protože jí nemohl pomoci.

Nemocnice je přivítala charakteristickým pachem dezinfekce a mrazivým proudem vzduchu, který vanul ve

vestibulu.

„V zadní části, u starého vchodu na pohotovost, se pracuje, fouká to odtamtud,“ vysvětlil Iriarte.

„Kde je jednotka intenzivní péče?“

„Tady blízko,“ ukázal na druhou stranu, „nedaleko operačních sálů, zavedu vás tam, byl jsem tam

mockrát.“

Šli po zelené čáře nakreslené na zemi, procházeli jednou chodbou za druhou, až se z jednoho pokoje, kde

byl jen stolek a půl tuctu křesel, o něco pohodlnějších než plastikové židle, které se vyskytovaly v řadáchna chodbách, vynořil nižší inspektor Zabalza.

„Pojďte sem, tady můžeme mluvit, nikdo tu není.“

Zabalza znovu vykoukl do chodby, pokynul ošetřovatelce, která tam měla službu, a konečně vešel.

„Už jdou pro lékaře, hned přijde.“

Pokynul jim, aby se posadili, ale když viděl, že Amaia dál stojí a nedočkavě se na něj dívá, vytáhl zápisníka začal číst své poznámky.

„Dnes, kolem jedné, se Alfredo náhodou potkal s kamarádem, s tím, jenž ho později našel a zavolal 112.Ten vypověděl, že Alfredo vypadal špatně, jako by byl hodně nemocný nebo trpěl nějakou bolestí.“

Amaia si pomyslela, jak zničeně a sklesle vypadal, když ho dopoledne viděla na hřbitově. Zabalzapokračoval.

„Prý ho jeho vzhled vylekal, mluvil s ním, ale Freddy sotva zamumlal několik nesrozumitelných slov aodešel. Kamarád si dělal starosti, a proto po obědě zašel k němu domů. Zazvonil, a protože nikdoneotvíral, podíval se oknem a uviděl, že je zapnutá televize. Zvonil dál, a protože nikdo nereagoval,otevřel si klíčem, který byl podle něj pod jedním květináčem u vchodu, aby přátelé mohli Freddyhonavštěvovat, kdy budou chtít, a vešel dovnitř. Všichni kamarádi prý o existenci toho klíče věděli. Vešel,našel ho viset za krk ze schodiště, a přestože se k smrti vylekal, vzal z kuchyně nůž, vyšel po schodišti apřeřízl provaz. Podle něj ještě hrabal nohama. Zavolal na číslo 112 a jel s ním sanitkou. Teď je vespolečné čekárně, jestli s ním chcete mluvit.“

Amaia si povzdechla.

„Ještě něco?“

„Ano, kamarád říká, že se Freddy už několik dní cítil špatně. Neví, jestli je to tím, ale tvrdí, že jeho žena…“pohlédl na Amaiu a zatvářil se omluvně, „že ho vaše sestra nechala.“

„To je pravda,“ potvrdila mu.

„Tak to by mohl být důvod. Nechal dopis.“

Zabalza jim ukázal sáček na důkazní předměty, který obsahoval kousek špinavého papíru. Byl zmačkaný a

vlhký.

„Je zmačkaný, protože ho tiskl v ruce, vzali mu ho v sanitce. A ta vlhkost, předpokládám, že to bude hlena slzy, ale i tak se dá přečíst: ,Mám tě rád, Anne, budu tě mít rád navždycky.‘“

Amaia pohlédla na Iriarteho a znovu na Zabalzu.

„Zabalzo, moje sestra se jmenuje Ros, Rosaura. A myslím, že všichni víme, kdo je Anne.“

„To ano,“ souhlasil. „Je mi to líto… Já…“

„Přiveďte sem toho kamaráda,“ přikázal Iriarte a věnoval mu vyčítavý pohled. Jakmile Zabalza odešel,

Iriarte se obrátil k Amaie.

„Promiňte mu to, on to nevěděl. Mně to řekli do telefonu. Ten vzkaz vypovídá o vztahu mezi Freddym aAnne, a to je důvod, proč nás chce komisař vidět.“

Zabalza se vrátil za několik minut a přivedl asi třicetiletého muže, štíhlého, tmavovlasého a kostnatého.Poněkud velké džíny a černá flísová bunda působily tak, že vypadal ještě hubenější, jako ztracený všatech. Navzdory hořké pilulce, kterou musel spolknout, zářila jeho tvář uspokojením, vyvolaným možná

vším tím zájmem, který vzbuzoval.

„Tohle je Ángel Ostolaza. Inspektorka Salazarová a inspektor Iriarte.“

Amaia mu podala ruku a ucítila lehké chvění ve své. Zdálo se, že je ochoten znovu vylíčit celý zážitek dovšech podrobností, proto vypadal trochu zklamaně, když inspektorka zavedla výslech do oblasti, kterouještě neměl vyzkoušenu.

„Řekla bych, že jste Freddyho důvěrný přítel?“

„Známe se od malička, chodili jsme spolu na základní školu a potom na střední, než z ní odešel; i potomjsme ale byli pořád stejná parta.“

„A jste si tak blízcí, že si sdělujete, řekněme, velmi soukromé věci?“

„Tak… Nevím, ano, asi ano.“ „Znal jste Anne Arbizuovou?“

„Tu znal každý, Elizondo je hodně malé město,“ odpověděl, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „A Annesi nešlo nevšimnout. Víte, o čem mluvím?“ dodal a usmál se na oba muže, možná u nich hledal mužské

spojenectví, které nenašel.

„Měl Freddy nějaký vztah s Anne Arbizuovou?“

Bezpochyby poznal, že jeho odpověď stočila výslech jiným směrem.

„Ne, co to povídáte? Jasně, že ne,“ odpověděl pohoršeně.

„Poznamenal při nějaké příležitosti něco, že mu připadá přitažlivá nebo žádoucí?“

„Ale na co narážíte? Bylo to dítě, moc hezké dítě… Dobře, možná jsme někdy udělali nějakou poznámku,

víte, jací my chlapi jsme.“ A znovu hledal pohledem podporu u Zabalzy a Iriarteho, kteří si ho dálnevšímali. „Možná jsme řekli, že roste do krásy, že je na svůj věk dost vyvinutá, ale ani si nejsem jistý, žeby taková poznámka přišla od Freddyho, spíš to někdo řekl a my ostatní jsme souhlasili.“ „Kdo? Kdo to řekl?“ zeptala se Amaia tvrdě. „Nevím, přísahám vám, to nevím.“ „Tak dobře, možná budeme ještě potřebovat vaši pomoc. Teď můžete jít.“

Vypadal překvapeně. Pohlédl si na ruce a najednou vypadal zničený, jako by nevěděl, co s nimi dělat.Nakonec se rozhodl schovat je v hloubi svých kapes, a aniž něco řekl, vyšel z místnosti.

Vstoupil viditelně znechucený lékař, přelétl pohledem po všech přítomných a vypadalo to, že se jehomrzutost zhoršuje. Po krátkém představení přednesl informaci a obracel se na Zabalzu a Iriarteho, Amaiu

naprosto ignoroval.

„Pan Alfredo Belarrain utrpěl vážné poranění míchy a částečnou frakturu průdušnice. Chápete závažnosttoho, co vám říkám?“ Pohlédl postupně na oba muže a dodal: „Jinými slovy, nevím ani, jak zůstal naživu,chybělo mu skutečně málo. Poranění páteře nám teď dělá největší starosti, myslíme si, že časem a popříslušné rehabilitací se mu vrátí aspoň částečná hybnost, ale pochybuju, že by mohl znovu chodit.

Chápete to?“

„Odpovídají zranění pokusu o sebevraždu?“ zeptal se Iriarte.

„Podle mého soudu ano, poranění se nepochybně shodují s oběšením způsobeným samotným pacientem.Jako z učebnice, to ano.“

„Existuje možnost, že by mu někdo ,pomohl’?“

„Nemá žádná zranění způsobená při obraně ani zhmožděniny, kdyby ho třeba někdo táhl, ani podlitiny, že

by ho někdo tlačil nebo mačkal. Vyšel nahoru na schodiště, uvázal provaz a skočil, poranění odpovídajíoběšení a pod stopami provazu se neobjevuje žádná známka, která by naznačovala, že byl předpověšením škrcen. Je to jasné? A teď, jestli nemáte další otázky, je ten případ pro mě vyřešený a jduzase pracovat.“

Amaia se na něj upřeně zadívala a lehce naklonila hlavu na stranu.

„Počkejte, doktore…“ Udělala krok, zastavila se pár centimetrů od lékaře a přečetla jeho jméno naidentifikačním štítku. „Doktore… Martínezi-Larreo, jmenujete se tak?“

Ustoupil viditelně zastrašen.

„Jsem inspektorka Salazarová z oddělení vražd kriminální policie a vedu vyšetřování, kde pan Belarrainhraje důležitou roli. Rozumíte?“

„No ano…“

„Je životně důležité, abychom ho mohli vyslechnout.“

„To není možné,“ odpověděl se zaváháním a přitom zvedl ruce v jasném smířlivém gestu. Amaia udělala

další krok.

„Ne, už vidím, že i když jste tak chytrý, že jste za nás udělal práci, nerozumíte ani slovu. Ten člověk jehlavní podezřelý v sérii zločinů a musím ho vyslechnout.“

Ustoupil o několik kroků, až se ocitl téměř v chodbě.

„Jestli je to vrah, můžete být klidní, nikam neuteče. Má zlomená záda a průdušnici, má v krku trubičkuvedoucí až do plic, je v umělém kómatu, ale i kdybych ho mohl vzbudit, což nemůžu, nemohl by mluvitani psát, ani mrknout.“ Udělal další krok k chodbě. „Pojďte se mnou, paní inspektorko,“ zašeptal,„dovolím vám se na něj podívat, ale jenom dvě minuty, přes sklo.“

Přikývla a šla za ním.

Místnost, kde ležel Freddy, měla s nemocničním pokojem společnou nevyhnutelnou přítomnostnemocničního lůžka, ale v tom ostatním by mohla být rovnou laboratoří, kabinou letadla nebo dekoracífuturistického filmu. Mezi hadičkami, dráty a vypolstrovanými součástmi, které mu jako přilba drželyhlavu, byl Freddy sotva vidět. Z úst mu vycházela trubička, která Amaie připadala nezvykle tlustá a kterábyla přichycena k obličeji kouskem bílé leukoplasti, zdůrazňující Freddyho bledost. Jenom na víčkách,

která se zdála oteklá, se dala zahlédnout stopa fialové barvy a perlový lesk slzy, která mu sklouzla po

obličeji k uchu. Opět jí přišel na mysl obraz toho rána, kdy ho viděla mezi živým plotem u vchodu nahřbitov. Věnovala mu ještě několik okamžiků, zatímco se v duchu ptala, zda k němu cítí soucit. A rozhodla

se, že ano. Soucítila s tak zničeným životem, ale ani veškerý soucit světa by ji nedokázal zastavit přihledání pravdy.

Když vycházela ven, střetla se s Freddyho matkou, která ji na dvě minuty vystřídala u skla. Chystala se jipozdravit, když ji žena ostře oslovila.

„Co ty tady děláš? Lékař mi řekl, že chceš mého syna vyslýchat… Proč nás nenecháte na pokoji? Nezdá se

ti, že mu tvoje sestra už ublížila dost? Tvoje sestra mu zlomila srdce, když ho opustila, a ten chudák to

nemohl snést, přišel o rozum. A ty ho přijdeš vyslýchat? Kvůli čemu?“

Amaia vyšla na chodbu a připojila se k Zabalzovi a Iriartemu, kteří na ni čekali. Zasklené dveře ztlumilyženin křik.

„Co se děje?“

„Doktor se tedy vyzná… Ten blázen řekl Freddyho matce, že je podezřelý z vraždy.“

Komisař přijal Amaiu a Iriarteho ve své kanceláři, a přestože je vyzval, aby se posadili, sám se rozhodlzůstat stát.

„Půjdu rovnou k věci,“ oznámil jim. „Paní inspektorko, když jsem se vás rozhodl jmenovat do čela tohohlepřípadu, v čemž vás měl podporovat šéf policie v Elizondu, nepředstavoval jsem si, že by to mohlo vzítpodobný obrat. Asi si uvědomujete, že když je do případu zapleten váš příbuzný, situace je choulostivá anemůžeme riskovat, aby nám taková chyba zhatila budoucí právní kroky.“

Upřel zrak na Amaiu, která se tvářila netečně, i když se jí lehce chvěla kolena nervozitou, jako by bylanapojená na drát vysokého napětí. Komisař se obrátil k oknu, minutu se odmlčel a zíral ven. Hlasitěvydechl a zeptal se: „Co si myslíte, jak může být ten člověk do případu zapleten?“

Nebylo jasné, na koho z nich dvou otázka směřovala. Amaia pohlédla na Iriarteho, který ji pohledemvybídl k odpovědi.

„Věděli jsme, že Anne Arbizuová udržovala vztah s ženatým mužem, ale přestože jsme zkontrolovali jejípočítač, zápisky a hovory, nedozvěděli jsme se, o koho se jedná, ačkoli ten vztah z dívčiny strany přednedávnem skončil. Myslím, že se stýkala právě s Freddym. Ale on vůbec neodpovídá profilu vraha,

kterého hledáme. Freddy se chová chaoticky, je líný a nesystematický a já jsem si jistá, že ten, kdo zabil

Anne, má na svědomí i smrt dvou dalších dívek.“

„Co si myslíte vy, Iriarte?“

„Naprosto souhlasím s paní inspektorkou.“

„Vůbec se mi tahle situace nelíbí, inspektorko, ale přesto vám dám osmačtyřicet hodin, abyste ověřilaalibi, pokud existuje, a vyloučila Alfreda Belarraina jako podezřelého. Ale jestli je ten člověk jakkolizapleten do smrti Anne Arbizuové nebo některé další dívky, budu vás muset odvolat z případu a ve vedení

vás nahradí inspektor Iriarte. Už jsem mluvil s komisařem z Elizonda a on souhlasí. A teď mě omluvte,mám naspěch.“ Otevřel dveře, a než odešel, ještě se obrátil a zopakoval: „Osmačtyřicet hodin.“

Amaia pomalu vydechla, až vyprázdnila celé plíce.

„Děkuju, Iriarte,“ řekla a pohlédla mu do očí.

Usmál se a vstal. „Jdeme, máme práci.“

Když dorazili domů, už se setmělo. V obývacím pokoji tety Engrasi veselou partu hráček pokeru vystřídalajakási rodinná tryzna bez mrtvého. James, který seděl u krbu, vypadal ustaranější, než ho kdy Amaiaviděla. Teta seděla na pohovce vedle Ros, jež se kupodivu tvářila ze všech tří nejklidněji. Jonan Etxaide ainspektor Montes obsadili dvě židle u hracího stolku. Teta vstala, jakmile ji viděla vcházet.

„Tak jak je na tom, holčičko?“ zeptala se a tvářila se nerozhodně, zda má jít k Amaie, nebo zůstat, kde je.

Amaia se posadila na židli naproti Ros, takže mezi nimi bylo sotva několik centimetrů. Několik vteřin se nasestru upřeně dívala a odpověděla: „Je na tom hodně špatně, průdušnici má rozdrcenou provazem, kterýmu skoro rozřízl krk. Kromě toho má poškozenou míchu a už nebude chodit.“

Zatímco poslouchala tetino a Jamesovo hořekování, stále studovala Rosinu tvář. Lehké zamrkání, krátké

gesto nevole, když svraštila rty. A nic víc.

„Ros, proč jsi nešla do nemocnice? Proč jsi nešla za manželem, který se pokusil spáchat sebevraždu, když

jsi ho opustila?“

Ros na ni upřela oči a začala kroutit hlavou, ale nic neřekla. „Tys to věděla,“ prohlásila Amaia.

Ros polkla a zdálo se, že ji to stojí velkou námahu.

„Věděla jsem, že někoho má,“ řekla konečně.

„Vědělas, že je to Anne?“

„Ne, ale věděla jsem, že má jinou ženu. Kdybys ho viděla… Byl to učebnicový případ nevěrníka. Byl veuforii, přestal kouřit marjánku a chlastat, sprchoval se třikrát denně a dokonce začal používat kolínskou,kterou jsem mu dala k Vánocům před třemi roky a kterou nikdy předtím nepoužíval. Nejsem hloupá a onmi poskytl všechny indicie. Bylo jasné, že někoho má.“

„A tys věděla koho.“

„Ne, to jsem nevěděla, přísahám. Ale věděla jsem, že to skončilo toho dne, kdy jsem se vrátila domů prověci a našla jsem ho, jak brečí jako malé děcko. Byl strašně opilý. Oči měl červené, tvář zabořenou dopolštáře a brečel tak zoufale, že mu bylo stěží rozumět. Byl to živý obraz zoufalství, myslela jsem, že seněco stalo jeho matce nebo některé jeho tetě… Podařilo se mu trochu se uklidnit a začal mi vykládat, ževšechno se zkazilo jeho vinou a teď všechno skončilo, že nikdy nikoho tak nemiloval, že to určitěneunese. Ten idiot! Chvilku jsem myslela, že mluví o nás, o našem vztahu, o naší lásce. Potom řekl něcojako: ,Miluju ji víc, než jsem v životě koho miloval.‘ … Chápeš to? Měla jsem chuť ho zabít.“

„Řekl ti tehdy, kdo to je?“

„Ne,“ zašeptala Ros.

„Byla jsi dneska u vás doma?“

„Ne.“ Její hlas bylo sotva slyšet.

„Kdes byla mezi jednou a druhou?“

„Co je to za otázku?“ zvýšila Ros náhle hlas.

„Je to otázka, kterou ti musím položit,“ odpověděla Amaia, aniž ztratila klid.

„Amaio, ty si snad myslíš…“ nedokončila větu.

„To je obvyklá práce, Ros. Odpověz.“

„Přesně v jednu jsem odešla z práce a jako každý den jsem obědvala v jednom baru v Lekarozu, kde

nabízejí polední menu, pak jsem si dala kávu s barmanem a v půl třetí jsem se vrátila do práce a byla

jsem tam do pěti.“

„Teď ti musím položit další otázku,“ zmírnila Amaia tón, „prosím tě, Ros, odpověz upřímně. Tys věděla, s

kým se tvůj manžel stýká? Vím, co jsi už řekla, ale možná ti to někdo sdělil, nebo aspoň naznačil.“

Ros zůstala zticha, sklopila oči k rukám, které prudce kroutily papírový kapesník.

„Sestřičko, proboha tě prosím, řekni mi pravdu, jinak ti nebudu schopna pomoct.“

Ros začala tiše plakat a po tváři se jí koulely veliké slzy, zatímco se snažila předvést něco jako úsměv.

Amaia cítila, jak se jí propadá půda pod nohama. Naklonila se kupředu a objala sestru.

„Řekni mi to, prosím tě,“ přitiskla jí ústa k uchu. „Viděli tě, jak mluvíš s nějakou ženou.“

Ros se prudce vymanila z objetí a šla si sednout ke krbu.

„Byla to belagile, čarodějnice,“ zamumlala stísněně.

Amaia si pomyslela, že je to ten den podruhé, co slyší toto slovo v souvislosti s Anne.

„O čem jste mluvily?“

„Nemluvily jsme.“

„Co ti řekla?“

„Nic.“

„Nic? Inspektore Montesi, zopakujte to, co jste včera vyprávěl Zabalzovi,“ přikázala a obrátila se prudce kinspektorovi, který až do té chvíle tiše a zachmuřeně seděl. Inspektor vstal, jako by vypovídal u soudu,uhladil si sako a přejel rukou přes nagelované vlasy.

„Včera, když se setmělo, jsem šel po této straně řeky a na druhém břehu, tam co je ikastola – baskickáškola – jsem viděl Rosauru s jinou ženou, jak stojí proti sobě. Neslyšel jsem, co si říkaly, ale slyšel jsem,jak se ta dívka směje. Smála se tak hlasitě, že jsem to jasně slyšel z druhého břehu.“

„To bylo všechno, co udělala,“ řekla Ros a zatvářila se utrápeně, „včera navečer, když jsem vyšla z domu,

jsem si připadala trochu vyvedená z míry a chvíli jsem se procházela po břehu řeky. Anne Arbizuová šlaproti mně, měla kapuci, která jí částečně zakrývala tvář, a když jsme se míjely, všimla jsem si, že se midívá do očí. I když jsem ji znala od vidění, nikdy jsme spolu nemluvily, a tak jsem si myslela, že se měchce na něco zeptat, ale místo toho se zastavila sotva dva kroky přede mnou a začala se smát, pořád sena mě dívala a vysmívala se mi.“

Amaia si všimla překvapení ostatních, ale ptala se dál: „Cos jí řekla?“

„Nic, proč bych něco říkala. Všechno jsem hned pochopila, nebylo co říkat, smála se mi. Styděla jsem se a

připadala jsem si pokořená a taky vystrašená… Kdybys viděla její oči. Přísahám ti, že jsem za celý životneviděla v pohledu takové zlo, bylo v ní tolik zlomyslnosti a poznání, jako bych se dívala na nějakoustařenu plnou moudrosti a pohrdání.“

Amaia hlasitě vydechla.

„Ros, zamysli se ještě jednou nad tím, cos mi řekla. Vím, žes mluvila s nějakou ženou, inspektor Montesbyl svědkem, ale nemohla to být Anne Arbizuová, protože včera v tu dobu, když ses vracela z domova,

byla Anne už jedenadvacet hodin mrtvá.“

Ros se zachvěla, jako by jí otřásl silný vítr, který fouká ze všech stran, a zaraženě zvedla ruce.

„S kým jsi mluvila, Ros? Kdo byla ta žena?“

„Už jsem ti to řekla, byla to Anne Arbizuová, byla to ta belagile, ta nestvůra.“

„Pro Boha živého, přestaň lhát, tak ti nemůžu pomoct!“ zvolala Amaia.

„Byla to Anne Arbizuová,“ vykřikla Ros celá bez sebe a postavila se před ni.

Amaia na chvíli ztichla, pohlédla na Iriarteho a pokývla mu na souhlas.

„Mohla to být žena, která se Anne hodně podobala? Vy jste říkala, že jste s ní nikdy nemluvila, možná jstesi ji spletla s jinou dívkou. Jestliže měla na sobě kapuci, asi jste jí moc dobře neviděla do tváře,“ ozval se.

„To nevím. Možná…“ připustila Ros bez přesvědčení. Iriarte k ní došel a postavil se před ni.

„Paní Rosauro Salazarová, vyžádali jsme si povolení k domovní prohlídce, k prohlídce mobilních telefonů apočítačů, což zahrnuje také krabice, které jste odtamtud včera odvezla,“ oznámil jí neutrálním tónem.

„To nepotřebujete, můžete si prohledat, co chcete. Asi to tak musí být, Amaio, v krabicích jsou jen mojevěci, nic není jeho.“

„To předpokládám…“

„Počkej, jsem podezřelá? Já?“

Amaia neodpověděla, dívala se na tetu, která měla paže zkřížené na prsou a jednou rukou si zakrývalaústa. Bylo jí na umření, protože věděla, jak to všechno tetě ubližuje. Iriarte udělal krok kupředu a byl sivědom napětí, které každým okamžikem houstlo.

„Váš manžel měl vztah s Anne Arbizuovou, která je mrtvá, zavražděná, a on se pokusil spáchatsebevraždu. Právě teď je hlavním podezřelým, ale vy jste se včera o tom dobrodružství taky dozvěděla,nejdřív od něj a pak se vám ta žena vysmívala přímo na ulici.“

„Tak to jsem opravdu nečekala… Přece jste si mysleli, že tady máme sériového vraha, který zabíjíděvčata. A teď vytáhnete z rukávu novou hypotézu? Freddy je sice hlupák, lenoch a hajzl, a kromě tohobudižkničemu, ale není to vrah mladých holek.“

Nižší inspektor Zabalza pohlédl na Amaiu a ozval se: „Rosauro, to je obvyklý postup při vyšetřování,prohledáme dům, a pokud nenajdeme nic zvláštního, potvrdíme vaše alibi a odškrtneme si to. Není to nic

osobního, takhle pracujeme. Nemusíte se znepokojovat.“

„Nic zvláštního? V posledních měsících bylo zvláštní všechno. Všechno.“ Znovu se posadila do křesla a

zavřela oči, protože se jí zmocnilo silné vyčerpání.

„Budeme potřebovat vaši výpověď, Rosauro,“ řekl Iriarte.

„Právě jsem všechno vypověděla,“ odpověděla, aniž otevřela oči.

„Na komisařství.“

„Aha, rozumím.“ Prudce vstala, vzala kabelku a bundu, které ležely na pohovce, a vydala se ke dveřím.

Cestou políbila tetu a na sestru se ani nepodívala.

„Čím dřív, tím lépe,“ prohlásila k Iriartemu.

„Díky,“ odpověděl a vydal se za ní.

Amaia opřela ruce o krbovou římsu a cítila, že má kalhoty horké, jako by z nich měly každým okamžikemvyšlehnout plameny. Z Montesova, Jonanova i jejího telefonu se téměř současně ozval signál oznamujícípřijetí textové zprávy. Ani se na něj nepodívala a zeptala se: „Povolení k prohlídce?“

„Ano, šéfová.“

Šla s nimi ke vchodu a za zády zavřela dveře do obývacího pokoje.

„Jděte tam s elizondskými policisty, Montesi, vy a nižší inspektor Etxaide jim můžete pomoct. Já počkámna komisařství, dokud neskončíte, abych neohrožovala vyšetřování.“

„Ale šéfová… Nemyslím, že…“ protestoval Jonan.

„Je to dům mojí sestry, Jonane. Prozkoumejte ho, hledejte jakýkoli náznak vztahu mezi Anne a Freddym a

cokoli, co by naznačovalo, že by o tom moje sestra věděla. Buďte pečliví: dopisy, knihy, zprávy v mobilu,

elektronická pošta, fotografie, osobní předměty, sexuální hračky… Vyžádejte si u telefonní společnostiseznam volání, nejlepší by bylo najít fakturu. Vyslechněte přátele obou, někdo to musel vědět.“

„Procházel jsem Anninu elektronickou poštu a mohu vás ubezpečit, že tam nebylo nic pro Freddyho. A vjejím seznamu telefonátů a zpráv taky není známka toho, že by mu někdy volala. Nazdory tomu jsou sikamarádky jisté, že s nějakým ženatým mužem chodila, podle vlastních slov se Anne chystala ten poměrukončit, protože ten chlap se do ní úplně zbláznil. Nesl podle vás ukončení poměru tak těžce, že ji

dokonce zabil?“

„To si nemyslím, Jonane. Co ty další vraždy? Jestli se v něčem shodneme, je to v tom, že je to série, a

Annina vražda nebyla napodobenina, byla provedena podle stejného vzoru. Kdyby Freddy zabil Anne,

musel by zabít i ta další děvčata. On je dost velký blázen na to, aby měl dobrodružství s nezletilou dívkoudesetkrát chytřejší než on, ale nezapadá do profilu tak metodického vraha: chladného, ovládajícího se,který aranžuje oběti podle stejného modelu. To vůbec neodpovídá Freddyho povaze. Sérioví vrazi nemajívýčitky svědomí a nepáchají sebevraždu kvůli svým obětem. Prohledejte dům a pak uvidíme.“

Za Jonanem se zavřely dveře a Amaia znovu vešla do obývacího pokoje. James s tetou na ni mlčkyhleděli.

„Amaio…“ ozval se James.

„Prosím vás, nic mi neříkejte, všechno je to pro mě moc těžké. Buďte tak hodní, prosím vás. Udělalajsem, co jsem mohla. Teď jste viděli, co musím dělat každý den, konečně jste viděli, jak hnusnou mám

práci.“

Oblékla si péřovou bundu a vyšla z domu. Pevným krokem kráčela k Trinquete, došla na most, zastavilase, vrátila se po svých stopách do ulice Braulia Iriarteho a odhodlaně zamířila do ulice Menditurri kpekárně.

Přiblížila se ke dveřím a sáhla na zámek. Srdce jí přitom bušilo tak silně, jako by chtělo vyskočit z hrudi.Nevědomky zvedla druhou ruku ke krku a hledala provázek, na němž před dlouhou dobou visel klíč. Hlas

za jejími zády ji polekal.

„Amaio.“

Obrátila se a automaticky přitom sáhla po zbrani do pouzdra.

„Jamesi, proboha! Co tady děláš?“

„Teta mi řekla, že sem půjdeš,“ odpověděl a díval se trochu zaraženě na dveře do pekárny.

„Teta…“ zamumlala a v duchu jí spílala, že je tak předvídavá. „Skoro jsem na tebe vystřelila,“ zašeptala a

ukládala pistoli Glock do pouzdra.

„Měla… Měli jsme s tetou o tebe starost…“

„Jistě, pojďme odsud,“ navrhla Amaia a dívala se na dveře s náhlou nedůvěrou.

„Amaio…“ James k ní přistoupil, pohladil ji po ramenou a přitáhl si ji k sobě, když kráčeli k mostu.

„Nechápu, proč se najednou chováš, jako bychom byli všichni proti tobě. Já chápu tvoji práci a chápu, žes

udělala, co jsi musela, a teta to ví taky. Ros udělala chybu, když ti neřekla o té dívce, ale dokážu jipochopit. Ať jsi u policie, jak dlouho chceš, jsi taky její mladší sestra a myslím, že se trochu styděla. Musíš

se pokusit to pochopit, protože teta a já to chápeme a uvědomujeme si, že ses pokoušela tu záležitostusnadnit tím, že ji vyslechneš ty doma a nebude muset na komisařství.“

„Ano,“ připustila Amaia, přitiskla se ještě trochu víc k manželovi a napětí v jejím těle povolilo. „Asi máš

pravdu.“

„Amaio, je tu ještě něco. Jsme svoji pět let a za tu dobu jsme nestrávili v Elizondu ani osmačtyřicet hodinv kuse. Vždycky jsem si myslel, že se ti přihodilo to, co mnoha lidem narozeným v malých městečkáchnebo vesnicích. Když žijí ve velkém městě, stanou se z nich radikální zastánci života ve velkoměstě. Myslel

jsem, že s tebou je to stejné. Holčička vychovaná na venkově, která odejde do města, stane se z nípolicistka a své kořeny nechá trochu stranou… Ale je v tom něco víc, viď?“

Zastavil se a pokoušel se jí pohlédnout do očí, ale ona se mu pohledem vyhnula. James se nechtěl vzdát,vzal ji za ramena a přiměl ji, aby se na něj podívala.

„Amaio, co se děje? Je něco, co mi nechceš říct? Opravdu si dělám starosti. Jestli existuje něcodůležitého, co se nás týká, musíš mi to říct.“

Pohlédla na něj, nejdřív rozzlobeně, ale když uviděla jeho starost a bezmoc, s níž žádal odpověď, smutně

se usmála.

„Přeludy, Jamesi, přeludy minulosti. Tvoji ženu, která nevěří na kouzla, na vykládání karet, nanadpřirozené bytosti a basajauny, pronásledují přeludy. Celá léta jsem se snažila schovat se v Pamploně,mám policejní odznak a pistoli a vyhýbala jsem se tomu přijet sem na delší dobu, protože jsem věděla, že

jestli se vrátím, najdou si mě. To je všechno, všechno tohle zlo, ten netvor, který zabíjí holčičky anechává je u řeky, malé holky jako já, Jamesi.“ Zmateně vytřeštil oči, ale ona se na něj už nedívala,dívala se skrz něj do jakéhosi bodu v nekonečnu. „Zlo mě přimělo se vrátit, přeludy vylezly z hrobůpovzbuzeny mou přítomností a teď mě tu našly.“

James ji objal a nechal ji, aby zabořila tvář do jeho prsou v důvěrném gestu, které ji vždycky uklidnilo.

„Holčičky jako ty…“ zašeptal.

Hlídkový vůz, který ji přivezl, zaparkoval pod výstupkem tvořícím druhé podlaží budovy komisařství.Policista jí popřál dobrou noc, ale Amaia ještě pár vteřin setrvala ve vozidle, předstírala, že hledá mobil, ačekala, až se vzdálí její sestra s inspektorem Iriartem, kteří vyšli ven a nastoupili do inspektorova vozu,aby Ros odvezl domů. Ve chvíli, kdy procházela dveřmi, začal padat jemný déšť. Policista, který tam bylzřejmě na praxi, telefonoval mobilem, který zamáčkl a neobratně schoval, když ji uviděl. Amaia senezastavila a šla rovnou k výtahu, zmáčkla knoflík a znovu se obrátila k policistovi za pultem recepce.Vrátila se k němu.

„Můžete mi ukázat ten mobil?“

„Omlouvám se, paní inspektorko, já…“

„Jen se na něj podívám.“

Podal jí telefon stříbrné barvy, který se ve světle lamp od vchodu třpytil. Amaia ho pečlivě zkoumala.

„Je nový? Vypadá pěkně.“

„Ano, je dost dobrý,“ prohlásil s vlastnickou pýchou.

„Vypadá draze, není to takový ten, co člověk dostane za body?“

„Ne, ve skutečnosti stojí osm set eur a patří do limitované řady.“

„Už jsem ho viděla u někoho jiného.“

„Tak to muselo být nedávno, protože já ho mám teprve týden. Začali ho prodávat před deseti dny a já

mám jeden z prvních.“

„Gratuluju, pane kolego,“ řekla Amaia a rozběhla se k výtahu, než se zavřou dveře. Na stole stál počítač,ležel tam mobilní telefon, pošta za celý měsíc včetně faktur a několik sáčků se vzorky, které obsahovalycosi jako hašiš. Jonan porovnával fakturu s údaji, které se objevily na obrazovce jeho počítače.

„Dobrý večer,“ pozdravila Amaia.

„Zdravím vás, šéfová,“ odpověděl roztržitě, aniž odtrhl oči z obrazovky.

„Co máme?“

„V elektronické poště nic, ale mobil je plný telefonátů a zoufalých textových zpráv… I když ne na Anninočíslo.“

„Ne, na jiné Annino číslo,“ zdůraznila Amaia. Překvapeně se obrátil.

„Právě jsem viděla stejný mobil, jako měla Anne Arbizuová, velice drahý a exkluzivní model, který je natrhu sotva deset dní. Stejně jako její smlouva s telefonní společností. Ale je trochu divné, že by dívka jako

Anne neměla telefon až do doby před několika dny, právě když už měla po krk telefonátů a zpráv odFreddyho. Byla to velice praktická dívka, a tak se zbavila starého mobilu… Nemohla ztratit jen kartu, a tak

,ztratila‘ celý mobil a požádala otce, aby jí koupil nový na smlouvu a s novým číslem.“

„Do prdele,“ zamumlal Jonan.

„Zeptejte se jejích rodičů. Stačí porovnat číslo s fakturou od Freddyho. Našli jste ještě něco?“

„Nic kromě hašiše. V Rosiných krabicích jenom osobní věci. Prohlédnu poštu, ale jsou tu jen faktury areklamní letáky, nic, co by naznačovalo, že vaše sestra mohla o jeho dobrodružství vědět.“ Amaia sioddechla a obrátila se k oknům vedoucím ven. Za příjezdovou cestou osvětlenou lucernami se žlutavýmsvětlem byla už jen tma. „Paní inspektorko, to můžu udělat já, ještě mi to nějakou chvíli zabere. Jděte siodpočinout, když tu něco bude, dám vám vědět.“

Obrátila se, usmála a přitom si zapínala zip péřové bundy.

„Dobrou noc, Jonane.“

Požádala hlídkujícího policistu, aby ji odvezl do baru Saioa, kde požádala o černou kávu, kterou jí majitelbez protestů přinesl, přestože už měl vymytou kávovou konvici. Káva byla vroucí a Amaia ji popíjelakrátkými doušky, vychutnávala sílu nápoje a předstírala, že si neuvědomuje zájem, jejž probouzela meziněkolika málo sousedy, kteří tu v té večerní hodině popíjeli gin s tonikem ze sklenic na mošt plných ledubez ohledu na sibiřskou zimu, která panovala venku. Když vyšla ven, připadalo jí, že teplota náhlepoklesla o pět stupňů. Strčila ruce do kapes a přešla ulici. Velká většina domů v Elizondu, stejně jako vcelém údolí, byly budovy přizpůsobené místnímu vlhkému a deštivému klimatu, čtvercového neboobdélníkového půdorysu se třemi nebo čtyřmi podlažími a šikmými prejzovými střechami s velkýmpřesahem, který vymezuje okolí domu a poskytuje těm nejzkušenějším chodcům jako ona chabouochranu před deštěm. Podle zjištění Barandiarana byl právě tento úzký prostor, kde dešťová voda stékalaze střechy, místem dříve vyhrazeným pro pohřbívání potracených plodů a dětí, které zemřely při porodu.Věřilo se, že jejich dušičky zvané mairu hlídají dům a ochraňují ho od zlého a že zároveň zůstávají navždyv rodném domě jako věčné děti. Vzpomínala si, jak jí teta vyprávěla, že když jednou strhli nějaký dům akopali kolem, nalezli kosti patřící víc než deseti novorozeňatům, která se v průběhu několika staletínashromáždila pod převislou stříškou domu, jemuž sloužila jako strážci.

Procházela ulicí Santiago kolem vchodů a pokoušela se chránit před větrem, který zesílil, když scházelaulicí Javiera Cigy kolem panského domu, po němž byl pojmenován most. Řeka u jezu burácela tolik, že jíto přišlo ohlušující a v duchu se ptala, jak můžou spát ti obyvatelé Elizonda, jejichž okna vedou k malémusplavu. Světla v hotelu Trinquete byla zhasnutá. Ulice byla pustá jako ve strašidelném městečku. Pomalu,vedena proudem jiné řeky, která proudila v jejím nitru, se dostala do bývalé Sluneční ulice k hoteluTxokoto a pak opět dorazila ke dveřím pekárny. Vytáhla ruku z kapsy péřové bundy a opřela ji o chladnýzámek. Naklonila hlavu, až se čelem dotkla drsného dřeva dveří, a začala tiše plakat.

Zemřela. Poznala to se stejnou jistotou, s jakou věděla, že žije. Zemřela. A stejně jako si byla vědoma své

smrti, byla si vědoma všeho, co se děje kolem ní. Krev jí ještě prýštila z hlavy, srdce se zastavilo vpolovině úderu, který už nikdy nedokončí.

Podivné ticho, do něhož se ponořilo její tělo a jež zevnitř působilo téměř jako ohlušující, jí dovolovalozaslechnout jiné zvuky z okolí. Kapku neustále dopadající na kovový plech. Supění, námahu a úsilí, s nimiž

ji kdosi táhl za končetiny bez života. Rychlý, nepravidelný dech. Šeptání, možná nějaká výhrůžka. Ale užna tom nezáleželo, protože všechno skončilo. Smrtí strach končí, a protože to věděla, cítila skoro štěstí.Teď byla mrtvá holčička v bílém hrobě a kdosi, kdo supěl námahou, ji začal pohřbívat.

Země byla měkká a voňavá a pokryla její studené končetiny jako hebká vlahá pokrývka. Pomyslela si, žeje země k mrtvým milosrdná. Ale ten, kdo ji pohřbíval, milosrdný nebyl. Házel hrsti prachu na její ruce,ústa, oči a nos a přikrýval ji a zakrýval tak hrůzu. Země jí pronikla do úst a stalo se z ní husté kašovitébláto, přilepilo se jí na zuby a ztvrdlo jí na rtech. Vniklo jí do nosu, zaplnilo nosní dírky a pak, přestožemyslela, že je mrtvá, vdechla tu milosrdnou zem a začala kašlat. Lopaty hlíny teď dopadaly na její tvářmnohem rychleji a přidal se k nim jakýsi tlumený panický křik, který vydával nemilosrdný netvor, jenž jipohřbíval. Hlína jejího bílého hrobu jí ucpávala ústa, ale přece zoufale křičela: „Jsem jenom malá holka,

jsem jenom malá holka.“

Ale ústa měla zacpaná blátem a slova se jí nedostala přes překážku zubů slepených škrobovým lepidlem.

„Amaio, Amaio,“ zatřásl s ní James.

Vyděšeně na něj pohlédla a cítila, jak se probírá ze sna, jako by plnou rychlostí stoupala výtahem, který ji

vytahuje z propasti, v níž uvízla, a téměř současně zapomněla podrobnosti snu. Když se podívala naJamese a odpověděla, už si dokázala vzpomenout jenom na pocit hrůzy a zalykání, který ji ale provázelcelou noc a ráno ještě přetrvával. James ji něžně hladil po hlavě a ruka mu klouzala po jejích vlasech.

„Dobré ráno,“ zašeptala Amaia.

„Dobré ráno, přinesl jsem ti kávu,“ usmál se.

Vypít si kávu v posteli byl její zvyk z dob studií, kdy bydlela v Pamploně ve starém bytě bez topení. Vstala,

připravila si kávu a odnesla si ji do postele, aby ji vychutnala v teple pod pokrývkou, a teprve když sekávou zahřála a cítila se dostatečně vzhůru, vylezla z peřin a spěšně se oblékla. James nikdy nesnídal vposteli, ale přiživoval její zvyk, protože ji každý den budil s kávou.

„Kolik je hodin?“ zeptala se a natáhla se pro mobilní telefon odpočívající na nočním stolku.

„Půl osmé. Klid, máš dost času.“

„Chci vidět Ros, než odejde do práce.“

James se zatvářil rozmrzele.

„Právě odešla.“

„Do prdele, bylo to důležité. Chtěla jsem…“

„Možná je to tak lepší. Viděl jsem, že je klidná, ale myslím, že bys ji radši měla pár hodin nechat a dát jíčas, aby se utišila. Dnes večer ji uvidíš a do té doby se vzedmuté vody určitě vrátí do svého koryta.“

„Máš pravdu,“ připustila Amaia, „ale znáš mě, ráda řeším věci co nejdřív.“

„No tak si teď vypij tuhle kávu a řeš manžela, který se cítí opuštěný.“

Postavila šálek na noční stolek a přitáhla si Jamese k sobě.

„To je fakt!“

A vášnivě ho políbila. Zbožňovala jeho líbání, jak se k ní přibližoval a díval se jí do očí, a jistotu, s jakouvěděla, že se budou milovat, jakmile se jí dotkne. Nejdřív hledal její ruce, vzal je do svých a položil si jena prsa nebo pas. Potom jeho zrak přeletěl cestu, kterou později urazí jeho rty, od očí k ústům, a když jikonečně políbil, jeho rty ji zvedly nad zem. Když ji James líbal, vnímala vášeň a sílu titána, ale kromě toho

cítila něhu a respekt člověka, který líbá toho, koho miluje. Myslela si, že nikdo na světě tak nelíbá, žeJamesovy polibky jsou podle pradávného modelu starého jako svět, který působí, že se milenci stálehledají a nacházejí. James patří jí a ona patří jemu, to bylo dáno už dlouhou dobu před tím, než existovaljen stín života. A jeho polibky byly předzvěstí toho, co sex přinese potom. James ji miloval s rozkoší, sex s

ním byl jako tanec, tanec pro dva tanečníky, z nichž ani jeden nebyl důležitější než ten druhý. Hladil jejítělo vzrušené vášní, ale beze spěchu a násilí. Dobýval každý centimetr zručnýma rukama a horečnýmipolibky, které tiskl na její kůži, a probouzel v ní chvění. Dobýval a zmocňoval se držav, kde byl po právukrálem, ale kam se vždy vracel se stejnou úctou jako poprvé. Dovoloval jí, aby byla sama sebou, pozvedal

ji k sobě, aniž ji řídil nebo nutil. A ona cítila, že na ničem jiném nezáleží. Jenom na nich dvou.

Leželi pak nazí a vyčerpaní a James se na ni pátravě díval. S obrovskou něhou studoval její tvář apokoušel se nalézt stopu jejího neklidu. Usmála se na něj a on jí vrátil úsměv, v němž Amaia rozeznalaznámky znepokojení, u něj překvapivé, protože byl od přírody důvěřivý a optimistický, měl trochudětinskou povahu, vlastní Severoameričanům, kteří žijí mimo svou zemi.

„Je ti dobře?“

„Moc dobře, a tobě?“

„Dobře, ale je mi trochu zima,“ postěžovala si Amaia zhýčkaně.

Trochu se nadzvedl, sáhl po prošívané pokrývce, která spadla na zem, přikryl Amaiu a přitiskl ji k sobě.Uplynulo několik vteřin, kdy se těšil z jejího dechu, který cítil na své kůži.

„Amaio, včera…“

„Nedělej si starosti, miláčku, to nic nebylo, jenom stres.“

„Ne, miláčku, už jsem tě viděl několikrát ponořenou do případu, ale tentokrát je to jiné. Potom jsou tu tynoční můry… Stává se to už příliš často. A to, cos mi řekla včera, když jsem tě našel před pekárnou.“

Posadila se, aby mu mohla pohlédnout do očí.

„Jamesi, přísahám, že se nemáš proč znepokojovat, nic se mi neděje. Je to obtížný případ, Fermín sesvým přístupem a ta mrtvá děvčata. Stres a nic víc, nic, s čím bych se nesetkala už dřív.“ Lehce ho

políbila na rty a vylezla z postele.

„Amaio, ještě další věc, včera jsem telefonoval na Lenoxovu kliniku, abych přesunul schůzku tenhle týden,a tam mi řekli, žes už volala ty a zrušila jsi léčbu.“

Pohlédla na něj a neodpověděla.

„Dlužíš mi vysvětlení, myslel jsem, že jsme se shodli na tom, že zahájíme léčbu neplodnosti.“

„Vidíš, o tom právě mluvím, opravdu si myslíš, že na to teď můžu myslet? Přece jsem ti řekla, že jsem vevelkém stresu, a ty nepřispíváš k tomu, aby se to zlepšilo.“

„To je mi líto, Amaio, ale neustoupím, je to něco, na čem mi hodně záleží, myslel jsem si, že tobě na tomzáleží taky, a myslím si, že bys mi aspoň měla říct, jestli se chceš podrobit léčení, nebo ne.“

„To nevím, Jamesi…“

„Myslel jsem, že to víš, jestli ne, proč jsi zrušila léčení?“

Sedla si na postel, začala črtat prstem neviditelné kruhy na matraci a řekla, aniž se na něj odvážilapohlédnout: „Nemůžu ti teď odpovědět, myslela jsem, že to vím jistě, ale v poslední době se mojepochybnosti zvětšují až do té míry, že si už nejsem jistá, jestli chci dítě takhle.“

„Takhle? To mluvíš o oplodňovacích technikách, nebo o nás?“

„Jamesi, tohle mi nedělej, mezi námi se neděje nic špatného,“ opáčila vylekaně.

„Ty mi lžeš, Amaio, a něco přede mnou tajíš. Zrušila jsi léčení a neřeklas mi to, jako bys to dítě měla mítsama, a přitom říkáš, že se mezi námi nic neděje.“

Amaia vstala a zamířila do koupelny.

„Teď není vhodná chvíle, Jamesi, musím jít.“

„Včera mi volali rodiče, pozdravují tě,“ řekl, když zavírala dveře koupelny.

Zdálo se, že pán a paní Westfordovi, Jamesovi rodiče, podnikli jakési tažení, v němž buď získají vnouče,nebo při tom úsilí zemřou. Pamatovala si na den své svatby, kdy jí tchán věnoval přípitek, v němž ji žádal

o vnuky co nejdřív, a když po několika letech manželství děti nepřicházely, otevřený přístup manželovýchrodičů vůči ní se změnil na jakousi zastřenou výčitku, která vůči Jamesovi asi nebyla tak zastřená, jak se

domnívala.

James zůstal ležet a díval se upřeně na dveře koupelny, odkud slyšel téct vodu, a přitom se v duchu ptal,co se to s nimi k čertu děje.

Když James Westford poznal Amaiu, žil v Pamploně půl roku. Byla tehdy mladá policistka na praxi, kterápřišla do galerie, kde se chystal vystavovat, aby informovala vlastníka, že ve čtvrti dochází k drobnýmkrádežím. Zapamatoval si ji, jak byla oblečená do uniformy, stála vedle kolegy a uchváceně pozorovalajednu jeho sochu. James shrbený nad bednou bojoval s obaly dosud zakrývajícími díla, která mělvystavovat. Narovnal se a nepřestal se na ni dívat. Bez přemýšlení došel k ní a podal jí jeden z letákůpřeložených na třetiny, které galerie připravila na propagaci. Amaia si papír vzala, ani se neusmála, apoděkovala mu, aniž mu věnovala víc pozornosti. Pocítil zklamání, když zjistil, že leták nečte ani jímnelistuje, a když s kolegou odešli, zpozoroval, že ho nechala na stole u vchodu. Znovu ji uviděl dalšísobotu na vernisáži výstavy. Měla černé šaty a rozpuštěné vlasy sčesané dozadu. Zpočátku si nebyl jist,zda je to stejná dívka, ale vtom se přiblížila ke stejné soše jako předtím, ukázala na ni a řekla: „Od tédoby, co jsem ji onehdy viděla, jsem nemohla její podobu dostat z hlavy.“

„Tak to se ti přihodilo totéž, co mně. Od té doby, co jsem tě onehdy viděl, jsem nemohl dostat z hlavy

tvoji podobu.“

Dívala se na něj a usmívala se.

„Vida, jsi vtipný a šikovný, co ještě umíš dobře?“

Když galerie zavřela, procházeli se po ulicích Pamplony několik hodin a bez přestání mluvili o svýchživotech a práci. Byly skoro čtyři ráno, když začalo pršet. Pokusili se doběhnout do blízké ulice, ale poryvdeště je přinutil skrýt se pod úzký převis střechy jednoho domu. Amaia v tenkých šatech se třásla zimou a

on jí rytířsky nabídl svou bundu. Zabalená do jeho kusu oděvu vdechovala aroma, které z něj vycházelo, a déšť stále sílil a přinutil je ustupovat, až se přitiskli ke zdi. Usmíval se, díval se jí omluvně do tváře aona, která se chvěla celá zkřehlá, se k němu přiblížila, až se ho skoro dotýkala.

„Můžeš mě obejmout?“ požádala ho a dívala se mu do očí.

Přitiskl ji k sobě a objal. Amaia se náhle rozesmála. Překvapeně na ni pohlédl.

„Čemu se směješ?“

„Ale ničemu, myslela jsem na to, že musela spadnout celá potopa, abys mě objal. Teď se ptám, co sebude muset stát, abys mě políbil.“

„Amaio, všechno, co ode mě chceš, stačí jen říct.“

„Tak mě polib.“

Skrz široká okna nové budovy komisařství všechno vypadalo ponuře a zdálo se, jako by se vůbec nemělorozednít. Málo světla a jemný déšť, který bez ustání padal už od předcházející noci, přispívaly k šeruzahalujícímu pole i stromy, většinou holé působením zimy, která jí už začínala připadat věčná. Amaiapohlédla oknem, v rukou ztuhlých chladem držela kelímek kávy a ještě jednou se optala na Montese.Úroveň jeho nekázně a drzosti dosáhla netušených hranic. Věděla, že se občas zastaví na komisařství apromluví s nižším inspektorem Zabalzou nebo s Iriartem, ale už dva dny jí nezvedal telefon a nezkřížil jícestu. Neochotně se zúčastnil výslechu Ros a byl přítomen domovní prohlídce, ale toho dne dopoledne senedostavil na poradu. Znovu si řekla, že s tím bude muset něco udělat, ale netěšila ji představa, že by sina Fermína měla stěžovat.

Nechápala dobře, co se mu honí v hlavě. Dva roky byli kolegové a v poslední době snad i přátelé, když sejí Fermín svěřil, že ho opustila manželka kvůli mladšímu muži. Amaia ho mlčky vyslechla se sklopenýmaočima, rozhodnutá nedívat se mu do tváře, protože věděla, že člověk jako Montes nechce sdílet svétrápení, jenom se z něj vyznává. Jako při aktu pokání vypočítával svá selhání a její důvody, proč hoopustila, proč ho přestala milovat. Mlčky poslouchala, jako rozhřešení mu podala papírový kapesník a pakse obrátila, aby neviděla jeho slzy, tak nepřiměřené u muže jako on. Sledovala podrobnosti jeho rozvodua několikrát mu dělala společnost u vína nebo piva, kdy jedovatě mluvil o bývalé manželce. Občas ho vneděli pozvala na oběd a on si navzdory prvotní zdrženlivosti docela rozuměl s Jamesem. Býval to dobrýpolicista, možná trochu staromódní, ale s dobrým instinktem a důvtipem. A dobrý kolega, který se vždychoval s respektem a smířlivě ve srovnání s mačistickými postoji jiných policistů; proto jí přišlo zvláštní, že

se u něj najednou projevil záchvat řevnivosti svrženého alfa samce. Obrátila se ke stolu a k panelu, naněmž byly vystaveny fotografie zavražděných dívek. Momentálně měla na práci důležitější záležitosti.

Hned ráno se sešla s lidmi z oddělení zločinu na mladistvých, protože dvě oběti nebyly plnoleté. Brzydospěla k závěru, že to nejsou typické zločiny páchané na mladistvých a že profil obětí a agresorů jevelmi vzdálený typu vražd, jimiž se tam zabývají. Kriminologický profil basajauna byl zarážející jeho zjevně

učebnicovým chováním. Amaia vzpomínala na svůj pobyt na kurzu o profilech zločinců u FBI a na to, cose tam naučila. Mimo jiné šlo o to, že psychosexuální parafernálie, které mnozí sérioví vrazi aranžovalikolem mrtvoly, vyjadřují jejich touhu po personalizaci; chtějí tak vytvořit jakési pouto mezi sebou a svýmiobětmi, které by jinak neexistovalo. V jejich činech byla logika, nebyla to známka nějakého duševníhovyšinutí. Zločiny byly dokonale naplánovány a promyšleny až do té míry, že byl vrah schopen opakovatznovu a znovu stejný zločin na různých obětech. Nebylo to spontánní, nedělal příležitostné fušerské chyby

a vybíral si oběti náhodně nebo podle příležitosti. Zabít je byl jen další krok z mnoha, které muselpodniknout, aby dokončil svou režii, svůj mistrovský plán, psychosexuální fantazii, která ho uchvacovala a

kterou několikrát opakoval, aniž utišil svou žízeň, aniž se naplnila jeho očekávání. Musel své obětipersonalizovat, aby z nich udělal součást svého světa, aby se s nimi spojil a přivlastnil si je tak mnohemvíc, než při sexuálním zmocnění.

Jeho modus operandi svědčil o bystré inteligenci, protože pečlivě chránil svou totožnost, měl dostatekčasu zločin provést, snadno utéct a zanechat svůj podpis, neomylnou známku, která ho bez jakékolipochybnosti odlišovala. Basajaun si vybíral oběti s nízkým rizikem. Nebyly to prostitutky ani narkomanky ochotné jít s kýmkoli. A ačkoli na první pohled možná dospívající dívky mohly vypadat zranitelně, je jisté,že dnešní dívky se o sebe dokážou dost dobře postarat. Znají rizika, pokud jde o agresi a násilí, apohybují se v dosti uzavřených skupinkách přátel, takže je málo pravděpodobné, že by se dívka dostalado společnosti neznámého. Byla tu ovšem okolnost, že Elizondo je malé městečko, a jako ve všechmalých městečkách se většina lidí zná. Amaia si byla jista, že basajaun znal své oběti, že to je velmipravděpodobně dospělý muž a že musel mít k dispozici auto, jímž své oběti přemístil a uprostřed nociuprchl, auto, které pravděpodobně používal i k tomu, aby je lapil. Na vesnicích a v městečkách bylo časté,

že místní obyvatelé zastavili na zastávce autobusu, když uviděli, jak tam někdo čeká, a nabídli musvezení, přinejmenším do nejbližší vesnice. Carla zůstala sama v lese, když se pohádala s přítelem, aAinhoa zmeškala autobus do sousední vsi. Pokud se nacházela nedaleko zastávky, a vezme-li se v úvahu,že byla dost nervózní a obávala se reakce rodičů, nabývala síly možnost, že nastoupila do vozu knějakému známému, někomu středního věku, důvěryhodnému, k někomu, koho znala celý život.

Jednu po druhé si prohlížela tváře dívek. Carla se svůdně usmívala velmi červenými rty a dokonalýmchrupem. Ainhoa se do fotoaparátu dívala stydlivě, jako to dělají lidé, kteří vědí, že nejsou fotogeničtí, afotografie určitě spravedlivě nezachycovala krásu vyzařující z nejmladší z obětí. A pak tam byla Anne.Anne se dívala do objektivu s nevrlostí císařovny a usmívala se záludně a zároveň zdrženlivě. Zadívala sejí do zelených očí a snadno si představila, jak jsou necitelné a svítí z nich pohrdání a zloba, když sevysmívala Ros do tváře. I když to bylo nemožné, protože už byla mrtvá, když ji Ros viděla. Belagile –čarodějnice. Už celá léta to slovo neslyšela, v moderní baskičtině se říkalo sorgin, sorgina. Belagile bylprostý starý výraz, který se vztahoval ke služebníkům zla. Slovo jí přivedlo na mysl vzpomínky z dětství,když jim babička – amona Juanita – vyprávěla příběhy o čarodějnicích a ježibabách. Legendy, které teďtvořily součást lidového folkloru a triků, jak přitáhnout turisty, ale které pocházely z ne tak vzdálenýchdob, kdy lidé věřili na existenci čarodějnic, služebnic zla, a na jejich neblahou moc zasít chaos, zmar, adokonce způsobit smrt těm, kteří se jim staví do cesty.

Znovu vzala do ruky výtisk knihy Čarodějnictví a čarodějnice od Josého Miguela Barandiarana, který sinechala poslat z knihovny, jakmile ji otevřeli. Antropolog Barandiaran tam tvrdil, že podle lidové víry,hluboce zakořeněné všude na severu, hlavně v Baskicku a Navaře, byla belagile bez jakýchkolipochybností taková žena, která neměla na celém těle ani jedinou skvrnu nebo pihu. Obrázek Anninanahého těla na pitevním stole ji pronásledoval a pořád se vracel, vyprávění matky, jak ji přinesla domů,neustálé zmínky o bílé mramorové pleti. Tato zvláštní kůže dítěte švagrovou určitě vylekala.

Amaia četla definici čarodějnice: „Nazývám čarodějnictvím takový projev lidového ducha, kterýpředpokládá existenci jistých osob vybavených mimořádnými vlastnostmi na základě magické síly nebojejich komunikace s pekelnými silami.“ Mohlo by to vypadat jako směšné balamucení, pokud bypřesvědčení o existenci čarodějnic a čarodějů v údolích Navarry kolem Elizonda nepřivedlo na smrt, namučení a ke strašnému utrpení stovky osob podezíraných z paktu s ďáblem, převážně žen obviněnýchsveřepým inkvizitorem Pierrem de Lancré z bayonnské diecéze, k níž v patnáctém století patřila velká část

Navarry. Lancré byl nenasytným pronásledovatelem čarodějnic přesvědčeným o jejich existenci adémonické moci, což vykreslil ve svém tehdejším spise, v němž s barvitými podrobnostmi popsal pekelnou

hierarchii a její pozemskou obdobu. Celá kniha je ukázkou fantazie a paranoie a popisuje absurdní

praktiky a směšná znamení přítomnosti zla.

Amaia zvedla oči, až se znovu setkala s Anniným pohledem.

„Bylas belagile, Anne Arbizuová?“ zeptala se jí nahlas.

Zdálo se jí, že se v zeleni Anniných očí objevil stín, který vyletěl až k ní. Po zádech jí přeběhl mráz.Vydechla a hodila knížečku na stůl. Zároveň si pomyslela něco nelichotivého o topení na zbrusu novémkomisařství, které sotva ovlažilo studené dopoledne. Z chodby bylo slyšet vzrůstající hluk. Pohlédla nahodinky a překvapeně zjistila, že už je poledne. Do místnosti vešli policisté, lomozili a šoupali židlemi,šustili papíry a oblečení měli navlhlé, jakoby pokryté křišťálovou patinou. Inspektor Iriarte začal bezokolků mluvit.

„Tak tedy, už jsem ověřil alibi. Na Silvestra Rosaura a Freddy večeřeli u jeho matky s tetami a několikarodinnými přáteli. Kolem druhé vyrazili do místních barů, během noci je vidělo hodně lidí a až do rána seani na chvíli nerozdělili. V den, kdy zabili Ainhou, byl Freddy celý den doma s několika přáteli, kteří sestřídali, ale nikdy nezůstal sám. Hráli videohry, zašli si do vinárny Txokoto pro obložené bagety a dívali sena film. On nevyšel z domu. Kamarádi říkají, že byl nachlazený.“

„To jej vylučuje jako podezřelého,“ zdůraznil Jonan.

„Jenom pro vraždu Carly a Ainhoy, ale ne pro vraždu Anne. Zdá se, že v posledních dnech nebyl tak

družný jako obvykle. Rosaura už v domě nebydlela a jeho přátelé říkají, že i když několikrát přišli, vyhodilje s omluvou, že mu není dobře. Všichni přísahají, že o Anne nevěděli ani slovo a že opravdu věřili, že jenemocný. Stěžoval si na žaludek a tentýž den, kdy zabili Anne, poznamenal něco o tom, že půjde na

pohotovost.“

„Mluvil jste se všemi, včetně Ángela? Jak se jmenuje příjmením? Ten, který ho doma našel, vypadá, jakože si o něj dělal největší starosti. Možná by nám mohl něco říct.“

„Ostolaza,“ poznamenal Zabalza, „Ángel Ostolaza.“

„To je ten, co mi chybí, pracuje v dílně ve Vera de Bidasoa, jeho matka mi nedokázala říct název, aleměla na něj telefon. Jezdí na oběd domů, takže se tady zastaví v půl druhé.“

„Máme ještě něco?“

„Pokud jde o mobil té dívky, měla jste pravdu, šéfová, před čtrnácti dny změnila telefon. Řekla otci, že ho

ztratila, a nechtěla si nechat číslo. Ve Freddyho poště jsme našli poslední fakturu. Manželka byla mimodům, takže se ani neobtěžoval ji schovat nebo zničit, a opravdu se tam objevila všechna volání a textovézprávy na staré číslo Anne. V Annině počítači se odrážel bohatý společenský život, spousta známých,žádný důvěrný přítel nebo přítelkyně. Nikomu nedůvěřovala tak, aby mu vyprávěla svá tajemství, i kdyžse holedbala vztahem se ženatým mužem. Nic dalšího tam není.“

Když skončila porada, Jonan se na několik vteřin zdržel a listoval výtiskem knihy Čarodějnictví ačarodějnice. Když to Amaia spatřila, usmála se.

„No šéfová, neříkejte mi, že se budete pokoušet nahlédnout případ z jiné perspektivy.“

„Už nevím, z jaké perspektivy se na to dívat, Jonane. Cítím, že o tom vrahovi vím stále víc, že se odvedla

dobrá práce, ale všechno šlo tak rychle, až z toho na člověka jde závrať, a taky se nesmí plést logika azdravý rozum s natvrdlostí. Když jsem byla v Quantiku, naučila jsem se toho hodně o sériových vrazích aprvní lekce je vědět, že ať uděláme analýzu jejich chování, jakou chceme, oni jsou vždy o krůček, o jeden

závit matice před námi. Nevěřím na čarodějnice, Jonane, ale ten vrah možná ano, nebo přinejmenšímvěří v nějaký druh specifického zla, vlastního velmi mladým ženám na základě několika známek, jež sinepochybně vysvětluje po svém, a vybírá si podle toho oběť. A tohle,“ řekla a ukázala knihu, „tady mámkvůli tomu, co mi různí lidé řekli o Anne. Mám o čem přemýšlet.“

Přístup Ángela Ostolazy v ní znovu vzbudil pocit, že si nadmíru užívá, jak je zahrnut do vyšetřování. Viděla

to už dříve při jiných případech, ale nikdy ji nepřestávalo překvapovat, že někdo může být potajmu hrdýna své zapletení do případu násilné smrti.

„Takže Anne Arbizuová byla zabita v pondělí, viďte? Ten den mi Freddy telefonoval, protože mu bylostrašně špatně od žaludku. Nebylo to poprvé, co se mu to stalo, víte? Před pár lety měl vřed nebogastritidu, nebo něco takového, a od té doby se mu to stalo několikrát, zvlášť po víkendu, když hodněpije a nejí… Však víte, jak to chodí. Celou neděli mu bylo strašně a v pondělí měl takové bolesti, že se jich

nijak nemohl zbavit. Když mi zatelefonoval, bylo asi půl čtvrté. Já jsem ještě zařezával v práci, řekl jsemmu, ať jde k doktorovi, ale Freddy sám nejde nikam, vždycky s ním chodila Ros nebo já, takže když jsemskončil v práci, zašel jsem k němu a dovedl jsem ho na pohotovost.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Odcházím vždycky v sedm, počítám, že asi v půl osmé.“

„Jak dlouho jste byli na pohotovosti?“

„Jak dlouho? Jak bylo potřeba, skoro dvě hodiny, byla tam spousta lidí, protože řádí chřipka, a když naFreddyho přišla řada, byl už úplně na dně, udělali mu snímek a nějaké rozbory krve a nakonec mu píchlinolotil. Odešli jsme odtamtud v jedenáct, a protože Freddyho už to nebolelo a měli jsme hlad, zašli jsmedo Saioy a dali si bagety s uzeným a brambory s pikantní omáčkou.“

„Freddy jedl brambory a kořeněnou omáčku, hned jak odešel z pohotovosti, když ho tak bolel žaludek?“

podivil se Iriarte.

„Už ho nebolel, a kromě toho je mu nejhůř, když nejí.“

„Aha, a v kolik jste odešli z baru?“

„Nevím, ale nějakou chvíli jsme tam zůstali, aspoň hodinu, pak jsem ho doprovodil domů a zahráli jsme si

jednu hru na PlayStationu, ale já jsem se dlouho nezdržel, protože musím brzy ráno vstávat.“ Ángel

sklopil oči a chvilku tak setrval, potom vydal zvuk podobný zakňučení a Iriarte pochopil, že pláče. Kdyžzase zvedl oči, úplně se přestal ovládat. „Co teď bude? Určitě už nebude moct chodit, to si nezaslouží, jeto dobrý kluk, víte? Nezaslouží si to!“ Zakryl si rukama obličej a dál plakal. Iriarte vyšel do chodby a zachvilku se vrátil s kelímkem kávy, který před chlapce postavil. Pohlédl na Amaiu.

„Jestli přítel Ángel mluví pravdu, a já věřím, že ano,“ dodal vstřícně a věnoval pohled Ángelovi, jenž sezatvářil potěšeně, „bude velice snadné to dokázat. Dojdu na kliniku, tam mají bezpečnostní kamery, ajestli jste tam byli, jak říkáte, záběry budou vaše alibi. Pošlu vám e-mail. Komisař dostane zprávu aFreddy bude zproštěn viny.“

„Díky,“ řekla Amaia. „Já zajdu za těmi odborníky na medvědy.“

Flora Salazarová si nalila kávu, posadila se za stůl ve své kanceláři a pak pohlédla na hodiny. Přesně šest.Její zaměstnanci se začali trousit k východu, loučili se spolu i s ní pokynem ruky za skleněnými dveřmi,které nechala pootevřené poté, co oznámila Ernestovi, aby zůstal o hodinu déle. Ernesto Murúa pracovalpro Floru deset let ve funkci mistra a vrchního cukráře pekárny.

Flora uslyšela nezaměnitelný zvuk nákladního auta, které zastavilo u vchodu do skladu, a za minutunakoukl do dveří kanceláře Ernestův skeptický obličej.

„Floro, venku je auto s moukou od firmy Ustarroz, ten člověk říká, že jsme si objednali sto pytlů popadesáti kilech. Už jsem mu řekl, že je to omyl, ale chlap trvá na svém.“

Flora vzala do ruky propisovačku, sundala víčko a předstírala, že si něco zapisuje do diáře.

„Ne, to není omyl, já jsem to objednala, věděla jsem, že to teď přivezou, a proto jsem tě požádala, abystu dneska zůstal.“

Ernesto na ni zaraženě zíral.

„Ale Floro, přece máme plný sklad, myslel jsem, že jsi spokojená s kvalitou mouky od firmy Lasa a s jejichslužbami. Vzpomeň si, tuhletu jsme zkoušeli před rokem a rozhodli jsme se, že kvalita je horší.“

„No tak teď jsem se rozhodla ji zkusit znova, v poslední době nejsem s kvalitou mouky moc spokojená.Dělá žmolky a vypadá jinak mletá, dokonce i vůně se změnila. Udělali mi dobrou nabídku, a právě to michybělo, abych se rozhodla.“

„A co uděláme s moukou, co máme?“

„Už jsem se domluvila s lidmi z Ustarrozu, že tu ze skladu si odvezou oni, tu z díže a zásobníků vyhodíš do

odpadu. Chci, abys nahradil veškerou mouku v pekárně tou novou a abys vyhodil celou poslední várku,nedá se použít, protože je špatná, a tak pryč s ní.“

Ernesto pochybovačně přikývl, otočil se ke vchodu a ukázal řidiči, kde má složit pytle, které přivezl.

„Ernesto,“ zavolala ho znovu. Obrátil se k ní. „Samozřejmě očekávám v téhle záležitosti diskrétnost.Přiznat, že byla mouka špatná, by nás mohlo hodně poškodit. Ani slovo, a jestli se tě nějaký zaměstnanec bude ptát, prostě řekni, že nám udělali výhodnou nabídku, a nic víc. Nejlepší bude se tomu tématu

vyhnout.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ernesto.

Flora ještě zůstala v kanceláři čtvrt hodiny, kterou strávila mytím šálku na kávu a vymýváním kávovékonvice, zatímco se její mysli zmocňovala neblahá myšlenka. Zamkla dveře a přešla ke zdi s pohledemupřeným na dílo Javiera Cigy zdobící její kancelář, jež si koupila před dvěma lety. Velice opatrně hosundala ze zdi a opřela o pohovku, čímž odhalila pancéřový sejf schovaný za obrazem. Hbitými prstynastavila stříbrná kolečka a sejf se s cvaknutím otevřel. Na hromádce uspořádané od největšího k

nejmenšímu se vršily obálky s papíry, svazek bankovek pro placení v hotovosti, kapsy a desky s

dokumenty a vedle toho sametový váček. Vzala celou hromádku a vytáhla ji ze sejfu, kde se tak objevilatlustá kniha příjmů a výdajů opřená o zadní stěnu, která tam byla schovaná za dokumenty. Když ji vzalado ruky, měla dojem, že je kůže vlhká a že váží víc, než si vzpomínala. Odnesla si ji k psacímu stolu, sedla

si k němu a dívala se na knihu se směsí vzrušení a naléhavosti. Pak ji otevřela. Výstřižky nebylypřilepené, ale možná proto, že byly dlouho stisknuté mezi stránkami, zůstaly na stejném místě, kam jevložila před dvaceti lety. Ani moc nezežloutly, i když tiskařská čerň trochu vybledla, takže vypadaly šedě a

zašle, jako by je někdo mnohokrát vypral. Opatrně prošla stránky, aby neporušila chronologické řazení, a

znovu četla jméno, které jí stále znělo v hlavě od chvíle, kdy Amaia vyšla z pekárny. Teresa Klasová.

Teresa byla dcera srbských emigrantů, kteří se přistěhovali do údolí na počátku devadesátých let. Podleněkterých lidí utekli před spravedlností ve své zemi, ale to byly jen drby. Hned začali v městečkupracovat, a když Teresa, které to ve škole moc nešlo, dospěla do věku, kdy mohla jít do práce,přestěhovala se na statek Berruetových, aby se tam starala o starou matku, která měla velké potíže anemohla chodit. Teresa byla právě tak krásná, jako nebyla chytrá, a věděla to. Její dlouhé plavé vlasy ana její věk velmi vyspělé tělo byly v městečku příčinou mnoha řečí. Pracovala na statku u Berruetových tři

měsíce a pak ji našli mrtvou za několika kupkami sena. Policie vyslechla všechny muže, kteří tampracovali, ale nikoho nezatkli. Bylo léto, pohybovalo se tam mnoho lidí, kteří nebyli místní, a policiedospěla k závěru, že dívka šla s někým neznámým na procházku do polí a tam byla znásilněna azavražděna. Teresa Klasová, Teresa Klasová. Teresa Klasová. Když zavřela oči, skoro viděla její tvářkurvičky.

„Tereso,“ zašeptala, „i po tolika letech mi pořád komplikuješ život.“

Zavřela knihu, znovu ji zastrčila dozadu do sejfu a zakryla ostatními dokumenty, položila na své místováček, ale neodolala a uvolnila hedvábnou šňůrku, která ho stahovala. Slabé světlo kanceláře stačilovyloudit zářivý odlesk z červeně lakovaných lodiček. Dotkla se ukazováčkem jemné obliny podpatku azaplavil ji zdrcující pocit neklidu, emoce, která pro ni byla nová a obtížná jako žádná jiná. Zavřela sejf,pověsila obraz a dávala si přitom pozor, aby visel zcela rovně. Potom vzala kabelku a šla do pekárny, abyzkontrolovala práci. Pozdravila řidiče nákladního auta a rozloučila se s Ernestem.

Když bylo jisté, že Flora odešla, Ernesto vešel do skladu, vzal svitek pětikilových pytlíků a začal je plnitmoukou z díže. Zvedl lopatu a donesl k nosu; mouka voněla jako obvykle, nabral špetku mezi prsty a

ochutnal.

„Ta ženská se zbláznila,“ zamumlal sám pro sebe.

„Co říkáš?“ zeptal se řidič, který si myslel, že mluví s ním.

„Říkal jsem, jestli si nechceš vzít pár pytlíků mouky domů?“

„Jasně, díky,“ odpověděl muž překvapeně.

Naplnil deset pytlíků po pěti kilech, a když mu to připadalo dost, odnesl si je do kufru svého vozu

zaparkovaného u vchodu. Potom nasypal zbytek do pytle na odpadky, zavázal a odnesl do kontejneru.

Řidič už skoro skončil práci.

„Tohle jsou poslední,“ oznámil.

„Tak je nedávej do skladu, přines je sem a já je nasypu do díže,“ nařídil Ernesto.

Jaro 1989

V Rosariině domácnosti se večeřelo brzy, jakmile Juan přišel z pekárny, a děvčata často museladokončovat domácí úkoly po večeři. Když sklízeli ze stolu, Amaia se přitočila k otci.

„Musím si na chvilku skočit k Estitxuovým, nezapsala jsem si dobře úkol a nevím, jakou stránku se mámenaučit na zítřek.“

„Dobře, tak jdi, ale nebuď tam dlouho,“ odpověděl otec, který seděl vedle své ženy na pohovce.

Holčička si po cestě do pekárny pobrukovala, usmívala se a tiskla klíč pod svetrem. Rozhlédla se na oběstrany ulice, aby se ujistila, že ji neuvidí nikdo, kdo by to mohl říct matce. Vsunula klíč do zámku aulehčeně vydechla, když se zámek otočil s cvaknutím, které bylo slyšet po celé pekárně, jak se jí zdálo.Potmě vešla dovnitř, zavřela za sebou dveře a nezapomněla zastrčit závoru. Teprve pak rozsvítila.Rozhlédla se kolem s pocitem naléhavosti, která ji vždy sevřela, když navštívila pekárnu sama. Srdce jíbilo v hrudi tak silně, až se jí to rozléhalo v uších jako silný příboj krve, která jí proudila v žilách. Zároveňsi vychutnávala výsadu tajemství sdíleného s otcem a zodpovědnost, jakou znamenalo mít klíč. Ničím senerozptylovala a šla k soudkům, nad nimiž se naklonila, aby vytáhla obálku z manilového papíru, kterou

za nimi schovávala.

„Co ty tady děláš?“ V prázdné pekárně se rozlehl matčin hlas.

Všechny svaly se jí stáhly, jako by ji zasáhl elektrický proud. Ruka, která se už dotýkala obálky, ucukla

zpět, jako by všechny šlachy naráz praskly. Úlekem ztratila rovnováhu a sedla si na podlahu. Cítila strach,logický a odůvodněný strach, a přitom přemýšlela o tom, že opustila matku doma v županu a v pantoflích,

když se dívala na zprávy v televizi, a o jistotě, s jakou ji i přesto v šeru čekala. Oznamovací tón jejíhohlasu bez odstínů obsahoval víc nepřátelství a hrozby, než kdy zažila.

„Neodpovíš mi?“

Pomalu, aniž se jí podařilo vstát ze země, se malá obrátila a uviděla matčin tvrdý výraz. Měla na soběoblečení na ven, určitě ho měla celou dobu pod županem, a místo pantoflíčků boty na polovičnímpodpatku. Dokonce i v té chvíli pocítila záchvěv obdivu k té hrdé ženě, která nikdy nevyjde na ulici v

županu a neupravená.

Ozvala se sevřeným hlasem: „Jenom jsem si pro něco přišla.“ Okamžitě věděla, že její vysvětlení je chabéa povede k obvinění.

Matka zůstala bez hnutí tam, kde byla, jenom pohodila hlavou dozadu, než promluvila stejným tónem:

„Tady není nic tvého.“

„Je.“

„Je? Tak mi to ukaž.“

Amaia ucouvla, až se skoro dotkla zády jednoho sloupu, nepřestala se dívat na matku a vyškrábala se dostoje. Rosario udělala dva kroky, odsunula těžký sud, jako by byl prázdný, vzala obálku, na níž bylonapsáno jméno její dcery, a vysypala si obsah do dlaně.

„Okrádáš vlastní rodinu?“ zeptala se a hodila peníze na stůl na zadělávání těsta s takovou silou, že sejedna mince oddělila, poskočila, spadla na podlahu a kutálela se tři nebo čtyři metry ke dveřím skladu,

kde se zastavila o roh.

„Ne, ama, to je moje,“ koktala Amaia a nemohla spustit oči z pomačkaných bankovek.

„To není možné, to je moc peněz. Kdes je vzala?“

„To je od mých narozenin, ama, ušetřila jsem si je, přísahám,“ řekla a sepjala ruce.

„Jestli jsou tvoje, proč si je neschováš doma? A proč máš klíč od pekárny?“

„Dal mi ho… aita,“ a když to říkala, něco se v ní zlomilo, protože chápala, že otce zrazuje.

Rosario zůstala několik vteřin zticha, a když znovu promluvila, měla tón kněze kárajícího hříšníka.

„Tvůj otec… Tvůj otec tě pořád rozmazluje, špatně tě vychovává. Až se mu podaří udělat z tebe darebnici.Ty peníze ti určitě dal on, aby sis koupila všechny ty blbosti, které schováváš v aktovce…“

Amaia neodpověděla.

„Neboj se,“ pokračovala matka, „vyhodila jsem je do odpadků, hned jak jsi vyšla z domu. Myslelas, že měobalamutíš? Věděla jsem to už celé dny, ale chyběl mi ten klíč, nevěděla jsem, jak sem chodíš.“

Amaia si ani neuvědomila, co dělá, ale zvedla ruku k hrudi a stiskla klíč pod látkou svetru. Oči se jí zalilyslzami, když upřeně sledovala balíček bankovek, které matka přeložila a schovala do kapsy u sukně. Pakse usmála, pohlédla na dceru a s předstíranou vlídností řekla: „Neplač, Amaio, všechno to dělám pro tvédobro, protože tě mám ráda.“

„Ne,“ zašeptala Amaia.

„Cos to řekla?“ podivila se matka.

„Že mě nemáš ráda.“

„Že tě nemám ráda?“ Rosariin hlas dostával temný, výhrůžný nádeh.

„Ne,“ řekla Amaia a zvýšila hlas, „ty mě nemáš ráda. Ty mě nenávidíš.“

„Že tě nemám ráda,“ opakovala matka nevěřícně, už se zjevnou nevolí. Amaia vrtěla hlavou a pořádplakala. „Říkáš, že tě nemám ráda…“ zaječela matka a bez sebe vzteky se vrhla holčičce po krku a mávala

rukama. Amaia o krok ustoupila a šňůrka kolem krku, na které visel klíč, uvízla v prstech, které se kolemněj křečovitě sevřely a chytily ho. Amaia za něj zmateně zatáhla, otočila krkem a ucítila palčivou bolest,jak se jí šňůra zařízla do kůže. Ucítila taky několik silných škubnutí a byla si jista, že se šňůrka rozváže,ale utažený uzel odolal, což vedlo k tomu, že se zapotácela jako loutka ovládaná tornádem. Narazilamatce na prsa a ta jí dala facku tak prudce, že ji málem srazila na zem. Amaia by bývala upadla, nebýtšňůry, která ji držela za krk a zaryla se jí ještě víc do masa.

Malá zvedla hlavu, pohlédla matce do očí a s novou odvahou vyvolanou adrenalinem, který se jí vzedmulv žilách, na ni vychrlila: „Ne, nemáš mě ráda, nikdy jsi mě neměla ráda.“ A vší silou se vyškubla zRosariiných rukou. Ta se nejprve zatvářila užasle, pak ale její tvář vyjadřovala čirou naléhavost. Přitom se

rozběhla pekárnou, jako by něco chvatně hledala.

Amaiy se v té chvíli zmocnila panika, jakou nikdy dřív nezažila. Instinktivně věděla, že musí utéct. Otočilase k matce zády a pustila se ke dveřím tak prudce, že upadla na zem, a vtom si uvědomila změnu vevnímání. Když na to později vzpomínala, znovu viděla, jak se celá pekárna změnila v tunel, rohypotemněly a jejich průsečíky se zakulatily a zkreslily realitu, až se z ní stala červí díra plná zimy a mlhy.Dveře na konci tunelu vypadaly vzdálené a zářivé, jako by na druhé straně svítilo silné světlo a jehopaprsky pronikly okraji a škvírami ve veřejích, zatímco kolem ní všechno ztemnělo a barvy zmizely, jakoby její oči byly náhle zbaveny receptorů barvy.

Šílená strachy obrátila obličej k matce právě včas, aby viděla dopadat železný váleček, jímž oteczpracovával lístkové těsto. Zvedla ruku v marném pokusu se ochránit a ještě stačila ucítit, jak se jí lámouprsty, než okraj válce zasáhl její hlavu. Potom se všechno ponořilo do tmy.

Rosario se postavila ve dveřích malého obývacího pokoje a upřeně se zadívala na manžela, který seusmíval ponořen do sebe a díval se na sportovní utkání v televizi. Nic neřekla, ale oddechování způsobené

rychlým pohybem jí znepokojivě zvedalo hruď.

„Rosario,“ ozval se překvapeně a vstal, „co se děje? Je ti špatně?“

„To kvůli Amaie,“ odpověděla, „něco se jí stalo…“

V županu oblečeném přes pyžamo proběhl rychle ulice, které oddělovaly domov od pekárny. Cítil, jak muplíce v prsou hoří, v boku ho píchalo, skoro se dusil, ale běžel dál pronásledován zlověstným tušením,které mu znělo v hloubi duše. Jistota toho, co už věděl, se rozlévala jeho hrudí jako tiskařská čerň ajenom pevná vůle ji nepřijmout ho přinutila zdvojnásobit úsilí při běhu a při zoufalé modlitbě, která bylazároveň prosbou i žádostí. „Prosím, ne, prosím.“

Juan si zdálky všiml, že se v pekárně nesvítí. Kdyby bylo rozsvíceno, bylo by to vidět štěrbinami vokenicích a úzkým průduchem pod střechou, který byl vždycky, v zimě i v létě, otevřený.

Rosario ho doběhla u dveří a vytáhla z kapsy klíč.

„Ale Amaia je tady?“

„Ano.“

„A proč je zhasnuto?“

Jeho žena neodpověděla. Otevřela dveře a oba vpadli dovnitř; teprve když se dveře znovu zavřely, stisklvypínač světla. Několik vteřin nic neviděl. Zamrkal a zaostřil, aby se oči přizpůsobily silnému světlu,zatímco pohledem zběsile hledal dceru.

„Kde je?“

Rosario neodpověděla, opírala se zády o dveře a po očku hleděla do jednoho rohu. Na její tváři se zračilaparodie úsměvu.

„Amaio!“ zvolal otec úzkostlivě. „Amaio!“ zakřičel znovu.

Obrátil se, tázavě pohlédl na svou ženu a výraz její tváře ho vedl k tomu, že zbledl.

„Ach, Bože můj, Rosario, cos jí udělala?“

Udělal ještě krok a objevil pod nohama kluzkou kaluž. Podíval se na krev, která už začínala tmavnout, a vúděsu zvedl znovu oči k manželce.

„Kde je naše dcera?“ zeptal se přiškrceně.

Neodpověděla, ale rozšířila oči a začala si kousat dolní ret, jako by se jí zmocnilo povznesené potěšení.Šel k ní šílený vztekem, strachem a hrůzou, popadl ji za ramena a zatřásl s ní, jako by neměla kosti.Přiblížil napjatá ústa k obličeji své manželky a vykřikl: „Kde je moje dítě?“

Z ženiných očí vyšlehl výraz hlubokého pohrdání, ústa nabrala výraz ostrý jako nůž. Natáhla ruku a

ukázala na díži s moukou.

Díže se hodně podobala mramorovému žlabu, vešlo se do ní čtyři sta kilogramů mouky a vysypávaly setam pytle se surovinou, kterou potom používali v pekárně. Pohlédl tam, kam ukazovala Rosario, a uviděldvě velké kapky krve, které jako prachové sušenky prosákly moukou na povrchu díže. Znovu pohlédl namanželku, ale ona se otočila obličejem ke zdi, odhodlaná se nedívat. Šel dál omámený krví, o níž věděl,že pochází z jeho krve, a cítil, jak jsou všechny jeho smysly ve střehu, jak naslouchají a snaží se přijít naněco, o čem věděl, že mu uniká. Všiml si lehkého pohybu v měkké voňavé mouce a unikl mu výkřik, kdyžspatřil, jak se ze sněhobílého moře vynořuje ručička stažená prudkou křečí. Vzal ji do svých rukou avytáhl tělo dívky, které se vynořilo z mouky jako utopený z vody. Položil ji na stůl na hnětení těsta a snejvětší péčí z ní začal odstraňovat mouku, která jí zalepila oči, ústa i nos. Neustále na ni mluvil a cítil, jak

jeho slzy dopadají na dceřinu tvář a kreslí tam slané cestičky, jimiž prosvítá pleť jeho nejmladší dcerky.

„Amaio, Amaio, holčičko moje…“

Amaia se chvěla jako zasažená elektřinou, křeč v prudkých otřesech zmítala křehkým tělíčkem.

„Jdi pro doktora,“ nařídil ženě.

Nepohnula se z místa, kde stála, měla v puse palec a cucala si ho jako malé dítě.

„Rosario,“ zakřičel Juan na pokraji nervového výbuchu.

„Co?“ vykřikla rozzlobeně a otočila se.

„Jdi hned pro doktora.“ „Ne.“

„Cože?“ obrátil se nevěřícně.

„Nemůžu jít,“ odpověděla klidně.

„Ale co to povídáš? Musíš hned přivést doktora, s Amaiou je to moc vážné.“

„Už jsem ti řekla, že nemůžu,“ zašeptala s bázlivým úsměvem. „Co kdybys šel ty a já tu s ní zůstanu?“

Juan pustil dcerku, která se stále chvěla, a přiblížil se k ženě.

„Podívej se na mě, Rosario, jdi hned teď pro doktora a přiveď ho sem,“ mluvil s ní jako s umíněnou

holčičkou. Otevřel dveře pekárny a vystrčil ji ven. V té chvíli si všiml, že jeho žena má oděv od mouky a

na prstech, které si lízala, zbytky krve. „Rosario…“

Otočila se a pustila se ulicí nahoru.

O hodinu později si lékař umýval ruce v umyvadle a utíral si je utěrkou, kterou mu Juan podával.

„Měli jsme velké štěstí, Juane, to dítě je na tom dobře. Má zlomený malíček a prsteníček na pravé ruce,ale nejvíc mi dělá starosti rána na hlavě. Mouka zafungovala jako přirozený tampón, krev se do ní vsáklaa vytvořila strup, který téměř okamžitě zastavil krvácení. Křeče jsou obvyklé, když člověk utrpí těžký úrazna hlavě…“

„To se stalo mojí vinou,“ přerušil ho Juan, „dal jsem jí klíč, aby mohla chodit do pekárny, kdy bude chtít,a pak… Vůbec jsem nepředpokládal, že by si dítě mohlo takhle ublížit, tady, samo…“

„Víš, Juane,“ pokračoval lékař a díval se na něj zpříma, aby mu neunikl jeho výraz, „je tu ještě něco. Mělamouku v uších, v nose, v ústech… Tvoje dcera byla skutečně naprosto zasypaná moukou…“

„Ano, předpokládám, že uklouzla po zbytku nějakého tuku nebo oleje, uhodila se do hlavy a upadla do

díže.“

„Mohla spadnout na břicho nebo na záda, ale byla úplně zasypaná, Juane.“

Juan pohlédl na ruce, jako by tam byla odpověď.

„Možná upadla na břicho a otočila se, když cítila, že se dusí.“

„Ano, možná,“ připustil lékař. „Tvoje dcera není moc vysoká, Juane. Jestli se uhodila o okraj nějakého

stolu, je nepravděpodobné, že by se při pádu vlastní vahou stačila dostat do díže, spíš by se složila na

podlahu. Kromě toho,“ pohlédl dolů, „všimni si, kde je ta kaluž krve.“

Juan si zakryl tvář rukama a začal plakat.

„Manueli, já…“ „Kdo ji našel?“

„Moje žena,“ zaúpěl zoufale.

Lékař hlasitě povzdechl.

„Juane, bere Rosario ty léky, co jsem jí předepsal? Víš přece dobře, že je nesmí vynechat pod žádnou

záminkou.“

„Ano… Nevím… Co tím naznačuješ, Manueli?“

„Juane, víš, že jsme přátelé, víš, že si tě vážím. To, co ti teď řeknu mezi čtyřma očima, ti říkám jakokamarád, ne jako lékař. Vezmi to děvče z domu, udržuj ji daleko od své ženy. U toho typu pomatenosti,kterým ona trpí, se někdy lidi zaměří na někoho blízkého a udělají z něj cíl všech svých výbuchů hněvu, aten někdo, ty to dobře víš, je tvoje dcera. Myslím, že máme oba podezření, že to není poprvé. Jejípřítomnost ji rozrušuje a přivádí k zuřivosti. Když ji pošleš pryč, tvoje žena se uklidní, ale především tomusíš udělat kvůli tomu dítěti, protože příště by ji mohla zabít. Dneska to bylo velmi vážné, velmi. Jakolékař bych měl nahlásit, co jsem tu dnes večer viděl, ale jako lékař taky vím, že jestli Rosario bere léky,bude jí dobře, a vím, co jedno ohlášení může udělat s tvojí rodinou. Teď tě jako přítel i jako lékař musímpožádat, abys to dítě poslal z domu, protože mu tam hrozí vážné nebezpečí. Jestli to neuděláš, budu cítitpovinnost to nahlásit. Prosím tě, abys mě pochopil.“

Juan se opíral o stůl a nespustil oči z kaluže sražené krve, která se na světle leskla jako špinavé zrcadlo.

„Není žádná možnost, že to byla nehoda? Možná se dítě zranilo a Rosario nezareagovala dobře, kdyžviděla krev, možná ji dala do díže, než šla pro mě.“ Jeho vlastní slova mu náhle připadala jako dobrýargument. „Přišla pro mě, copak to nic neznamená?“

„Chtěla mít komplice. Šla ti to říct, protože ti důvěřuje, protože věděla, že jí budeš věřit, že napnešvšechny síly, abys jí věřil a popřel pravdu, a ty to skutečně děláš, to děláš po všechna ta léta ode dne,kdy se Amaia narodila. Nebo ti mám připomenout, co se stalo? Juane, otevři oči, prosím tě. Je nemocná,mentálně nevyrovnaná, a to můžeme kompenzovat léky, ale jestli to takhle bude pokračovat, budešmuset přikročit k drastičtějším opatřením.“

„Ale…“ zasténal.

„Juane, je tu v umyvadle nedávno umytý železný váleček a kromě rány v horní části hlavy utržila Amaiadalší ránu na pravém uchu. Má zlomené dva prsty při jasně obranném postavení, když se jím snažilazastavit první úder,“ řekl a zvedl ruku jako obrácený štítek čepice, „určitě ztratila vědomí, druhá ránaneporušila kůži, protože dopadla víc na plocho. Není na ní krev, ale s tak krátkými vlasy to uvidíš i ty,tvoje dcera má pořádnou bouli a promáčklé místo úderu. Právě druhý úder mi dělá starosti, ten, který jídala, když byla v bezvědomí… Chtěla mít jistotu, že ji zabije.“

Juan si znovu přikryl tvář a hořce plakal, zatímco jeho přítel umýval krev.

„Máme další mrtvou dívku, šéfová,“ oznámil Zabalza.

Amaia polkla sliny, než odpověděla. Zabalza řekl „máme další“, jako by se jednalo o barevné obrázky donějaké sbírky. Nabíralo to obrátky neobvyklou rychlostí. Jestliže se tempo vraždění bude zvyšovat,dotyčný se rozjede a spíše udělá chybu, která povede k jeho dopadení, ale daň na životech by do té doby

byla velmi vysoká. Už tak byla velmi vysoká.

„Kde?“ zeptala se pevně.

„Právě v tom spočívá rozdíl, tahle není u řeky.“

„Tak kde?“ vyhrkla a málem ztratila trpělivost.

„V opuštěné chalupě v lese u Lekarozu.“

Amaia se na něj upřeně dívala a zvažovala důležitost nových údajů.

„To ale dost mění modus operandi… Nechal tam boty? Jak ji našli?“

„Víte,“ Zabalza mluvil pomalu, jako by odhadoval účinek svých slov, „to je další zvláštnost. Patrně ji našlyvčera nějaké děti, ale nic neřekly. Jedno z nich to dnes vyprávělo doma a jeho otec zašel až do téchalupy, aby viděl, jestli je to pravda. A potom zavolal četníky – místní národní gardu. Poblíž se zrovnanacházela hlídka, která se tam dostavila a potvrdila, že je tam mrtvola a je to mladá dívka. Začalo se tímzabývat oddělení vražd a sexuálních deliktů, zřejmě by to mohla být dívka, jejíž zmizení bylo nahlášenopřed několika dny.“

Amaia ho přerušila: „Jak to, že o tom nic nevíme?“

„Matka to ohlásila v kasárnách četníků v Lekarozu a víte, jak to chodí.“

„Aha, a jaké jsou vztahy s četníky v údolí Baztán?“

„S četníky dobré. Oni dělají svoji práci a my zase svoji. Spolupracují všude, kde je to možné.“

„A vedení?“

„Tak to je jiná otázka. Vždycky se najde nějaký problém v pravomocech, nějaký naschvál, informace,která se zatají. Vždyť víte.“

„Jak mohlo být v údolí Baztánu víc zmizelých dívek, aniž bychom se to dozvěděli, přestože to bylooznámeno v kasárnách četnictva?“

„Vyšetřování má na starosti poručík Padua, čeká tam, aby si s vámi promluvil, a tvrdí, že to opravdunebylo oficiální oznámení, i když se matka chodila každý den ptát a říkala, že se její dceři něco stalo.Nicméně byli tam svědkové, že děvče odešlo z vlastní vůle.“

Padua na sobě neměl uniformu, přestože vystoupil z úředního patrolu a doprovázel ho další četník, kterýbyl oblečen v uniformě. Představil sebe i svého kolegu, pevně stiskl Amaie ruku a šel dál vedle ní.

„Je to Johana Márquezová. Patnáct let. Rodilá Dominikánka, ve Španělsku je od čtyř let a v Lekarozu odosmi, kdy se její matka znovu vdala za dalšího Dominikánce. Mají ještě jednu malou dcerku, čtyřletou.Děvče mělo s rodiči problémy kvůli době návratu domů a při jiné příležitosti přede dvěma měsíci uteklo zdomu. Byla u kamarádky. Tentokrát to vypadalo stejně, zřejmě měla přítele a utekla s ním, byli na tosvědci. I tak matka chodila každý den do kasáren a vykládala nám, že se jí stalo něco zlého, že její dcera

neutekla.“

„Vypadá to tedy, že měla pravdu.“

Padua neodpověděl.

„Promluvíme si o tom později,“ navrhla mu, když mlčel.

„Jistě.“

Chatrč nebyla ze silnice vidět. Teprve když člověk přešel louku, uviděl ji napůl skrytou mezi stromy a

zamaskovanou popínavými rostlinami, které šplhaly po zdech a zakrývaly ji na pozadí hustého lesa kolem.

Pokývla na pozdrav dvěma četníkům stojícím po obou stranách dveří. Uvnitř bylo chladno a šero a byltam cítit nezaměnitelný pach mrtvoly, která se začíná rozkládat, a ještě něco jiného, sladšího a mastného,

jako parfémovaný naftalín. Aroma jí náhle připomnělo skříň babičky Juanity s bílým prádlem, soupravynažehlených prostěradel, které měly v horní části vyšité rodinné iniciály a které babička udržovaladokonale srovnané v té skříni, kde z poliček visely průhledné pytlíčky obsahující kuličky kafru, jejichžvýpary, z nichž se točila hlava, překvapily každého, kdo se odvážil otevřít dveře.

Počkala několik vteřin, až se její oči přizpůsobily přítmí. Střecha byla místy propadlá pod návaly sněhuuplynulé zimy, ale dřevěné trámy vypadaly, že ještě snesou několik dalších zim. Z příčných prken viselyzčernalé cáry staré látky a provazů; některé popínavé rostliny, které pokrývaly zdi, pronikly děrami ve stropě dovnitř a byly propleteny se stovkou osvěžovačů vzduchu ve tvaru různých druhů ovoce živýchbarev, které visely z jejich stonků. Amaia poznala, že ta zvláštní kombinace je původcem závratnéhoodéru. Chatrč sestávala z jediné obdélníkové místnosti, stál v ní starý stůl úctyhodných rozměrů a u nějlavice, nyní převržená na podlaze u nohou stolu. Uprostřed světnice stála pohovka pro dva, abnormálněnafouklá a pokrytá vlhkými a rezatými skvrnami, před začernalým krbem plným suti a odpadků, které seněkdo pokoušel bez úspěchu spálit. Za zadní částí pohovky vykukovala dost čistá pěnová matrace.Podlaha vypadala pokrytá jemnou vrstvou hlíny, která byla tmavší na místech, kde voda pronikla střechou

a vytvořila kaluže, které už vyschly. Jinak to tam bylo uklizené a vypadalo to nedávno zametené, ještěbylo vidět stopy po koštěti, které uviděla opřené o krb. Ani stopy po mrtvole.

„Kde…?“

„Za pohovkou, paní inspektorko,“ ukázal Padua.

Namířil kužel baterky k místu, které jí ukázal.

„Potřebujeme reflektory.“

„Už pro ně šli, hned je přinesou.“

Kužel světla ozářil stříbrné sportovní boty a bílé ponožky, které vypadaly trochu zašpiněné od hlíny.Ustoupila dva kroky, zatímco instalovali reflektory a dělali předběžné fotografie. Zavřela oči, krátce sepomodlila za duši té dívky a začala pracovat.

„Chci, aby odsud všichni odešli, dokud neskončíme, zůstane tu jenom můj tým, lidé z technického odborua poručík Padua od četníků,“ řekla a zahrnula do toho všechny přítomné, aby se tím představila. Svýjimkou jedné příslušnice četníků tam byla jediná žena a její zkušenost z FBI ji naučila, jak je důležitáprofesionální zdvořilost, když se přebírá případ, na němž už pracovali jiní policisté. „Oni našli tělo a bylitak laskavi, že nás upozornili. Chci vědět, kdo sem vešel a na co sahal, včetně těch dětí a otce tohochlapce, který se do toho zamíchal. Jonane, pojď sem. Chci fotografie všeho. Zabalzo, pomozte nám,opatrně posuneme matraci. Dávejte pozor, kam šlapete.“

„Vida,“ ozval se Jonan, „tohle je jiné.“

Dívka, výjimečně hubená, nedospělá, měla bronzovou pleť, která teď vypadala opuchlá, s lesklouolivovou barvou způsobenou nadmutím. Šaty měla rozhalené po obou stranách těla a oddělenéneobratnými hrubými řezy, i když některé cáry byly použité na zakrytí ohanbí. Od nafoukléhomodrofialového krku splývaly dva konce šňůry, která byla schovaná v záhybech naběhlého masa.Bezkrevná ruka spočívala na břiše a držela kytici bílých květů svázaných stuhou stejné barvy. Mělapootevřené oči a mezi řasami bylo vidět bělavý film slizu. Tucty drobných, různou měrou povadlých květůobklopovaly její hlavu; byly upravené mezi nakadeřenými vlasy a hlavou do tvaru čelenky, která se táhlaaž k ramenům a vytvářela kolem mrtvoly siluetu.

„Do prdele,“ zabručel Iriarte. „Co je tohle?“

„To je Sněhurka,“ zašeptala Amaia dojatě.

Doktor San Martín, který právě přicházel, obešel pohovku a postavil se vedle Amaiy.

Natáhl si rukavice a jemně prohmatal dívčiny čelisti a paži.

„Stav mrtvoly nasvědčuje několika dnům, více dnům.“

„Některé květiny jsou čerstvější, nanejvýš ze včerejška,“ poznamenala Amaia a ukázala na kytici, kterouměla dívka na břiše.

„Já bych tedy řekl, že ten, kdo sem dal první květiny, se každý den vracel, aby sem položil čerstvé.Některé,“ ukázal na ty nejuvadlejší, „jsou staré přes týden; a kromě toho někdo polil tělo voňavkou.“

„Už jsem si toho všimla, kromě osvěžovačů vzduchu. Myslím,“ Amaia se trochu narovnala a podívala se naIriarteho, „že lahvička od ní by mohla být mezi odpadky v krbu.“

Rozeznala tmavou baňatou lahvičku, už když tam vešla. Před dvěma lety jí Ros darovala drahou lahvičkutoho parfému, který si na sebe nalila jenom párkrát. Jamesovi se líbil, ale jí opojné tóny santalu připadalyvtíravé. Věděla, že už ho nikdy nepoužije. Iriarte zvedl ruku v rukavici a svíral v ní lahvičku špinavou od

popela.

San Martín pokračoval: „Tělo před několika dny překonalo chromatickou fázi a už vstoupilo doemfyzematické. Už víte, že po pitvě budu přesnější, ale řekl bych, že je mrtvá asi týden.“ Prohmatal kůži a

stiskl ji mezi prsty. „Kůže se ještě nezačala uvolňovat a vypadá dostatečně hydratovaná, ale to, že bylatady uvnitř, na chladném a temném místě, mohlo přispět k zachovalosti. Nicméně tělo už se začalonafukovat působením hnilobných plynů, to se pozná především tady a tady,“ řekl a ukázal na břicho,které vypadalo jako nabarvené zeleně, a na krk, tak naběhlý, že byly sotva vidět konce provázku, kterésplývaly mezi dívčinými tmavými vlasy.

San Martín se sklonil nad tělem a pozoroval něco, co upoutalo jeho pozornost. Pootevřenými ústy mrtvolybylo vidět kukly hmyzu, který tam nakladl vajíčka.

„Podívejte se na tohle, inspektorko.“ Amaia si zakryla ústa i nos rouškou, kterou jí San Martín podal, a

sklonila se, aby se podívala. „Prohlédněte si krk, vidíte totéž, co já?“

„Vidím dvě obrovské podlitiny na obou stranách průdušnice.“

„Ano, dámo, a určitě bude mít ještě nějaké na šíji, uvidíme je, až s ní budeme moci hnout. Tahle dívka,navzdory tomu, co nám chce sdělit provázek, byla uškrcena rukama, a ty dvě podlitiny odpovídají dvěmapalcům jejího vraha. Vyfotografujte to,“ řekl a obrátil se k Jonanovi. „Tentokrát očekávám, že vás uvidímpři pitvě.“

Jonan na vteřinu svěsil fotoaparát, aby se podíval na Amaiu, která dál mluvila a nevěnovala mu

pozornost.

„Zabil ji tady, doktore?“

„Řekl bych, že ano, i když to budete muset stanovit vy. Ale stejně, jestli ji nezabil tady, přivezl ji semokamžitě, protože s mrtvolou se dvě hodiny po smrti nehýbalo. Příčina smrti: pravděpodobně uškrcení,zadušení. Doba: bude třeba analyzovat stav larev, ale já bych řekl týden. A místo: určitě tady. Teplotatěla se vyrovnala s teplotou chalupy a mrtvolná bledost naznačuje, že s ní po smrti nikdo nehýbal.Ztuhlost téměř zcela zmizela, jak odpovídá této fázi, a příznaky dehydratace jsou zjevně zmírněnyočividnou vlhkostí prostředí.“

Amaia vzala pinzetu a odkryla dívčiny genitálie. Postavila se trochu stranou, aby mohl Jonan udělat

fotografie.

„Co mi povíte o vnějších zraněních? Já bych řekla, že byla znásilněná.“

„Všechno nasvědčuje tomu, že ano, ale v této fázi rozkladu genitálie obvykle vypadají dost naběhlé.Řeknu vám to při pitvě.“

„Ale ne!“ vykřikla Amaia.

„Co se děje, co jste viděla?“

Amaia se vztyčila jako zasažená bleskem. Obešla pohovku a vyzvala Iriarteho: „No tak, pomozte mi.“

„Co chcete dělat?“

„Posunout pohovku.“

Každý vzali za jeden konec, zvedli ji a zjistili, že navzdory tomu, jak vypadá, je výjimečně lehká. Položili jiasi o patnáct centimetrů dál.

„Do prdele,“ zvolal San Martín.

Soudkyně Estébanezová, která v té chvíli vstupovala, k nim obezřetně došla.

„Copak je?“

Amaia se na ni upřeně dívala, ale soudkyně měla pocit, že ten pohled proniká její osobou, stěnami téchatrče, lesem a tisíciletými skalami údolí Baztán. Až našla slova.

„Chybí jí pravá paže od lokte. Řez je čistý a není tu krev, takže jí ji uřízl, už když byla mrtvá. A nenajdeme

ji, odnesl si ji.“

Soudkyně nasadila výraz hlubokého znechucení.

Jaro 1989

Od toho dne žila Amaia u tety Engrasi, každý den navštěvovala otce v pekárně a v neděli chodila domů na

oběd. Vzpomínala na ty obědy jako na nepochybné zkoušky. Sedávala v čele naproti matce, co nejdál odní, mlčky jedla a jednoslabičně odpovídala na chabé otcovy pokusy začít rozhovor. Potom pomohlasestrám sklidit ze stolu, a když už bylo všechno uklizeno, vešla do malého obývacího pokoje, kde serodiče dívali na krátké zprávy ve tři. Tam se rozloučila až do příštího týdne. Naklonila se a políbila otce aon jí strčil do ruky na několikrát přeloženou bankovku. Potom pár minut stála, dívala se na matku ačekala, zatímco ona sledovala televizi a ani se neobtěžovala na ni pohlédnout. Pak jí otec řekl: „Amaio,teta už tě určitě čeká.“

A ona vyšla mlčky z domu a po zádech jí běhal mráz. Na tváři se jí objevil nádherný vítězný úsměv apřitom děkovala všemohoucímu Bohu dětí, protože ten den se taky nechtěla matky dotknout, políbit ji,rozloučit se s ní. Dávala přednost tomu, jak to bylo. Nějaký čas se bála, že by matka mohla udělat nějakégesto, které by se dalo vyložit jako přání, aby se vrátila domů. Děsila ji pouhá myšlenka, že matkaspočine pohledem na její tváři déle než dvě vteřiny, protože když to udělala, zatímco otec hledal víno vpříborníku nebo se skláněl ke krbu, aby rozhrábl oheň, pocítila znovu takový strach, že se jí rozechvělynohy a ústa vysychala, jako by je měla plná mouky.

Zůstala s ní znovu sama jen při dvou příležitostech. První přišla rok po útoku, příštího jara. Vlasy jí uždorostly a přes zimu se hodně vytáhla. Byl to víkend, kdy se mění čas, ale teta i ona to zapomněly udělat,

takže přišla k rodičům o hodinu dříve. Zaťukala na dveře, a když jí matka otevřela a postavila se nastranu, aby ji nechala projít, Amaia už věděla, že otec není doma. Došla doprostřed salonu a obrátila se,aby se podívala na matku, která se zastavila v půli krátké chodby a odtamtud se na ni dívala. Neviděla její

oči ani výraz jejích úst, protože chodba byla oproti salonu zalitému sluncem tmavá, ale vnímala jejínepřátelství, jako by v té chodbě číhala smečka vlků. Ještě měla na sobě kabát, a přesto se začala chvět,jako by ji místo mírné jarní teploty sužovala nejtvrdší sibiřská zima. Muselo uplynout pár vteřin, ale jí sezdály jako věčnost, protože se soustředila na mrkání a přidušené sténání, které se linulo z jednoho místa,kde nějaká holčička plakala. Jasně ji slyšela, i když ji nemohla vidět, a přitom hlídala nástrahy tohovýhrůžného zla, které číhalo v chodbě. Lehké šoupání, jeden krok a dívka, která plakala, začala křičet, jakto člověk udělá, když se ho zmocní panika, s dušeným vytím, které sotva vyjde z hrdla a ztroskotá vmarném pokusu nechat uniknout číhající šílenství. Je to křik jako při nočních můrách, když holčičky křičído ochraptění, ale jekot se mění v šeptání, jakmile jim vyjde z hrdla. Další krok. Další křik, který je možná

stejný, který nikdy nepřestane. Matka dorazila ke dveřím do salonu a Amaia konečně mohla spatřit jejíobličej. To stačilo. V tom samém okamžiku poznala, že holčička, která přidušeně křičela, je ona sama, akvůli této jistotě přestala ovládat močový měchýř právě v okamžiku, kdy do dveří vcházel otec sesestrami.

Cestou do Pamplony Amaia mlčela, ponořená do nepříjemného vnitřního pocitu, který se jí zmocnil odchvíle, kdy uviděla Johaninu mrtvolu. Ten zločin měl tolik rozdílných aspektů, že jí dalo práci začítsestavovat předběžný profil vraha, i když se jí to celou cestu honilo hlavou. Květiny, voňavka, kyticespočívající na břiše, téměř cudný způsob, jak byla zakryta nahota mrtvoly… Kontrastovalo to se zjevnoubrutalitou úderů do obličeje, se surovým rozerváním šatů téměř na cáry, pravděpodobným znásilněním akrutostí, když se vrah přestal ovládat a uškrtil oběť vlastníma rukama. A pak tu byla otázka trofeje. Mnozí sérioví vrazi si odnášeli něco, co patřilo obětem, aby si mohli v soukromí opakovaně vyvolat okamžiksmrti, alespoň dokud jim nepřestala stačit fantazie a nemuseli vyrazit za něčím dalším. Ale nebylo časté,aby si odnášeli kusy těla, protože bylo obtížné je uchovat nedotčené a zároveň k nim mít přístup, kdy sevrahovi zachtělo. Obvykle si vybírali vlasy nebo zuby, ale ne části, které se mohly rychle zkazit. Odnést siruku s předloktím nezapadalo do profilu sexuálního útočníka, ačkoli tam nezapadalo ani vybranézacházení, které mrtvole několik dní poskytoval.

Když přijeli do Pamplony, byla doba večeře. V kontrastu se zimou venku se dech cestujících srážel nasklech oken a stal se zjevným důkazem úmorného horka uvnitř vozu, kde byla nepříjemná atmosféra kvůli

přítomnosti poručíka Paduy, který trval na tom, že pojede s nimi, ačkoli celou cestu nepromluvil. Kdyžvůz konečně zastavil před Navarrským ústavem soudní medicíny a oni vystoupili, z hloučku čekajícího uvchodu se oddělila žena úplně schovaná pod deštníkem, popošla několik kroků a zastavila se u schodů.

Amaia věděla, kdo to je, hned když ji uviděla. Nebylo to poprvé, kdy na ni příbuzní nějaké oběti čekali uvrat márnice. V žádném případě se jim nedovolovalo vejít do pitevny. Nemohli tam nic dělat, dokonce anivšeobecně rozšířená domněnka, že příbuzní musí dát svolení k pitvě, nebyla správná. Pitvy se prováděly v

rámci soudního protokolu nařízením soudce a v případech, kdy byla nutná identifikace mrtvoly, se todělalo přes kameru na televizní obrazovce a příbuzní nikdy nevstupovali do pitevního sálu… Neměli tam co

dělat, ale i tak chodili ke dveřím ústavu, jako by k tomu byli vyzváni, a čekali tam shromážděni, jako byodtamtud kdykoli měla vyjít ošetřovatelka a oznámit jim, že všechno dopadlo dobře a jejich milovanábytost se za několik dní uzdraví.

Když přicházela k ženě, rozhodnutá nedívat se jí do očí, všimla si bledosti její tváře, prosebného způsobu,jakým k ní natáhla ruku, zatímco za druhou držela malé děvčátko, sotva tří-nebo čtyřleté, které skoro

táhla za sebou. Amaia zrychlila krok.

„Paní inspektorko, paní inspektorko, prosím vás,“ ozvala se žena a drsnou a studenou rukou se dotkla

Amaiiny paže. Pak, jako by si uvědomila, že se odvážila zajít příliš daleko, ustoupila o krok a znovuuchopila za ruku dítě.

Amaia se zarazila a pohledem zastavila Jonana, který se pokusil postavit mezi ně.

„Paní inspektorko, prosím,“ žadonila žena. Amaia ji pohledem vyzvala, ať mluví. „Jsem Johanina matka,“řekla místo představení, jako by měla za to, že se honosí smutným titulem, který není třeba dálvysvětlovat.

„Vím, kdo jste, a je mi velmi líto, co se vaší dceři stalo.“

„Vy jste ta inspektorka, která vyšetřuje vraždy basajauna, viďte?“

„Ano, je to tak.“

„Ale moji dceru nezabil basajaun, viďte?“

„Obávám se, že vám na to nemůžu odpovědět, ještě je brzy, abychom měli jistotu. Jsme zatím vpředběžné fázi vyšetřování, kdy musíme nejprve stanovit, co se stalo.“

Žena pokročila o další krok.

„Ale vy to musíte vědět, vy to víte, víte, že moji Johanu nezabil ten vrah.“

„Proč to říkáte?“

Žena se kousla do rtu a rozhlédla kolem, jako by chtěla najít odpověď v těžkých kapkách deště, které

padaly na zem.

„Byla…? Byla znásilněná?“

Amaia pohlédla na holčičku, která vypadala, že zaujatě pozoruje hlídkové vozy zaparkované v řadě.

„Už jsem vám řekla, že je ještě brzy, abychom to věděli, nemůžeme si být jisti, dokud se neprovede…

Prostě…“

Zmiňovat se o pitvě jí náhle připadlo příliš bezohledné. Žena se k ní přiblížila tak, že Amaia mohla cítit jejíhořký dech a levandulovou kolínskou, která vycházela z navlhlých šatů. Vzala ji za ruku a stiskla ji vgestu, které bylo zároveň vděčností i zoufalstvím.

„Paní inspektorko, řekněte mi aspoň, kolik dní je mrtvá.“

Amaia položila svou ruku na ženinu.

„Promluvím s vámi, až skončí… Prostě až skončíme prohlídku, dávám vám na to slovo.“

Vysmekla se ruce, která ji svírala jako studený pařát, a kráčela ke vchodu.

„Je mrtvá týden, viďte?“ prohlásila žena hlasem zlomeným úsilím. „Ode dne, kdy zmizela.“

Amaia se k ní obrátila.

„Je mrtvá sedm dní, vím to,“ opakovala žena, hlas se jí úplně zlomil a začala plakat a chraptivě sténat. Amaia se vrátila k ní, rozhlédla se kolem a odhadovala, jaký účinek mají slova Johaniny matky na ty, kdo

ji doprovázeli.

„Jak to můžete vědět?“ zeptala se jí šeptem.

„Protože v den, kdy zemřela moje dcera, jsem ucítila, že se mi něco tady uvnitř zlomilo,“ odpověděla žena

a položila si ruku na prsa.

Inspektorka si všimla, že se holčička pevně chytla matčiných nohou a plakala, aniž vydala hlásku.

„Paní, běžte domů, odveďte odsud to dítě, slibuju vám, že si s vámi přijdu promluvit, jakmile vám budumoct něco říct.“ Žena pohlédla na plačící holčičku s výrazem nekonečné lásky, jako by si náhle uvědomila její přítomnost a

zázrak její existence.

„Ne,“ odpověděla pevně, „počkám tady, až skončíte, počkám, abych si mohla svoji dceru odvézt.“

Amaia zatlačila na těžké dveře, až se otevřely, ale i tak ještě stačila zaslechnout matčinu prosbu: „Hlídejtemi ji tam vevnitř.“

Jonan splnil svůj slib San Martínovi a přišel do pitevního sálu. Amaia si byla jistá, že to není poprvé, aleobvykle se vyhýbal tomuto hořkému soustu, které mu v plném světle připadalo krušné. Stál mlčky, opíralse o ocelovou pracovní desku a jeho tvář nevykazovala žádnou emoci, možná protože ho, jak věděl,pozorují ostatní, kteří často vtipkovali kvůli tomu, že jako doktor – měl titul v oboru antropologie aarcheologie – snad má nějaké výhrady k pitvám. Ale neušel jí detail, že má ruce za zády, jako by dávalnajevo svůj úmysl ničeho se nedotknout ani fyzicky, ani emocionálně. Než vešli, zašla za ním a řekla mu,že pod nějakou záminkou může odmítnout San Martínovo pozvání, že ho může poslat, aby si promluvil sJohaninou matkou nebo aby pokračoval ve shromažďování stop na komisařství. Ale on se rozhodl zůstat.

„Musím tam jít, šéfová, protože tahle vražda mě vyvedla z míry a to, co vím, nestačí ani na to, abychzačal dávat dohromady profil vraha.“

„Nebude to příjemné.“

„To není nikdy.“

Obvykle, když přišla na pitvu, technici už odstranili šaty, odebrali vzorky nehtů a vlasů a v mnohapřípadech dokonce mrtvolu umyli. Tentokrát Amaia požádala San Martína, aby na ni počkali, než odstraníoděv, protože tušila, že způsob, jakým byly šaty rozřezané, přinese nějakou novou informaci. Přiblížila seke stolu a přitom si na zádech zavazovala plášť na jedno použití.

„Tak dobře, pánové a dámy,“ ozval se San Martín, „začínáme.“

Technici začali odebírat vzorky vláken, prachu a semínek uvízlé na látkách, potom odstranili igelitový

sáček, jímž chránili dívčinu ruku, kde bylo vidět dva zlomené nehty, které skoro visely, nehty, na nichž

byly patrné zbytky kůže a krve.

„Co vám tohle tělo říká? Jaký příběh nám vypráví?“ nadhodila Amaia do prázdna.

„Má rysy shodné s těmi ostatními vraždami, ale je tu řada rozdílů,“ odpověděl Iriarte.

„Buďte konkrétnější.“

„Odpovídá věk té dívky, způsob rozhalení oděvu na strany, provázek kolem krku… A možná částečně

dodatečné naaranžování,“ poznamenal Jonan.

„V jakém smyslu?“

„Vím, že zpočátku působí úprava mrtvoly jinak, ale něco panenského je v tom, jak byly umístěny květiny.Možná se vyvíjí jeho fantazie, nebo chtěl tuhle oběť nějakým zvláštním způsobem odlišit.“

„Víme vlastně, co je to za kytky? Máme únor, pochybuju, že by jich tam teď kolem rostlo hodně.“

„Ano, poslal jsem fotografii květů na zahradnické fórum a hned mi odpověděli. Ty menší žluté květy, to je

calendula officinalis, měsíček lékařský, roste podél cest, a ty bílé jsou camellia japonica, říká se jí zimníčajová růže, druh kamélie, která se pěstuje výhradně v zahradách; je málo pravděpodobné, že by rostladivoce, i když obě jsou sezonní, kvetou v zimě nebo brzy zjara. Na internetu jsem našel, že v některýchkulturách se používaly odpradávna jako symbol čistoty,“ vysvětlil dobře informovaný Jonan.

Amaia několik vteřin mlčela a zvažovala tu myšlenku.

„Nevím, nepřesvědčuje mě to,“ prohlásil Iriarte.

„A rozdíly?“

„Kromě věku dívka nezapadá do profilu obětí. Oblékala se téměř dětsky, nosila džíny a flísovou bundu, a i

když byl oděv rozhalen na strany, vypadá to jako něco pozdějšího. Nejdřív dost hrubě rozedral šaty,některé kusy jsou na cáry; ale nechává jí boty, v tomhle případě sportovní. Na mrtvole jsou známkyvážného násilí, ale pubické ochlupení není oholeno. Ruce… Ruka, která jí zůstala, je zaťatá a neseznámky boje, nehty jsou napůl vytržené a na dlaních stopy půlměsíčků, které nám říkají, že zaťala pěstitolik, že se jí tam zaryly nehty,“ řekl Iriarte a ukázal na zranění. „A pak je tu ovšem ta amputace.“

„Co mi povíte o místě, kde byla nalezena?“

„Naprosto odlišné, místo řeky, otevřené přírodní lokality, která evokuje čistotu, jsme ji našli na krytémmístě, špinavém a zanedbaném.“

„Kdo může vědět o existenci té chatrče?“ zeptala se Amaia a obrátila se k Paduovi.

„Téměř kdokoli z okolí, kdo chodí do lesa. Využívali ji lovci, turisté, party lidí, kteří si tam vyšli na piknik,dokud se minulou zimu nepropadla střecha… V každém případě to podle zanechaných odpadků vypadá,že ji za tímto účelem využívali donedávna.“

„Příčina smrti, doktore?“

„Jak už jsem řekl podle prvního dojmu, byla uškrcena rukama. Ta šňůra tam byla umístěna potom, kdyžuž nastoupila zsinalost, a kromě toho jde o jiný typ než u ostatních vražd a je na ní uzel.“

„Je možné, že by se vrátil později a umístil tam tu šňůru? Možná když byly zveřejněny první údaje o

vraždách basajauna,“ nadhodila Amaia.

„Ano, první dojem je, že tu máme imitátora.“

„Nebo spíš oportunistu. Imitátor zabíjí tak, že napodobuje režii jiného vraha, oportunista je začátečník,který neprojevuje úctu prvnímu vrahovi, ale jeho úmyslem je zamaskovat vlastní zločin a hodit ho na

druhého.“

Doktor se znovu sklonil nad tělem s rozvěračem a odebral vzorek z pochvy.

„Je tu sperma,“ řekl a předal nasáklou tyčinku technikovi, který ji uzavřel do obalu a opatřil nálepkou.„Vnitřní stěny vaginy vykazují trhliny a lehké krvácení, které se zastavilo, když náhle, pravděpodobně vprůběhu znásilnění, nastala smrt, proto se krev nevylila ven. Tak to bylo, nebo už byla mrtvá, když k

tomu došlo.“

Amaia se trochu víc přiblížila k tělu.

„Co mi povíte o té amputaci?“

„Post mortem, nekrvácelo to a byla provedena výjimečně ostrým předmětem.“

„Ano, už vidím, jak uřízl kost. Ale maso vypadá v horní části trochu roztřepeně.“

„Ano, už jsem si toho všiml, kloním se k tomu, že to může být okousané od nějakého zvířete. Vezmemeotisk a pak vám k tomu něco řeknu.“

„A ta šňůra, doktore?“

„Na první pohled je vidět, že se liší od ostatních, je silnější a potažená umělou hmotou. Šňůra na prádlo.Uvidíte, ale nezdá se moc pravděpodobné, že by se v téhle fázi rozhodl změnit typ provazu.“

Technici odstranili zbytky šatstva a mrtvola zůstala vystavena pod chladným světlem operačního sálu.Zsinalé a nafialovělé mapy se tvořily na zádech, na ramenou, na hýždích a na lýtkách, kde se krevnahromadila vlastní vahou, když se zastavilo srdce. Nafouknutí znetvořilo rysy těla, na němž byly sotvaviditelné znaky puberty. Po smytí hlíny, která jí ušpinila tvář, bylo vidět stopy po několika úderech doobličeje a zhmožděninu po ráně pěstí, která jí uvolnila zub. San Martín ho vytáhl kleštičkami a přitomvyzval Jonana, aby šel blíž. Po osprchování mrtvoly bylo ještě cítit aroma voňavky, které se mísilo smrtvolným rozkladem, a výsledek byl skutečně odpuzující. Jonan byl velmi bledý a pohnutý a nemohlodtrhnout oči od dívčiny tváře, ale držel se. Dýchal pravidelně a občas prostřídal zaražené mlčení

technickými dotazy.

Amaia myslela na oblibu, jakou vzbuzovaly kriminální seriály u televizního publika, seriály, kde bylo

nejotřesnější, že se v nich jeden, někdy i dva případy vyřešily za noc díky pitvám, identifikacím,výslechům a zkouškám DNA, zkouškám, z nichž ty nejnaléhavější trvaly aspoň dva týdny, a když se mocnenaléhalo na výsledek, kolem měsíce a půl. V Navaře navíc neexistovala kriminální laboratoř, která bybyla schopna provést analýzu DNA, takové vzorky se musely poslat do Zaragozy, a některé zkoušky nadto

stály závratné částky, takže se skoro nedaly provádět. Ale především ji bavilo, jak se vyšetřovatelésklonili nad mrtvolou a vyměňovali si poznámky a informace nad tělem, z nějž i v nejlepších případechvycházely odporné plyny a pachy.

Četla, že někteří soudci a policisté pokládají za škodlivé zmanipulované povědomí porotců okriminalistických technikách, velmi často získané z těchto naivních seriálů, které je nutilo neuváženě žádat

zkoušky, analýzy a srovnání, i když se uváděly i případy několika vědců, kteří konečně mohli ukázat svéznalosti, aniž by jejich práce připadaly porotcům jako čínské písmo. Byl to případ kriminalistickýchentomologů. Ještě před deseti lety entomolog a jeho studie působili velice nesrozumitelně, zatímco teďtéměř každý věděl, že podle stáří larev a živočichů parazitujících na mrtvole se může s velkou přesnostístanovit datum a místo smrti.

Amaia se přiblížila k lavoru, kam odložili zbytky šatstva.

„Paduo, tady máme zbytky modrých džínů, světlerůžovou flísovou bundu, stříbrné botasky a bílé ponožky.Povězte mi, jaké oblečení měla podle výpovědi na sobě v okamžiku zmizení?“

„Džíny a růžovou mikinu,“ zašeptal Padua.

„Doktore, řekl byste, že mohla zemřít v den svého zmizení?“

„Je to velmi pravděpodobné.“

„Dovolíte mi použít vaši kancelář, pane doktore?“

„Co mám s vámi dělat.“

Amaia si rozvázala uzel na plášti, věnovala poslední pohled mrtvole a vyšla k umývárnám se slovy:

„Jonane, jdi ven a přiveď Johaninu matku.“

Byla v Navarrském ústavu soudní medicíny mnohokrát, nikdy však nevešla do pracovny doktora San

Martína, protože se zdálo, že mu vyhovuje podepisovat zprávy v malém přilehlém a přecpaném kamrlíkutechniků. Amaia si představovala, že najde místnost tak zvláštní jako její obyvatel, ale luxus, s jakým bylapracovna zařízena, ji překvapil. Nepochybně zabírala víc prostoru, než jí logicky příslušelo. Nábytekpraktického provedení a typu, jaký by se dal čekat v pracovně špičkového vědce, měl střízlivé modernílinie kontrastující se sbírkou bronzových sošek vystavených s velkou péčí a promyšleně osvětlených. Naširokém zasedacím stole spočívala Pieta velikosti sedmdesát krát sedmdesát centimetrů, která se zdálavýjimečně těžká. Amaia se v duchu ptala, zda by ji odtamtud odstranili, kdyby se stůl měl používat kesvému účelu.

Na druhém konci stolu se Johanina mladší sestřička tvářila zaraženě nad množstvím bílých listů a dózoupropisovaček, které před ni Jonan postavil. Matka u vytržení pozorovala mrtvého Krista v matčině náruči.Sama se úpěnlivě modlila, jak bylo patrné z výrazu tváře a chvějících se rtů.

Jonan přišel k Amaie.

„Modlí se,“ vysvětlil. „Ptala se mě, zda si myslím, že je ta socha posvěcená.“

„Jak se jmenuje?“

„Inés. Inés Lorenzová. Holčička se jmenuje Gisela.“

Ještě minutu otálela, rozhodnuta nepřerušovat modlitbu, ale žena si všimla její přítomnosti a obrátila se k

ní. Amaia jí pokynula, aby se posadila na jednu z židlí, a sedla si na další. Jonan zůstal stát u dveří a

inspektor Iriarte jí svěřil hlavní roli, protože si vybral jednu z židlí u zasedacího stolu, kterou obrátil, aby

seděl naproti Amaie, a pozoroval ženu zezadu.

„Inés, jsem inspektorka Salazarová a se mnou je tu nižší inspektor Etxaide, inspektor Iriarte a poručík

Padua od četníků, myslím, že se už znáte.“

Padua usedl do křesla u psacího stolu a posunul ho na stranu. Amaia byla ráda, že se neposadila za stůl.

„Inés,“ začala Amaia, „jak víte, hlídka četníků dnes našla tělo vaší dcery.“

Žena se dívala strnule a pozorně, vztyčená, až to skoro vypadalo, že zadržela dech.

„Při pitvě se zjistilo, že je mrtvá několik dní. Měla na sobě stejné oblečení, jaké figuruje ve výpovědi,

kterou jste učinila v četnických kasárnách v den, kdy zmizela.“

„Věděla jsem to,“ zašeptala a pohlédla na Paduu s výrazem, v němž nebyla taková výčitka, jaká se dala

čekat. Amaia se obávala, že se rozpláče. Místo toho na ni žena znovu pohlédla a zeptala se: „Znásilnil ji?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že utrpěla sexuální agresi.“

Inés svraštila rty, jako by se usilovně ovládala.

„Byl to on,“ prohlásila.

„Kdo si myslíte, že to byl?“ zeptala se Amaia se zájmem.

Inés znovu pohlédla na holčičku, která si klekla na židli a kreslila si napůl opřená o stůl, částečně skrytá

za sochou. Matka se podívala na Amaiu.

„To si nemyslím, to vím. Můj manžel. Můj manžel zabil moji dceru.“

„Proč si to myslíte? Řekl vám to?“

„Ne, není třeba, aby mi to říkal, já to vím, věděla jsem to celou dobu, ale nechtěla jsem tomu věřit.

Ovdověla jsem, když se narodila Johana, přijela jsem do Španělska jen s tím, co jsem měla na sobě, ajeho jsem poznala tady. Vzali jsme se, vychovával moje dítě, jako by bylo jeho… Ale před nějakým časem

se všechno změnilo. Johana před ním utíkala, myslela jsem si, že to je dospíváním, rozumíte mi? Johanavyrostla do krásy, vy jste ji viděla, a její otec mi začal vykládat, že bych ji měla víc hlídat, protože vtomhle věku se holkám zapalují lýtka, a to víte, začínají blbnout s klukama a já… Víte, Johana bylavždycky moc hodná, nikdy mi nedělala s ničím problémy, ve škole se dobře učila a učitelé byli spokojeni,vždycky mi to říkali, můžete se na to zeptat, jestli chcete.“

„To není třeba,“ odmítla Amaia.

„Ona nepatřila k těm vzdorovitým puberťákům. Doma pomáhala, hlídala sestřičku, ale on byl na ni čím dál

tím přísnější, musela chodit domů brzy, nechtěl ji pouštět ven. Ona si stěžovala a já… Já jsem tonechávala být, protože jsem si myslela, že mu na ní hodně záleží, i když někdy jsem si uvědomila, že topřehání, když ji chce tolik kontrolovat, a občas jsem mu to řekla, ale on odpovídal: ,Když ji necháš couratse, bude se tahat s klukama a přijde těhotná.‘ Měla jsem strach. Ale jindy jsem viděla, jak se na ni dívá, a

nelíbilo se mi to, paní inspektorko, nelíbilo se mi to. Ale nic jsem neřekla, jenom jednou. Johana na soběměla krátkou sukni, shýbla se k malé a já jsem uviděla, jak se na ni dívá, udělalo se mi zle, napomenulajsem ho, a víte, co mi odpověděl? Řekl mi: ,Takhle se dívají muži na tvoji dceru, když je provokuje.‘Protože teď už nebyla naše dcera, předtím ano, ale teď mi řekl ,tvoje dcera‘. A já jsem udělala jedině to,že jsem ji poslala se převléknout.“

Amaia pohlédla na Paduu, než se zeptala: „Dobře… Váš manžel si dělal o Johanu velké starosti, možnápřehnané, ale proč si myslíte, že měl něco společného s její smrtí?“

„Vy jste ho neviděla, byl posedlý, dokonce si zařídil tu službu lokalizace mobilu, aby věděl, kde dcera vkaždém okamžiku je. A hned jak zmizela, řekla jsem mu: ,Najdi ji lokátorem‘, a on odpověděl: ,Už jsem se

toho zbavil, odhlásil jsem tu službu, už není potřeba, tvoje dcera odešla, protože je zkažená, tys ji v tompodporovala, a už se nevrátí, nechce, aby ji někdo našel, a tak je to nejlepší pro všechny.‘ To mi řekl.“

Amaia otevřela složku, kterou jí podal poručík Padua, jenž vypadal rozhodnut jinak setrvat v tichosti.

„Podívejme se na to, Johana zmizela v sobotu a vy jste to oznámila druhý den, v neděli. Nicménětelefonovala jste do kasáren a řekla, že se Johana vrátila domů ve středu, když jste byla v práci, aby siodvezla své věci, občanský průkaz, šaty a trochu peněz a aby vám řekla, že odchází s nějakým chlapcem.Je to správně?“

„Ano, telefonovala jsem, protože on mi řekl, že to udělala. Dorazila jsem domů, on mi vyprávěl, že dcerapřišla, hned zase odešla a odnesla si své věci. Proč bych mu neměla věřit? Johana už dvakrát odešla zdomu na pár dní k přítelkyni, když jí on vyhuboval. Ale já jsem vždycky věděla, že se vrátí, a říkala jsemmu to: ,Vrátí se.‘ Víte proč? Protože si nevzala myšku. Takovou figurku, kterou měla od malička, ještě jiměla na posteli. A já věděla, že jestli moje dcera někdy odejde z domova, odnese si Hryzalku, tak jí říkala.

Takže když jsem vešla do pokoje, viděla jsem, že tam není, a srdce mi spadlo do kalhot. Věřila jsem mu.“

„Co se změnilo, že jste se další den vrátila do kasáren a požádala jste, aby ji hledali dál?“

„Oblečení. Nevím, jestli víte, jak to mají dospívající s oblečením. Ale já ji znala velice dobře, a když jsemviděla, jaké šaty chybí, poznala jsem, že tady moje dcera nebyla. Nechala tu své oblíbené džíny, zněkterých souprav chyběla polovina, nevím, jestli mi rozumíte, měla zvláštní tričko, které nosila k jednésukni nebo s kalhotami, a odnesla si jenom část. Letní šaty, které by si teď nemohla obléknout, svetr,který jí už byl malý… Dokonce tam bylo nejnovější oblečení, co měla, sotva týden předtím mě div

nezbláznila, abych jí to koupila.“

„Kde je teď váš manžel?“

„Když dnes dopoledne přišli četníci a řekli nám, že našli její tělo, zbledl jako stěna a udělalo se mu tak zle,že se sotva udržel na nohou. Musel si lehnout, ale já myslím, že je nemocný proto, že ví, co udělal, a ví,že pro něj přijdou. Udělají to, viďte?“

Amaia vstala.

„Zůstaňte tady, zařídím, aby vás hned odvezlo domů auto.“ Žena začala protestovat, ale Amaia jipřerušila: „Momentálně tělo vaší dcery zůstane tady a teď potřebuju vaši pomoc. Potřebuju, abyste sevrátila domů. Chci to dokončit, aby Johana a ti, kdo ji měli rádi, mohli klidně spát, ale musíte pro toudělat, o co vás žádám.“

Inés zvedla hlavu a pohlédla Amaie do očí.

„Udělám, co řeknete.“ A pak začala plakat.

Z protější kanceláře mohli vidět schoulenou Inés, jak tiskne k obličeji bílý látkový kapesník, který vytáhla zkabelky a který už byl promočený, a malou holčičku, která stála dva kroky od matky, zarmouceně se na

ni dívala a neodvážila se jí dotknout. „Jak se jmenuje manžel?“

Padua, který byl až do té chvíle zticha, si odkašlal, aby vyjasnil hlas, který i tak zněl tence a příliš tiše.

„Jasón, Jasón Medina,“ řekl a doslova se zhroutil do jednoho křesla.

„Uvědomili jste si, že ona ani jednou neřekla jeho jméno?“

Zdálo se, že o tom Padua přemýšlí.

„Tak si řekněte, jak to uděláme. Chci vyslechnout Jasóna Medinu. Řekněte si, jestli to mám udělat v

kasárnách, nebo na komisařství.“

Poručík Padua se trochu narovnal, a než odpověděl, uhnul pohledem a upřel ho na bod na stěně.

„Bylo by vhodné, aby to bylo v kasárnách. Koneckonců, případ jsme vedli my a našli jsme tělo, a jestli se

vyloučí, že to byl zločin basajauna… Hned teď zavolám, aby ho zadrželi a dopravili do kasáren. V každém

případě uvedu vaši spolupráci.“

Padua vstal a zatvářil se opět zdvořile, nahmatal v saku mobil, vytáhl ho, vyťukal číslo, nemotorně se

omluvil a vyšel z kanceláře.

„V každém případě uvedu vaši spolupráci,“ napodobil ho Jonan. „Bude to pitomec.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se Amaia.

„Jak už jsem řekl předtím, je to imitátor. Nesedí mi na basajauna, a samozřejmě fakt, že manžel neníotcem dívky, je údaj, který musíme brát v úvahu. Mnoho sexuálních agresí přichází od partnerů matek.Fakt, že už nemluvil o Johaně jako o dceři, mu pomáhal získat odstup a vidět ji jako další ženu, a ne jakočlena své rodiny. A určitě je divné, jak lhal, že děvče bylo ve středu doma.“

„Možná to udělal proto, aby uklidnil matku,“ navrhl Jonan.

„Nebo to možná udělal, protože ji znásilnil a zavraždil a věděl, že se děvče domů nevrátí, proto hoposedlost najednou přešla, a tak dokonce zrušil službu lokalizace.“

Amaia je zamyšleně sledovala se stisknutými rty a výrazem nespokojenosti a pochyb.

„Nevím, jsem si téměř jistá, že s tím měl otec něco společného, ale jsou tu podrobnosti, které mi do tohonezapadají. Určitě to nebyl basajaun. Vrah v tomhle případě je fušerský imitátor, který četl noviny arozhodl se maskovat svůj zločin podle údajů, které si pamatoval. Na jedné straně je tu výrazný sexuálníaspekt prvotní agrese s touhou po ovládání, který ho vedl k tomu, že ztratil nervy a zuřivě ji zmlátil,roztrhal jí šaty, znásilnil ji a uškrtil… A zároveň je v tomhle zločinu vybranost, která se blíží uctívání. Rýsují

se mi dva tak odlišné profily, že bych se odvažovala říct, že jsou tu dva vrazi, kteří jsou na druhé stranětak odlišní stylem práce a provedením své fantazie, že by bylo nemožné, aby se propůjčili ke spoluprácina stejném zločinu. Je to něco jako pan Hyde, krutý, bestiální, krvelačný, a jakýsi doktor Jekyll,metodický, úzkostlivě přesný a obtížený výčitkami svědomí, který se neostýchal odnést si dívčinopředloktí, nicméně chtěl uchovat mrtvolu do té míry, že ji postříkal voňavkou, možná aby prodloužil pocitživota, možná aby povzbudil vlastní fantazii.“

Padua vpadl do malé kanceláře a v ruce držel svůj mobil.

„Jasón Medina uprchl, do místa jeho bydliště právě dorazila hlídka, aby ho převezla do kasáren, a našlaprázdný dům. Utekl tak rychle, že dokonce zapomněl zavřít dveře. Zásuvky a skříně byly přeházené, jakoby si vzal to nejnutnější, aby vypadl. Chybí i auto.“

„Odvezte tam co nejdřív jeho manželku, ať zjistíte, zda chybí peníze a zda si vzal pas, možná se pokusíodjet ze země. Nenechávejte ji samotnou, ať v domě někdo zůstane. Vyhlaste pátrání po Jasónu Medinovi

a vydejte příkaz k jeho zadržení.“

„Vím, co mám dělat,“ odsekl Padua nevrle.

Pršelo celý den, a když se blížili k Elizondu, déšť ještě zesílil. Světlo pozdního odpoledne rychle a plíživěuteklo k západu a opět v Amaie zanechalo pocit krádeže, který už byl za zimních soumraků obvyklý, alekterý jí každý den znovu zkazil náladu svým břemenem zklamání a podvodu. Hustá mlha se pomalu atěžce plížila po svazích, šířila se několik metrů nad zemí a posilovala dojem lodi na moři, který v ní novékomisařství od začátku vyvolávalo.

Amaia zadala do počítače fotografie, které udělali dopoledne v chatrči, a hodinu se věnovala podrobnémuzkoumání obrázků. To místo, které si Johanin vrah vybral, bylo samo o sobě jako vzkaz, vzkaz tak odlišnýod vzkazu posílaného u ostatních vražd, že nutně musel obsahovat informaci. Proč si vybral toto místo, ane jiné? Padua řekl, že tam chodí lovci a turisté, ale nebyla lovecká sezona a turisté by přišli na jaře, dřívne. Kdo tam Johanu zavedl, to musel vědět a musel si být velmi jistý, že při páchání zločinu nebudevyrušen. Vrátila se k jedné fotografii, která byla pořízena právě v okamžiku, kdy scházela z cesty, odkudchatrč nebyla vidět. Vzala telefon a vyťukala číslo poručíka Paduy.

„Paní inspektorko, právě jsem se vám chystal volat. Doprovodili jsme Inés k bankomatu a ona zjistila, žepodle výpisu manžel vybral z účtu všechny peníze. Zdá se, že to udělal, když odešla z domu. Také chybípas, už jsme uvědomili nádraží a letiště.“

„Dobře, ale volám vám kvůli něčemu jinému…“

„Ano?“

„Kde pracuje Jasón Medina?“

„Je automechanik, pracuje v dílně v městečku…, výměna oleje a pneumatik a tak vůbec… Také jsme

požádali o povolení k prohlídce…“

Komisařství bylo tiché. Po náročném dni v Pamploně poslala Amaia Jonana a Iriarteho, jakmile přijeli doElizonda, aby si šli něco sníst.

„Nemyslím, že budu moct něco sníst,“ tvrdil Jonan.

„Stejně jdi, třeba tě překvapí, jaký zázrak dokáže bageta s kalamáry a sklenice piva.“

Amaia držela v ruce kelímek s tak horkou kávou, že ji sotva mohla usrkávat, a studovala fotografie místa

činu s jistotou, že na nich najde ještě něco. Za zády vnímala jen šustění stránek přicházející od Zabalzova

stolu.

„Vy jste byl celý den tady, podinspektore?“

Záda mu najednou ztuhla, jako by se cítil nesvůj.

„Dopoledne ano, odpoledne jsem na chvíli odešel.“

„Předpokládám, že není nic nového.“

„Nic moc. Freddy je stále ve vážném stavu, ale stabilizovaný, a z laboratoře soudního lékařství nejsouzprávy. Ale vlastně telefonovali ti lidé přes medvědy, prý s vámi měli schůzku, kam jste nepřišla. Už jsemjim vysvětlil, že dnes nebudete moct. Nechali tu nějaká telefonní čísla a adresu, jsou v hotelu Baztán, jeto asi pět kilometrů.“

„Vím, kde to je.“

„To je pravda, pořád zapomínám, že jste odsud.“

Amaia si pomyslela, že se ještě nikdy necítila méně odtamtud než v té chvíli.

„Zavolám jim později…“

Na okamžik uvažovala, zda se má zeptat na Montese, nebo ne, a nakonec se rozhodla.

„Zabalzo, nevíte, jestli tu byl dnes inspektor Montes?“

„Brzy odpoledne. Protože právě dorazilo povolení k prohlídce mouky v pekárnách, doprovodil mě až doVera de Bidasoa do jedné z nich a pak jsme byli ještě v pěti dalších pekárnách v údolí. Když jsme skončili,

vrátili jsme se sem a poslali jsme vzorky do laboratoře podle obvyklého postupu.“

Zabalza vypadal trochu nervózně, když vysvětloval své kroky, skoro jako by byl podroben zkoušce. Amaiasi vzpomněla na incident v nemocnici a rozhodla se, že je nižší inspektor Zabalza asi ten typ člověka,který si veškerou kritiku bere jako něco osobního.

„… Paní inspektorko?“

„Promiňte, neslyšela jsem vás.“

„Říkal jsem, že doufám, že je všechno v pořádku a že souhlasíte s kroky, které podnikáme.“

„Ale ano, všechno je v pořádku, úplně v pořádku, teď nám zbývá jen čekat na výsledky.“

Zabalza neodpověděl. Dál ověřoval údaje na stole. Pozoroval Amaiu, když se znovu sklonila k počítači.Nelíbila se mu. Už dřív o ní slyšel, o hvězdné inspektorce, která byla u FBI ve Spojených státech, a když ji

teď poznal, pokládal ji za arogantní krávu a měl dojem, jako by čekala, že se jí všichni budou klanět,kdykoli třeba jen projde kolem. Připadal si nesvůj, protože v hloubi duše věděl, že ohledně její sestryudělal botu, ale od doby, kdy tam byla, se mu zdálo, že dokonce i Iriarte přikládá větší důležitost vpodstatě bezvýznamným věcem. A teď to sledování Montese, chlapa ze staré školy, který se mu opravduzamlouval, pravděpodobně částečně proto, že měl dost odvahy, aby se postavil té inspektorské hvězdě. A

on, on si připadal frustrovaný těmi okamžiky vyšetřování, kdy nikam nešel a musel snášet chytré výlevyinspektorky Salazarové, která se podle jeho názoru úplně plete. Říkal si v duchu, jak dlouho bude trvatgenerálnímu komisaři, než předá případ nějakému dobrému inspektorovi, místo aby podporovalproducírování policajtky z amerického seriálu. V kapse ucítil vibrace mobilu, který mu tiše signalizovalnovou zprávu. Číslo poznal, ještě než ji otevřel. Už před několika měsíci jméno vymazal, přesto mu ale dál

chodily tyto zprávy a on je otvíral. Mužské tělo na displeji, které okamžitě poznal, pokryté kapkami potu,ho zasáhlo kouzlem touhy vedoucí k tomu, že si nevědomky olízl rty. Okamžitě si uvědomil, kde je,zahanbeně zakryl mobil rukama a ohlédl se, jako by čekal, že za ním někdo stojí. Schoval fotografii, ale nesmazal ji. Moc dobře věděl, co teď přijde. V dalších dnech se mu zhorší nálada stejnou měrou, s jakouvzroste jeho pocit viny. Chtěl dál chodit s Marisou, byli spolu už osm měsíců, měl ji rád, byla hezká,sympatická, dobře se spolu bavili, ale… Přítomnost té fotografie ho bude celý týden mučit jen proto, ženení schopen sebrat odvahu a smazat ji. Pokusí se o to, jako u těch předchozích, ale ví, že se v noci, ažMarisa odejde domů a on zůstane sám, bude chtít naposledy podívat na fotografie, než je smaže, alenakonec nejenže je nesmaže, ale bude muset vyvinout velké úsilí, aby nevyťukal číslo Santyho, aby honepožádal, ať k němu přijde, aby zvítězil nad divokou touhou, kterou v něm vzbuzovalo jeho tělo. Poznalho před rokem v tělocvičně. Santy tehdy chodil s jednou dívkou už dva roky a on byl sám. Domluvili se,že spolu půjdou běhat, pak do baru, dokonce mu představil dvě dívky, s nimiž se několikrát viděl, až loniv létě jednou ráno po běhání se Santy sprchoval u něj, protože to bylo blíž u běžecké dráhy, a když vyšelnahý a mokrý ze sprchy, pohlédli si do očí a za okamžik byli spolu v posteli. Celý týden se každé ránoscházeli u něj doma a každé ráno touha přemohla zmatek a pevné rozhodnutí, že už se to nebudeopakovat. Týden potom se znovu vrátil do práce. A začal vážně chodit s Marisou. Santymu dal vědět, žeuž se nebudou scházet, a požádal ho, aby mu nevolal. Oba splnili slib, ale Santy uplatňoval tento způsobpasivního odporu, nevolal mu, ale posílal mu fotografie svého nahého těla, které Zabalzu dokázalypobláznit tak, že mu skoro zabraňovaly myslet na cokoli jiného než na něj a sex s ním. Ty obrázky se mupořád vtíraly do hlavy a vyvolávaly v něm nepopsatelnou nelibost, zvláště když se sex s Marisouprotahoval do nekonečna a změnil se v jakési kočičí mňoukání, které spolehlivě zničilo jeho touhu a znovu

mu připomínalo vášnivá, závratná a horečná setkání se Santym. Cítil se podrážděný a netrpělivý, jakokdyž čeká nějaké rozřešení, vlnu nebo prudký vítr, který všechno strhne, ukončí jeho zmatek a přinesemu nové ráno, kdy bude moct smazat uplynulých osm měsíců. V duchu se ptal, jak dlouho vydrží snášetten tlak, a znovu pohlédl na inspektorku, která pracovala na počítači a prohlížela fotografie, jež oniprohlédli už stokrát, a pocítil k ní nenávist za to všechno. Amaia znovu pozorovala fotografie pořízenéuvnitř chatrče. U krbu stálo v rohu opřené starodávné slaměné koště a částečně zakrývalo hromádkuodpadků. Uložila předchozí záběr a stále zvětšovala obrázek, až si byla jistá, co vidí. Vyťukala čísloJohanina bydliště a čekala, až uslyšela naříkavý hlas Inés.

„Dobrý večer, Inés, tady inspektorka Salazarová.“

Dvě nebo tři minuty poslouchala podrobnosti o tom, co se našlo, když přišli do domu, o chybějícíchpenězích, dokumentech a ostatním. Trpělivě čekala, zatímco žena drmolila dál v zajetí vzrušení hraničícího

s triumfem, když zjistila, že se její podezření potvrdilo. Když se lavina zklidnila, Amaia pokračovala:„Věděla jsem o tom, poručík Padua mi telefonoval před půlhodinou… Ale je tu něco, v čem byste mi snad

mohla pomoct. Váš manžel je automechanik?“

„Ano.“

„A vždycky pracoval v tomhle oboru?“

„V Dominikánské republice ano, ale když přišel sem, ze začátku nenašel takovou práci a jeden rok

pracoval s dobytkem.“

„V čem jeho práce spočívala?“

„Pásl, musel vyhánět ovce do hor, někdy byl pryč i několik dní.“

„Chtěla bych, abyste se podívala do mrazáku, do skříněk v kuchyni, do spíže, všude, kde uchovávátepotraviny. Podívejte se a řekněte mi, jestli něco chybí.“

Telefon byl asi bezdrátový, protože Amaia slyšela ženin vzrušený dech a chvatné kroky.

„Panenko Maria, odnesl všechno jídlo, paní inspektorko!“

Amaia skončila hovor s veškerou možnou vlídností a zatelefonovala Paduovi.

„Nepokusí se opustit zem, aspoň ne obvyklým způsobem. Odnesl si zásoby na několik týdnů, bezpochybybude v horách, zná cesty pastýřů jako své boty. Jestli uteče ze Španělska, přejde hranice v Pyrenejích, aprotože tu oblast zná, může projít údolí a hory bez povšimnutí. A znal tu chatrč, na místě činu byly ovčíbobky, i když je zametli, byly na hromádce u krbu. Spojila bych se s jeho bývalým šéfem. Inés mi řekla,že je to chovatel dobytka z Arizkunu, promluvte s ním, může nám hodně pomoct ohledně tras apřístřešků. Lidé z ochrany přírody ty cesty určitě znají.“

Navzdory mlčení Amaia cítila Paduovo pokoření na druhé straně telefonu a náhle se jí zmocnila zuřivost.Nehodlá mu blahopřát, nebyla to dobrá práce, ale ona sama je ve slepé uličce, její vyšetřování vázne anemá podezřelého.

„Poručíku, jsme kolegové, ať to zůstane jen mezi námi dvěma.“

Padua zamumlal kvapné poděkování a zavěsil.

„Jsem holčička,“ šeptala, „jsem jenom malá holka, proč mě nemáš ráda?“

Holčička plakala a hlína se jí sypala do tváře. Ale zrůda neměla slitování.

Šumění řeky doléhalo zblízka, bahnitý pach jí zaplavil chřípí a studené kameny se jí zaryly do zad, kdyžležela u koryta řeky. Vrah se nad ní sklonil, aby jí rozčesal vlasy na dvě strany v dokonalých zlatýchpramenech, které skoro zakrývaly nahou hruď. A ona hledala jeho oči, zoufale se snažila nalézt soucit.Tvář vraha se zastavila nad její tak blízko, že mohla vdechovat tisíciletou vůni lesa, řeky, kamene; dívalase mu do očí a objevila, že má tam, kde by měla sídlit duše, jen dvě temné tůně, černé a nevyzpytatelné.Chtěla křičet, chtěla dát průchod hrůze, která svírala její tělo a ze které šílela, ale nemohla otevřít ústa,hrdlem se nemohly prodrat výkřiky, které se jí tvořily v nitru, protože byla mrtvá. Věděla, že taková jesmrt zavražděných, věčný pokus vykřičet hrůzu, která zůstává uvnitř… Navždy. On viděl její úzkost, vidělbolest, viděl to věčné odsouzení a začal se smát, až jeho smích všechno zaplnil. Pak se k ní naklonil azašeptal: „Neměj strach z maminky, ty liško jedna podšitá. Já tě nesežeru.“

Na dřevěném nočním stolku bzučel telefon a vydával zvuk jako motorová pila. Amaia se posadila naposteli, zmatená a vyděšená, téměř jistá, že křičela, a zatímco si odhrnovala propocené pramínky vlasů zčela a krku, pohlédla na přístroj, který pod vlivem vibrací putoval po stolku, jako by se jednalo oobrovského, neblahého a zlověstného chrobáka.

Čekala několik vteřin, zatímco se pokoušela uklidnit. I tak cítila, jak jí v uších znějí údery srdce jakošvihání biče, když se naklonila ke sluchátku.

„Paní inspektorko?“

Iriarteho hlas ji náhle jako zázrakem vrátil do reality.

„Ano, u telefonu.“

„Probudil jsem vás. To je mi líto.“

„Nedělejte si starosti, to je jedno,“ odpověděla. „Skoro mu vděčím za laskavost,“ pomyslela si zároveň.

„Na něco jsem si vzpomněl. Když jste uviděla tělo, řekla jste něco, co mi od té doby pořád vrtalo v hlavě.Řekla jste: ,To je Sněhurka‘, vzpomínáte si na to? Je to neštěstí, ale i já jsem měl ten dojem a váškomentář jenom prohloubil pocit, který jsem měl, když jsem viděl totéž dřív, na jiném místě, v jinésouvislosti. Konečně jsem si na to vzpomněl. To léto jsem byl se ženou a dětmi v hotelu na pobřežíTarragony, víte, v takovém tom hotelu s velkým bazénem a klubem na zabavení pro děti. Jednou ránojsme si uvědomili, že děti jsou zvlášť nervózní, chovají se trochu divně, napůl nepřirozeně a napůlvzrušeně; chodily sem a tam po zahradě, sbíraly klacíky, kamínky, kytičky a chovaly se velice tajemně.Sledoval jsem je a viděl jsem, že se aspoň tucet těch nejmenších shromáždilo v koutě zahrady, kdeudělaly kroužek. Přišel jsem blíž a uviděl, že uprostřed připravily malou vigilii za mrtvého vrabce. Ležel nahromadě papírových kapesníků, kolem něj byly naskládané oblázky a mušle z pláže a ležel u něj věneckvětin. Byl jsem dojatý, poblahopřál jsem jim k dobré práci a upozornil jsem je na nemoci, které můžemrtvý pták přenášet, a že by si měly umýt ruce. Pak se mi podařilo je odtamtud dostat, skoro jsem jeodvlekl. Pod záminkou hry se mi podařilo dostat jim ptáčka z hlavy, ale další dny jsem viděl skupinky dětí,

jak chodí do kouta, kde ležel vrabec. Řekl jsem to jednomu zaměstnanci a ten ho odtamtud odnesl, aleděti si stěžovaly a mrzelo je to, přestože tehdy už byl ten tvoreček plný červů.“

„Myslíte, že ji našlo dítě?“

„Otec řekl, že syn chodil do lesa s dalšími kamarády. Zdá se mi, že ji děti možná našly, ale ne ten den,kdy to ohlásily, ale dříve, myslím, že našly mrtvolu a rozhodly se připravit vigilii s květinami… Jepravděpodobné, že květinami ji pokryly ony. Kromě toho jsem si všiml, že otisky, které byly na lahvičceod voňavky, byly spíš malé, předpokládali jsme, že ženské, ale také mohly být dětské. Jsem si téměř jist,že to byly děti.“

„Sněhurka a její trpaslíci.“

Mikelovi bylo osm let a už věděl, co znamená dostat se do vážných problémů. Seděl na židli vyslýchanéhov Iriarteho kanceláři, kymácel nohama dopředu a dozadu ve snaze se uklidnit, zatímco na něj jeho rodičehleděli a usmívali se, aby ho povzbudili, což ho vůbec neuklidnilo, ale svědčilo to o poselství, které bylo, i

když skrytě, přítomno v jejich výrazech. Matka mu předtím alespoň třikrát upravovala šaty a vlasy a přikaždé příležitosti se mu dívala do očí se starostlivým výrazem, který měla, když si vůbec nebyla jistá, cose děje. Otec byl přímočařejší: „Nedělej si starosti, nic se ti nestane. Položí ti několik otázek a ty jenomřekni pravdu, jak nejjasněji umíš.“ Pravdu. Celou pravdu možná řekne, teprve, až to všechno skončí. Teď,

když viděl přicházet kamarády doprovázené rodiči, jak procházejí po chodbě před náhodně otevřenýmidveřmi, a když si s nimi vyměnil několik momentálně zoufalých pohledů, věděl, že není úniku. Jon

Sorondo, Pablo Odriozola a Markel Martínez. Markelovi bylo deset a možná vydrží pevný, ale Jon byl jak

holčička, řekne jim všechno, jakmile se zeptají. Pohlédl znovu na rodiče, povzdechl si a obrátil se k

Iriartemu.

„Byli jsme to my.“

Trvalo jim půl hodiny uklidnit rodiče a přesvědčit je, že nepotřebují advokáta, i když si ho můžou zavolat,jestliže si to přejí. Jejich děti nejsou obviněny z žádného zločinu, ale je životně důležité si s nimipromluvit. Konečně na to přistoupili a Amaia se rozhodla přemístit všechny do jednacího sálu.

„Tak dobře, kluci,“ začal Iriarte, „chce mi někdo vyprávět, co se stalo?“

Chlapci se dívali na sebe, potom na rodiče a nakonec zůstali zticha.

„Tak jo, chtěli byste, abych se radši ptal?“

Přikývli.

„Chodili jste do té chaty často?“

„Ano,“ ozvali se najednou jako bojácná třída vystrašených dětí.

„Kdo ji našel?“

„Mikel a já,“ odpověděl Markel šeptem, i když ne zcela prostým pýchy.

„Tohle je moc důležité, vzpomínáte si, co bylo za den, když jste ji našli?“

„Byla to neděle,“ odpověděl Mikel. „Moje babička měla narozeniny.“

„Takže jste tu dívku našli, řekli jste to ostatním a chodili jste se tam na ni každý den dívat.“

„Opatrovat ji,“ zdůraznil Mikel. Jeho matka si zděšeně přikryla ústa.

„Ale proboha, vždyť byla mrtvá!“ zvolal otec.

Pocit zmatku a odporu proběhl mezi všemi dospělými, kteří si začali šeptat. Iriarte se je pokusil uklidnit.

„Děti mají odlišné způsoby, jak se na věci dívají, a smrt v nich vzbuzuje velkou zvědavost. Takže jste tam

chodili a starali se o ni,“ pokračoval a obrátil se k nim. „A starali jste se o ni dobře. To vy jste tam dali tykvětiny?“

Ticho.

„Kde jste jich tolik vzali? Teď, když už venku květiny skoro nejsou…“

„Ze zahrady mojí babičky,“ přiznal Pablo.

„To je pravda,“ poznamenala jeho matka. „Matka mi volala a vyprávěla mi to, řekla mi, že kluk tam každéodpoledne chodí trhat kytky z jednoho keře. Ptala se mě, jestli mi je nosí, a já jsem řekla, že ne.

Předpokládala jsem, že jsou pro nějakou dívku.“

„A taky byly,“ dodal Iriarte.

Matka se zarazila, když si to uvědomila.

„Donesli jste tam taky voňavku?“

„Vzal jsem ji mamince,“ odpověděl Jon téměř šeptem.

„Jone!“ zvolala jeho matka. „Jak…?“

„To byla jedna, kterou jsi nepoužívala, mělas ji plnou ve skříňce v koupelně…“

Matka pozvedla ruku k čelu, když pochopila, že její syn vzal nejdražší parfém, který nejméně používala,

protože si ho schovávala pro zvláštní příležitosti.

„Sakra, tys mi vzal Boucheron?“ A náhle vypadala naštvaně, protože jí odnesl parfém za pět set eur, aby

ho vylil na mrtvolu.

„Na co byla ta voňavka?“ přerušil ji Iriarte.

„Kvůli vůni, smrdělo to tam čím dál víc…“

„Proto jste tam pověsili osvěžovače vzduchu?“ Všichni čtyři přikývli.

„Utratili jsme za to všechny peníze,“ přiznal Markel.

„Dotkli jste se něčeho na těle?“

Amaia si všimla, jak její otázka zarazila rodiče, kteří se začali vrtět na židlích, nadechovali se a věnovali jí

vyčítavé pohledy.

„Byla odkrytá,“ řekl jeden z chlapců na ospravedlnění.

„Byla nahá,“ upřesnil Mikel. Chlapci se zachichotali, ale rychle přestali, zaraženi zděšenými výrazy rodičů.

„Tak jste ji přikryli, zakryli?“

„Ano, jejími šaty…, byly roztrhané,“ odpověděl Jon.

„A matrací,“ přidal se Pablo.

„Všimli jste si, jestli té dívce něco chybí? Dobře si promyslete odpověď.“

Pohlédli na sebe a znovu přikývli a promluvil Mikel: „Chtěli jsme jí posunout ruku, aby držela kytici, ale

viděli jsme, že ruku nemá, tak jsme ji nechali, jak byla, protože jsme měli strach se na tu ránu dívat.“

Amaia žasla nad tím, jak funguje dětský mozek. Měli strach z rány, ale nebyli schopni uvědomit si skrytou

hrozbu, jakou znamenalo najít mrtvolu se stopami násilí; čistý řez, i když bestiální, jim naháněl strach, aleuplynulý týden strávili veškerý svůj volný čas péčí o mrtvolu rozkládající se každým okamžikem, aniž

pocítili nějaké obavy, nebo možná cítili obavy, ale překonala je zvědavost a jakási sektářská poslušnost, s níž jsou děti schopny jednat a která ji vždy překvapila, když na ni narazila. Amaia promluvila: „Celá chatrč byla docela uklizená, to jste udělali vy?“

„Ano.“

„Zametli jste podlahu, pověsili jste tam osvěžovače vzduchu a pokusili jste se spálit odpadky…“

„Ale moc to kouřilo a dostali jsme strach, že to někdo uvidí a přijde, a tak…“

„Viděli jste něco, co by vypadalo jako krev, nebo něco jako zaschlé kakao?“

„Ne.“

„U mrtvoly nebylo nic vylitého?“

Kroutili hlavou.

„Chodili jste tam každý den, že? Všimli jste si, že by tam v té době třeba přišel taky někdo jiný?“

Mikel pokrčil rameny. Amaia se obrátila ke dveřím.

„Děkuju vám za spolupráci,“ pronesla směrem k rodičům. „A vy byste měli vědět, že když se najde

mrtvola, musí se okamžitě zavolat policie. Ta dívka má rodinu, která ji postrádá. Kromě toho její smrtnebyla přirozená a to, že jste to řekli policii se zpožděním, může znamenat, že její vrah, ten, kdo ji zabil,mohl utéct. Rozumíte, jak je důležité, co vám říkám?“

Přikývli.

„Co se s ní teď stane?“ chtěl vědět Mikel.

Iriarte se usmál a pomyslel na vlastní děti. Trpaslíci a jejich Sněhurka. Byli na komisařství, právě po

výslechu, jejich rodiče byli bez sebe napůl zděšením a napůl tomu nemohli uvěřit, a oni si dělají starosti o

svou mrtvou princeznu.

„Vrátíme ji matce, bude mít pohřeb, na hrob jí dají květiny…“

Dívali se na sebe a spokojeně přikyvovali.

„Možná budete moct navštěvovat její hrob na hřbitově.“

Potěšeně se usmáli, jejich rodiče Iriartemu věnovali poslední pohled pohoršeni jeho nápadem a pak

odtáhli své potomky ke dveřím.

Amaia se posadila před nástěnku, kam přidala Johaniny fotografie, a ještě jednou se podivila nad tím, co

se rodí v dětské mysli. Vešel Iriarte se Zabalzou, široce se usmíval a postavil před ni kelímek s kávou s

mlékem.

„Sněhurka,“ zasmál se. „Je mi těch chudinek líto, rodiče je poženou rovnou k psychologovi. A určitě mají

utrum s pobíháním po lese a zkoumáním.“

„To víte, co byste udělal vy, kdyby to byly vaše děti?“

„Já bych se pokusil nepostupovat moc tvrdě. Před časem bych vám možná odpověděl jinak, ale teď dětimám, paní inspektorko, a ujišťuju vás, že jsem se za poslední léta hodně naučil. Chodit ven a objevovat,to jsme dělali všichni, zvlášť my, co jsme vyrůstali na venkově. Vy, když jste tady žila, jste určitě takychodila k řece a zkoumala jste to tam.“

„Jo, ale to mi přijde jako normální dětská zvědavost, zatímco tady šlo o mrtvolu, člověk by myslel, že to jesituace, kdy děti s křikem utečou.“

„Většina možná, ale když překonají první úlek, už to pro ně není tak strašné. Faktor strachu u dětí má codo činění spíš s imaginární hrůzou než se skutečnými děsivými činy, proto většinou děti skončí jako oběti;protože nejsou schopny rozlišovat mezi skutečnými a imaginárními riziky. Předpokládám, že se pořádněpolekali, když ji uviděli, ale potom převládla zvědavost a morbidní zájem. Děti jsou neuvěřitelně morbidní.

Vím, že se to nedá srovnávat, ale když mi bylo sedm, našli jsme mrtvou kočku. Pohřbili jsme ji podhromadou štěrku, která byla na jedné stavbě, udělali jsme jí kříž z klacíků, ozdobili jsme to květinami, adokonce jsme se za ni modlili. Ale za týden ji kamarádi mého bratra vyhrabali a zase pohřbili, jen abyviděli, jak vypadá.“

„Ano, to mi spíš připadá jako běžná dětská zvědavost, ale byla to jen kočka. Mrtvola člověka je přecemusela vyděsit, v naší přirozenosti existuje implicitní odmítnutí, protože se identifikujeme s lidskou

podobou.“

„U dospělých ano, ale u dětí je to jiné. To není poprvé, kdy se něco takového stalo. Před lety našli v jedné

oblasti sadů u Tudely mrtvolu dívky, která několik dní předtím zmizela z domova. Zemřela napředávkování a pár kluků našlo její mrtvolu. Místo aby to ohlásili, přikryli ji igelitem a dřevem. Když jinašla policie, tyhle okolnosti vyvolaly mnoho pochyb o tom, co se stalo. Pitva odhalila předávkování ařada stop, které zanechali, vedla k těm klukům, ale první dojem, který vyšetřovatelé získali, byl také kvůlinim zkreslený.“

„Neuvěřitelné.“

„Ale stalo se to.“

Jonan zaťukal na dveře a otevřel je.

„Paní inspektorko, právě volal poručík Padua, v Goramendi zatkli Jasóna Medinu. Byl v chatě v lese v okolí

Eratzu. Taky našli auto, asi dvanáct kilometrů odtamtud, napůl skryté mezi stromy. V kufru bylasportovní taška s šaty té dívky, její doklady a plyšová myš. Mají to v kasárnách v Lekarozu. Padua řekl, že

na vás počká, než začne výslech.“

„To je od něj milé,“ zažertoval Iriarte.

„To si nemyslete, dluží mi laskavost,“ odpověděla Amaia, když si brala kabelku.

Zařízení četnických kasáren vypadalo ve srovnání s novým policejním komisařstvím zastarale, ale ani takAmaie neuniklo, že mají moderní bezpečnostní systém s kamerami poslední generace. Uniformovanýčetník je pozdravil ve dveřích a ukázal jim kancelář vpravo od vchodu. Další četník je vedl úzkou, spořeosvětlenou chodbou ke skupině oprýskaných dveří, na nichž byla patrná nejedna výměna zámků. Místnost

byla prostorná a dobře vytopená. U vchodu byl výklenek s obrázkem Neposkvrněného početí, ozdobenýkytičkou suchých klasů, vpravo i vlevo bylo rozmístěno několik stolů a židlí. U jednoho z nich seděl asipětačtyřicetiletý muž s pouty na rukou, štíhlý, malé postavy a s tmavou pletí, na níž byla ještě patrnějšíjeho bledost a červené kruhy pod očima a kolem úst.

Ve spoutaných rukou sklesle držel papírový kapesník, který zřejmě nehodlal použít, přestože mu teklo znosu a po tvářích se mu koulely slzy až na bradu, odkud kapaly na tmavý povrch stolu. Vedle něj mladá,úředně přidělená advokátka, odhadem ani ne třicetiletá, přerovnávala formuláře a tiskopisy, zaujatěposlouchala instrukce, jež jí někdo udílel telefonem, a viditelně znechucena pohlížela na svého klienta.

Padua k nim přišel zezadu.

„Od chvíle, kdy ho našli lidi z ochrany životního prostředí, nepřestal brečet a fňukat. Přiznal se, jakmileuviděl četníky. Prý celou cestu sem nezavřel pusu a od chvíle, kdy jsme ho sem posadili, nedělá nicjiného, než nahlas brečí. Ve skutečnosti jsme museli vyslechnout jeho výpověď, protože co jsme hopřivedli, pořád opakuje, že to byl on a že chce vypovídat. Musí být vyčerpaný jen z toho pláče.“

Došli ke stolu. Jeden četník zapnul magnetofon a po pozdravech, představení a uvedení data a hodiny

zaujali místo.

„Především musím říct, že je to velmi neobvyklé, nechápu, jak jste ho mohli vyslýchat, když jsem u tohonebyla,“ postěžovala si advokátka.

„Váš klient pořád vykřikoval přiznání od okamžiku, kdy byl zatčen, a domáhal se výpovědi, jakmile vešeldo dveří.“

„… i tak bych ji mohla prohlásit za neplatnou…“

„Ještě jsme ho nevyslýchali, paní doktorko, proč si nejdřív neposlechnete, co chce říct on?“

Advokátka stiskla rty a o několik centimetrů odtáhla židli od stolu.

„Pane Jasóne Medino,“ začal Padua. Vypadalo to, že ho vyslovení jeho jména probudilo z transu, v němžsetrvával. Vztyčil se na židli a upřeně se zadíval na listy, které Padua držel v rukou. „Podle svéhoprohlášení jste v sobotu čtvrtého požádal svou nevlastní dceru Johanu Márquezovou, aby s vámi jelaumýt auto, ale místo toho, abyste jel k pumpě, kde je možné vozidlo umýt, jste zamířil do lesa. Když jstedojeli na málo navštěvované místo, zastavil jste auto a řekl nevlastní dceři, aby vás políbila. Když odmítla,

rozzlobil jste se a udeřil ji. Johana pohrozila, že to řekne matce, nebo dokonce půjde na policii. Vy jste se

rozzlobil ještě víc a znervózněl jste, podle vlastních slov jste jí znovu dal facku a ona omdlela.“ Jasónpřikývl. „Nastartoval jste auto a jel kus dál, ale když jste ji viděl v mdlobách, jako když spí, pomyslel jstesi, že byste s ní mohl mít styk, aniž by kladla odpor. Vyhledal jste odlehlé místo na lesní cestě, zastaviljste auto, sklonil jste sedadlo spolujezdce dozadu a lehl jste si na Johanu s úmyslem vykonat na nípohlavní styk. Ale vtom se probudila a začala křičet. Je to tak správně?“

Jasón Medina bez ustání přikyvoval, až to budilo pocit, že se pohupuje, zatímco mu z nosu stále tekly slzy

smíšené s hleny.

„Podle vlastních slov jste ji opakovaně uhodil. Čím víc Johana křičela, tím jste byl vzrušenější. Udeřil jste ji

znovu, ale ona se bránila a nepoddávala, a tak jste jí musel dát silnější ránu. I tak pořád křičela a všísilou do vás bušila. Chytil jste ji za krk a tiskl, až se přestala hýbat. Když jste viděl, že jste ji zabil, rozhodljste se, že musíte najít místo, kde nechat mrtvolu. Znal jste chatrč v lese, protože jste tamtudy přiněkolika příležitostech procházel, když jste pracoval jako pastýř. Zajel jste pěšinou poblíž, pak jste těloodnesl do chatrče a nechal tam. Ale předtím jste si vzpomněl, co jste v posledních dnech četl v novinách

o basajaunovi, a rozhodl jste se, že byste to mohl udělat tak, aby se zločin podobal. Roztrhl jste jí šaty,jak jste si vzpomínal, že jste o tom četl, a vzrušilo vás to tak, že jste mrtvolu znásilnil.“

Jasón zavřel na okamžik oči a Amaia si myslela, že by to mohlo být pocitem provinilosti, ale určitě znovuprožíval okamžik smrti, který se mu zaryl do mysli do všech podrobností. Zavrtěl se na židli a přitáhlpozornost advokátky, která zhnuseně ucouvla, když uviděla bouli na jeho kalhotách způsobenoubezprostřední erekcí.

„Pro Boha živého!“ zvolala.

Padua pokračoval ve čtení, jako by si toho nevšiml.

„Ale neměl jste provaz ani motouz, abyste zinscenoval to, na co jste si vzpomněl, a tak jste se vrátildomů, než přišla manželka, osprchoval jste se, vzal jste kus šňůry, která vám zbyla, když jste dělal sušákna prádlo, a vrátil jste se do chatrče, kde jste ji uvázal kolem krku nevlastní dcery. Pak jste se vrátildomů. Když vaše manželka trvala na tom, že ohlásí její zmizení, vzal jste nějaké Johaniny šaty a osobnívěci a dal jste je do kufru vozu. Řekl jste ženě, že Johana byla doma, aby si odnesla věci, a přesvědčil jste

ji, že má stáhnout oznámení o pohřešování… Pane Medino, tohle jste vypověděl, souhlasí to?“

Jasón sklopil oči a přikývl.

„Musím to slyšet, pane Medino, aby to bylo platné.“

Muž se naklonil kupředu, jako by chtěl magnetofon políbit, a zřetelně pronesl: „Ano, pane, tak to je, to jecelá pravda, Pán Bůh to ví.“ Jeho hlas zněl jemně, trochu vysoko, s náznakem předstírané poníženosti, až

jeho advokátka protočila oči.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptala.

„Potvrzujete svou výpověď, pane Medino?“

Jasón se opět předklonil.

„Ano.“

„Souhlasíte se vším, co jsem přečetl, nebo chcete něco dodat nebo vypustit?“

Další parodie na uctivou poklonu. „Se vším souhlasím.“

„Dobře, pane Medino, teď, i když je všechno dostatečně jasné, bychom vám rádi položili několik otázek.“

Advokátka se lehce napřímila, jako by pochopila, že nakonec přece jen bude mít něco na práci.

„Už jsem vám představil inspektorku Salazarovou z kriminální policie, která vás chce vyslechnout.“

„Protestuju,“ vyštěkla advokátka. „Život mého klienta se už dost zkomplikoval tímto prohlášením. Už

vypovídal. Nemyslete si, že nevím, kdo jste,“ obrátila se na Amaiu, „a o co vám jde.“

„O co mi podle vás jde?“ zeptala se Amaia trpělivě.

„Hodit na mého klienta vraždy basajauna.“ Amaia se zasmála a zakroutila hlavou.

„Uklidněte se. Hned vám řeknu, že způsob provedení tomu neodpovídá. Od počátku jsme věděli, že nejde

o basajauna, a s údaji ve výpovědi ohledně použité šňůry to můžeme téměř vyloučit.“ „Téměř?“

„Je tu jedna okolnost, která vzbudila naši pozornost. Na tom, zda nám váš klient bude schopen dát

přijatelné vysvětlení, závisí, jak se bude dál vyvíjet toto vyšetřování.“

Advokátka se kousla do spodního rtu.

„Podívejte, udělejme to tak, že já se zeptám a váš klient mi odpoví, jenom když mu to odsouhlasíte…“

Advokátka stísněně pohlédla na loužičku tekutiny, která se rozšířila na stole, a přikývla. Padua udělal

pohyb, že vstane a postoupí Amaie místo naproti Medinovi, ale ona ho zarazila, vstala, obešla stůl a

postavila se na mužovou levou stranu, trochu se naklonila, aby s ním mohla mluvit, a byla tak blízko, že

se skoro dotýkala jeho oděvu.

„Pane Medino, vypověděl jste, že jste Johanu opakovaně udeřil a že jste ji znásilnil. Jste si jist, že jste jí

neudělal ještě něco?“

Muž se neklidně zavrtěl.

„Na co narážíte?“ zeptala se advokátka.

„Mrtvole byla zcela amputována pravá ruka s předloktím,“ odpověděla a položila na stůl dvě zvětšené

fotografie, kde bylo vidět krutou ránu.

Advokátka svraštila čelo a naklonila se, aby něco zašeptala do ucha svému klientovi. On zavrtěl hlavou.

Amaia ztrácela trpělivost každou vteřinou.

„Poslouchejte mě, po tom, k čemu jste se přiznal, je uříznutí paže něco vedlejšího. Možná jste to udělal,

abychom nemohli identifikovat mrtvolu podle stop?“

Vypadalo to, že ho ta myšlenka překvapila.

„Ne.“

„Podívejte se na fotografie,“ vyzvala ho Amaia.

Jasón se krátce podíval a zhnuseně odvrátil znak.

„Proboha! Ne, já jsem to neudělal, když jsem se vrátil se šňůrou, už to tak bylo, myslel jsem, že to

udělalo nějaké zvíře.“

„Jak dlouho vám trvalo, než jste dojel domů a pak se vrátil do chaty? Promyslete si to dobře.“

Jasón začal plakat a vydávat hluboké steny, které mu vycházely až z břicha a viditelně zmítaly jeho tělem.

„Měli bychom toho nechat, pan Medina si potřebuje odpočinout,“ navrhla advokátka.

Amaia ztratila trpělivost.

„Pan Medina si odpočine, až řeknu já.“

Silně uhodila do stolu, takže se malé kapky z loužičky rozběhly na všechny strany, a přitom se naklonila.

Její obličej se ocitl těsně před mužovou tváří. Jeho nářek okamžitě přestal.

„Odpovězte,“ nařídila mu pevným hlasem.

„Nejvýš hodinu a půl, pospíchal jsem, protože žena měla přijít z práce.“

„A když jste dojel do chaty, paže tam už nebyla.“

„Ne, přísahám, že jsem věřil…“

„Byla tam krev?“

„Cože?“

„Jestli byla krev kolem rány?“

„Možná trochu, ale trošičku, malá loužička, skoro jenom skvrna…“

Amaia se zadívala na Paduu.

„Děti?“ navrhl.

„Na igelitu,“ zašeptal Jasón.

„Na jakém igelitu?“

„Krev byla na bílém igelitu,“ zamumlal.

Amaia se vztyčila, protože se jí dělalo špatně z mužova páchnoucího dechu. „Dobře si to rozmyslete. Viděl jste někoho v blízkosti chaty, když jste se vrátil?“ „Nikoho jsem neviděl, i když…“

„Ano?“

„Zdálo se mi, že tam ještě někdo je, ale byl jsem strašně nervózní. Dokonce se mi zdálo, že mě někdo

hlídá. Myslel jsem, že to je Johana…“ „Johana?“

„Její duch, rozumíte, strašidlo.“

„Míjel jste nějaké vozidlo na příjezdové cestě nebo viděl jste nějaké auto zaparkované v okolí?“

„Ne, ale když jsem odjížděl, uslyšel jsem motorku, takovou tu terénní. Dělají velký randál. Myslel jsem, žepatří ochranářům, mají takové na jízdu do lesa. Utíkal jsem odtamtud.“

Jiná jara

Příště bylo všechno velice odlišné. Uběhlo mnoho let. Amaia už žila v Pamploně, i když se do Elizonda

vracela na víkendy. Její matka, nemocná a nemohoucí, byla s komplikovaným zápalem plic upoutána na

lůžko v nemocnici a mezitím ji ničil alzheimer. Celé měsíce jenom blábolila některá slova z velmiomezeného slovníku a jenom proto, aby požádala o to nejnutnější. Už týden byla ve fakultní nemocnici na

žádost svého ošetřujícího lékaře a proti vůli Flory, která se veškerými svými silami postavila proti tomu,ačkoli nakonec se musela podvolit, když Rosario začala mít takové potíže s dýcháním, že potřebovalakyslík, aby nezemřela, a musela být pod lékařským dohledem převezena sanitkou. I tak opět vystavila naodiv své věčné hrdinství a odmítala opustit matčino lůžko pod všemi možnými záminkami, ačkoli sinenechala ujít žádnou příležitost k pokárání sester, že Rosario víc nenavštěvují.

Amaia vešla do pokoje, a když deset minut poslouchala Flořiny výčitky, poslala ji do bufetu a slíbila, žetam zůstane a matku pohlídá. Když se dveře za sestrou zavřely, Amaia znovu pohlédla na stařenu, kteráspala v nemocniční posteli napůl vsedě, aby jí to pomáhalo s obtížným dýcháním. Uvědomovala si svůjstrach, a že je to poprvé, kdy s ní zůstává o samotě od doby, kdy byla malá. Po špičkách přešla od čelapostele, aby se posadila na křeslo u okna, a modlila se, aby se matka nevzbudila a něco nechtěla. Nebyla

si jistá, co by cítila, kdyby se jí musela dotknout.

Se stejnou pečlivostí, kterou by uplatnila, kdyby měla manipulovat s výbušninou, se posadila do křesla,pomalu se opřela a z parapetu okna si vzala jeden z Flořiných časopisů. Znovu pohlédla na matku anemohla potlačit výkřik. Hrozilo, že jí srdce vyskočí z hrudi. Matka se na ni dívala opřena o levý bok, spokřiveným úsměvem a očima, které zářivě a zlomyslně svítily.

„Neměj strach z maminky, ty liško jedna podšitá. Nesežeru tě.“

Znovu si lehla, zavřela oči a její dech okamžitě zase začal být chrčivý a sípavý. Amaia se choulila do sebea uviděla, že nevědomky zmačkala sestřin časopis. Vydržela tak několik vteřin s bušícím srdcem a logika v

jejím mozku křičela, že si to vymyslela, že únava a vzpomínky jí připravily zlomyslný kousek. Vstala anespustila oči z tváře své matky, která vypadala stejně prázdná a letargická jako vždy během posledníchměsíců. Stařena něco zašeptala. Pramínek slin jí stekl po bradě, oči zůstaly zavřené. Tlumené mumlání,nesrozumitelná slova. Hadička s kyslíkem se na jednom uchu uvolnila, visela po straně a vydávala jemnésyčení. Vypadala, že se jí něco zdá, něco mumlala, možná „vodu“? Měla tak slabý hlas, že nebyl téměřslyšet. Amaia se přiblížila k posteli a naslouchala.

„Neeeee auúúú.“

Sklonila se nad ní v pokusu porozumět slovům.

Rosario otevřela oči, pronikavé a kruté oči, které dokazovaly, jak se tím baví. Usmála se.

„Ne, nesežeru tě, i když bych to udělala, kdybych mohla vstát.“

Amaia odklopýtala ke dveřím, ale nepřestala matku hlídat. Ta ji stále sledovala zlověstnýma očima asmála se, uspokojená strachem, jaký v Amaie budí, výbuchy hlučného smíchu, které se zdály nemožné uněkoho s tak vážnými dýchacími problémy. Amaia za sebou zabouchla dveře a zůstala za nimi, dokud se

nevrátila Flora.

„Co tady děláš?“ vyštěkla Flora, když ji uviděla. „Měla bys být uvnitř.“

„Dívala jsem se, jestli nejdeš, musím už odejít.“

Flora pohlédla na hodinky a zvedla obočí v káravém posunku, který Amaia už tolikrát viděla.

„A ama?“

„Spí…“

A když znovu vstoupily, opravdu spala.

Když dorazila domů, našla na stole Jamesův vzkaz, že se šli naobědvat mimo dům a že s tetou Engrasistráví část dne návštěvou pralesa v Irati. Jídlo jí nechali v ledničce a doufají, že ji večer uvidí. Krátké„Mám tě rád“ a Jamesovo jméno na ni působily tak, že si začala připadat osamocená a vzdálená realitě,kde se lidé chodí naobědvat do restaurace a dělají výlety, zatímco ona vyslýchá odporné násilníky a vrahy

dcer. Vyšla po schodech a poslouchala vlastní dech a zdrcující ticho domu, kde se nikdy nevypínalatelevize, když byla teta doma. Svlékla se a hodila šaty do kbelíku. Zatímco nechávala odtéct vodu vesprše, až tekla teplá, pozorovala svoji postavu v zrcadle. Zhubla. V posledních dnech vynechávala některá

jídla a živila se prakticky jen kávou s mlékem. Přejela si rukou po břiše a jemně ho prohmatala, pakpoložila ruce na ledviny, zaklonila se a vystrčila břicho. Usmála se a pohlédla svému odrazu v zrcadle doočí. James začínal být protivný s tématem asistované reprodukce. Věděla, jak moc si přeje dítě, a nebyl jílhostejný tlak, který musel snášet při každém telefonátu svých rodičů, ale při pouhém pomyšlení nastrašnou fyzickou i duševní zkoušku, kterou to předpokládalo, cítila, jak se jí svírají vnitřnosti. James sevšak tvářil, jako by v takovém řešení našel všelék, celé dny ji bombardoval informacemi, videy a letáky zkliniky, které předváděly usměvavé rodiče s dětmi v náručí. Nicméně neukazovaly nepřetržité pokořujícízkoušky, neustálé rozbory, podrážděnost vyvolanou hormony, náhlé změny nálad způsobené koktejlyprášků, které je třeba brát. Souhlasila s tím zdrcená citovou tíhou okamžiku, ale teď si myslela, že semožná unáhlila, když přistoupila na to, že to zkusí. V hlavě jí zněla slova Anniny matky: „Porodila jsemsrdcem a donosila jsem svou dceru v náručí.“

Stoupla si pod sprchu a nechala si teplou vodu stékat po zádech, až jí zčervenala kůže, a pocítila rozkošblížící se bolesti. Opřela si čelo o dlaždičky a začala se cítit lépe, když si uvědomila, že její špatná náladapramení hlavně z toho, že James není doma. Byla unavená a udělalo by jí dobře se trochu prospat, alekdyž tam nebude James, až se probudí, bude se cítit tak špatně, že bude litovat, že usnula. Zavřelakohoutek a několik vteřin čekala ve sprše, až jí voda steče po kůži. Potom vyšla a zahalila se doobrovského županu, který jí daroval James a který jí sahal až ke kotníkům. Posadila se na postel, aby sitrochu vysušila vlasy, a najednou se cítila tak unavená, že pomyšlení na siestu, které předtím zavrhla, sejí náhle zdálo jako dobrý nápad. Lehne si jen na pár minut, pravděpodobně se jí vůbec nepodaří usnout.

Model Glock 19 je úžasná pistole se systémem přímoběžného úderníku, velmi lehká, protože má plastovýrám, prázdná váží 595 gramů a se zásobníkem 850. Nemá žádné vnější manuálně ovládané bezpečnostníprvky, kohoutek ani jiný ovladač, který je třeba odjistit, aby byla zbraň připravená k výstřelu. Dobrá

pistole pro policistu, který má vyjít do ulic, i když je slyšet i hlasy vystupující proti tomu, aby policie nosila

zbraně bez pojistky, a někteří experti dokonce tvrdí, že hluk, který zbraň vydává při natažení kohoutku,zastraší víc než pouhé namíření. Amaia nebyla velkým příznivcem zbraní, ale pistole Glock se jí líbila,nebyla tak těžká, byla dost nenápadná a velice snadno se udržovala. I tak ji musela občas rozebrat apromazat a vždy si vybírala okamžik, kdy byla doma úplně sama. Rozebrala ji na části, rozložila je naručník, vyčistila hlaveň a znovu zbraň složila.

Ale když s ní manipulovala, všimla si svých rukou, příliš malých na to, aby v nich držela zbraň. Uvědomilasi, že nevidí svoje ruce, ale ruce nějaké holčičky. O krok ucouvla a spatřila dokonalý obraz: na posteli sedí

holčička, ona sama, a bledou rukou drží velkou černou zbraň, zatímco druhou si hladí hlavu sotvapokrytou světlými vlasy, které začínají dorůstat, ale ještě je skrze ně vidět bělavou jizvu. Holčička pláče.Amaia pocítila nekonečný soucit k té malé, jíž byla ona sama, a pohled na holčičku plnou lítosti v nívyvolal prázdno v hrudi, jaké nepocítila už řadu let. Holčička něco říkala, ale Amaia nerozuměla. Naklonilase kupředu a spatřila, že malá nemá krk. Na místě, kde měl být výstřih, byl pruh propastného prázdna.Pozorně poslouchala a snažila se rozeznat zvuky smíšené s nářkem.

Maličká, devítiletá Amaia plakala černé slzy husté jako motorový olej, zářivé a křišťálově lesklé jako tekutý

černý jantar, které padaly dolů a tvořily kaluž u jejích nohou, tam, kde dřív byla postel. Amaia se ještěvíc přiblížila a v pohybu rtů rozeznala naléhavou litanii modlitby, kterou dítě bez intonace a bez ustáníopakovalo. Otčenášjenžjsinanebesíchposvěťsejménotvépřijďkrálovstvítvé…

Holčička zvedla zbraň oběma rukama, obrátila ji proti sobě, zvedla hlaveň a opřela si ji o ucho. Potomnechala ochable padnout pravou ruku do klína a Amaia viděla, že ruka od předloktí zmizela. Křičela zevšech sil, byla si napůl vědomá, že jde o sen, a zcela jistá, že i kdyby byl, tohle zlo bude nenapravitelné.

„Nedělej to,“ křičela, ale černé slzy, které holčička vyplakala, se jí dostaly do úst a umlčely slova. Sebralavšechny síly a bojovala, aby se z té noční můry vzbudila, než všechno skončí. „Nedělej to.“

Zakřičela, její křik pronikl snem a nastal okamžik, kdy cítila, jak plnou rychlostí mizí z toho pekla, vědomasi toho, že křičela doopravdy, že ji vlastní křik vzbudil a že ta holčička zůstala vzadu. Otočila hlavu, aby jiznovu uviděla, a ještě zahlédla, jak holčička zvedá uříznutou paži a říká: „Nemůžu připustit, aby mě amacelou snědla.“

Otevřela oči a uvědomila si temnou postavu, která se skláněla k její tváři.

„Amaio.“

Hlas cestoval v čase o mnoho let nazpátek a zavedl ji ke své paní, zatímco čirá logika získávala navrchnad zbytky noční můry, až si uvědomila, že to není možné. Otevřela oči ještě víc a zamrkala, pokusila sezaplašit pozůstatky snu, jenž jí jako písek zaslepoval oči, které ztěžkly a staly se zbytečné.

Na čelo se jí položila výjimečně studená ruka a dojem z toho mrtvolného dotyku stačil, aby ji přinutilotevřít oči. Nějaká žena u postele se skláněla nad jejím obličejem a pozorovala ji napůl zvědavě a napůlpobaveně. Rovný nos, vysoké lícní kosti a vlasy rozčesané na dvě strany ve dvou dokonalých vlnách.

„Ama,“ vykřikla napůl zalknutá strachem, neobratně cloumala prošívanou pokrývkou a svíjela se a

choulila, až skončila vsedě na polštáři.

„Amaio, Amaio, probuď se, něco se ti zdá, probuď se.“

V hlavě jí zaznělo cvaknutí a zalilo místnost světlem pocházejícím z lampy na stolku.

„Je ti dobře, Amaio?“

Viditelně bledá Ros se na ni dívala vyvedená z míry a neodvážila se na ni sáhnout. Amaia měla strašnou

žízeň a pod županem, který ještě měla na sobě, vyvstával pot.

„Je mi dobře, měla jsem zlý sen,“ řekla a těžce oddychovala. Přejela pohledem pokoj, jako by se chtěla s

jistotou dobrat toho, kde se nachází.

„Křičela jsi,“ zašeptala vyděšeně její sestra.

„Ano?“

„Hodně jsi křičela a nemohla jsem tě vzbudit,“ pokračovala Ros, jako by jí dávalo větší smysl, když to

vysvětlí. Amaia na ni hleděla.

„To je mi líto,“ řekla a připadala si vyčerpaná a vydaná napospas jako obžalovaná.

„… a když jsem tě chtěla vzbudit, vylekalas mě k smrti.“

„Ano,“ přiznala Amaia, „nepoznala jsem tě, když jsem otevřela oči.“

„Tím jsem si jistá, mířila jsi na mě pistolí.“

„Cože?“

Ros pokynula směrem k posteli a Amaia zjistila, že ještě drží pistoli v ruce. Náhle ji vidění ze sna sholčičkou zvedající zbraň k hlavě připadlo tak živé a zlověstné, že upustila pistoli, jako by byla horká, apřikryla ji polštářem, než se obrátila k sestře.

„Ach, Ros, to je mi opravdu líto, musela jsem usnout, když jsem ji vyčistila, ale není nabitá…“

Sestra nevypadala příliš přesvědčeně.

„Je mi to líto,“ omluvila se znovu. „Poslední dny pro mě byly dost náročné, zrovna dneska jsem vyslýchala

chlapa, který zabil svoji nevlastní dceru, a předpokládám, že… Víš, s tímhle a s tím vyšetřovánímbasajauna je normální, že se v člověku nahromadí napětí.“

„A já jsem ti nepřidala,“ poznamenala Ros trochu dojatě a lehce našpulila rty, jako by jí bylo do pláče,čímž Amaie připomněla, jak byla malá. Zaplavila ji vlna lásky k sestře.

„Víš, řekla bych, že nakonec všichni děláme věci tak, jak nejlíp můžeme, ne?“ zeptala se s mírnýmúsměvem.

Ros se posadila na postel.

„Je mi to líto, Amaio, vím, že jsem ti to měla říct, jenom chci, abys věděla, že to nebylo proto, že bych

před tebou chtěla něco skrývat, to jsem nemyslela a bylo mi dost hanba pro to všechno, co se mi děje.“

Amaia natáhla ruku a stiskla sestřinu.

„Přesně tohle mi řekl James.“

„Vidíš? Dokonce i v tom je tvůj manžel dokonalý. Pověz mi, jak ti mám vykládat o svých manželských

obtížích, když máš takového muže?“

„Nikdy jsem tě nesoudila, Ros.“

„To vím. A je mi to líto,“ řekla a naklonila se k sestře, která ji vřele objala.

„Mně je to taky líto, Ros, přísahám ti, že to byla jedna z nejobtížnějších věcí, které na mě v životě dopadlya musela jsem je udělat, ale neměla jsem jinou volbu,“ řekla a hladila ji po vlasech.

Když se konečně přestaly objímat, otevřeně se na sebe podívaly s úsměvem jako sestry, které se na sebetak zpříma podívaly už mnohokrát. Usmíření s Ros vedlo k tomu, že se Amaia cítila tak dobře, jak to už vposledních dnech zapomněla. Obvykle toho dosáhla jen tím, že se vrátila domů, osprchovala se a objalaJamese. Ve skrytu duše ji to trápilo, ptala se sama sebe, zda se jí nakonec nepřihodilo to, čeho sevyšetřovatelé vražd tolik bojí: že hrůza, s níž se denně střetávají, prolomí zdymadla temného místa, kdemá zůstat uzavřena, zaplaví jejich život a postupně je změní na policisty bez soukromého života, zoufalé a

zničené hrůzou a zodpovědností za to, že dovolili, aby zlo prolomilo hráze a všechno odneslo. Vposledních dnech to vypadalo, že se nad ní tyčí těžká zlověstná hrozba jako kletba, a stará zaříkávánínestačila vymýtit zlo, s nímž se musela střetávat, jež ji doprovázelo a lepilo se jí na tělo jako mokrý rubáš.

Vytrhla se ze svého zahloubání a uvědomila si, že ji Ros pozorně sleduje.

„Možná by ses teď měla svěřit ty mně.“

„Aha, ty máš na mysli… Vždyž víš, že nemůžu, Ros, to patří k vyšetřování.“

„O tom nemluvím, spíš o tom, co tě nutí křičet ze spaní. James mi řekl, že máš noční můry skoro

pokaždé, když spíš.“

„Proboha, James! To je pravda, ale jsou to opravdu jen divoké sny a je to naprosto normální, když se

vezme v úvahu moje práce. Chodí to v obdobích, když hodně pracuju na nějakém případu, a když případuzavřeme, ustoupí to. Víš, že už léta spím s rozsvícenou lampičkou.“

„Tak dneska jsi ji měla zhasnutou,“ odpověděla Ros hledíc na lampu.

„Neuvědomila jsem si to. Když jsem si sedla a čistila zbraň, bylo ještě světlo, a pak jsem nevědomkyusnula. Ale to se mi nestává, nechávám ji svítit právě proto, aby se nestalo to, co dneska, protože to, čím

trpím, nejsou přímo noční můry; stává se mi, že spím jen napůl a jsem pořád jakoby ve střehu a během noci dochází ke spoustě mikroprobuzení, kdy se trochu vylekám, uvědomím si, kde jsem, a zase usnu…Proto je důležité, abych měla světlo, když potom otevřu oči, vidím, kde jsem, a hned se uklidním.“

Ros nad tím kroutila hlavou.

„Posloucháš se vůbec? To, cos mi popsala, je stav neustálé ostražitosti, tak nikdo nemůže žít. Jestli sechceš spokojit s takovým sebeklamem jako rozsvícená lampička, tak mně to nevadí, ale víš, že to, co sestalo dneska, není normální, Amaio. Málem jsi na mě vystřelila.“

Sestřina slova zněla jako ozvěna Jamesových před dvěma dny ve dveřích pekárny.

„A zlé sny můžou být normální, ale jen do určité míry. Normální už není, aby ti působily takové utrpení, že

se probouzíš tak vyděšená a neschopná zjistit, jestli spíš, nebo jsi vzhůru. Viděla jsem tě, Amaio, a bylajsi bez sebe hrůzou.“

Amaia na ni pohlédla a vzpomněla si na ženský profil, který se rýsoval nad její tváří, když se probouzela.

„Dovol mi, abych ti pomohla.“

Amaia přikývla.

Mlčky sešly po schodech a vnímaly podivnou atmosféru, kterou dům v tetině nepřítomnosti vydychoval.Nábytek, květiny i nesčetné ozdobné předměty vypadaly bez její přítomnosti jako pohroužené do spánku,jako by v nepřítomnosti paní domu všechny její věci ztratily svébytnost, trochu vybledly a jejich obrysy,které je udržovaly v realitě, se rozmlžily. Ros zamířila k příborníku a vytáhla balíček z černého hedvábí, vněmž byly karty, položila je doprostřed stolu a zašla do salonu. O vteřinu později Amaia uslyšela zvuk

reklam z televize. Usmála se.

„Proč to pořád pouštíte?“ zeptala se.

„Aby bylo lépe slyšet,“ zněla sestřina odpověď.

„Víš, že je to protimluv?“

„Přesto je to tak.“

Posadila se a velmi pečlivě rozvázala uzel na jemné látce, vzala balíček, rozbalila plátno a položila ho před

Amaiu.

„Už víš, co máš dělat, zamíchej karty a vymysli si otázku.“

Amaia vzala karty, které byly podivně chladné, a v mysli se jí objevily vzpomínky, jak to bylo jindy, jemnýpovrch karet klouzajících jí mezi prsty, podivná vůně, která z nich vycházela, když s nimi manipulovala, apokojné přijetí, které nastalo v okamžiku, když dosáhla přesného stupně, kdy se otevřelo spojení a v jejímysli se formulovala otázka proudící oběma směry; instinktivní způsob, jakým vybírala karty, jak jeobřadně obracela a mnohem dřív, než je otočila, věděla, co je na druhé straně, a okamžitě se vyřešilazáhada, když se cesta, po níž se měla vydat, rýsovala v její mysli a určila vztahy mezi kartami. Vysvětlovat

tarotové karty bylo tak jednoduché a tak komplikované jako vysvětlovat mapu neznámého místa, jakonačrtnout dráhu z domova do nějakého přesného bodu. Když měl člověk jasný cíl, když byl schopen secestou nerozptylovat jako Karkulka z pohádky, odpovědi se odhalily jako jasná cesta k nim a bývalo jichvíc, stejně jako tras. Odpovědi někdy nejsou řešením hádanek, řekla jí jednou Engrasi mezi čtyřma očima,

při některých příležitostech odpovědi jenom vyvolají víc otázek, víc pochyb.

„Proč?“ ptala se jí tehdy. „Když položím otázku a dostanu odpověď, mělo by to být řešení.“

„Mělo by, kdybys věděla, jakou otázku máš v příslušné chvíli položit.“

Vzpomínala na učení tety Engrasi: „Otázka. Vždycky tu musí být otázka, jaký by to mělo smysl, když nezeptat se? Otevřít spojení a nechat odpovědi přicházet jako směs výkřiků milionů duší, nechat je volat,skučet a lhát? Musíš zaměřit dotaz, musíš nastínit cestu na mapě a nesejít z ní, nedovolit, aby tě vlk svedl

a přesvědčil, aby sis šla natrhat kytky, protože pokud to uděláš, doběhne na místo určení před tebou, a až dorazíš ty, nenajdeš místo, kam míříš, a nakonec budeš mluvit s přestrojeným netvorem, který se tváříjako tvoje babička a má jen jeden záměr, sežrat tě. A udělá to; jestli sejdeš z cesty, zhltne tvoji duši.“Varování tolikrát vyslechnutá v dětství jí zněla v nitru jasným hlasem tety Engrasi.

„Karty jsou dveře a jako dveře je nesmíš otvírat jen tak, ani je nechat otevřené potom. Samotné dveře,Amaio, vůbec nemůžou ublížit, ale to, co jimi vejde, ano. Pamatuj si, že je musíš zavřít, jakmile položíšdotaz, protože ti bude odhaleno, co máš vědět, a to, co zůstává v šeru, patří šeru.“

Dveře jí odhalily svět, který tam vždy byl, a za několik měsíců se stala zkušenou cestovatelkou, naučila sevytyčovat mistrovské linie na mapě neznámého, zaměřit dotaz a zavřít dveře pod pečlivým Engrasinýmdohledem. Odpovědi byly jasné, zřetelné, a zdály se tak snadno pochopitelné jako ukolébavka šeptaná do

ucha. Ale nastala chvíle, kdy jí bylo osmnáct let, studovala v Pamploně a zvědavost ji držela přilepenou

ke kartám celé hodiny. Ptala se znovu a znovu na chlapce, který se jí líbil, na výsledky známek, na to, co

si myslí její sokyně. A odpovědi začaly přicházet zmatené, komplikované, protichůdné. Zaslepena snahouspatřit odpověď, strávila někdy celou noc mícháním balíčku a vynášením temných karet, které nicneodhalovaly a zanechaly jí v srdci podivný pocit, že je zbavena něčeho, co jí právem náleží. Zatvrzele tozkoušela znovu a znovu, a aniž si to uvědomila, začala nechávat dveře otevřené. Nikdy neuklízela karty,které často zůstávaly ležet na posteli, a znovu a znovu se oddávala předlouhým výkladům s jedinýmcílem, pokusit se vidět. A uviděla. Jednou ráno, když už měla odcházet z domu na fakultu, zdržela sejedním rychlým výkladem beze směru, do jakých se někdy nořila na celé hodiny. Ale to ráno ji cestanikam dovedla k odpovědi bez otázky. Když se chystala otočit karty, neblahé břemeno překonalo tenkýkarton, na němž byly vytištěny, a otřáslo její paží, jako by ji chytila křeč. Jednu po druhé je začala otáčeta vytyčovat tak mapu zoufalství své duše. Když došla k poslední, jemně se jí dotkla bříškem ukazováčku,aniž ji otočila, a kolem ní se soustředil veškerý chlad vesmíru. Nelidsky zanaříkala a v zoufalství pochopila,

že ji vlk svedl, podvedl ji a odlákal z cesty, že ji ten zatracený parchant předběhl, dorazil dřív než ona apřiměl ji celé dny mluvit se zlem převlečeným za babičku. Telefon zazvonil jenom jednou, než ho vzala, aEngrasi jí řekla to, co už věděla: že její otec zemřel, zatímco ona si trhala kytky. Už nikdy se ke kartámnevrátila.

Otázka.

Otázka jí duněla v hlavě už celé dny, smíchaná s ostatními. Kde je? Proč to dělá? Ale především, kdo to

je? Kdo je basajaun?

Položila balíček karet na stůl a Ros je rozložila do řady.

„Dej mi tři,“ vyzvala ji.

Amaia na ně postupně ťukla bříškem prstu. Ros je oddělila od ostatních, obrátila je a srovnala jakoschůdky.

„Někoho hledáš a je to muž. Není mladý, ale ani starý a je blízko. Dej mi tři další.“

Amaia vybrala další tři karty, které Ros položila napravo vedle prvních.

„Ten muž plní poslání, musí provést nějakou práci a v tom se angažuje, protože to, co dělá, dává smysl

jeho životu a mírní jeho vztek.“

„Mírní jeho vztek? Zločin mírní nějaký větší vztek?“

„Dej mi tři karty.“

Obrátila je vedle ostatních.

„Mírní dávný vztek a nějaký větší strach.“

„Řekni mi něco o jeho minulosti.“

„Byl utlačený, zotročený, ale teď je volný, i když nad ním visí jho. Vždycky v nitru vedl válku, aby svůjvztek překonal, a teď si myslí, že se mu to podařilo.“

„To si myslí? Co si myslí?“

„Myslí si, že je spravedlivý, myslí si, že mu pomáhá rozum, myslí si, že to, co dělá, je dobré. Má o sobědobré mínění, připadá mu, že vítězí a poráží zlo, ale je to jen póza.

Dej mi tři další.“

Pomalu je rozložila.

„Příležitostně se hroutí a na povrch vychází to nejubožejší.“

„… a pak zabíjí.“

„Ne, když zabíjí, necítí se mizerně. Vím, že to nedává moc smysl, ale když zabíjí, je strážcem čistoty.“

„Proč jsi to řekla?“ zeptala se Amaia prudce.

„Co jsem řekla?“ zeptala se Ros, jako by se probouzela ze sna.

„Strážce čistoty, ten, kdo chrání přírodu, strážce lesa, basajaun. Zatracený arogantní darebák. Co si myslí,

že chrání, když zabíjí malé holky? Nenávidím ho.“

„Ale on tebe ne, není to tak, že by tě nenáviděl, nebojí se tě, on dělá svou práci.“

Amaia se chystala vybrat kartu a přitom postrčila jednu z karet z balíčku. Karta vyskočila a obrátila se na

líc.

Ros pohlédla na kartu a pak na sestru.

„Tohle je jiná věc. Otevřela jsi další dveře.“

Amaia se bázlivě podívala na kartu a poznala přítomnost vlka.

„Do prdele, co to…?“

„Polož otázku,“ nařídila Ros pevně.

Obrátily se za zvukem dveří a spatřily Jamese a tetu Engrasi, kteří vcházeli obtíženi několika taškami.Povídali si a smáli se, ale smích náhle ustal, když Engrasi upřela oči na karty. Pevným krokem došla ke

stolu, zhodnotila, co vidí, a pohledem pobídla Ros. „Polož otázku,“ opakovala Ros.

Amaia se podívala na kartu a vzpomněla si na formulaci.

„Co je to, co mám vědět?“

„Tři karty.“

Amaia jí je dala.

„Máš vědět, že je tu ve hře ještě další, říkejme mu element.“ Obrátila další kartu. „Nekonečněnebezpečnější.“ Obrátila druhou. „A to je tvůj nepřítel, jde po tobě a po…“ zaváhala, „po tvé rodině, už seobjevil na scéně a bude dál přitahovat tvou pozornost, až přistoupíš na jeho hru.“

„Ale co chce ode mě a od mojí rodiny?“

„Dej mi jednu kartu.“

Obrátila kartu a ze stolu na ně hleděl prázdnými očními důlky vychrtlý kostlivec.

„Ach, Amaio, chce tvoje kosti.“

Několik vteřin mlčela, pak sebrala karty, zabalila je do plátna a zvedla oči.

„Dveře jsou zavřené, sestřičko, to, co je za nimi, nahání velký strach.“

Amaia pohlédla na tetu, která znepokojivě zbledla.

„Teto, možná bys mohla ty…“

„Ano, ale ne dnes. A ne s těmihle kartami… Musím si to promyslet,“ odpověděla a odešla do kuchyně.

Hotel Baztán se nacházel asi pět kilometrů po silnici z Elizonda a vypadal jako horský hotel určený propobyty školních skupin, turistů, rodin a přátel. Průčelí tvořil půlkruh s mnoha terasami vyčnívajícími nadnáměstíčkem sloužícím jako parkoviště. Na terasách stály nepatřičně vyhlížející stolky a židle ze žlutého

plastu, bezpochyby zamýšlené pro letní odpoledne, které tam ale vedení hotelu nechávalo po celý rok,

protože dodávaly průčelí tropický kolorit vhodný spíš pro mexický hotel na pláži než pro horskouubytovnu. Navzdory tomu, že se začalo stmívat už před několika hodinami, bylo ještě časně a to se jasněprojevovalo na množství aut, která se nashromáždila na parkovišti, a na hostech, kteří naplnili denní barza velkými skleněnými tabulemi.

Amaia zaparkovala vedle autokaravanu s francouzskou poznávací značkou a zamířila ke vchodu.Dospívající dívka za pultem recepce s prameny vlasů spletenými do copu hrála on-line hru trénující

pohotovost.

„Dobré odpoledne, můžete mi prosím zavolat pana Raúla Gonzáleze a paní Nadiu Takčenkovou? Jsou tady

ubytovaní.“

„Hned to bude,“ odpověděla dívka znuděným tónem, jaký používají dospívající. Zastavila hru, a kdyžzvedla oči, změnila se na vlídnou recepční.

„Ano, prosím?“

„Mám tu schůzku se dvěma hosty, mohla byste mi říct číslo pokoje? Raúl González a Nadia Takčenková.“

„Aha, ano, doktoři z Huesky,“ pronesla dívka s úsměvem.

Amaia by bývala raději, kdyby byli diskrétnější. Zpráva o odbornících hledajících v údolí medvědy mohlarozpoutat takové řeči, že kdyby byly nevhodně rozšířeny tiskem, mohly by ještě více zkomplikovat průběh

vyšetřování.

„Jsou v baru, nechali tu vzkaz, jestli se po nich někdo bude ptát, abych ho tam poslala.“

Amaia prošla vnitřními dveřmi, které spojovaly recepci s jídelnou, a vešla do baru. Hlučná skupinastudentů v turistickém oblečení zabírala téměř všechny stoly a rozdělovala si se smíchem porce šunky,kořeněných brambor a masových kuliček v omáčce. Dál v místnosti uviděla ženu, která na ni mávala, atrvalo jí několik vteřin, než si uvědomila, že je to doktorka Takčenková. S úsměvem došla k ženě, kteroupředtím nepoznala. Měla rozpuštěné vlasy, na sobě kalhoty karamelové barvy a béžovou sportovní bundupřes módní tričko. Dokonce měla boty na podpatku. Amaia si s pobavením uvědomila své bezděčnéočekávání, že ji uvidí v té podivné oranžové kombinéze. Doktorka jí s úsměvem podala ruku.

„Těší mě, že vás vidím, paní inspektorko,“ řekla s příšerným přízvukem. „Raúl objednává u pultu jídlo,rozhodli jsme se dneska večer odjet, ale předtím něco sníme. Já čekala, že vy najíte s námi, da?“

„Víte, obávám se, že ne, ale chvilku si promluvíme, jestli nemáte nic proti.“

Doktor González se vrátil a přinesl tři piva, která postavil na stůl.

„Paní inspektorko, už jsem myslel, že vám budeme muset poslat zprávu poštou.“

„Bohužel jsem za vámi nemohla přijít dřív. Sice mě to opravdu velice zajímá, ale jak určitě víte odinspektora Zabalzy, měla jsem spoustu práce.“

„Obávám se, že nebudeme moc přesvědčiví. Nenašli jsme brlohy ani výkaly, i když jsme našli stopyčehosi, co by mohla být šlápota velkého ploskochodce, oloupané lišejníky a kůru a chlupy samce, kteréjsou shodné s těmi, co jste nám poskytli.“

„Takže?“

„V té oblasti se mohl vyskytnout medvěd, chlupy tam mohly zůstat dlouho, opravdu vypadají docela staré,

ale to by mohlo být i línáním. Už jsem vám říkal, že je trochu brzy na to, aby se medvěd probudil zezimního spánku. Máme samozřejmě z poslední doby údaje o tom, že se některé samice tenhle rokneuložily k zimnímu spánku, pravděpodobně kvůli oteplování a nedostatku potravy, což vedlo k tomu, ženebyly na zimní spánek včas připravené.“

„A jak víte, že patří stejnému zvířeti?“

„Stejně jako víme, že se jedná o samce, analýzou.“

„Analýzou DNA?“

„Jistě.“

„A máte už výsledky?“

„Máme je od včerejška.“

„Jak je to možné? Já jsem ještě nedostala výsledky vzorků, které jsem poslala, když jsem vám ty chlupy

dala…“

„To proto, že my jsme je poslali do Huesky, do naší vlastní laboratoře.“

Amaia oněměla údivem.

„Chcete mi říct, že ve vaší laboratoři, v nějakém středisku pro studium přírody, mají k dispozici tak

pokrokovou techniku, že udělají analýzu DNA za tři dny?“

„I za čtyřiadvacet hodin, když pospícháme. Obvykle je dělá doktorka Takčenková, ale protože je tady,

udělal je student, který s námi pracuje.“

„Takže vy dokážete analyzovat DNA například z nerostného, živočišného nebo lidského vzorku, srovnat ji s

jiným vzorkem a zjistit, zda jsou stejné?“

„Jistě, přesně to děláme. Máme systém srovnávání a eliminace. Nemáme banku údajů, jakou disponujekriminalistická laboratoř, ale můžeme udělat srovnání bez jakýchkoli pochyb. Chlup medvědího samce achlup jiného medvědího samce, i když nepocházejí ze stejného zvířete, mají mnoho alel společných.“

Amaia mlčela a pátravě si prohlížela doktorčinu tvář.

„Kdybych vám dala různé vzorky suroviny jako běžná mouka odlišných značek, mohli bychom stanovit,jaké značky je ta, která byla použita na konkrétní chléb?“

„Pravděpodobně ano, jistě má každý výrobce jiný postup míchání a mletí, kromě toho se můžou smíchatrůzné typy obilí různého původu. Chromatografickou analýzou bychom toho mohli objasnit víc.“

Amaia se zamyšleně kousala do rtu, zatímco číšník pokládal na stůl obalované kalamáry a masové kuličkyv ještě vroucí rajčatové omáčce v hliněném rendlíku.

„Je to souhrn technik založených na principu selektivní retence, jejímž cílem je separovat různé složkysměsi, což umožňuje identifikovat a určit množství těchto složek,“ vysvětlil doktor.

„Vy dnes večer odjíždíte, že?“

Doktorka Takčenková se usmála.

„Vím, o čem přemýšlíte, a s radostí vám pomůžu. Jestli máte pochybnosti, můžu vám říct, že ve své zemijá pracovala v kriminalistické laboratoři. Když mi teď dáte vzorky, zítra budu mít výsledky.“

Amaie pracoval mozek na plné obrátky, když zvažovala posun, jaký by přineslo mít tyto údaje dočtyřiadvaceti hodin. Získané výsledky by samozřejmě neměly hodnotu u soudu, ale mohly by urychlitvyšetřování, protože by posloužily k vyloučení vzorků. Když dostane nějaký pozitivní nález, bude musetpočkat na potvrzení z oficiální laboratoře, ale vyšetřování dostane nový impulz, když bude mít jistotu,jakým směrem se vydat.

Postavila se a vyťukávala číslo na mobilu.

„Doufám, že vás to nebude moc obtěžovat, ale pojedu s vámi. I když výsledky nebudou mít právní

hodnotu, musím pohlídat vzorky a dohlédnout na analýzy.“

Poodešla a začala mluvit do telefonu: „Jonane, přijeď do hotelu Baztán se vzorky z každé mouky, kterou

jste odebrali v pekárnách, a vezmi si tašku. Jedeme do Huesky.“

Zavěsila, usmála se na doktory, pohlédla na jídlo na stole a cítila, jak na ně dostává chuť.

Za dvacet minut usedal ke stolu usměvavý Jonan.

„Tak mi řekněte, kam jedeme,“ vydechl.

„Do Bear Observatory of the Pyrenees v okrese Sobrarbe, což odpovídá bývalému království nebo

hrabství, které vzniklo před více než tisíciletím na severu provincie Huesca, i když bude lépe, když do GPS

zadáte název Ainsa.“

„Ainsa mi něco říká, je to městečko, které vypadá jako ve středověku, že je to tak? Takové, co siuchovává dobový půdorys a původní dlážděné ulice.“

„Ano, Ainsa musela být ve středověku význačná především svou strategickou polohou, výhodným místemmezi Národním parkem Ordesa a Monte Perdido, Přírodním parkem kaňonů, pohořím Sierra de Guara aPřírodním parkem Posets-Maladeta. Ovládat Ainsu musela být už tehdy velká výhoda.“

„A jsou v té oblasti medvědi?“

„Obávám se, že medvědi jsou mnohem komplikovanější, než by většina lidí dokázala předpokládat.“

„Komplikovaní medvědi,“ usmála se Amaia na Jonana, „připrav se, ještě jim budeme muset sestavit

profil.“

„No, nemyslete si, že je to tak pošetilé. Mentalitu medvěda můžeme částečně rozpoznat, jen když vůbecpřipustíme, že nějakou mentalitu má. Teprve když připustíme, že medvěd má povahu, tedy způsob bytí,který se u každého jedince liší, můžeme pochopit, jak obtížně se do pozorování nějakého exempláře

proniká.“

„Doktorka a já,“ řekl González s pohledem na svou společnici, „cestujeme po střední Evropě, poKarpatech, po Maďarsku, po ztracených vesnicích na Balkánu a na Urale, a samozřejmě v Pyrenejích.Ainsa není právě slavná pozorováním medvědů, ale měla bohatou infrastrukturu center pro pozorovánípřírody, zvláště ptáků, poskytla nám dokonalý prostor pro umístění laboratoře a umožňuje, aby podnik,který laboratoř finančně podporuje, měl užitek ze středisek pro obnovu druhů, z návštěv s průvodcem a zdarů turistů a návštěvníků, kterých je v Ainse mnoho po celý rok.“

„Čili se nevěnujete jenom medvědům?“

„Ne, kdepak, můžeme mluvit o velké různorodosti a množství druhů v souladu s různorodostí biotopů vokolí. Protože je většina biotopů dobře zachovaná, velký počet druhů nachází v těchto údolích jedno zesvých posledních útočišť. Hojně se tam vyskytují denní draví ptáci, orel skalní, luňák červený, sokolstěhovavý, jestřáb, krahujec; i noční, výr velký, sýček a další sovy… Je snadné zahlédnout velkémrchožrouty, jako jsou supi, orlosupi… A množství malých ptáků. Ale doktorka a já se víc věnujemevelkým savcům: divočákům, jelenům, liškám… I když hojnější jsou ti menší jako netopýři, rejsci, králíci,

veverky, svišti, plchové… Jak vidíte, máme zábavu na celý rok, ale nejvíc se staráme o migraci velkých

medvědů po celé Evropě a pomáháme při jakékoli výzvě, která obnáší přítomnost medvěda, jako vevašem případě.“

„A k jakému závěru jste došli? Je možné, že by tu v okolí byl medvěd? Nebo se přikláníte k basajaunovi

jako lesníci?“ otázal se Jonan.

Doktor González se na něj rozpačitě díval, ale doktorka Takčenková se usmála: „Už vím, co to je.

Basajauno?“

„Basajaun,“ opravil ji Jonan.

„Ano,“ zvolala a obrátila se ke kolegovi, „to je jako Home Grandizo, Bigfoot, obr, Sasquatch. Prý existoval

obr, Home Grandizo, obrovský chlap, na místě zvaném Val d‘Onsera. Prý ho všude doprovázel velikánskýmedvěd. A v mojí zemi taky existuje legenda o velkém a silném muži, necivilizovaném, který žije v lesích,aby chránil rovnováhu přírody. Je to totéž jako basajaun?“

„Prakticky totéž, jenom se basajaunovi připisují některé kouzelné schopnosti, je to mystická bytost, bytost

z mytologie.“

„Myslel jsem, že to je jenom jméno, které novináři dali vrahovi… protože zabíjí v lese,“ poznamenal

doktor.

„Aha, ale to není dobře,“ zvolala doktorka. „Basajaun nezabíjí, jenom pečuje, jenom chrání čistotu.“

Amaia se na ni upřeně dívala a vzpomněla si na slova své sestry. Strážce čistoty.

„A lesní stráž věří, že basajaun je vrah, kterého hledáte?“ podivil se doktor.

„Zdá se, že věří v existenci basajauna,“ vysvětlil Jonan, „a nadhazují, že by mohl být tím, co pokládámeza medvěda, ale samozřejmě nemůže mít nic společného s vraždami a jeho přítomnost je dílem toho, žeho povolaly síly přírody, aby zastavil predátora a obnovil rovnováhu v údolí.“

„To je krásný příběh,“ připustil doktor González.

„Ale je to jen příběh,“ odpověděla Amaia, vstala a ukončila tak rozhovor.

Vyšla na parkoviště a oblékala si prošívanou bundu, zatímco se v duchu rozhodovala, že pojede vJonanově autě a své nechá právě tam. Vytáhla mobil, aby zavolala Jamesovi a oznámila mu, že jede doHuesky. Parkoviště bylo málo osvětlené, ale dopadalo tam bílé světlo skrz velké skleněné tabule baru adalší, teplejší, z oken venkovské jídelny, která byla na druhé straně. Zatímco čekala, až se James ozve,pozorovala hosty, kteří seděli blíž u okna. Flora oblečená do přiléhavé černé halenky se nakláněla dopředu

v promyšleném koketním gestu, které Amaiu překvapilo. Prošla mezi auty hnána zvědavostí a hledalaúhel, který by jí umožnil lépe vidět na scénu. James konečně zvedl telefon, ona mu krátce vysvětlila svůjnápad a řekla, že zavolá, až se bude vracet. Právě když se s Jamesem rozloučila, její sestra se odpoutalaod okna a současně se naklonila, aby vztáhla ruku ke svému společníkovi. Inspektor Montes se usmíval aříkal Floře něco, co Amaia neslyšela, ale co její starší sestru rozesmálo, až pohodila hlavou dozadu v jasně

svádivém gestu a dívala se ven. Polekaná Amaia se prudce obrátila a pokusila se schovat, přičemž jíupadl telefon a zakutálel se pod nějaké auto. Řekla si, že ji Flora na špatně osvětleném parkovišti zevnitřurčitě nemohla vidět.

Sebrala telefon, když Jonan s oběma doktory vycházeli z baru. Nechala řídit nižšího inspektora,nevěnovala pozornost tomu, co říká, když se vzdalovali od hotelu, a ulehčeně vydechla.

Engrasi otevřela zaplombovanou krabičku, která zabezpečovala novou sadu marseilleského tarotu. Vytáhla

karty a začala obřad kontaktu, kdy se modlila a pomalu je míchala. Věděla, že stojí proti něčemuodlišnému, i když ne novému, proti starému nepříteli, jehož už jednou dávno rozeznala, onoho dne, kdy si

Amaia jako malá vykládala karty. A dnes, když se Ros pokoušela sestře pomoct, se ta stará hrozba vrátila

jako nepříjemná vzpomínka, která strčila svůj špinavý oslintaný čumák do života její holčičky.

Engrasi se ztotožňovala s Amaiou od malička. Stejně jako ona nenáviděla to místo, kde jí bylo souzeno senarodit, a odkláněla se ode všeho, co znamenaly zakořeněné zvyky, tradice a dějiny. Udělala všechnomožné, aby se odtamtud dostala, až se jí to podařilo. Studovala a usilovně se snažila získat stipendia,která by jí umožnila dostat se stále dál a dál od domova, nejdřív do Madridu a konečně do Paříže.Studovala tam psychologii na univerzitě, na Sorbonně. V revoluční Paříži pulzující myšlenkami a sny osvobodě se před ní otevřel nový svět, kde se cítila jako host života a víc než kdy jindy odrodilá tomutemnému údolí s olověným nebem, kde uprostřed noci bouřila řeka. Paříž vonící láskou a majestátně atiše plynoucí Seina ji definitivně uchvátily, a tak se utvrdila v tom, co už věděla: že se do Elizonda už

nikdy nevrátí.

V posledním roce studia poznala Jeana Martina. On, prestižní belgický psycholog, hostoval jako profesor

na univerzitě a byl o pětadvacet let starší než ona. Během toho roku spolu začali tajně chodit, a kdyždostudovala, vzali se v malém kostele na pařížském předměstí. Na svatbu přijely tři Jeanovy sestry smanžely a dětmi a stovka přátel. Ani jediný Engrasin příbuzný. Švagrovým řekla, že její rodina je malá azabraná do práce a rodiče jsou na cestování příliš staří. Jeanovi řekla pravdu.

Nechtěla je vidět, nechtěla s nimi mluvit ani se povinně vyptávat na sousedy a staré známé. Nechtělavědět, co se děje v údolí, nechtěla, aby ji dostihl vliv jejího městečka, protože tušila, že by s sebou přivezli

onu energii vody a lesa, onu výzvu zarostlou ve vnitřnostech, kterou člověk cítil v nitru, když se narodil vElizondu. Jean se smál, když ji poslouchal, jako by šlo o polekanou holčičku, která mu vypráví zlý sen, astejným způsobem ji utěšil a jemně pokáral.

„Engrasi, jsi dospělá ženská, jestli nechceš, aby přijeli, ať nejezdí.“ A dál četl knihu, jako by se hovornetočil kolem ničeho významnějšího, než jakou příchuť dortu vybrat, zda citronovou, nebo čokoládovou.

Život k ní nemohl být víc štědrý. Žila v nejkrásnějším městě na světě, v univerzitním prostředí, kterépozvedalo její mysl a její srdce naplnilo absurdní jistotou, jakou poskytuje víra, že člověk všechno má.Kromě dětí, ty za celých pět let, kdy sen trval, nepřišly… Až do dne, kdy Jean zemřel na infarkt, kdyžprocházel zahradami naproti své pařížské pracovně.

Neuchovala si vzpomínky na ty dny, předpokládala, že je prožila v šoku, i když si pamatovala, že bylaklidná a držela se s takovým sebeovládáním, jaké poskytuje neschopnost uvěřit tomu, co se stalo. Týdnyubíhaly mezi prášky na spaní a plačtivými návštěvami švagrových, které trvaly na tom, že ji budou bránitpřed světem, jako by to bylo možné, jako by na pařížském hřbitově nebylo pohřbeno její srdce, studené a

mrtvé jako Jeanovo. Až se jednou v noci zbrocená potem s pláčem probudila a věděla, proč nepláče vedne. Vstala z postele, zoufale prošla obrovský byt a hledala nějakou stopu Jeanovy přítomnosti, ale i kdyžtam byly jeho brýle, ještě otevřená kniha se stránkou, kam až dočetl, jeho domácí trepky a úzkékrasopisné písmo v kolonkách kuchyňského kalendáře, už ho tam nenašla, a tato jistota jí sklíčila duši,zmrazila ten dům a učinila Paříž neobyvatelnou.

Tehdy se vrátila do Elizonda. Jean jí nechal dostatek peněz, aby si už nikdy nemusela dělat starosti.Koupila si dům na tom místě, o němž si myslela, že ho nemiluje, a od té chvíle údolí Baztán neopustila.

V Ainse foukal silný vítr. Během tří hodin, které jim trvalo tam dojet, Jonan nejprve ani na chvilkunepřestal mluvit, ale pak ho její zasmušilé mlčení zřejmě nakazilo, a tak se na posledních kilometrechnejprve odmlčel, a nakonec raději zapnul rádio a pobrukoval si refrény úspěšných písniček, které bylyprávě v módě. Ulice v Ainse byly pusté, teplé naoranžovělé světlo pouličních luceren nedokázalo smazat mrazivý pocit středověkého městečka vymeteného nočním mrazem a poryvy větru jako na Sibiři vytvářely

na oknech auta námrazu. Jonan řídil, držel se za patrolem vědeckých pracovníků a pneumatiky jeho auta

drkotaly po tisíc let starém dláždění ulic, které vyústily na obdélníkové náměstí táhnoucí se až ke vchodudo jakési pevnosti. Doktoři zastavili auto u její zdi a Jonan zaparkoval vedle nich. Zima štípala do čela,jako by tam neviditelná ruka vrážela hřebíky. Když následovali vědce do pevnosti, Amaia si natáhla kapuci

péřové bundy na hlavu, aby si ji chránila. S výjimkou toho, že ustal vítr, nebylo uvnitř o mnoho lépe nežvenku. Vedli je úzkými chodbami z šedého kamene, až vyšli do širšího prostoru, kde stálo několikohromných voliér a v nich podřimovali obrovští ptáci, jež Amaia nedokázala v šeru rozeznat.

„Tady se dávají do pořádku ptáci, kteří k nám přijdou s nějakým zraněním, postřelení, přejetí, po srážce sdráty vysokého napětí nebo lopatkami větrných elektráren…“

Znovu vešli do úzké chodby a vystoupali po deseti schodech, až se doktorka zastavila před bílými,nenápadně vypadajícími dveřmi, které však byly zajištěny několika bezpečnostními zámky. Laboratoř seskládala ze tří místností, dobře osvětlených, uklizených a velmi rozlehlých, tak moderních, až si Amaiapomyslela, že kdyby tam došla se zavázanýma očima, nikdy by ji nenapadlo spojení mezi tím, co vidí, amístem, kde se nachází. Nikdo by si nepomyslel, že se v srdci středověké pevnosti může nacházet takovézařízení.

Vědci pověsili kabáty do jakýchsi skříní a doktorka si oblékla podivný laboratorní plášť, vypasovaný,rozšiřující se do široké plisované sukně, který se zapínal po straně.

„Moje matka pracovala v Rusku jako zubařka,“ vysvětlila. „Její pláště a jeden umělý chrup je to jediné, co

mi po její smrti zbylo.“

Šli dál do laboratoře, kde na pultu z nerezové oceli stálo několik přístrojů na analýzy. Amaia poznalatermocyklér pro metodu PCR, protože takový už viděla při jiných příležitostech. Byl podobný malépokladně bez klávesnice nebo futuristickému přístroji na výrobu jogurtu, ale kryt z levného plastu skrývaldůmysl jednoho z nejsofistikovanějších analytických přístrojů. V nádobě vedle byly uloženy Eppendorfovyzkumavky, podobné dutým nábojnicím z umělé hmoty, kam se ukládá genetický materiál k analýze.

„Tohle je ten přístroj, o němž jste se zmiňovala. Provést analýzu obvykle trvá tři až osm hodin, potombude třeba udělat elektroforézu na agarózovém gelu, abychom dostali výsledky. To nám bude trvatnejméně další dvě hodiny. A tohle, co tady máme,“ pokračoval doktor, „je HPLC aparatura, kteroupoužijeme na separaci typů mouky ze vzorků, protože polymerázová řetězová reakce by nám posloužila,jenom kdyby byl s moukou smíchaný nějaký biologický materiál.“

Z jedné poličky vzal tenké injekční stříkačky z umělé hmoty podobné těm, které se dřív používaly na

píchání inzulinu.

„To jsou injektory a použijeme je k nabrání vzorků, které předtím rozpustíme v kapalině. Jedna stříkačkana vzorek a za něco málo víc než hodinu budeme mít výsledek. Není nutná elektroforéza jako u PCR, aleprocesor se softwarem na analýzu těch ,špetiček‘ získaných z každého vzorku. Každá troška odpovídáspecifické látce, takže můžeme zjistit prakticky cokoli; uhlovodíky, minerály, zbytky vody ze zavlažování,

obilí, biologické látky, které potom budeme muset konkretizovat další analýzou, a tak… Proto je

komplikovanou součástí procesu naprogramovat software se specifickými vzorky, které hledáme. Čím vícodlišných aspektů najdeme, tím snazší bude stanovit původ každé mouky. Celý proces nám bude trvatčtyři až pět hodin.“

Amaiu to fascinovalo.

„Nevím, co mě překvapuje víc; jestli fakt, že máte k dispozici takovou laboratoř, nebo že se génius jakovy zabývá hledáním medvědích stop,“ konstatovala s úsměvem.

„Máme velké štěstí, že můžeme počítat s doktorkou Takčenkovou,“ prohlásil doktor González. „Několik letve své zemi pracovala právě na tomhle, ale před dvěma roky nám poslala svůj životopis a rozhodla sepřidat se k nám. Velice nás to těší.“

Doktorka se usmála.

„Co kdybyste uvařil hostům trochu kávy, doktore?“

„Jistě,“ zasmál se. „Paní doktorka nesnáší chválu. Bude mi to chvilku trvat, musím jít na druhou stranu

budovy,“ omluvil se.

„Jonane, jdi taky, prosím tě, přítomnost jednoho z nás tu stačí.“

„Doktor González je velice milý,“ poznamenala Amaia, když muži odešli.

„To bych řekla,“ odpověděla doktorka Takčenková se svým výrazným přízvukem. „Je to drahoušek.“ Amaia zvedla obočí.

„Líbí se vám?“

„To doufám samosebou. Je to můj manžel. Bylo by lepší, aby se mi líbil, ne?“

„Ale… oslovujete ho doktore a on vám říká…“

„Ano, doktorka.“ S úsměvem pokrčila rameny. „Co vám mám vykládat, práci beru seriózně a on si z toho

dělá legraci.“

„Pro Boha živého, musím si vytříbit pozorovací schopnosti, vůbec jsem si toho nevšimla.“

Nejméně hodinu pak doktorka pracovala na počítači, vkládala schémata analýzy, s nejvyšší pečlivostí

rozpouštěla vzorky, které Jonan přivezl z Elizonda, i drobky bochánku txatxingorri nalezeného na Annině

mrtvole. Zkušenou rukou vstřikovala vzorky jeden po druhém do přístroje.

„Radši si sedněte, bude to nějakou dobu trvat.“

Amaia došla k židli na kolečkách a posadila se na ni.

„Od vašeho manžela už vím, že nemáte ráda chválu a zdvořilosti, ale musím vám poděkovat. Výsledky

téhle analýzy můžou popostrčit vyšetřování, které se dost zaseklo.“

„To nic není, věřte mi, dělám to moc ráda.“

„Ve dvě hodiny v noci?“ zasmála se Amaia.

„Je mi potěšením vám pomoct, je hrůza, co se děje v Baztánu. Jestli můžu udělat něco, co by vám

pomohlo, budu šťastná.“

Inspektorka chvilku mlčela a připadala si trochu trapně, zatímco přístroj tiše hučel.

„Vy si nemyslíte, že by to byl medvěd, viďte?“

Doktorka se zarazila a otočila se na židli směrem k Amaie.

„Ne, nemyslím si to… Ale něco tam je.“

„A co to může být? Protože chlupy, které jsme našli na místě činu, odpovídají různým zvířatům, dokonce

se našla i kozí kůže.“

„A co když všechny chlupy patří stejné bytosti?“

„Bytosti? Co mi tím chcete naznačit? Že existuje nějaký skutečný basajaun?“

„Nechci vám naznačit nic,“ zvedla doktorka ruce, „jenom že byste možná měla víc otevřít svou mysl.“

„Je divné, že mi tohle říká vědecká pracovnice.“

„To se ale nedivte, jsem vědecká pracovnice, ale taky jsem dost všímavá.“ Usmála se a vrátila se k práci a

už nic dalšího neřekla.

Hodiny pomalu ubíhaly, Amaia pozorovala přesné úkony doktorky Takčenkové a v pozadí slyšelaneustávající klábosení Jonana s doktorem Gonzálezem, kteří živě rozprávěli na druhé straně místnosti.Doktorka Takčenková občas přišla k monitoru, pozorovala grafy, které tam donekonečna naskakovaly, avracela se ke studiu jakési tlusté technické učebnice, určitě nudné, do níž se však pokaždé zahloubala.

Konečně ve čtyři ráno se doktorka posadila znovu k počítači a po několika minutách z tiskárny vyjelpotištěný list papíru. Vzala ho, hluboce si povzdechla a podala Amaie.

„Bohužel, paní inspektorko, není tu shoda.“

Amaia se na něj dlouze zadívala. Člověk nemusel být odborník, aby poznal rozdíl mezi údolími a horaminačrtnutými na papíru a tím, co představoval vzorek txatxingorri. Zůstala zticha, pořád se dívala navytištěný papír a odhadovala důsledky těch výsledků.

„Byla jsem velmi pečlivá, paní inspektorko,“ ozvala se viditelně znepokojená Nadia Takčenková.

Amaia si uvědomila, že její zklamání se dá považovat za mrzutost nebo podceňování doktorčiny práce.

„Jistě, omlouvám se, to s vámi nemá nic společného, jsem vám velmi vděčná. Nespala jste celou noc,abyste mi pomohla, ale byla jsem si téměř jistá, že nějakou shodu najdeme.“

„Je mi líto.“

„Ano,“ zašeptala, „mně je to taky líto.“

Řídila mlčky, nepustila si žádnou hudbu ani nezapnula rádio a celou zpáteční cestu nechala Jonana spát.Měla špatnou náladu, byla zklamaná a poprvé od chvíle, kdy začalo vyšetřování toho případu, začalapochybovat, že se jim případ někdy podaří vyřešit. Druhy mouky nic neukázaly, a pokud dotyčný nekoupil

txatxingorri v nějakém místním podniku, kam to povede? Flora jí řekla, že byl bochánek určitě upečen vkamenné peci, ale to jí taky moc nepomohlo. Téměř všechny restaurace a grily od Pamplony poZugarramurdi měly nějakou pec, nemluvě o pekárnách a nejstarších usedlostech, kde se ještě zachovalypůvodní pece, i když se nepoužívaly.

Silnice do Jaky byla nová a v dobrém stavu, Amaia odhadovala, že v Elizondu budou asi za tři hodiny.Samota nad ránem neblaze působila na její zhoršený duševní stav. Vrhla pár pohledů na bezstarostnýobličej Jonana, který spal stočený do klubíčka na vlastním kabátu. Téměř si přála, aby byl vzhůru, abynebyla tak sama. Co dělá v půl sedmé ráno v autě na silnici do Jaky? Proč není doma, v posteli se svýmmanželem? Možná má Fermín Montes pravdu a ten případ je pro ni příliš velký. Při pomyšlení na Fermínají přišla na mysl vzpomínka na to, co viděla oknem restaurace a co na několik hodin odsunula, až na toskoro zapomněla. Montes a Flora. V tom spojenectví bylo něco, co podle ní skřípalo. Říkala si, zda to vpodstatě není instinkt vzácné rodinné věrnosti, který ji nutí zachovat pouto k Víctorovi. Jonan už jí hlásil,že je viděl spolu. Myslela na rozhovor, který s Florou vedla v pekárně, a vzpomněla si, jak jasně jí sestradala najevo, že jí Montes připadá okouzlující. V té chvíli si myslela, že je to jeden z Flořiných typickýchzlomyslných komentářů, ale to, co viděla v hotelu, neponechávalo prostor pochybnostem. Sestra se předMontesem předváděla v plné parádě a on vypadal šťastný. Ale Víctor v nažehlené košili a s kyticí růží jítaky připadal šťastný. Nevědomky stiskla rty a zakroutila hlavou. Do prdele, do prdele, do prdele.

Když přijeli do Elizonda, už se rozednilo. Zaparkovala před restaurací Galarza v ulici Santiago a probudilaJonana. V jídelně voněla káva a teplé croissanty. Sama donesla šálky ke stolu, když čekala, než se Jonanvrátí z toalety, odkud přišel s namočenými vlasy a vypadal trochu víc probuzený.

„Můžeš se jít na pár hodin prospat,“ řekla mu, když upíjela kávu.

„To nebude nutné, já jsem aspoň zamhouřil oči. To vy musíte být unavená.“

Představa, že by měla znovu spát sama, ji ani v nejmenším nelákala, tušila, že všechno bude jaksi lepší,když zůstane vzhůru.

„Vrátím se na komisařství, musím znovu projít všechny údaje. Kromě toho předpokládám, že dnes budeme mít nějaký výsledek z počítačů těch dalších dívek,“ řekla a potlačila zívnutí.

Když vyšli z baru, silné poryvy vlhkého větru bičovaly ulici, zatímco husté těžké mraky pluly ve velké výšinad jejich hlavami. Amaia zvedla oči a překvapeně pozorovala odvážný let nějakého sokola, který se držel

na jednom místě sto metrů nad zemí a vystavoval na odiv svou přezíravost a vznešenost. Pozoroval ji znebe, jako by zkoumal její duši. Klid dravce nebojácně plachtícího ve větru v ní vyvolal velkou nechuť,protože se ve srovnání s ním cítila jako křehký roztřesený list papíru, který je zmítán rozmarným větrem.

„Je vám dobře, šéfová?“

Překvapeně na Jonana pohlédla a vtom si uvědomila, že se zarazila uprostřed ulice.

„Vraťme se na komisařství,“ řekla a nasedla do auta.

Vysvětlovat náhlý impulz, který ji zavedl až do Huesky, jí s ohledem na výsledky připadalo dost marné.

Nazdory tomu Iriarte souhlasil, že to byl dobrý nápad.

„Nápad, který nikam nevede,“ prohlásila Amaia. „Co máte vy?“

„Nižší inspektor Zabalza a já jsme se soustředili na počítače těch dívek. Na první pohled nikde nebylyžádné indicie, že by navštěvovaly stejné skupiny na sociálních sítích nebo měly společné přátele. PočítačAinhoy Elizasuové je nedotčený, ale Carlin zdědila po její smrti mladší sestra a skoro všechno vymazala. Itak hard disk uchovává historii návštěv a brouzdání po internetu, ale jediné, co jsme jasně zjistili, je, že ty

tři navštěvovaly blogy spojené s módou a stylem, ale ani ty nebyly stejné. Hodně se pohybovaly naspolečenských fórech, především na tuenti, ale ty skupiny jsou dost uzavřené. Ani stopy po šikaně,pederastech nebo kyberzločincích jakéhokoli druhu.“

„Ještě něco?“

„Nic moc. Volali z laboratoře ze Zaragozy. Vypadá to, že kůže, která ulpěla na provázku, nejspíše kozí, vsobě má zbytky nějaké látky, které se budou znovu analyzovat, ale momentálně vám nemůžu říct nic víc.“

Zhluboka se nadechl.

„Látka přítomná v kozí kůži,“ opakovala Amaia.

Iriarte mrzutě rozhodil rukama.

„Tak dobře, inspektore, chci, abyste navštívili pekárny ze seznamu a vyslechli majitele ohledněsoučasných zaměstnanců nebo těch, kdo tam už nepracují, ale umějí upéct pečivo txatxingorri. Nevadí,když se to potáhne i několik let do minulosti, probereme si ty osoby jednu po druhé. Někde se muselnaučit dělat je na takové úrovni. Chci, abyste znovu promluvili s kamarádkami těch dívek, znovu ověřte,jestli si některá na něco nevzpomněla, jako třeba na někoho, kdo se na ně nápadně díval, kdo se nabízel,že je sveze, někdo vlídný, kdo se k nim pod nějakou záminkou přiblížil. Chci, abyste taky znovu promluvilis jejich spolužáky na střední škole a s profesory. Chci vědět, jestli byl někdo k těm dívkám laskavější, nežje obvyklé. Všimla jsem si, že přinejmenším dva profesoři je všechny tři učili, i když v různých letech.Podtrhla jsem jejich jména. Zabalzo, vyšetřete je, trestní záznamy, ale taky drby, často se nějaký malýskandál ze stavovských důvodů ututlá.“

Pohlédla na muže před sebou naslouchající jejím pokynům s pozornými, napjatými tvářemi a vyčkávavými

pohledy.

„Pánové, jsme součástí týmu, který musí dopadnout vraha možná nejkomplikovanějšího případu, který seza poslední léta objevil. Vím, že to ode všech předpokládá velké úsilí, ale teď to musíme dotáhnout dokonce. Musí v tom být něco, co nám uniklo, nějaká drobnost, malá stopa. Při tomto druhu zločinů, kdy sivrah vytvoří důvěrný vztah k oběti, a to nemluvím o sexu, ale o všech těch parafernáliích, které sevyskytují kolem oběti před smrtí, při vraždě a po ní, je prakticky nemožné, aby tam nic nezůstalo. Zabijeje, odnese těla k řece a pak je naaranžuje, zrežíruje je jako herečky svého vlastního díla. Příliš mnohopráce, příliš mnoho úsilí, příliš blízký vztah k mrtvolám. Už víme, jak to v téhle práci chodí, a jestli vnejbližších dnech na něco nepřijdeme, případ může začít stagnovat. Uprostřed strachu obyvatel avzhledem k zesíleným policejním hlídkám v této oblasti je málo pravděpodobné, že se znovu o něco

pokusí, dokud se situace nezklidní. Je pravda, že se tempo jako by zrychlilo, doba mezi vraždami se

zkracuje, ale obávám se, že před námi nestojí žádný pomatenec, který se dostal do obrátek, myslím, žeměl prostě příležitost a jednal. Není hloupý. Když si bude myslet, že mu hrozí nebezpečí, zastaví se a vrátí

se k životu, který nebudí ani trochu podezření. A tak naše jediná příležitost spočívá v tom, odvéstbezchybné vyšetřování a neopomenout ani jediný detail.“

Všichni přikývli.

„Dostaneme ho,“ prohlásil Zabalza.

„Dostaneme ho,“ opakovali ostatní.

Povzbudit policisty, kteří tvoří součást vyšetřování, byl jeden z postupů, které ji naučili v Quantiku.Náročnost spojená s odhodláním jsou zásadní, když se vyšetřování protahuje, když nemá pozitivnívýsledky a nálada začíná upadat. Podívala se na svůj rozostřený odraz jako přelud v okně zasedací

místnosti, nyní prázdné, a ptala se, kdo z celého týmu je víc demoralizován. Komu opravdu adresovala ta

slova, svým lidem, nebo sobě samé? Zamířila ke dveřím a zavřela je na závoru. Sáhla po telefonu právě vokamžiku, kdy začal zvonit.

James ji zdržoval u telefonu pět minut, během nichž ji vyslýchal, zda spala, jestli se nasnídala a jestli secítí dobře. Lhala, řekla mu, že řídil Jonan, a proto celou cestu spala. James musel jasně poznat, ženetrpělivě čeká, až zavěsí, ale vytáhl z ní slib, že přijde domů na večeři, a ještě ustaranější než dřívkonečně zavěsil a nechal jí na svědomí tíživý pocit, že nejednala dobře s člověkem, kterého nejvíc miluje.

Vyhledala si v diáři jméno Aloisius Dupree. Podívala se na hodinky, aby vypočítala, kolik hodin teď mají vLouisianě. V Elizondu bylo půl desáté, v New Orleansu tedy půl třetí. Pokud zvláštní agent Dupreezachovává své zvyky, s trochou štěstí ještě nešel spát. Stiskla tlačítko volání a čekala. Než uslyšela druhézazvonění, dolehl k ní chraptivý hlas agenta Dupreeho a přenesl na ni veškeré jižanské kouzlo, jímž se vLouisianě pyšnili.

„Mon Dieu! Čemu vděčím za to nečekané potěšení, paní inspektorko?“

„Ahoj, Aloisie,“ odpověděla a překvapeně se usmívala, že ho tak těší uslyšet její hlas.

„Ahoj, Amaio, jde všechno dobře?“

„Právě že ne, mon ami, nic nejde dobře.“

„Poslouchám tě.“

Mluvila bez ustání déle než půl hodiny, snažila se všechno shrnout a na nic nezapomenout, vykládalapřitom teorie a zase je zavrhovala. Když skončila, ticho na lince se jí zdálo tak absolutní, že ji na okamžiknapadlo, zda se nepřerušilo spojení. Potom uslyšela Aloisiův povzdech.

„Inspektorko, určitě jsi ta nejlepší vyšetřovatelka, co jsem za svůj život poznal, a znám jich hodně, a nejsi

tak dobrá díky výtečnému používání policejních technik, o tom jsme mnohokrát mluvili, když jsi tadybyla, vzpomínáš? Výjimečnou vyšetřovatelku z tebe dělá to, proč tě tvůj šéf postavil do čela tohovyšetřování, a sice že máš jasný instinkt stopaře, a právě to, mon amie, odlišuje výjimečné detektivy odobyčejných policajtů. Uvedlas mi hromadu údajů, sestavila jsi profil dotyčného, jako by to udělal kterýkolivyšetřovatel FBI, a pokračuješ ve vyšetřování krok za krokem… Ale neslyšel jsem, že bys mi řekla, co cítíš

v žaludku, inspektorko, co ti říká tvůj instinkt. Jak ho vnímáš? Je blízko? Je nemocný? Má strach? Kdebydlí? Jak se obléká? Co jí? Věří v Boha? Pracujou mu dobře střeva? Má běžné sexuální vztahy? A co jedůležitější, jak tohle všechno začalo? Kdyby ses zastavila a promyslela si to, mohla bys odpovědět navšechny tyhle otázky a spoustu dalších, ale nejdřív si musíš odpovědět na tu nejdůležitější: Co, do prdele,brání toku vyšetřování? A neříkej mi, že to je ten nevraživý policajt, Salazarová, protože ty jsi nad takovévěci povznesená.“

„Já vím,“ řekla hodně potichu.

„Vzpomeň si, co ses naučila v Quantiku: jestli jsi zablokovaná, resetuj, zapni znovu. Občas je to jedinýzpůsob, jak odblokovat mozek, a je jedno, jestli je lidský, nebo kybernetický. Resetuj, inspektorko. Vypni, zase zapni a začni od začátku.“

Když vyšla na chodbu, zahlédla koženou bundu inspektora Montese, který kráčel k výtahu. Počkalaněkolik okamžiků, a když uslyšela, jak se dveře výtahu s nezaměnitelným syčením zavírají, vešla dokanceláře, kde pracoval nižší inspektor Zabalza.

„Byl tu inspektor Montes?“

„Ano, právě odešel. Mám se ho pokusit sehnat?“ zeptal se a vstal.

„Ne, to není nutné. Můžete mi říct, o čem jste mluvili?“

Zabalza pokrčil rameny.

„O ničem zvláštním. O případu, o novinkách, řekl jsem mu, o čem se mluvilo na poradě, a to je skorovšechno… A ještě jsme si vykládali něco o včerejším zápase Barcelony a Realu Madrid…“

Upřeně se na něj dívala a všimla si, jak je nejistý.

„Udělal jsem něco špatně? Montes je součástí týmu, ne?“

Amaia na něj mlčky hleděla. V hlavě jí zněl hlas zvláštního agenta Aloisia Dupreeho.

„Ne, nedělejte si starosti, všechno je v pořádku…“

Když jela dolů výtahem, kde se ještě vznášel výrazný odér Montesova parfému, napadlo ji, do jaké míry jejejí tvrzení lživé. Samozřejmě bylo proč si dělat starosti, protože nic nebylo v pořádku.

Celé údolí bylo tak prosáklé jemným deštěm, který padal celé hodiny, až se zdálo nemožné, že by někdyvyschlo. Všechny povrchy vypadaly mokré a lesklé a současně se nejisté slunce klubalo z mraků a z korun

holých stromů pod jeho paprsky stoupaly cáry par. V hlavě jí dosud zněla otázka agenta Dupreeho: cobrání toku vyšetřování? Jako vždy ji udivila brilantnost jeho zázračné mysli. Ne nadarmo byl navzdorysvým extravagantním metodám jedním z nejlepších analytiků FBI. Během sotva půlhodinovéhotelefonického rozhovoru Aloisius Dupree rozpitval případ i ji a se zručností chirurga označil problém sestejnou jistotou, s jakou se zabodává připínáček do mapy. Tady. A pravda je, že ona to taky věděla,věděla to, ještě než vyťukala Dupreeho číslo, věděla to, než se jí od břehů Mississippi ozval. Ano, agenteDupree, je tu něco, co brání toku vyšetřování, ale nebyla si jistá, zda se na bod označený připínáčkemchce podívat.

Usedla do auta, zavřela dveře, ale motor nenastartovala. Uvnitř bylo chladno a skla zamženámikroskopickými kapkami deště přispívala k vytvoření vlhkého a melancholického prostředí.

„Co brání toku,“ šeptala si Amaia.

Nezměrná zuřivost se jí vzedmula v nitru, stoupala ze žaludku jako palčivé sousto a mimo veškerou logiku

ji provázela hrůza, která v ní náhle vzbudila touhu utéct, uniknout před tím vším, jít někam pryč, nanějaké místo, kde se bude moci cítit bezpečně, kde ji nebude trýznit nebezpečí jako teď. Zlo na ni užnečíhalo, zlo ji sužovalo svou nepřátelskou přítomností, zahalovalo její tělo jako mlha, dýchalo jí na krk avysmívalo se hrůze, kterou v ní vzbuzovalo. Vnímala jeho ostražitou, mlčenlivou a nevyhnutelnoupřítomnost, jako se vnímá nemoc a smrt. V nitru jí zněl poplach a nutil ji utéct, zachránit se, a ona tochtěla udělat, ale nevěděla, kam jít. Opřela hlavu o volant, zůstala tak několik minut a cítila, jak se jejíbytosti zmocňuje hrůza a hněv. Polekalo ji ťukání na sklo. Chtěla stáhnout okénko, ale uvědomila si, žeještě nenastartovala motor. Otevřela dveře a mladá policistka v uniformě se k ní naklonila a oslovila ji: „Je

vám dobře, paní inspektorko?“

„Ano, jsem úplně v pořádku, je to jen únava, znáte to.“

Policistka přikývla, jako by věděla, o čem Amaia mluví, a dodala: „Jestli jste příliš unavená, možná bysteneměla řídit. Nechcete, abych sehnala někoho, kdo vás zaveze domů?“

„To nebude nutné,“ odpověděla Amaia a snažila se vypadat víc při smyslech. „Díky.“

Nastartovala motor a pod pozorným dohledem policistky vyjela z parkoviště. Nějakou chvíli projížděla

Elizondem. Ulicí Santiago, pak ulicí Franciska Joaquína Iriarteho až k tržišti, ulicí Giltxaurdi do Menditurri,

zpět do ulice Santiago a silnicí Alduides až ke hřbitovu. Zastavila auto u vchodu a zevnitř pozorovaladvojici koní z přilehlého statku, kteří přišli na kraj pole a natahovali své ušlechtilé hlavy k silnici.

Železná vrata rámovaná kamennými zárubněmi vypadala zavřená jako vždy, ačkoli během doby, kdy tambyla, ze hřbitova vyšel nějaký muž, v jedné ruce držel rozevřený deštník, přestože v té chvíli nepršelo, ave druhé důkladně zabalený balíček. Pomyslela na zvyk vlastní mužům na venkově a v přímořskýchoblastech nenosit nikdy tašku, ale pečlivě zavázat cokoli, co musí nést, šaty, nářadí, oběd. Většinou tosvázali do pevného uzlíčku, zabalili do kusu látky nebo do vlastních pracovních šatů a pak to zavázaliprovázkem, takže se nedalo poznat, co v ranečku je. Muž se vydal po silnici k Elizondu a Amaia znovupohlédla na bránu hřbitova, která se úplně nedovřela. Vystoupila z auta, došla k mříži a zavřela ji. Vrhlapřitom krátký pohled dovnitř na hřbitov. Nasedla znovu do auta a nastartovala.

To, co hledala, tam nebylo.

Směs nechuti, smutku a hněvu se převalovala v jejím nitru a srdce jí z toho bušilo tak silně, že se jí náhlezdálo, jako by byl v autě nedostatek vzduchu a ona se dusila. Stáhla okénka, řídila dál a zmateněoddechovala. Vnitřek vozu postříkaly kapky zvenčí. Zvonění telefonu ležícího na sedadle spolujezdcepřetrhlo sled temných myšlenek. Pohlédla na něj s nelibostí a trochu snížila rychlost, než ho vzala do ruky.

Byl to James. „Do prdele, to mě nenecháte ani chvilku v klidu?“ vybuchla, aniž přijala hovor. Típla volání,

rozzlobená na Jamese tak, že by mu dala facku. Proč si každý myslí, že všechno ví nejlíp? Proč jsouvšichni přesvědčeni, že vědí, co ona potřebuje? Teta, Ros, James, Dupree, a nakonec i ta policistka zparkoviště.

„Jděte všichni někam,“ zašeptala. „Jděte do prdele a nechte mě na pokoji.“

Jela do lesa. Klikatá silnice ji přiměla věnovat pozornost řízení a její nervy se díky tomu pomalu uklidnily.Vzpomínala si, že před lety, když studovala a tlak zkoušek a testů na ni působil tak, že nebyla schopna sivzpomenout ani na jedno slovo, zvykla si sednout do auta a vyjet do okolí Pamplony. Někdy dojela doJavieru nebo do Eunate, a když se vracela, nervozita byla pryč a mohla začít zase studovat.

Poznala místo, kde se setkali s lesní stráží, zahnula na lesní cestu, jela ještě pár kilometrů a vyhýbala sekalužím, které se vytvořily po dešti v posledních dnech a vypadaly v tom jílovitém terénu jako malájezírka. Zastavila auto na místě, kde nebylo bláto, vystoupila a zabouchla za sebou dveře, když znovuuslyšela vyzvánění mobilu.

Kráčela několik metrů po cestě, ale na ploché podrážky bot se jí lepila hlína a ztěžovala chůzi. Otřela siboty o trávu, a protože se cítila čím dál hůř, zamířila do lesa, jako by ji vábilo záhadné volání. Noční déšťdo hustého porostu nepronikl a pod korunami stromů půda vypadala suchá a čistá, jako by ji nedávnoumetly nějaké víly nebo rusalky, pohádkové bytosti obývající les nebo vodu, které si rozčesávaly vlasyzlatými a stříbrnými hřebeny, za dne spaly pod zemí a vycházely až se soumrakem, aby svedly pocestné.Odměňovaly muže, kteří s nimi strávili noc, nebo trestaly ty, kteří jim chtěli ukrást jejich hřebeny, astrašně je zohyzdily.

Když vešla pod klenbu stromů, měla stejný pocit, jako když se vchází do katedrály, stejnou náladu narozjímání, a cítila boží přítomnost. Omámeně zvedla oči a cítila, jak hněv opouští její tělo jako silnékrvácení, které ji zároveň zbavuje neduhu i síly. Rozplakala se. Z očí jí vytryskly slzy a koulely se po tváři.Divoké vzlyky řinoucí se z hloubi duše oslabily její tělo, až ztratila rovnováhu. Objala strom jako nějakýšílený druid, jako to možná dělali její předkové, opřela o něj čelo, plakala a smáčela slzami jeho kůru.Přemožena emocemi se svezla k zemi, až skoro seděla, ale objetí neuvolnila. Nářek se pomalu tišil, a takzůstala zoufale sedět a měla dojem, jako by její duše byla dům na útesu, kde lehkomyslní obyvatelénechali v bouři otevřené dveře i okna a jehož vnitřek teď bičuje hněvivá smršť, pustoší ho a ničí všechnystopy pořádku, který ona uvnitř udržovala. Hněv byl to jediné, co zůstalo, vzmáhal se v temných koutechjejí duše a zabíral prostory, které vyprázdnilo zoufalství. Hněv neměl cíl, neměl jméno, byl slepý a hluchý,cítila jen, jak roste v jejím nitru a zmocňuje se jí jako požár rozdmýchávaný větrem.

Silný hvizd v jediném okamžiku všechno přehlušil. Prudce se otočila, hledala původ toho zvuku a rukouhmatala po pistoli. Zaznělo to velmi důrazně, jako píšťalka výpravčího na nádraží. Pozorně naslouchala.Nic. Hvizd se znovu, velmi jasně ozval, tentokrát za jejími zády. Dlouhé zahvízdání následované dalším,kratším. Postavila se a zkoumavě se zahleděla mezi stromy s jistotou, že tam někoho uvidí. Nikdo tam

nebyl.

Za zády se jí znovu ozvalo krátké zahvízdání, jako by někdo chtěl vzbudit její pozornost. Překvapeně seobrátila a stačila zahlédnout mezi stromy vysokou hnědou siluetu, která se schovávala za silným dubem.

Chystala se vytáhnout pistoli, ale pak si to rozmyslela, protože v hloubi duše cítila, že jí nic nehrozí.

Zůstala zticha a dívala se na místo vzdálené necelých sto metrů, kde toho tvora ztratila z očí. Spatřila, jakse asi tři metry napravo od velkého dubu pohybují nízké větve, a za nimi rozeznala vztyčenou postavu sdlouhou, hnědošedou hřívou, která se pomalu pohybovala mezi stromy jako při starodávném tanci,nedívala se jejím směrem, ale byla vidět dost na to, aby nenechala místo pochybám. Potom se schovalaza dub a zmizela. Amaia zůstala chvíli tak zticha, že sotva dýchala. Po odchodu té bytosti pocítila takovýklid, že jí to připadalo až nemožné. Byl to klid jako v lůně matky. Měla pocit, že byla přítomna zázraku, adíky tomu se jí na tváři rozhostil úsměv, který jí stále zářil na rtech, když se uviděla ve zpětném zrcátkusvého auta. Nemohla se poznat. Zapnula přezku pouzdra na pistoli, které instinktivně rozepla, ale pistoli zněj nevytáhla. Pomyslela na pohnutí, které se jí zmocnilo, když tu bytost pozorovala, a jak se prvotnístrach okamžitě změnil na hluboký klid a nezměrnou dětskou radost, která ji rozechvěla jako vánoční

dopoledne.

Posadila se do auta a zkontrolovala telefon. Šest nepřijatých hovorů, všechny od Jamese. Našla v adresáři

číslo doktorky Takčenkové a zavolala na něj. Telefon začal vyzvánět, ale vyzvánění se okamžitě přerušilo.

Nastartovala motor a opatrně řídila, až vyjela z lesní cesty, našla bezpečné místo, zastavila auto vpřehledné zatáčce a znovu zavolala. Na druhé straně ji se svým silným přízvukem pozdravila doktorkaTakčenková.

„Paní inspektorko, kam jste se schovala? Moc špatně vás slyším.“

„Paní doktorko, prý jste v lese nechali rozmístěné fotopasti, je to tak?“

„Ano, nechali.“

„Jsem blízko místa, kde jsme se poprvé setkali, vzpomínáte si na něj?“

„Ano, tam máme jednu z kamer.“

„Paní doktorko… Myslím, že jsem viděla… medvěda.“

„Myslíte si to?“

„… Myslím, že ano.“

„Paní inspektorko, ne že bych o vás pochybovala, ale kdybyste viděla medvěda, byla byste si jistá, věřte

mi, tam není místo na pochybnosti.“

Amaia zůstala zticha.

„Nebo je to tak, že nevíte, co jste viděla?“

„Ale vím,“ zašeptala Amaia.

„… Tak dobře, paní inspektorko,“ znělo to jako „inspektorrrko“, „prohlédnu si záznam a zavolám vám,jestli tam toho vašeho medvěda uvidím.“

„Díky.“

„Není zač.“

Zavěsila a vyťukala Jamesovo číslo. Když se ozval, řekla mu jen: „Už jedu domů, miláčku.“

Věčně zapnutý televizor a vůně rybí polévky a teplého chleba zaplavovaly dům, ale tím normalita končila.Jako vyšetřovatelce jí neušly detaily, které svědčily o tom, že se věci kolem změnily. Jako oblak negativníenergie se téměř daly nahmatat rozhovory, které se o ní v domě vedly a které tam visely jako bouřkovémraky, když vstoupila. Posadila se ke krbu a vzala si čaj, který jí nabídl James, zatímco čekali na večeři.Upila doušek s vědomím, že jim tak ulehčuje intenzivní pozorování, kterému ji členové rodiny podrobili odchvíle, kdy vešla do domu. Nedalo se popřít, že o ní mluvili, nepochybně si dělali starosti, nicméně ona sinemohla pomoct, připadala si okradena o soukromí a v nitru pořád slyšela hlas, který volal: „Proč měnenecháte na pokoji?“ Slepá zuřivost, která se jí zmocnila v lese a kterou odvanuly zuřivé pohledy,smířlivá slova a zdrženlivé a pozorné pohledy její rodiny, se velice snadno znovu objevila. Copak sineuvědomovali, že ji tím jenom rozčilí? Proč se nechovají normálně a nenechají ji v klidu? V takovémklidu, jaký nalezla v lese. Pronikavé hvízdání, které jí ještě znělo v nitru, a vzpomínka na to, co viděla, jiznovu uklidnily. Znovu si vzpomněla na okamžik, kdy toho tvora uviděla mezi nízkými větvemi stromu.Poklidný způsob, jak se obrátil, nepohlédl na ni, ale dal se spatřit. Přišly jí na mysl příběhy, které jívykládal katecheta o mariánských zjeveních Bernadettě a pastýřům z Fátimy. Vždycky se v duchu ptala,jak je možné, že děti před zjevením vystrašeně neutekly. Jak si mohly být jisté, že je to Panna Maria?Proč neměly strach? Pomyslela na vlastní ruku, jak sahala po zbrani a jak se jí to náhle zdálo zbytečné.Na pocit hlubokého klidu, obrovské radosti, která zaplavila její hruď a rozptýlila sebemenší stín

pochybnosti, jakoukoli stopu úzkosti, jakoukoli bolest.

Nemohla ani potají pomyslet na to, že by se ho odvážila pojmenovat. Policistka v ní, žena

jedenadvacátého století, z města, si to nechtěla ani nadhodit, protože to bezpochyby byl medvěd, muselto být medvěd. Ale přesto…

„Čemu se směješ?“ zeptal se James a díval se na ni.

„Cože?“ zeptala se překvapeně.

„Smála ses…“ poznamenal zjevně spokojeně.

„Aha… Víš, to je jedna z věcí, o které nesmím mluvit,“ omluvila se udivena účinkem, jaký na ni má jediná

vzpomínka.

„Dobře,“ řekl s úsměvem. „V každém případě mám radost, už několik dní jsem tě neviděl tak

spokojenou.“

Večeře proběhla klidně. Teta vyprávěla něco o jedné své kamarádce, která se chystá jet do Egypta, aJames jí podrobně líčil, jak strávil den návštěvou zimního trhu někde poblíž, kde mají podle všeho nejlepší

zeleninu v údolí Baztán. Ros neřekla skoro nic, jenom jí věnovala několik dlouhých starostlivých pohledů,které jí znovu zkazily náladu. Jakmile dojedli, Amaia se omluvila, že je unavená, a zamířila po schodechnahoru.

„Amaio,“ zastavila ji teta. „Vím, že se potřebuješ vyspat, ale předtím bychom si měly promluvit o tom, cose s tebou děje.“

Zastavila se uprostřed schodiště a pomalu se obrátila. Obrnila se trpělivostí, ale nemohla potlačit výraz

odporu.

„Děkuju, že si o mě děláš starosti, teto, ale nic se mi neděje,“ prohlásila a adresovala svá slova takysestře a Jamesovi, kteří se seskupili kolem Engrasi pod schodištěm jako sbor z řecké tragédie. „Dvě noci

jsem nespala a jsem pod velkým tlakem…“

„To vím, Amaio, moc dobře to vím, ale člověk si vždycky neodpočine jen ve spánku.“

„Teto…“

„Vzpomínáš, o cos mě prosila včera, když ti tvá sestra vykládala karty? Tak teď přišla ta správná chvíle, vyložím ti karty a promluvíme si o zlu, které tě mučí.“

„Teto, prosím tě,“ namítla a pohlédla úkosem na Jamese.

„Právě proto, Amaio, nemyslíš, že už je pomalu čas, aby se to tvůj manžel dozvěděl?“

„Co abych se dozvěděl?“ ozval se James. „Co bych to měl vědět?“

Engrasi pohlédla na Amaiu, jako by ji žádala o svolení.

„Pro Boha živého,“ vykřikla a svezla se na schody, kde zůstala sedět, „mějte slitování, jsem vyčerpaná,přísahám, že dneska už nemůžu. Počkejme do zítřka. Dávám vám slovo, že jsem si na zítřek vzala volno,zítra si promluvíme, ale dneska už nemůžu ani pořádně myslet.“

James vypadal spokojen vyhlídkou na to, že s ní stráví den, a třebaže byl zjevně velmi zvědavý, nakonecustoupil v její prospěch.

„Výborně, zítra je neděle, mysleli jsme, že si dopoledne vyjedeme do lesa a teta nám pak upeče jehněčí ana oběd přijde tvoje sestra Flora.“

Vyhlídka na to, zasednout ke stolu s nejstarší sestrou, ji vůbec nelákala, ale když si měla vybrat meziobědem se sestrou a pokračováním v rozhovoru, podvolila se.

„To se mi zdá dobré,“ řekla, vstala a rychle vyšla nahoru, aby jim nedala čas na další řeči.

Zvláštní agent Aloisius Dupree vzal tašku, kterou mu podával Antoine, jenž ji přinesl z místnosti za svýmpřecpaným krámem. Turisté, kteří dorazili na karneval, zbožňovali taková místa plná cetek spojených sestarým náboženstvím a sterilním vúdú pro návštěvníky New Orleansu, kteří si chtěli odvézt amulety anáhrdelníky, aby je mohli ukázat kamarádům. Dupree se obrátil přímo na Antoinea Meirea, strčil mu doruky seznam ingrediencí, které potřebuje, a dvě bankovky po pěti stech dolarech. Bylo to drahé, alevěděl, že Nana nepřijme průměrné produkty někoho jiného. Zastavil se pod dlouhými balkony jednoho zestarých hostinců v ulici Saint Charles a přihlížel, jak kolem prochází jeden z četných masopustníchprůvodů slavného svátku Mardi Gras, oblíbeného karnevalu v New Orleansu, který prochází ulicemifrancouzské čtvrti a přitahuje zástupy hlučných a zpocených obyvatel. Třicetistupňová teplota, na únortrochu moc vysoká, a vlhko stoupající od Mississippi obklopovaly obyvatele, nafukovaly dveřní otvory apřispívaly k hustému a těžkému vzduchu, který povzbuzoval konzumaci piva u takových uctívačůkarnevalu, kteří moc povzbuzení nepotřebovali. Počkal, až přejde největší zástup masek, přešel ulici avstoupil do jednoho z průchodů mezi domy, kde dřevo vrzalo horkem a radnice ještě neposkytla barvu nanabílení průčelí. Ještě bylo vidět, do jaké výše sahala voda, když je postihla neblahá kletba hurikánuKatrina. Vyšel po visutém schodišti, které vrzalo jako kosti nějakého starce, a vešel do tmavé chodby, kde

slabě svítila starodávná vitrážová lampa Tiffany, jež se mu zdála pravá, a pravděpodobně taky byla, která

stála na parapetu malého okna na konci chodby. Zamířil přímo k posledním dveřím a vdechoval pacheukalyptu a potu, jímž byla chodba prosycena. Zaťukal na dveře klouby prstů. Zevnitř někdo šeptem

položil otázku.

„Je suis Aloisius.“

Stařena, která mu sahala sotva po prsa, otevřela dveře a vrhla se mu do náručí.

„Mon cher et petit Aloisius. Co tě přivádí na návštěvu ke staré Naně?“

„Ale Nano, tobě nikdy nic neunikne. Jak to, že jsi tak chytrá?“ zeptal se se smíchem.

„Parce que je suis tres vielle. To přinese život, mon cher, když jsem konečně moudrá, už jsem moc starána to, abych šla slavit Mardi Gras,“ postěžovala si stařena s úsměvem. „Co mi neseš?“ zeptala se spohledem na hnědou tašku bez nápisů, kterou nesl v ruce. „Snad to není dárek?“

„Svým způsobem je, Nano, ale ne pro tebe,“ řekl a podal jí tašku.

„Věř mi, mon cher enfant, doufám, že nikdy nebudu potřebovat, abys mi nosil nějaké takové dárky.“

Žena prozkoumala, co je v tašce.

„Vidím, žes byl v obchodě Antoinea Meirea.“

„Oui.“

„Il est le meilleur,“ prohlásila pochvalně, když očichávala bělavé suché kořínky, které ve skrovném světle

bytu vypadaly jako kosti lidské ruky.

„J´aide une amie, une femme qui est perdue et doit trouver sa voie.“

„Ztracená žena? Comment perdue?

„Ztracená ve své vlastní propasti,“ odpověděl.

Nana vyložila na dubový stůl, který zabíral skoro celou místnost, všech víc než třicet přísad pečlivězabalených v pytlíčcích z manilového papíru, v malých krabičkách stejných jako ty, v nichž se uchovávajínerosty, a v miniaturních dózičkách naplněných olejnatými substancemi zakázanými ve všech padesátistátech země.

„C´est bien,“ řekla, „ale budeš mi muset pomoct odsunout nábytek, abych měla dost prostoru, a tvojeúloha bude načrtnout na podlahu pentagramy. Tvoje ubohá Nana je sice dost chytrá, ale to ji nezbaví

artrózy.“

Lampa na stolku vydávala silné bílé světlo. Amaia už přes dvacet minut pobíhala po domě a hledala vkaždé lampě žárovku na méně wattů. Objevila dvě věci: že Engrasi nahradila všechny žárovky těmistrašlivými úspornými lampami s blikajícím světlem a že ty v její ložnici jsou v celém domě jediné s úzkým

závitem. James ji pozoroval z postele a nic neříkal. Dobře znal ten rituál a věděl, že jeho žena nebudespokojená, dokud nenajde nějaký způsob, jak se cítit dobře. Posadila se na postel viditelně rozmrzelá apozorovala lampu, jako by se dívala na odporný hmyz. Ze židle vzala fialovou pašmínu, částečně zakrylastínidlo a pohlédla na Jamese.

„Moc světla,“ postěžoval si.

„Máš pravdu,“ připustila.

Uchopila lampu za podstavec a postavila ji na podlahu mezi noční stolek a stěnu, otevřela jednykartonové desky, které měla na toaletním stolku, a postavila je několik centimetrů od lampy rozevřenéjako zástěnu, jako by ji tím zavřela do rohu. Obrátila se k Jamesovi a zjistila, že světlo značně zesláblo.Oddechla si a natáhla se vedle něj. James se nadzvedl na boku a začal jí hladit čelo a vlasy.

„Vyprávěj mi, cos dělala v Huesce?“

„Ztrácela čas. Byla jsem si téměř jistá, že existuje nějaká shoda mezi předměty, které se objevily přivraždách. Ti doktoři se nabídli, že nám udělají analýzy, které v našich laboratořích ještě nejsou hotové.Kdybych dostala výsledky, jaké jsem očekávala, získali bychom určitější prostor, kam se soustředit. Mohlibychom vyslechnout prodavače, jsou tu malé vesnice a zaměstnanci v obchodech by si jistě vzpomněli,kdo to kupoval, tedy ty věci, z nichž potřebujeme stopy. Ale nic jsme nezjistili, a to nabízí nekonečnémnožství možností: že byly přivezeny odjinud, z jiného kraje, z jiné provincie, nebo tunejpravděpodobnější, že je udělal sám vrah, nebo možná člen jeho rodiny. Musí to být někdo blízký,někdo, koho může požádat, aby je udělal.“

„To tedy nevím, moc to nehraje, sériový vrah, který něco vyrábí, dělá nějakou řemeslnou práci…“

„Tady to hraje, myslíme si, že se opravdu snaží o návrat k tradicím, a nedá se popřít, že tradiční to je. Vkaždém případě jiní vrazi předvedli zálibu v bombách, uměleckých zbraních, v jedech… Vede je to kpřesvědčení, že to, co dělají, má smysl.“

„A teď?“

„To nevím, Jamesi. Freddy je ze hry, Carlin přítel je ze hry, Johanin otec neměl nic společného s těmiostatními vraždami, jenom se přiživil. U blízkých příbuzných jsme nic nenašli, ani u přátel, v okolí nejsoužádní evidovaní pedofilové se záznamem v trestním rejstříku a sexuální delikventi mají alibi nebo jsou vevězení. Můžeme dělat jedině to, co žádný vyšetřovatel zločinu nechce.“

„Čekat,“ dokončil James.

„Čekat, až ten parchant zase něco spáchá, čekat, až udělá chybu, až znervózní, nebo až nám ve svéješitnosti poskytne něco dalšího, něco, co nás dovede přímo k němu.“

James se k ní sklonil, odtáhl hlavu, aby se jí mohl podívat do očí, a znovu ji políbil. Amaia měla chuť hoodmítnout, ale s druhým polibkem ucítila, jak napětí mizí někam do dáli. Zvedla ruku, položila ji Jamesovina šíji a vklouzla pod něj, protože toužila cítit na sobě jeho tíhu. Hledala okraj trička, aby ho vytáhlanahoru a odhalila hruď svého milého, a přitom se také svlékala. Zbožňovala, jak se vždycky napjal apřitiskl k ní. Nahý vypadal jako řecký atlet a jeho horké tělo ji vždy pobláznilo. Dychtivýma rukama muhladila záda až dolů a potěšily ji jeho pevné hýždě. Sjela rukou ke stehnům, aby cítila veškerou jeho sílu,zatímco on ji líbal na krk a na prsa. Měla ráda pomalé a jemné milování, spolehlivé, důvěrné a elegantní,ale někdy ji přepadla náhlá, prudká a divoká touha a samotnou ji překvapila míra dychtivosti a zoufalství,jaké dosáhla v několika vteřinách, která jí zatemnila rozum a přiměla ji cítit se jako zvíře schopnéčehokoli. Když se milovali, nutilo ji to mluvit, říkat mu, jak moc ho miluje a jak je při sexu s ním šťastná.Cítila se v zajetí takové vášně, až si myslela, že ji nikdy nebude schopna vyjádřit. Věděla, co musí říct,tušila, co má zamlčet, protože když se milovali tak vřele a odevzdaně, že jim ústa nestačila, rucenezvládaly, slova vycházela z úst chraptivě a trhaně, vír citů, vášní a instinktů se roztočil v jejich nitru ajako vlnobití odplavil rozum a rozvahu za hranice, které ji lekaly a zároveň přitahovaly jako propast, kdese skrývá všechno, co se nesmí říct, nejobtížněji splnitelná přání, vášnivá žárlivost, divoké instinkty,zoufalství a ona nelidská bolest, kterou prchavě pocítila, než dosáhla rozkoše, a která byla srdcem Boha,anebo branou do pekla. Cesta k věčnosti bytí, nebo ke krutému objevu, že potom není nic, kterou jejímysl milosrdně vymazala sotva vteřinu po orgasmu, zatímco ji malátnost uvěznila v teplé pavučině avtáhla do hlubokého spánku, v němž jí něco šeptal Dupreeho hlas.

Otevřela oči a okamžitě se uklidnila, když poznala známé obrysy ložnice zalité mléčným světlem, kterévydávala napůl zakrytá lampa v rohu. Stovka tónů šedi vykreslujících noční svět, kam se vracela zespánku. Změnila polohu a znovu zavřela ospale oči, rozhodnuta usnout. Okamžitě se jí zmocnila ospalostv pokojné vigilii, kdy si byla napůl vědoma sebe samé, milého Jamese oddychujícího po jejím boku,příjemné vůně, která se linula z jeho těla, teplých flanelových přikrývek a vlahé měkkosti, která ji

stahovala do hlubokého spánku.

A něčí přítomnosti. Cítila ji tak blízko a tak zlověstně, až jí srdce poskočilo v hrudi a stáhlo se tak, že tobylo téměř slyšet. Než otevřela oči, už věděla, že tam je, že stojí hned u postele. Pozorovala ji spokřiveným úsměvem a studenýma očima a tajně se bavila představou, že ji vyděsí, jako to dělala, kdyžbyla Amaia malá, a jako to dělala dosud, protože koneckonců žila v jejím strachu. Amaia to věděla, alenemohla se zbavit paniky, která ji drtila jako kamenná deska, znehybnila ji a proměnila v třesoucí seholčičku, jež zápasila sama se sebou, aby neotevřela oči. Neotvírej je. Neotvírej je.

Ale otevřela je, a než to udělala, už věděla, že se nad ní sklonila její tvář, přiblížila se jako upír, který seneživí krví, ale dechem. Když neotevře oči, přiblíží se tak, že bude dýchat její vzduch, otevře výsměšná

ústa a sežere ji.

Otevřela oči, uviděla ji a začala křičet.

Její křik se slil s Jamesovým, který ji z velké dálky volal, a s během bosých nohou chodbou.

Šílená strachy vyskočila z postele a částečně si uvědomila, že ona už tam není. Škobrtavě si natáhlakalhoty a mikinu, popadla pistoli a seběhla po schodech ovládaná náhlou potřebou skoncovat s tímstrachem jednou provždy. Nerozsvítila světlo, protože přesně věděla, kde hledat. Krb byl vyhaslý, alemramor horní římsy si ještě udržel teplo. Po hmatu našla dřevěnou vyřezávanou kazetu, která patřila ksoupravě tří kusů a odedávna se tam nacházela. Hbitými prsty prohledala spoustu cetek a drobností,které tam časem skončily. Bříšky prstů nahmatala provázek, který jediným pohybem vytáhla z kazety, a zároveň vyletěla i část jejího obsahu, dopadla na zem a předměty se s cinkáním rozkutálely v šeru.

„Amaio,“ volal James. Obrátila se ke schodům, kde teta právě rozsvítila světlo. Vyděšeně se na ni dívali.Zmatené pohledy, tázavé tváře. Neodpověděla mu. Prošla kolem nich, zamířila ke dveřím a vyšla ven. Pak

se rozeběhla a k tváři zvedla provázek a klíč, které tiskla v ruce, a zjistila, že nylon, na nějž otec klíčuvázal a dal jí ho v den, kdy jí bylo devět let, si stále uchoval svou měkkost.

U vchodu do pekárny bylo šero. Stará lucerna na rohu ulice vydávala slabé oranžové světlo, skorovánoční, které stěží osvětlovalo chodník. Ukazováčkem nahmatala zámek a strčila do něj klíč. Obklopila jivůně mouky a másla a náhle ji přenesla do noci v dětství. Zavřela dveře a zvedla ruku nad hlavu, protožehledala vypínač. Nebyl tam. Už tam nebyl.

Trvalo jí několik vteřin, než si uvědomila, že se už nemusí natahovat, aby na něj dosáhla. Rozsvítilasvětlo, a jakmile viděla, začala se chvět. Na patře cítila sliny, jež jí připadaly husté jako obrovský knedlík,který se nemůže rozpustit a těžko se polyká. Vydala se k sudům, které ještě stály ve stejném rohu. Dívala

se na ně zaraženě a začala zrychleně dýchat strachem z toho, co se stane, co přijde teď.

„Co ty tady děláš?“

Otázka jí velmi zřetelně zazněla v hlavě.

Slzy jí zalily oči a na okamžik ji oslepily. Sítnice ji pálily. Sevřel ji mrazivý chlad a ještě víc ji roztřásl.Pomalu se otočila a zamířila ke stolu na hnětení těsta. Třásla se strachy, ale vztáhla rozechvělé prsty adotkla se naleštěného ocelového povrchu, zatímco jí v hlavě duněl matčin hlas. V dřezu odpočíval železnýváleček a z kohoutku visela věčná kapka, která rytmicky dopadala do umyvadla a vždy se na dněrozstříkla. Hrůza narůstala a všechno zaplavovala.

„Ty mě nemáš ráda,“ zašeptala.

A věděla, že by měla utéct, protože to je noc její smrti. Obrátila se ke dveřím a pokusila se o to. Udělalakrok, další a ještě další, a znovu se stalo to, o čem věděla, že k tomu dojde a jak k tomu dojde. Utíkatnebylo k ničemu, protože bylo nevyhnutelné, že té noci zemře. Holčička se však bouřila, holčička nechtěla

zemřít, ale i když zvedla ruku v marném pokusu se ubránit smrtelnému úderu, když se otočila, aby jiuviděla, padla na zem jako podťatá a vyděšeně cítila, jako by jí srdce téměř vybuchlo čirou hrůzou jenokamžik před tím, než se zastavilo. Zůstala zlomeně ležet. Ačkoli cítila druhý úder, už ji nebolel. Pak užnic, tunel a hustá mlha, která se kolem ní předtím vytvořila, se rozptýlila a odkryla jí výhled, jako by jíněkdo umyl oči.

Ona tam pořád byla, sledovala ji opřená o stůl. Amaia slyšela krátké rytmické oddychování její hrudi, jakpopadala dech. Slyšela ji zhluboka dýchat, skoro s úlevou. Slyšela, jak otvírá kohoutek a umývá váleček.Slyšela ji, jak se k ní blíží, kleká si vedle ní a bez ustání ji pozoruje. Viděla, jak se sklání nad její tvář azkoumá její rysy. Její mrtvé oči, její ústa, která zmlkla při výkřiku, který měl být prosbou. Viděla jejíchladné oči, ústa stažená zvědavostí, které se nepodařilo doputovat do ledových očí se stále stejněneoblomným výrazem. Přiblížila se k ní, až se jí téměř dotkla, jako by litovala svého činu a chystala se jipolíbit. Byl to polibek matky, na který nikdy nedošlo. Otevřela ústa a lízala krev, která pomalu prýštila zrány a stékala Amaie po obličeji. Usmívala se, když se vztyčila, a usmívala se i dál, když ji vzala do náruče

a položila ji do díže s moukou.

Uslyšela hlas, který ji volal: „Amaio!“

Teta Engrasi, Ros a James se na ni dívali ode dveří pekárny. James se k ní chtěl rozběhnout, ale teta ho

chytla za rukáv a zadržela.

„Amaio,“ zavolala znovu na neteř vlídně, ale rozhodně.

Amaia klečela na podlaze, dívala se ke staré díži a tvářila se jako dítě, které natahuje moldánky.

„Amaio Salazarová,“ oslovila ji znovu.

Amaia se polekala, jako by k ní oslovení náhle dolehlo. Sáhla rukou k pasu, vytáhla zbraň a namířila do

prázdna.

„Amaio, podívej se na mě,“ nařídila Engrasi.

Amaia se dál dívala na jedno místo do prázdna, těžce polykala a třásla se, jako by stála nahá v dešti.

„Amaio.“

„Ne,“ zašeptala nejdřív. „Ne,“ vykřikla.

„Amaio, podívej se na mě,“ nařídila teta, jako by mluvila s malým dítětem. Amaia na ni zachmuřeně

pohlédla. „Co se děje, Amaio?“

„Teto, nenechám si líbit, aby se tohle dělo.“ Její hlas přeskočil o oktávu a zněl křehce a dětsky.

„Neděje se to, Amaio.“

„Děje.“

„Ne, Amaio, to se událo, když jsi byla malá holčička, ale teď jsi velká ženská.“

„Ne, nenechám si líbit, aby mě sežrala.“

„Nikdo ti nemůže ublížit, Amaio.“

„Nenechám si líbit, aby se to dělo.“

„Podívej se na mě, Amaio, tohle už se nikdy nestane. Jsi velká ženská, jsi policistka a máš pistoli. Nikdo ti

neublíží.“

Zmínka o zbrani ji přiměla pohlédnout na ruce, a když uviděla pistoli, vypadala překvapeně, že ji tamnachází. Uvědomila si přítomnost Jamese a Ros, kteří se na ni dívali od vchodu, bledí a znepokojení. Velmi

pomalu sklopila pistoli.

James ji držel za ruku, když se vraceli domů, a nepustil ji, ani když se posadil vedle ní a mlčky jipozoroval, zatímco teta s Rosaurou připravovali v kuchyni lipový čaj.

Amaia mlčela a poslouchala tetino vzdálené šuškání a oceňovala napjatý výraz manžela, který se ustaraně

usmíval jako rodiče, kteří se přišli podívat do nemocnice na zraněné děti. Ale bylo jí to jedno, v skrytuduše si připadala sobecká a spokojená, protože spolu s neuvěřitelnou únavou, která ji drtila, cítila obnovupodobnou biblickému vzkříšení.

Ros položila šálky na nízký stolek u pohovky a začala rozdělávat oheň v krbu. Teta se vrátila k nim do

obývacího pokoje, posadila se naproti nim a odkryla šálky, z nichž stoupala pára a linula se z nich

omamná lipová vůně.

James se upřeně zadíval na Engrasi. Přikývla, jako by zvažovala situaci, a povzdechla.

„Tak myslím, že teď opravdu přišla chvíle, abyste mi řekli, co mám vědět.“

„Nevím, kde začít,“ ozvala se Engrasi a přitáhla si župan k tělu.

„Začněte vysvětlením, co se stalo dnes v noci a co má být to, co jsem viděl v pekárně.“

„To, cos viděl dnes v noci v pekárně, je strach nahánějící epizoda posttraumatické stresové poruchy.“

„Posttraumatická stresová porucha? To je paranoidní chování, kterým trpí někteří vojáci po návratu z

fronty, ne?“

„Přesně tak, ale netrpí tím jenom vojáci. Může tím být postižen kdokoli, kdo prožil nějakou jednorázovounebo dlouhodobou zkušenost se situací, kdy si byl jist, že zemře násilnou smrtí.“

„A to se stalo Amaie?“

„Stalo.“

„Ale proč? Něco takového se jí přihodilo v práci?“

„Ne, naštěstí v práci nebyla nikdy vystavena takovému nebezpečí…“

James pohlédl na Amaiu, která se mírně usmívala a poslouchala rozhovor se sklopenýma očima. Engrasisi připomněla znalosti nabyté v letech studia na fakultě psychologie, které si v duchu stokrát opakovala,přestože doufala, že tento den nikdy nepřijde.

„Posttraumatická stresová porucha je jako spící zabiják. Někdy zůstává v latentním stavu celé měsíce,nebo i roky po prožití traumatu, které ji vyvolalo. Skutečné situace, kdy hrozilo skutečné nebezpečí. Strespůsobí jako obranný systém, který rozezná známky nebezpečí a vyvolá poplach s cílem ochránit jedince azabránit tomu, aby se v nebezpečí znovu ocitl. Například když je nějaká žena znásilněna na temné silnici v

autě, je logické, že v ní nadále budou podobné situace – noc, osamělá krajina, tma v autě – vyvolávatnepříjemné pocity, které si bude spojovat s nebezpečím, a pokusí se jich vyvarovat.“

„To je logické,“ poznamenala Ros.

„Do jisté míry ano, ale posttraumatická stresová porucha je jako alergická reakce, naprosto nepřiměřenáohrožení. Jako by ta žena vytáhla obranný sprej, třeba jen když ucítí koženou bundu, osvěžovač vzduchus vůní borovice nebo uslyší v noci houkat výra.“

„Sprej, nebo pistoli,“ ozval se James s pohledem na Amaiu.

„Stres,“ pokračovala teta, „vyvolává v lidech, kteří jím trpí, výjimečnou hladinu ostražitosti, která sepromítá do lehkého spánku, zlých snů, podrážděnosti a iracionálního strachu z nového napadení, což seprojevuje jako bezuzdná zuřivá obrana vedoucí k násilnému chování s jediným cílem, bránit sepředpokládanému útoku. Protože to stále prožívají znovu, ne samotný útok, ale veškerou bolest a strachokamžiku, kdy k němu došlo, jako vojáci, kteří byli na frontě.“

„Když jsme vešli do pekárny, vypadala, jako by hrála v nějaké divadelní hře…“

„Prožívala znovu okamžik velkého nebezpečí. A prožívala ho se stejnou intenzitou, jako by k tomu v téchvíli došlo,“ odpověděla teta a dívala se na Amaiu. „Chudák moje statečná holčička. Trpěla a cítila se

jako tehdy v noci.“

James znovu pohlédl na Amaiu, která druhou rukou svírala bílý šálek, z něhož se kouřilo, ale ještě se z něj

nenapila. „Chceš říct, že co se stalo dnes v noci v pekárně, způsobila epizoda posttraumatické stresovéporuchy, což je obranná reakce před jakýmisi signály, které Amaia vyhodnotila jako výstrahu předhrozbou smrti. Čili Amaia věřila, že ji chce někdo zabít…“

Engrasi přikývla a chvějícíma se rukama si přikryla ústa.

„A čím je to způsobeno? Nikdy dřív se jí to přece nestalo,“ zeptal se a dojatě se díval na manželku.

„Může to být cokoli, poruchu může spustit jakýkoli signál, ale předpokládám, že velký vliv asi má pobyttady, v Elizondu… Pekárna, ty vraždy holčiček… A je pravda, že se jí to už dřív stalo. Došlo k tomu uždávno, když jí bylo devět.“

James pohlédl na Amaiu, která se tvářila, že tam není.

„Měla jsi epizody posttraumatické stresové poruchy, když ti bylo devět let?“

Mluvil slabým hlasem.

„Nevzpomínám si na to,“ odpověděla, „vlastně jsem si uplynulých pětadvacet let nepamatovala, co se tunoc stalo. Předpokládám, že jak jsem si to mermomocí opakovala, začala jsem si myslet, že se to veskutečnosti nestalo.“

James jí vzal netknutý šálek z ruky a položil ho na stolek. Vzal Amaiiny ruce do svých a zadíval se jí do

očí.

Amaia se usmála, ale musela sklopit zrak, aby mohla říct: „Když mi bylo devět let, moje matka za mnoušla jednou večer do pekárny a udeřila mě železným válečkem do hlavy. Když jsem ležela na podlaze vmdlobách, uhodila mě ještě jednou, pak mě položila do díže na mouku a vysypala na mě dvapadesátikilové pytle mouky. Přivolala otce jen proto, že si myslela, že už jsem mrtvá. Proto jsem zbytekdětství bydlela u tety.“ Její hlas začal být neosobní a postrádal jakoukoli modulaci, jako by se jednalo o

psychofonii z jiné dimenze.

Ros tiše plakala a dívala se na sestru.

„Pro Boha živého, Amaio, proč jsi mi to neřekla?“ zhrozil se James.

„Nevím, přísahám ti, že jsem na to v posledních letech skoro nepomyslela. Pohřbila jsem to v nějakém

koutku podvědomí. Kromě skutečnosti tu vždycky byla i oficiální verze toho, co se stalo, opakovala jsem jitolikrát, že jsem jí začala věřit. Myslela jsem, že jsem to zapomněla. A kromě toho, je to tak… trapné… Játaková nejsem, nechtěla jsem, aby sis myslel…“

„Nemáš se za co stydět, byla jsi malá a ublížil ti člověk, který se o tebe měl starat. Je to to nejkrutější, cojsem v životě slyšel, a je mi to moc líto, miláčku, je mi líto, že ti udělali něco tak strašného, ale nikdo ti užnemůže ublížit.“

Amaia se na něj dívala s úsměvem.

„Nedokážete si představit, jak dobře se cítím, mám pocit, že ze mě spadla velká tíha. „Překážka je pryč,“řekla a najednou si vzpomněla na to, co říkal Dupree. „To mohl být taky stresující faktor. Když jsem sesem vrátila, vrátily se i vzpomínky, a že jsem ti to nemohla říct, pro mě znamenalo další zátěž.“

James se od ní trochu odtáhl, aby se na ni mohl podívat.

„A co se bude dít teď?“

„Co chceš, aby se dělo?“

„Chápu, že právě teď se cítíš dobře, osvobodila ses a ulevilo se ti, ale Amaio, to, co se stalo nedávno,

když jsi vytáhla zbraň, včera na svoji sestru a dnes v noci v pekárně, to není legrace.“

„Já vím.“

„Přestala ses ovládat, Amaio.“

„Nic se nestalo.“

„Ale mohlo se stát. Jak si můžeme být jisti, že se taková epizoda nebude opakovat?“

Amaia neodpověděla. Vyvinula se z Jamesova náručí a vstala. James pohlédl na Engrasi.

„Ty jsi odbornice, co je třeba udělat?“

„To, co děláme, mluvit o tom. Ať to vypráví, ať se vypovídá, jak se cítí, ať se o to podělí s lidmi, co ji mají

rádi. Jiná terapie neexistuje.“

„A proč jste to neudělali, když jí bylo devět let?“ zeptal se s neskrývanou výčitkou. Engrasi vstala a došlake krbu, o nějž se opírala Amaia.

„Asi jsem v hloubi duše pořád doufala, že na to zapomněla. Zahrnula jsem ji láskou. Chtěla jsem, aby nato zapomněla, aby na to nemyslela. Ale jak může taková dívenka přestat myslet na to, že jí chtěla ublížitvlastní matka? Jak může přestat postrádat polibky, které od ní nikdy nedostane, pohádky, které jí nikdypřed spaním nepoví?“ Engrasi ztišila hlas až skoro do šepotu, jako by ta strašná, tvrdá slova, která říkala, tak bolela méně. „Pokoušela jsem se plnit její roli, každý večer jsem ji přikrývala, pečovala jsem o ni aměla jsem ji ráda jako nic na světě. Bůh ví, že kdybych bývala měla vlastní dceru, nemilovala bych ji víc.A modlila jsem se za ni, aby na to zapomněla, aby za sebou nemusela vláčet tu hrůzu celé dětství. Někdyjsme o tom mluvily, vždycky jsme říkaly ,to, co se stalo‘, pak se o tom ona přestala zmiňovat a já jsem zevšech sil doufala, že už si na to nevzpomene.“ Dvě těžké slzy jí skanuly po tváři. „Zmýlila jsem se,“ dodala

zlomeným hlasem.

Amaia k sobě Engrasi přitiskla a položila tvář na její šedé vlasy, které jako vždy voněly po růži z Jericha.

„Už se to nestane, Jamesi,“ prohlásila.

„To nemůžeš vědět jistě.“

„Vím to.“

„Ale já ne, a nenechám tě tady chodit se zbraní, když můžeš zase dostat panický záchvat.“

Amaia se vyvinula z Engrasiny náruče a dlouhými kroky přešla pokoj.

„Jamesi, jsem policejní inspektorka, nemůžu pracovat a nenosit zbraň.“

„Tak nepracuj,“ namítl James.

„Nemůžu teď nechat případ, poškodilo by mi to kariéru, nikdo by mi už nevěřil.“

„Ve srovnání s tvým zdravím to je druhořadé.“

„Nenechám toho, Jamesi, nemůžu, a i kdybych mohla, neudělala bych to.“ Tón jejích slov svědčil o

rozhodnosti a síle, které u ní byly obvyklé. Nebyla to Amaia, byla to inspektorka Salazarová. James se

postavil před ni.

„Tak dobře, ale beze zbraně.“

Myslel si, že bude protestovat, ale upřeně se na něj zadívala a pak pohlédla na sestru, která pořád

plakala.

„Dobře,“ připustila. „Beze zbraně.“

Víctor se stále holil tradičním způsobem, s tyčinkou mýdla na holení značky La Toja, štětkou a žiletkou.Myslel si, že dokonalé by bylo používat holičskou břitvu jako jeho otec a dědeček, a při jedné příležitostito s ní zkusil, ale nebylo to nic pro něj. V každém případě žiletkou dosáhl rychlého oholení a krém muzanechal na kůži aroma, které Floru okouzlovalo. Pohlédl na sebe do zrcadla a usmál se svému poněkudsměšnému zjevu, protože měl tvář namydlenou pěnou. Flora. Když se to tak líbilo jí, bude to tak. Život semu převrátil naruby v okamžiku, kdy byl schopen přiznat, že se jí nechce vzdát, že Flora se svým silnýmcharakterem a touhou všechno ovládat je žena, která má svou přesnou míru, a to, co na ní v jednu chvílizačal nenávidět, její vyčerpávající kontrolu, její autoritářskou povahu a způsob, jak ovládala každý zesvých činů, teď uměl ocenit.

Strávil nejlepší léta života v omámení, pod vlivem alkoholu, který teď pokládal za téměř zhoubný, ale v téchvíli to bylo jediné východisko, úniková cesta, kam se mohl uchýlit před instinkty, které se bouřily protiFlořině neustálé tyranii. Nebyl schopen si uvědomit, že Flora je jediná žena, která ho může milovat.Jediná žena, kterou může milovat on, a jediná, kterou chce potěšit. Když si to odůvodnil, uvědomil si, žezačal tolik pít, aby se jí pomstil, aby jí unikl a zároveň jí vyhověl, protože alkohol mu umožnil přizpůsobitse její železné disciplíně, protože mu omámil smysly a udělal z něj manžela, jakého ona očekávala.

Pak ale ztratil kontrolu nad mírou, nad přesným vzorcem, kdy život pod Flořinou nadvládou mohl býtsnesitelný. Bylo ironií, že to, co přispělo, aby se jeho manželství celá léta udrželo, bylo příčinou, kterou Flora uvedla, když ho opustila. Během prvního roku po odluce se zmítal v divokém boji se závislostí, kteráho v prvních měsících přiměla klesnout na dno, na dno, kdy se sotva udržel při vědomí, protože jehovzpomínky byly rozmazané a zkreslené jako zvětralý celuloid starého černobílého filmu. Jednou k ránu,když byl už několik dní zavřený doma a oddával se své neřesti a sebelítosti, se probudil na zemi a napůlse zalykal vlastními zvratky. Ucítil prázdnotu a chlad jako nikdy předtím.

Teprve pak, když si uvědomil, že tak ztratí jedinou důležitou věc ve svém životě, došlo ke změně.

Flora se nechtěla rozvést, i když jinak žili zcela odloučeně, vzdáleni jako neznámí lidé, odcizení jedendruhému, a ne proto, že by to chtěl on. Flora to tak rozhodla, zavedla v jejich vztahu nové normy a najeho názor se neohlížela, i když, abychom byli spravedliví, uznávala, že v té době Víctor nebyl schopenpřijmout jiné rozhodnutí než pít dál, ale nikdy, ani v nejhorším dni svých mnoha alkoholových propastí seod ní nechtěl odloučit.

Teď to vypadalo, že se věci mezi nimi mění. Veškeré úsilí, množství dnů, kdy byl střízlivý, jeho upravenývzhled a neustálé pozornosti vůči ní zřejmě konečně přinesly ovoce. Celé měsíce navštěvoval Floru vpekárně a každý den ji zval na oběd, na procházku, nabízel jí, že půjdou společně na mši nebo že jidoprovodí na jejích obchodních cestách. A ona odmítala až do tohoto týdne, kdy se zřejmě obměkčila,když jí přinesl kytici růží na připomenutí jejich výročí, a znovu přijala jeho společnost.

Byl by dal cokoli, udělal by cokoli, připadal si schopen splnit jakoukoli podmínku, aby jí zase mohl být poboku. Zřeknout se alkoholu bylo nejdůležitějším rozhodnutím jeho života. Zpočátku si myslel, že každýden, který stráví bez pití, bude mučením strašlivé reality, která na něj bude dopadat, ale za posledníměsíce zjistil, že v samotném aktu rozhodnutí přestat pít se skrývá výjimečná síla, která ho každý denživila, a nacházel v sebeovládání svobodu a nepoddajnou sílu, již zažil pouze v mládí, když ještě byl tím,čím chtěl být. Došel ke skříni a vybral si košili, která se jí tolik líbila, a když si ji prohlédl, rozhodl se, že setrochu zmačkala, jak byla pověšená, a že potřebuje žehličku. Sešel po schodech a pískal si.

Hodiny na kostele svatého Jakuba oznamovaly, že je téměř jedenáct, ale intenzita světla odpovídala spíše

podvečeru než dopoledni. Byl to jeden ze dnů, kdy se svítání zastavilo v časných ranních hodinách avůbec se úplně nerozednilo. Taková ponurá rána tvořila součást vzpomínek z jejího dětství, z nichž sipamatovala řadu dní, kdy snila o teplé a laskavé přítomnosti slunce. Při jedné příležitosti jí spolužačkadarovala tlustý barevný katalog jedné cestovní kanceláře a ona se celé měsíce věnovala prohlížení jehostránek a těšila se z fotografií pobřeží zalitých sluncem s neskutečně modrou oblohou, zatímco mlhastoupající od řeky se v cárech plazila po okolních ulicích. Amaia proklínala to místo, kde se někdy za celýden nerozednilo, jako by ho velký létající džin během noci přenesl na vzdálený islandský ostrov, až na to,že oni se netěšili z nocí, kdy slunce nezapadá, jako obyvatelé pólů.

V Baztánu byla noc tmavá a ponurá. Zdi domova dál hlídaly hranice jistoty jako kdysi a mimo ně bylovšechno nejisté. Nebylo divu, že ještě před necelými sto lety devadesát procent obyvatelstva věřilo načarodějnice, věřilo v existenci zlé síly, která číhá v noci, a v kouzelná zaříkávání, která ji udržovala vpříslušných mezích. Život v údolí byl pro její předky tvrdý. Muži a ženy, stateční stejně jako tvrdohlaví,navzdory veškeré logice usilující o to, aby se udrželi na té vlhké zelené půdě, která jim však ukázala svounejvíc nepřátelskou a nehostinnou tvář, když je tiskla, ničila jejich sklizně, způsobovala nemoci jejichdětem a decimovala těch několik málo rodin, které tam zapustily kořeny a dál žily.

Sesuvy půdy, černý kašel a tuberkulóza, povodně a záplavy, sklizně, které přišly vniveč, aniž vzklíčily… Ale

obyvatelé Elizonda se pevně semkli kolem kostela a bojovali v tomto ohybu řeky Baztán, která jim dávala

a brala všechno podle svého rozmaru, jako by jim chtěla říct, dát na vědomí, že tohle není místo pro lidi,že tahle půda uprostřed údolí patří duchům hor, démonům studánek, lesním vílám a basajaunovi. Nic alenezlomilo vůli těch mužů a žen, kteří se jistě také dívali na šedivé nebe stejně jako ona a snili o jiném,jasnějším a laskavějším. Údolí charakteristické tím, že bylo zemí rytířů a dobyvatelů Ameriky, kteří odešli,ale vždy se vraceli ze zámoří a přiváželi s sebou velké bohatství, o němž se zpívalo v písni Maitetxu mía akteré nechávali přetavit, vystavovali získané zlato před svými sousedy a plnili jím nablýskané paláce ausedlosti s velkými balkony i kláštery věnované Bohu jako poděkování za štěstí a vystavěli středověkémosty přes dříve nepřekročitelné řeky.

Teta Engrasi, jak předem upozornila, odmítla nabídku procházky a raději zůstala v kuchyni, omlouvajíc sežalostným stavem svých kolen, ale Ros i James trvali na tom, že si udělají výlet navzdory tomu, jak mocAmaia protestovala a snažila se je přesvědčit, že bude před polednem pršet. Jeli autem podél řeky a paknahoru, až dorazili na obrovskou louku táhnoucí se k bukovému lesu, který lemoval řeku a horský svah.

Když se procházela po rozlehlých loukách, chápala ty, kteří z velké dálky přišli do Elizonda a vydechliočarováni úchvatnou krásou toho malého idylického světa schovaného mezi nepříliš vysokými horamiprokládanými údolími a loukami vzácné krásy, přerušovanými jen tu a tam dubovými a kaštanovými lesy a

malými vesničkami. Vlhké podnebí prodlužovalo podzim, a tak i uprostřed února, navzdory tomu, žesněžilo, byly louky stále zelené. Ticho krajiny rušil jen hukot řeky Baztán.

Nejzáhadnější a nejkouzelnější les, jaký existuje. Vysoké duby, buky a kaštany pokrývají svahy hor, kteréjsou plné odstínů, tvarů i kontrastů a kde se tu a tam vyskytují i jiné druhy.

Les, který poskytuje množství pocitů: atavistické setkání s přírodou, divoké hučení vody mezi buky asmrky, svěží chlad řeky Baztánu, zvuky plachých zvířat a na podzim padajícího listí pokrývajícího zemijako hedvábná pokrývka, kterou vítr rozmarně honí a vytváří hromádky jako lůžka víl nebo kouzelnécestičky, po nichž tancují rusalky; vůně lesních plodů a měkký plášť z trávy, která pokrývá louky a záříjako nádherný smaragd, zakopaný nějakým pohanem v lese. Kráčeli mezi stromy, až jim hučení řekynaznačilo směr k nejkouzelnějšímu místu, kam měli namířeno. Ros šla vpředu a občas se otáčela, abyzjistila, zda poutníky nepřemohla lenost, čehož se však z Jamesovy strany nemusela obávat, protožecelou cestu nepřestal mluvit, nadšen krásou zimního lesa. Prošli úsekem hustě porostlým kapradím a pakzačali stoupat.

„Už je to blízko,“ oznámila Ros a ukázala na skalisko vystupující ze svahu. „Tamhle to je.“

Stezka byla mnohem strmější, než předpokládali. Ostré skály tvořily nepravidelné přírodní schodiště, poněmž pomalu šplhali, a cesta se vinula lesem sem a tam jako had. S každou zatáčkou pěšiny stále vícuzavíraly cestu houštiny hlohu a kručinky a ztěžovaly postup. Ještě jedna zatáčka a vyšli na planinu sezvednutým okrajem porostlou řídkou trávou a žlutými lišejníky, které všechno pokrývaly.

Ros se posadila na kámen a zatvářila se mrzutě.

„Jeskyně je asi o pětadvacet metrů výš,“ řekla a ukázala na stezku skoro úplně zarostlou kručinkou. „Aleobávám se, že já už jsem skončila. Když jsme sem lezli, vyvrkla jsem si nohu.“

James se k ní sklonil.

„Není to vážné,“ usmála se, „vysoká bota mě ochránila, ale radši bychom se měli rychle vrátit, než tozačne otékat a nebudu moct chodit.“

„Tak jdeme,“ rozhodla Amaia.

„Co tě vede, když jsi došla až sem, nemůžeš odejít a nepodívat se na skálu. Dojdi si tam.“

„Ne, pojďme zpátky, přece jsi to řekla, začne ti to otékat a nebudeš moct jít.“

„Až se vrátíš, sestřičko. Nehnu se odsud, dokud se tam nepůjdeš podívat.“

„Já s ní zůstanu a počkám tu na tebe,“ pobídl ji James.

Amaia se vnořila mezi keře kručinky a proklínala hlohy, které při dotyku její větrovky vydávaly podobnýzvuk jako nehty škrábající po látce. Stezka náhle končila před jeskyní s nízkým, i když velmi širokýmústím, které vypadalo jako zuřivý škleb na tváři hory. Vpravo od vchodu se nacházely dva velké balvany,oba velmi zvláštní. První jako by stál a připomínal ženskou postavu s velkými ňadry a výraznými boky,hledící do údolí. Druhý byl podivuhodný kus skály velikostí i tvarem dokonale pravoúhlý jako obětní stůl svelkou plochou vyleštěnou deštěm a větrem. Na jejím povrchu se nacházelo asi tucet kamenů různýchbarev a původu, rozmístěných jako nekompletní sada šachových figurek. Asi třicetiletá žena držela v rucejeden z těch kamenů a uchváceně hleděla do údolí. Usmála se, když uviděla přicházet Amaiu, mile ji

pozdravila a položila kámen vedle ostatních.

„Dobrý den.“

Amaia si náhle připadala divně, jako vetřelec na vyhrazeném místě.

„Dobrý den.“

Žena se znovu usmála, jako by jí četla v mysli a uhodla její nesnáze.

„Vezměte si tam nějaký kámen,“ ozvala se žena a ukázala na cestu. Nepřestávala se usmívat.

„Cože?“

„Nějaký kamínek,“ naléhala a ukázala na ty na stole. „Ženy sem mají přinést kámen.“

„No jistě, sestra mi to řekla, ale myslela jsem, že ho musí přinést z domu.“

„Je to tak, ale jestli jste ho zapomněla, můžete si vzít jeden z cesty. Koneckonců je to kámen z cesty k

domovu.“

Amaia se sklonila, sebrala ze stezky oblázek, došla ke stolu a položila ho vedle ostatních. Překvapilo ji

jejich množství.

„Vida, všechny ty kameny sem přinesly ženy, které sem vyšplhaly?“

„Zdá se,“ odpověděla krásná žena.

„To mi připadá neuvěřitelné.“

„Prožíváme tady v údolí dobu nejistoty, a když selhávají nové vzorce chování, lidé se vrací ke starým.“

Amaia zůstala s otevřenou pusou, když od té ženy uslyšela téměř stejnými slovy to, co večer předněkolika dny říkala teta.

„Jste odsud?“ zeptala se a prohlédla si ji. Měla na sobě vlněný šál zelený jako mech přes jakési hedvábnéšaty zelených a hnědých odstínů a její světlé vlasy, dlouhé jako Amaiiny, nad čelem zadržovala zlatáčelenka.

„Ne, ne přímo odsud, ale chodím sem mnoho let, protože tady mám dům, ale nikdy tu nezůstanu dlouho,

vždycky se pohybuju sem a tam.“

„Já jsem Amaia,“ podala ženě ruku.

„Já Maya,“ řekla žena a natáhla měkkou ruku plnou prstýnků a náramků, které vydávaly jemný zvuk jako

zvonečky. „Vy jste ale odsud, že?“

„Bydlím v Pamploně, jsem tu pracovně,“ odpověděla Amaia vyhýbavě.

Maya na ni s úsměvem pohlédla způsobem, který Amaie připadal dost podivný, téměř svůdný.

„Já myslím, že jste odsud.“

„Je to tolik poznat…?“

Žena se usmála a znovu se zadívala do údolí.

„Tohle je jedno z mých oblíbených míst, kraj, kde pobývám nejraději, ale v poslední době to tady není

dobré.“

„Máte na mysli ty vraždy?“

Žena mluvila dál a neodpověděla. Už se neusmívala.

„Mám ve zvyku procházet se krajinou a viděla jsem divné věci.“

Amaiin zájem prudce vzrostl.

„Jaké věci?“

„Víte, když jsem tady byla včera, viděla jsem nějakého muže, jak vchází do jedné z malých jeskyní, které

se nacházejí tamhle na pravém břehu řeky, a za chviličku vychází,“ řekla a ukázala do hustého houští.

„Když tam šel, nesl balík, a když odcházel, už ho neměl.“

„Připadalo vám, že se chová podezřele?“

„Připadalo mi, že se chová spokojeně.“

To je divný popis, pomyslela si Amaia, než se znovu zeptala.

„Jak vypadal?“

„Tady shora jsem toho moc nerozeznala.“

„A připadalo vám, že je to mladý člověk? Viděla jste mu do obličeje?“

„Pohyboval se jako mladý člověk, ale měl na sobě kapuci, která mu zakrývala celou hlavu. Když vyšel,

ohlédl se, ale zahlédla jsem jen jedno oko.“

Amaia se na ni zaraženě dívala.

„Viděla jste mu půlku obličeje?“

Maya zůstala zticha a znovu se usmála.

„Potom odešel po cestě a odjel autem.“

„Odsud byste auto nemohla vidět.“

„Ne, ale jasně jsem slyšela motor, když nastartoval a odjel.“

Amaia se naklonila k cestě.

„Dá se tudy dojít k jeskyni?“

„To ne. Pravda je, že je dost schovaná. Je třeba jít od silnice nahoru, nejdřív mezi stromy, vidíte, až tam,“ukázala, „a pak se musí projít mezi keři, protože stará cesta je zarostlá… Ta jeskyně je asi čtyři sta metrůdál za několika skalami.“

„Zřejmě znáte tenhle kraj dobře.“

„Jistě, už jsem vám říkala, že sem hodně chodím.“

„Nechávat obětiny?“

„Ne,“ řekla a znovu se usmála.

Vítr několika poryvy zvedl ženiny kadeře a odhalil dlouhé náušnice, které na první pohled vypadaly jako

zlaté. Amaia si pomyslela, že je na chození po horách divně oblečená, a ještě divnější jí připadalo, když sivšimla, že jí zpod sukně hedvábných šatů vykukují římské sandály, které moc nekryjí nohy. Žena siuchváceně prohlížela oblázky ležící na balvanu, jako by šlo o drahé kameny. Dívala se na ně s podivnězdrženlivým úsměvem žen, které střeží nějaké tajemství.

Amaia si náhle začala připadat nesvá, jako by nějak cítila, že její čas vypršel a že už tam nemá být.

„Tak já už tedy půjdu… Jdete také?“

„Ne,“ odpověděla žena a nedívala se na ni. „Ještě tu chvíli zůstanu.“

Amaia se obrátila k cestě a udělala dva kroky, než se otočila, aby se rozloučila. Ale žena už tam nebyla.Zarazila se a prohlédla si místo, kde vteřinu předtím stála ta žena.

„Haló?“ zavolala.

Nebylo možné, aby někam odešla, nemohla dojít k ústí jeskyně ani projít kolem ní, aniž by ji viděla,nemluvě ani o cinkání, které při pohybu vydávaly šperky.

„Mayo?“ zvolala znovu. Popošla k jeskyni rozhodnuta ji hledat, ale naráz se zastavila, protože vítr zesílil a

na prsou se jí usadila neznámá bázeň. Obrátila se k cestě a téměř úprkem doběhla na planinu, kde ji

čekala Ros s Jamesem.

„Ty jsi ale bledá… Vidělas strašidlo?“ zažertovala Ros.

„Jamesi, pojď se mnou,“ vyhrkla Amaia bez ohledu na sestřino žertování.

Znepokojeně vstal.

„Co se děje?“

„Byla tam nějaká žena a zmizela.“

Aniž dál co vysvětlovala nebo odpovídala na Jamesovy otázky, znovu se vrhla do houštiny na cestě,

prodírala se kručinkou a myslela na to, že je nemožné, aby tudy Maya prošla.

Když dorazili nahoru, Amaia se přiblížila k obrovským balvanům, aby si ověřila, že se žena nevrhla doprázdna. U jejích nohou se rozkládal svažitý výběžek hustě porostlý kručinkou a plný ostrých skal; bylojasné, že tam nespadla. Došla až ke vchodu do jeskyně a naklonila se, aby se podívala dovnitř. Intenzivně

tam byla cítit hlína a něco, co jí připomínalo kov. Nebylo tam ani známky, že by tam někdo po celá léta

vešel.

„Tady nikdo není, Amaio.“

„Ale byla tady žena, chvíli jsem s ní mluvila, pak jsem se obrátila a ona najednou zmizela.“

„Žádné další stezky tu nejsou,“ řekl James a rozhlédl se kolem. „Jestli sešla dolů, musela jít tudy.“

Oblázky na kamenném stole zmizely včetně kamínku, který tam sama položila. Vrátili se na cestu a sešli k

místu, kde čekala Ros.

„Amaio, kdyby šla dolů tudy, Ros a já bychom ji viděli.“

„Jaká byla?“ chtěla vědět sestra.

„Světlovlasá, hezká, asi třicetiletá, měla na sobě zelený vlněný šál přes dlouhé šaty a spoustu zlatých

šperků.“

„Ještě mi řekni, že byla bosa.“

„Skoro, měla jenom římské sandály.“

James se na ni překvapeně hleděl.

„Ale vždyť máme osm stupňů, jak může jít v sandálech?“

„Ano, celá vypadala velice podivně, ale zároveň byla elegantní.“

„Byla oblečená v zeleném?“ zajímala se Ros.

„Ano.“

„A měla na sobě zlaté šperky. Řekla ti, jak se jmenuje?“

„Řekla, že se jmenuje Maya a že sem chodí často, protože tu má v kraji dům.“

Ros si přikryla ústa rukou a upřeně se dívala na sestru.

„Co je?“ zeptala se Amaia.

„Jeskyně, která je v těchhle skalách, představuje jeden z domů, v nichž podle legendy přebývá Mari, kterálétá po obloze s bouřkou a pohybuje se od Aiy k Elizondu a od Elizonda do Ambota.“ Amaia se s pohrdavým výrazem vydala na cestu dolů. „Už jsem slyšela dost hloupostí… Takže já jsem mluvila s bohyní Mari u dveří jejího domu?“

„Maya je druhé jméno, pod nímž je Mari známá, je mazaná.“

Blesk rozčísl nebe, které temnělo, až dostalo barvu starého cínu. Poblíž zahřmělo a spustil se déšť.

Husté provazy deště bičovaly ulici z jednoho konce na druhý, jako by někdo z rozmaru mával obrovskoukonví určenou k vymytí zla nebo paměti. Hladina vody na řece byla zvlněná, jako by se milion malýchrybek rozhodl vyskočit zároveň nad hladinu. A kameny na mostě stejně jako průčelí domů byly promoklé,voda po nich stékala a tvořila potůčky, jež protékaly stěnami nábřeží a také se vlévaly do řeky.

Před tetiným domem byl zaparkován Flořin mercedes.

„Vaše sestra už přijela,“ konstatoval James a zaparkoval za ním.

„A Víctor taky,“ dodala Ros, když se podívala ke klenutému přístřešku tvořícímu vchod do domu, kde se

švagr snažil osušit černostříbrnou motorku žlutou jelenicovou kůží.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptala Amaia. Ros na ni překvapeně pohlédla, ale nic neřekla.

Vystoupili z auta a v dešti běželi k podloubí, kde Víctor zaparkoval motorku. Políbili a objali se s ním na

uvítanou.

„To je překvapení, Víctore, teta nám neřekla, že přijdeš,“ vysvětlila mu Amaia.

„To proto, že to nevěděla. Vaše sestra mi dneska ráno zavolala a řekla mi to, a já jsem přišel rád, to víte.“

„A my jsme rádi, žes přišel, Víctore,“ odpověděla Ros a objala ho. Dívala se přitom na Amaiu, ještě

zmatená její poznámkou v autě.

„Je krásná,“ obdivoval James motorku, „tuhle jsem ještě neviděl.“

„Je to značka Lube, LBM, to jsou iniciály výrobce, má dvoutaktní motor, 99 kubických cetimentrů a tři

rychlosti,“ vysvětlil Víctor, nadšený, že má příležitost promluvit o své motorce. „Zrovna jsem ji dokončil,

trvalo mi dost dlouho dát ji do pořádku, protože jí chyběly některé součástky a byla to odysea, sehnat je.“

„Motorky Lube jsou baskické výroby, viď?“

„Ano, továrna zahájila výrobu ve čtyřicátých letech minulého století v Lutxaně v Barakaldu a zavřeli ji v

roce 1967… Je to škoda, protože to byly opravdu krásné motorky.“

„Tahle tedy krásná je,“ souhlasila Amaia, „trochu mi připomíná německé motorky z druhé světové války.“ „Ano, řekl bych, že v té době byli všichni dost ovlivněni jedním designem, ale doufám, že tě nepřekvapí,

že to bylo naopak. Vynálezce motorky Lube už měl navržené prototypy dva roky předtím a je známo, že

měl před válkou styky s německými továrnami…“

„Tedy Víctore, ty jsi na to úplný odborník, mohl bys to vyučovat nebo o tom psát.“

„To bych mohl, kdyby to ovšem někoho zajímalo.“

„Určitě někdo takový je…“

„Půjdeme dovnitř?“ zeptala se Ros a odemkla.

„Ano, to bude nejlepší, Flora už bude netrpělivá. Však víš, že jí tyhle řeči o motorkách připadají jako

hloupost.“

„Tím hůř pro ni, Víctore, neměl by ses nechat tak ovlivňovat jejím názorem.“

„Jasně,“ odpověděl a zatvářil se rozpačitě, „jako by to bylo tak snadné.“

Déšť, který se spustil chvíli předtím, venku dál bubnoval, a tím útulněji působilo prostředí v domě. Zkuchyně se linula vůně pečeně a podráždila chuť všem, jakmile vešli. Flora vyšla z kuchyně a v rucedržela skleničku s čímsi jantarově žlutým.

„Sláva, už bylo načase, už jsme myslely, že budeme muset začít jíst bez vás,“ řekla jim na pozdrav. Za níse vynořila teta a utírala si ruce do malého ručníku granátové barvy. Jednoho po druhém políbila. Amaiasi všimla, jak Flora o několik kroků ustoupila, jako by chtěla uniknout jejímu láskyplnému vlivu. Ano,pomyslela si, abys náhodou někoho omylem nepolíbila. Ros si zase sedla na židli co nejblíž ke dveřím, aby

se co nejméně přiblížila k Floře.

„Užili jste si to? Došli jste až k jeskyni?“ zeptala se Engrasi.

„Ano, byla to moc příjemná procházka, i když k jeskyni došla jen Amaia, já jsem zůstala trochu vzadu.Podvrkla jsem si nohu, ale nic to není,“ odpověděla Ros, aby uklidnila tetu, která se už skláněla, aby se nazranění podívala. „Amaia vylezla až nahoru, položila tam kámen a viděla Mari.“ Teta se k ní s úsměvem obrátila. „Vyprávěj mi to.“

Amaia uviděla pohrdavý úšklebek, který se objevil na Flořině tváři. Trochu rozpačitě odfrkla. „Prostě jsem vyšla ke vchodu do jeskyně a tam byla nějaká ženská,“ začala s pohledem na Ros azdůraznila slovo „ženská“. „Chvilku jsem s ní mluvila, nic víc.“

„Byla oblečená v zeleném a řekla jí, že tam má dům, a když se Amaia obrátila k pěšině, zmizela.“ Teta se na ni dívala a nepokrytě se usmívala.

„Tak to vidíš.“

„Teto…“ protestovala Amaia.

„Tak jestli jste už skončily s folklorem, mohli bychom začít myslet na jídlo, než se pečeně spálí,“ prohlásilaFlora, která rozdělovala sklenice, nalila víno a pak každému podala jeho sklenku, jenom Ros nechala, abysi vzala svoji, a na Víctora záměrně zapomněla.

Teta Engrasi se k němu obrátila.

„Víctore, jdi do kuchyně, v ledničce je všechno možné, nalij si, co chceš.“

„Promiň, Víctore,“ omluvila se Flora, „že jsem ti nic nenabídla, ale na rozdíl od všech ostatních tu nejsem

doma.“

„Nemluv hlouposti, Floro, můj dům je i dům mých neteří. Všech mých neteří,“ zdůraznila. „I tvůj.“

„Díky, teto,“ odpověděla Flora, „ale nebyla jsem si jistá, že tu budu dobře přijata.“

Teta nesouhlasně odfrkla, než se ozvala: „Dokud budu naživu, všechny budete v mém domě dobřepřijímány, protože koneckonců je to můj dům a já rozhoduju, kdo je tu vítán a kdo ne, a nemyslím si, žebys ode mě někdy zažila nějaké nepřátelství. Víš, Floro, odmítání někdy není na straně toho, kdo přijímá,ale toho, kdo si cizí připadá.“

Flora se dlouze napila ze sklenice a neodpověděla.

Sedli si ke stolu a chválili kulinářské umění tety, která jim připravila mladé selátko s pečenýmibramborami a paprikami v omáčce. Při jídle většinou udržovali břímě konverzace James s Víctorem a kAmaiině potěšení a zjevné nelibosti Flory se soustředili na švagrovy motorky.

„Připadá mi to skoro jako umělecká práce zabývat se restaurováním motorek.“

Polichocený Víctor odpověděl: „Obávám se, že je v tom víc mechaniky, se vší špínou a harampádím, nežjemné práce restaurátora, zvlášť v první fázi, když je koupím. Tuhle motorku, kterou jsem přivezl dnes,jsem koupil od jednoho pachtýře z Berea, který ji měl přes třicet let zastrčenou ve stáji, a ujišťuju tě, žebyla obalená v hovnech stovky nejrůznějších druhů havěti.“

„Víctore,“ ozvala se káravě Flora.

Ostatní se zasmáli a James ho vybídl, aby mluvil dál.

„Ale když už ji máš doma, asi ji vyčistíš, naleštíš, a to už musí být radost.“

„Ano, to je pravda, ale to je skoro ta nejlehčí část. Opravdu mi ale zabere čas sehnat chybějící součástkynebo nahradit ty, co už nejsou k mání, a hlavně zrestaurovat díly, které už neseženu a které jsem siněkdy musel vyrobit sám úplně jako řemeslník.“

„Co tě většinou stojí nejvíc?“ zeptala se Amaia, aby švagra povzbudila.

Zdálo se, že Víctor chvilku přemýšlí. Flora mezitím vzdychala a dávala najevo nudu, která zřejmě nikoho

dalšího u stolu nepostihla.

„Bezpochyby jedna z věcí, které dají nejvíc práce, je restaurovat palivové nádrže. Stává se, že v nichzůstane z minula trochu benzinu, a za ta léta vnitřek rezaví, protože předtím se nevyrábělo z nerezovéoceli jako teď, ale z nalakovaného plechu, jenže nátěr během doby postupně mizel, a jak plech koroduje,odlupují se z vnitřku nádrže šupinky kovu. Takové nádrže na palivo už neexistují, a tak si s tím člověkmusí vyhrát, aby je uvnitř vyčistil a uvedl do původního stavu.“

Flora vstala a začala sbírat talíře.

„Nedělej si starosti, teto, nech mě, ať to dneska udělám já,“ řekla a položila ruku na Engrasino rameno.„Tohle povídání mě vůbec nezajímá a aspoň přinesu moučník.“

„Vaše sestra nám upekla jeden ze svých úžasných moučníků,“ řekla teta, když Flora odcházela dokuchyně, a pokynula Ros, která už vstala, aby si zase sedla.

Víctor náhle zmlkl a díval se na svou prázdnou sklenici, jako by obsahovala odpověď na všechnypožadavky světa. Flora se vrátila a nesla tác přikrytý jemným papírem. Rozdala talířky a příbory a velmiobřadně odkryla moučník. Tucet tučných bochánků sladce zavoněl mezi hosty. Vlna obdivných výkřiků sešířila mezi přítomnými, ale Amaia si rukou zakryla ústa a ohromeně zírala na sestru, která se sezadostiučiněním usmívala.

„Txatxingorri, to mi strašně chutná,“ prohlásil James a jeden bochánek si vzal.

V Amaie stoupalo rozhořčení a nedůvěra, zatímco bojovala s touhou chytit sestru za vlasy a nacpat jí do chřtánu všechny bochánky jeden po druhém. Sklopila zrak, zůstala nehnutě a tiše sedět a pokoušela sezastavit vztek, který cítila v nitru. Poslouchala, jak Flora nadutě brebentí, a skoro cítila její vypočítavý,krutý pohled, s nímž ji pobaveně pozorovala, až jí to trochu nahánělo strach. Stejně ji dřív děsila vlastní

matka.

„Ty nejíš, Amaio?“ zeptala se Flora mile.

„Ne, nemám chuť.“

„Jak to?“ divila se Flora. „Přece mi nedáš košem, sněz aspoň kousek,“ prohlásila a položila jí na talíř jeden

txatxingorri.

Amaia na něj pohlédla a nemohla zabránit tomu, aby se jí v mysli neobjevila těla zavražděných dívek, odnichž se linula stejná tučná vůně.

„Budeš mě muset omluvit, Floro. V poslední době se mi z některých jídel zvedá žaludek,“ řekla a upřeně

se na ni dívala.

„Jestlipak nejsi těhotná,“ posmívala se Flora dál, „teta mi řekla, že se o to snažíš.“

„Floro, pro Boha,“ napomenula ji teta. „Promiň, Amaio, jenom jsem se zmínila,“ řekla a položila ruku na

její.

„To nevadí, teto,“ řekla Amaia.

„Nebuď necitlivá, Floro, Amaia se v uplynulých dnech musela postavit velice nepříjemným věcem,“ zasáhlVíctor. „Má opravdu velmi těžkou práci, nepřekvapuje mě, že skoro nemůže jíst.“ Amaia si uvědomila, jak se na něj Flora dívá. Možná překvapeně, protože se odvážil s ní jednou veřejně

nesouhlasit.

„Četl jsem, že jste zatkli Johanina otce,“ řekl potichu Víctor. „Doufám, že ty vraždy konečně přestanou.“ „To by bylo dobré,“ souhlasila Amaia, „ale bohužel, i když máme důkazy, že nevlastní dceru zabil, jsme si

taky jisti, že není pachatelem ostatních vražd.“

„Neříkej, v každém případě mě těší, že jste toho hajzla chytili. Znám jeho manželku a od vidění jsem znali to děvče a musí to být zvíře, když ublíží tak milému stvoření jako ona. Ten chlap je prase, doufám, žemu to ve vězení spočítají,“ prohlásil Víctor a bylo na něm vidět pobouření, na jaké u něj nebyli zvyklí.

„Prase, říkáš?“ vyskočila Flora. „A co jsou ony? Protože pravda je, že ty holky si o to říkají.“

„Ale co to povídáš?“ zarazila ji Ros pohoršeně a poprvé během celého jídla ji přímo oslovila.

„Jak co povídám? Povídám, že dnešní holky jsou coury, nemůžu je ani vidět, jak se oblékají, jak mluví a

jak se chovají. Jako běhny. Že se nestydí, jak se chovají ke klukům. Přísahám vám, že když jdu někdy ponáměstí a vidím, jak po těch klucích lezou jako děvky, nepřekvapuje mě, když takhle skončí.“

„To, co říkáš, je hrozné, Floro. Opravdu obhajuješ někoho, kdo vraždí holčičky?“ ozvala se ostře teta.

„Neobhajuju ho, ale přece kdyby byly hodné a patřily k těm, co jsou v deset doma, nestalo by se jim to,

co se jim stalo. A když se tak chovají a provokují, nechci říct, že si to zaslouží, ale opravdu si o to říkají.“

„Nechápu, že tak můžeš mluvit, Floro,“ pronesla Amaia nevěřícně.

„To je můj názor. I když jsou mrtvé, přece nejsou hned svaté. Já tvrdím, že snad můžu říct svůj názor,

ne?“

„Ten chlap, co zabil dceru, je parchant,“ prohlásil náhle Víctor. „A to, co udělal, se nedá ospravedlnit.“

Všichni se na něj překvapeně podívali, s jak neobvyklou vervou to řekl, a Flora užasle zmlkla.

Amaia využila příležitosti.

„Floro, Johanu zabil a znásilnil otec, nevlastní otec. Byla to hodná holka, měla dobré známky, oblékala sejednoduše a v deset bývala doma. Ublížil jí ten, kdo ji měl podle všech předpokladů chránit. O to je tomožná nepochopitelnější a strašnější. Protože je děsivé, když ti ublíží někdo, kdo se o tebe má starat.“

„Cha!“ vykřikla Flora a předstírala smích. „Už je to tady, samozřejmě! Vyhrabeme traumata zpřecitlivělosti jak v amerických telenovelách! Ublížil mi člověk, který mě měl chránit,“ napodobila dětskýhlas. „Viď? Chudinečka Amaia, utrpěla trauma! Tak dovol, abych ti něco řekla, sestřičko, tys ji takynechránila, když jsi měla.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se James a vzal svou ženu za ruku.

„Mluvím o naší matce.“

Ros zakroutila hlavou, protože si uvědomila, jak kolem ní stoupá napětí.

„Ano, o chudákovi naší staré a slabé matce, velice nemocné ženě, která při jedné příležitosti ztratila

nervy. Jednou jedinkrát, a už to stačilo, aby ji celá rodina odsoudila,“ pokračovala Flora opovržlivě.

Amaia si ji zaraženě prohlížela, než odpověděla.

„To není pravda, Floro, ama žila dál tak jako dřív, to mně se změnil život.“

„Proč jsi musela jít bydlet k tetě? To se ti hodilo, to jsi vždycky chtěla, dělat si věci po svém a nemuset

pracovat v pekárně. Vyšlo ti to; co udělala ama, byla jedna chyba, jenom jedna, nehoda…“

Amaia vytrhla Jamesovi ruku, kterou držel ve svých, zvedla ji k obličeji a úplně si ho zakryla. Vydechla

mezi prsty a velmi potichu řekla: „To nebyla nehoda, Floro. Měla v úmyslu mě zabít.“

„Ty jsi vždycky přeháněla. Maminka mi to vyprávěla. Dala ti pohlavek a ty jsi upadla na hranu stolu.“

„Napadla mě železným válečkem,“ namítla Amaia, aniž odkryla obličej. Bolest, jež jí působila ta slova, se

přenesla do hlasu, který se chvěl, jako by měl navždy vyhasnout. „Praštila mě do hlavy, až mi zlomila

prsty na ruce, kterou jsem se chránila, a udeřila mě, i když jsem pak ležela na podlaze.“

„Lžeš,“ vykřikla Flora a vyskočila, „jsi lhářka.“

„Sedni si, Floro,“ nařídila Engrasi pevným hlasem.

Flora se posadila a nepřestala se dívat na Amaiu, která se dál skrývala za vlastníma rukama.

„A teď mě poslouchej,“ mluvila dál teta. „Tvoje sestra nelže, lékař, který Amaiu tehdy večer ošetřil, byl

doktor Manuel Martínez, tentýž, který léčil tvoji matku v její nemoci. To on doporučil, aby se Amaia

nevracela domů. Je pravda, že ji napadla jenom tehdy, ale málem ji zabila. Strávila tady u mě několik

měsíců a nevystrčila nos, až se jí rány zahojily a zakryly je vlasy.“

„Tomu nevěřím, dala jí jen facku. Amaia byla malá a upadla, zranila se při pádu, dala jí facku jako v tédobě kterákoli matka dceři, a třeba ještě víc facek. Ale ty…“ pohlédla na Amaiu a pohrdavě našpulila rty,„ty ses jí vždycky chtěla pomstít, a když jsi měla příležitost, taky ses o ni nestarala, byla jsi jako tennevlastní otec, využilas příležitosti, abys jí mohla ublížit.“

„Co to povídáš?“ vykřikla Amaia a odkryla obličej se stružkami slz.

„Říkám, žes jí mohla pomoct, když se stalo to v nemocnici.“

Amaiin hlas téměř nebylo slyšet, jak se snažila ovládnout vztek, který se jí opět vzmáhal v nitru.

„Ne, nemohla jsem jí pomoct, nikdo jí nemohl pomoct, ale já ještě míň než kdokoli jiný.“

„Mohlas ji chodit navštěvovat,“ pokračovala vyčítavě Flora. „Chtěla mě zabít, Floro,“ vykřikla Amaia.

James zasáhl, vstal a objal Amaiu zezadu.

„Floro, radši toho nechte, Amaia tím tématem dost trpí, nevím, proč se v tom pořád vrtáte. Vím, co sestalo, a ujišťuju tě, že vaše matka měla štěstí, že neskončila ve vězení nebo v psychiatrické léčebně.Určitě by to bylo pro ni lepší, ale taky by to bylo lepší pro Amaiu, která byla malá holčička, holčička, kterámusela vyrůstat s břemenem pokusu o vraždu, a musela to skrývat a lhát o tom, odejít z vlastníhodomova, jako by ona mohla za hrůzu, kterou musela prožít. Je smutné, co se stalo vaší matce, je mi líto,že se nemohla vrátit domů, když onemocněla, ale neděláš dobře, když viníš Amaiu z toho, že matkazemřela v nemocnici.“

Flora na něj ohromeně zírala.

„Že zemřela? Tos mu řekla, že se stalo?“ obrátila se zuřivě k Amaie. „Odvážila ses mu říct, že naše matka

je mrtvá?“

Viditelně zmatený James pohlédl na Amaiu.

„Tak, předpokládal jsem to, vlastně mi neřekla, že je mrtvá, bral jsem to jako logické. Až včera jsem sedozvěděl, co se stalo v nemocnici, když jste mluvily o tom, že u ní začala krize, domníval jsem se, že…“

Amaia, už klidnější, mu to začala vysvětlovat: „Po mé poslední návštěvě matka upadla do stavu katatoniea setrvala v něm několik dní, ale jednou ráno, když se nad ní skláněla ošetřovatelka, aby jí změřilateplotu, vztyčila se, chytla ji za vlasy a kousla do krku takovou silou, že jí ukousla část tkáně, kterourozžvýkala a spolkla. Když přiběhly ostatní ošetřovatelky, sestra ležela na zemi, matka na ní a pořád do nímlátila, až se z ní řinula krev a matce z úst taky. Ošetřovatelka utrpěla vážná zranění, vzali ji na operačnísál, dali jí několik transfuzí, takže jí zachránilo život, že byla v nemocnici. Měla štěstí, i když bude mít celý

život na krku jizvu.“

Flora se na ni dívala a probodávala ji očima plnýma opovržení, ústa sevřená v tvrdém a úsečném

úsměšku, podobném záseku sekyrou.

„Měli jsme štěstí,“ pokračovala Amaia, „matka byla soudním rozhodnutím přijata do psychiatrické léčebny

a vina padla na nemocnici jako pomocnou občanskou instituci, která u pacientky s takovou diagnózou

nepředvídala nebezpečí.“

Pohlédla Floře do očí.

„Já jsem nemohla dělat nic, v té fázi se nedalo nic dělat, to rozhodl soudce.“

„A ty jsi s tím souhlasila,“ vyštěkla Flora.

„Floro,“ řekla Amaia a vyzbrojila se trpělivostí, „stálo mě dost času a bolesti, abych tohle mohla říct

nahlas, ale ama mě chce zabít.“

„Aha, jsi blázen! A kromě toho jsi strašně zlá!“

„Ama mě chce zabít,“ opakovala, jako by tak mohla to zlo zažehnat.

James jí položil ruku na rameno.

„Miláčku, nesmíš tak mluvit, to se stalo už dávno, ale teď jsi v bezpečí.“

„Nenávidí mě,“ zašeptala Amaia, jako by ho neslyšela.

„Byla to jen nehoda,“ opakovala Flora umíněně.

„Ne, Floro, nebyla to nehoda, chtěla mě zabít, zastavilo ji jen to, že si myslela, že už se jí to povedlo, a

když si myslela, že jsem mrtvá, pohřbila mě do díže s moukou.“

Flora vyskočila a vrazila bokem do stolu, až zacinkaly skleničky.

„Proklínám tě, Amaio. Proklínám tě na zbytek života.“

„Nemyslím, že bych mohla být ve zbytku života ještě víc prokletá, než jsem byla doteď,“ odpovědělaAmaia unaveně.

Flora popadla kabelku, která visela na opěradle židle, a vyběhla ze dveří, kterými za sebou práskla. Víctorzašeptal omluvu a viditelně otřesen se vydal za ní. Když odešli, všichni zůstali zticha a neodvážili se říctnic, co by porušilo napětí, neboť se zdálo, jako by se nad nimi rozpoutala bouře. Nakonec to byl James,

kdo se znovu pokusil vnést do toho všeho špetku rozvahy. Objal svou ženu.

„Měl bych se na tebe hodně rozzlobit, žes mi to všechno neřekla dřív. Víš, že tě mám rád, Amaio, a nic tonemůže změnit, proto je pro mě těžké pochopit, proč jsi mi nedůvěřovala. Vím, že je to všechno asihodně bolestné pro vás všechny, a zvlášť pro tebe, Amaio, ale musíš si uvědomit, že jsem v posledníchdnech získal víc informací o tvé rodině, než se ke mně dostalo za celých pět let.“

Engrasi pečlivě složila ubrousek a řekla: „Jamesi, jsou případy, kdy je bolest tak velká a tak zapouzdřená,že si člověk přeje, aby tak zůstala navždy, a věří tomu, že zůstane schovaná a tichá, a nechce se postavitfaktu, že bolesti, které nebyly oplakány a přetrpěny v dané chvíli, se vrací znovu a znovu do našich životůjako zbytky po ztroskotání, které vyplavuje moře na pláž naší každodennosti, aby nám připomněly, že pod

vodou je potopený strašidelný vrak, který na nás nezapomíná a který se bude pomalu vracet, aby si nászotročil na celý život. Nevyčítej manželce, že ti o tom nepověděla. Myslím, že ani ona sama na tonepomyslela tak jasně jako teď od toho večera, kdy se to stalo.“

Amaia zvedla oči, ale řekla jen: „Jsem strašně unavená.“

„Musíme s tím skoncovat, Amaio,“ prosil James, „A tohle je vhodná chvíle. Vím, že je to hodně bolestné,ale možná proto, že to vidím zvenčí, bez citové zaujatosti, myslím, že by ses na to měla podívat z jinéhoúhlu pohledu. Je strašné, co se stalo, ale musíš si konečně uvědomit, že tvoje matka je jen ubohánevyrovnaná žena. Nemyslím, že by tě nenáviděla. Duševně nemocní lidé se často obracejí proti těm,které mají nejraději. Je pravda, že tě napadla, jako napadla tu ošetřovatelku, v důsledku záchvatu

šílenství, které ji vykolejilo, ale nebylo v tom nic osobního.“

„Ne, Jamesi, ta ošetřovatelka, na kterou se vrhla, měla dlouhé světlé vlasy, byla přibližně mého věku abyla mi podobná. Když přiběhly ostatní sestry, matka ji mlátila, smála se a křičela moje jméno. Zaútočila

na ni, protože si ji spletla se mnou.“

Ozvalo se nepříjemné bzučení telefonu.

„Dobrý večer, paní inspektorko.“

„Á, dobrý den, paní doktorko,“ odpověděla Amaia, když poznala hlas doktorky Takčenkové. „Nečekala

jsem, že mi zavoláte tak brzy… Prohlédli jste obrázky?“

„Ano, prohlédli jsme je,“ odpověděla doktorka vyhýbavě.

„A co?“

„Paní inspektorko, jsme v hotelu Baztán, právě jsme přijeli z Huesky, myslím, že byste se tu měla conejdřív zastavit.“

„Vy jste tady?“ podivila se Amaia.

„Ano, musím s vámi mluvit osobně.“

„To kvůli těm obrázkům?“

„Ano, ale nejen kvůli tomu. Máme pokoj dvě stě dva.“ A zavěsila.

Parkoviště hotelu vypadalo na neděli večer neobvykle prázdné, i když v zadní části bylo vidět několik autzaparkovaných u vchodu do restaurace. Světla baru, kde se sešli minule, byla napůl zhasnuta, židle bylyotočeny vzhůru nohama na stolech a dvě ženy vytíraly podlahu. Adolescentní dívku nahradil v recepcihotelu asi osmnáctiletý mladík s tváří plnou akné. Amaia si říkala, kde takové recepční berou. Stejně jakojeho předchůdkyně byl zcela zaujat hlučnou on-line hrou. Zamířila ke schodišti, aniž se zastavila, vyšla dodruhého patra, a když vešla do chodby, spatřila naproti pokoj číslo dvě stě dva. Zaťukala a doktorka jíokamžitě otevřela, jako by na ni čekala za dveřmi. Pokoj byl příjemný a dobře osvětlený. Na posteli leželpřenosný počítač a dvoje hnědé kartonové desky.

„Váš telefonát mě překvapil, nečekala jsem, že vás tady uvidím,“ prohlásila Amaia na pozdrav.

Doktor González ji pozdravil a rozmotával přitom nějaké kabely. Pak položil počítač na malý psací stůl,zapnul ho a otočil k Amaie.

„Tahle nahrávka pochází z minulého pátku z pozorovaného sektoru sedm. Odpovídá místu, kde jsme

spolu mluvili ten den, kdy jsme přijeli do Elizonda, a kde jste viděla medvěda, jak jste nám řekla.

Obrázky, které uvidíte, jsou trochu zkreslené, protože vždycky dáváme kamery vysoko, odkud se dají

zabrat otevřené plochy a přirozené lesní stezky, které si instinktivně vybírá zvěř a které se obvykleneshodují s těmi, po nichž chodí lidé.“

Spustil nahrávku. Amaia spatřila část vznosného bukového lesa, několik vteřin vypadal obraz staticky, alenáhle se na prostranství objevil stín zabírající horní část obrazovky. Amaia poznala svou modrou péřovou

bundu.

„Myslím, že to jste vy,“ poznamenala doktorka.

„Ano.“

Postava trhaně přešla obrazovku a zmizela.

„Tak teď se tam asi deset minut nic neděje. Raúl je přetočil, abyste mohla vidět, co nás zajímá.“

Amaia znovu upřela pohled na obrazovku, a když ho spatřila, ucítila, jak jí srdce poskočilo v hrudi.

Nezdálo se jí to, nebyla to halucinace vyvolaná stresem. Byl tam a nedalo se o tom pochybovat. Jeho

antropomorfní postava měřila přes dva metry, pod tmavými chlupy, které mu visely z hlavy a zakrývalysilná výrazná záda, byly znát vypracované svaly. Dolní část těla měl tak porostlou, že vypadal, jako by měl

na sobě jakési kalhoty ze zvířecí kožešiny. Věnoval se pojídání malých kousků lišejníku z jednoho stromu,

natahoval dlouhé zručné prsty, asi minutu tak setrval, potom se pomalu obrátil a vztyčil majestátní hlavu.

Amaia zůstala jako opařená. Rysy připomínaly hlavu nějaké kočkovité šelmy, možná lva; linie obličejebyly zaoblené a výrazné a nepřítomnost čumáku mu dodávala inteligentní a mírumilovný výraz. Chlupypokrývající tvář byly tmavé, pod bradou se rozšiřovaly a tvořily hustý plnovous rozdělený do dvoupramenů, které mu spadaly až do půlky břicha.

Stvoření velmi pomalu zvedlo oči a na chvilku upřelo pohled do objektivu kamery. Oči nesčetnýchjantarových odstínů zůstaly strnule na obrazovce počítače, když Raúl zastavil nahrávku.

Amaia vydechla přemožena krásou, kouzlem a významem toho, co právě viděla. Teď věděla jistě, cotehdy zahlédla. Doktorka došla ke stolu, zavřela počítač a vysvobodila tak inspektorku z čarovného vlivutěch očí.

„Povězte mi, je tohle váš medvěd?“

Amaia na ni ohromeně pohlédla a nevěděla, jakou reakci očekávat. Vyhýbavě odpověděla: „Asi ano,

nevím.“

„Tak mi dovolte, abych vám to řekla já: není to medvěd.“

„Jste si naprosto jistá?“

„Jsme si naprosto jisti,“ řekla a pohlédla na manžela, „že neexistuje žádný druh medvěda s těmito rysy.“

„Může to být jiné zvíře,“ navrhla Amaia.

„Ano, mytologické,“ odpověděl Raúl González. „Paní inspektorko, já vím, za co to pokládám, a doktorka toví také. Řekněte mi, co je to podle vás?“

Amaia s pochybami zvažovala dopad své odpovědi, která se jí zrodila v hlavě a skočila do úst. Vypadalijako normální lidé, jaký dopad na ně něco takového může mít?

„Myslím, že to není medvěd,“ odpověděla váhavě.

„Znovu vidím, že nechcete riskovat. Já vám to řeknu, je to basajaun.“

Amaia ještě jednou vydechla a napětí se jí soustředilo do nohou a vyvolalo v nich lehké chvění, o němždoufala, že ho vědci nepostřehnou.

„Souhlasím,“ přiznala. „Ale nezávisle na tom, co je to stvoření, které jsme viděli, otázka zní: Co teď?“

Doktorka Takčenková se postavila vedle manžela a dívala se na ni.

„Paní inspektorko, Raúl i já jsme zasvětili život vědě, vydali jsme se na významnou vědeckou dráhu,máme stipendium na výzkum a hlavním cílem naší práce byla, je a bude ochrana přírody, zejménavelkých ploskochodců. To, co je vidět na této nahrávce, není medvěd, nemyslím si, že by to bylo zvířejakéhokoli druhu. Stejně jako můj manžel si myslím, že se jedná o basajauna. A myslím, že fakt, že hozachytily kamery, není dílem náhody ani nepozornosti ze strany toho stvoření, jak ho nazýváte, ale že jeto tím, že se vám ta bytost chce ukázat a chce se ukázat i nám, aby se to k vám dostalo. Můžete býtklidná, Raúl ani já nemáme v úmyslu tenhle objev zveřejňovat. Naše vědecká dráha by byla v troskách,zpochybňovala by se její věrohodnost, protože jsem si jistá, že i kdybychom pověsili kameru na každýstrom, obrázek toho stvoření už bychom nezachytili. A co je horší, les by vzala útokem horda bláznů a

hledala by basajauna.“

„Smazali jsme původní pásku a máme jenom tuhle kopii,“ prohlásil doktor González, otevřel počítač,

vyjmul z mechaniky DVD s kopií nahrávky a podal je Amaie. Vzala si ho s velkou pozorností.

„Děkuju,“ řekla, „moc vám děkuju.“

Sedla si do nohou postele, v rukou držela DVD házející duhové odlesky a dost dobře nevěděla, co udělat.

„Je tu ještě jedna otázka,“ ozvala se doktorka, přerušila tak její myšlenky a naráz ji vytrhla ze zamyšlení.

Amaia vstala a vzala si jedny hnědé desky, které jí doktorka podávala. Otevřela je a uviděla, že uvnitř je

kopie analýzy mouky.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám řekla, že udělám ještě jednu analýzu vzorků, které jste mi dala?“

Amaia přikývla.

„Tak jsem tedy u každého vzorku provedla spektrografickou analýzu. To je postup, který jsme zpočátkunepoužili, protože jsme je chtěli porovnat, abychom mohli stanovit, zda se shodují, proto jsme použilivysokoúčinnou kapalinovou chromatografii, ale když jsme nedostali výsledky, rozhodla jsem se pro tutozkoušku, která stanoví kompletní minerální rozdělení, odhalí přítomnost jakékoli látky a zachytí všechnyprvky tvořící každý vzorek. Rozumíte mi?“ Amaia napjatě přikývla. „Jak jsem řekla, zpočátku by nám takpodrobná analýza nebyla k ničemu, když šlo jen o to, stanovit pouhou shodu.“

Amaia byla netrpělivá, ale mlčky čekala.

„Znovu jsem analyzovala každý vzorek a v jednom z nich byla částečná shoda v mnoha prvcích.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že prvky vzorku pečiva byly přítomny v jednom ze vzorků mouky, ale spolu s jinými, které vpečivu nebyly.“

„Jak se to dá vysvětlit?“

„Velmi prostě, ve vzorku, který jste mi přinesla, byly smíchané dva druhy mouky. Ta ze zkoumanéhopečiva a ještě jiná.“

„A to by mohlo být proto, že…“

„Protože v nádobě, kde byla mouka, z níž bylo vyrobeno zkoumané pečivo, byla později skladována jinámouka, aniž byly odstraněny všechny zbytky předešlé mouky. Proto tedy, i když mouka neodpovídá amnožství, v němž se objevuje, je velmi zředěné a prakticky nevýznamné, neznamená to, že tam není.

Chromatografu neunikne nic.“

Amaia začala listovat stránkami s grafy, kde se barevné sloupce mísily v rozmarných tvarech. „Která to je?“ zeptala se dychtivě.

„Je to tahle, S11.“

Amaia na ni nevěřícně zírala. Klesla na postel a dívala se na dokonale uspořádaný graf. Vzorek číslo 11. S

jako Salazar.“

Když vyšla z hotelu, opět pršelo. Zvážila možnost doběhnout k autu, ale stav jejího ducha a rychlost, sjakou zpracovávala myšlenky, ji přiměly táhnout nohy po parkovišti a nechat déšť, aby jí smáčel vlasy ašaty jako akt nefalšovaného křtu, od něhož očekávala, že z ní smyje zmatek a neklid, které jí bouřily vnitru. Když došla k vozu, upoutala její pozornost postava, která stejně jako ona stála tiše v dešti. Stříbrnéodlesky motocyklu Lube a nápadná kůže se nedaly zaměnit.

Došel k ní.

„Víctore! Co tady děláš?“ zeptala se.

Švagr se na ni díval zničený bolestí. Navzdory dešti dokázala Amaia rozeznat slzy, které mu tekly zezčervenalých očí.

„Víctore,“ opakovala, „Co…“

„Proč mi to dělá, Amaio? Proč mi to tvoje sestra dělá?“

Podívala se dovnitř do restaurace a uviděla sestru. Flora se smála něčemu, co jí říkal Fermín Montes.

Naklonil se k ní a políbil ji na rty. Flora se usmívala.

„Proč?“ opakoval úplně zničený Víctor.

„Protože je to bestie,“ prohlásila Amaia, aniž odtrhla oči od skla. „A kráva.“

Víctor začal bolestně sténat, jako by před ním slova jeho švagrové otevřela nepřekročitelnou propast.

„Včera jsme spolu strávili odpoledne a dneska ráno mi zavolala, abych s ní šel na oběd k vám domů.

Myslel jsem, že se to mezi námi zlepšuje, a teď mi udělá tohle. Já dělám všechno pro ni. Všechno. Aby semnou byla spokojená. Proč, Amaio? Co chce?“ „Ublížit, Víctore, ublížit, protože je zlá. Jako ama. Panovačná čarodějnice bez srdce.“

Zesílil nářek a nakláněl se, jako by měl upadnout na zem. Amaia cítila obrovský smutek, když viděla toho

zdrceného muže. Víctor nebyl dobrým manželem, ale nebyl ani špatným. Byl to jen opilec odsouzený k

prohře pod tíhou tyranie její sestry. Pokročila k němu, objala ho, a jak se k němu přiblížila, cítila vůni vodypo holení smíšenou s mokrou kůží jeho kožené bundy.

Zůstali tak několik minut v objetí na dešti. Amaia poslouchala Víctorův chraptivý nářek a dívala se na

sestru, jak se usmívá na Fermína. Snažila se ukáznit svou mysl, která závratnou rychlostí zpracovávala

údaje získané od doktorů z Huesky, jež jí vířily hlavou, až jí působily silnou bolest.

„Pojďme odsud, Víctore,“ řekla mu s jistotou, že bude protestovat. Ale on pokorně souhlasil. „Chceš,

abych tě odvezla?“ nabídla mu a mávla rukou k autu.

„Ne, díky, nemůžu tady nechat motorku, ale jsem v pořádku,“ zamumlal a přejel si rukama přes oči.

„Nedělej si starosti.“

Amaia se na něj neklidně dívala. Zdálo se jí, že je v takovém stavu schopen udělat jakoukoli hloupost.

„Nechceš se pak někde sejít a trochu si popovídat?“

„Díky, Amaio, ale myslím, že půjdu domů, dám si teplou sprchu a zalezu do postele. A ty bys měla udělat

totéž,“ dodal a pokusil se o úsměv. „Nechci mít na svědomí, že dostaneš zápal plic.“

Nasadil si helmu a rukavice, naklonil se, aby švagrovou políbil, a přitom jí lehce stiskl ruku. Nastartoval

motorku a vyjel z parkoviště směrem k Elizondu.

Amaia tam stála ještě několik vteřin, myslela na Víctora a dívala se na sestru, jak večeří s Montesem pod

teplým zlatavým světlem restaurace. Svlékla promočenou péřovou bundu a hodila ji do vozu, posadila se

a zatelefonovala. „Ros… Rosauro.“

„Amaio, co se děje?“

„Poslouchej mě, Ros, je to důležité.“

„Povídej.“

„Ještě máte ve zvyku brát si domů na vaření mouku z pekárny?“

„Jistě, jako vždycky.“

„Promysli si tohle, kdy sis naposledy přinesla domů mouku z pekárny?“

„Tak určitě je to víc než měsíc, než jsem tam přestala pracovat.“

„Dobře, potřebuju, abys mi udělala laskavost. Pošlu za tebou Jonana Etxaideho, půjde s tebou a odebere

vzorek mouky, kterou máš doma v kuchyni. Jestli nebudeš chtít jít dovnitř, zůstaň venku, Jonan je

spolehlivý.“

„To je v pořádku,“ odpověděla velmi vážně.

„Další věc, kdo ještě si mohl odnést mouku z pekárny?“

„Kdo? Řekla bych, že si tam berou mouku všichni zaměstanci, ale… Co se děje, Amaio? Vyšetřuješ krádež

mouky?“ pokusila se o žert.

„Nesmím o tom mluvit, Ros. Udělej, o co jsem tě žádala.“

Vyťukala další číslo.

Žena, která se ozvala na druhém konci linky, ji několik minut zdržela přívalem brebentění, než se jí

podařilo ji zastavit.

„Josune, pošlu ti po kolegovi několik vzorků na analýzu a porovnání. Je to velice důležité, Josune,nežádala bych tě o to, kdybych to nepotřebovala co nejdřív… A musíš být diskrétní, nikomu se o tomnezmiňuj ani neposílej výsledek na komisařství, jenom ho dej člověku, po kterém ti to posílám.“

„Dobře, Amaio, můžeš být klidná.“

„Jak dlouho ti to bude trvat?“

„Záleží na tom, kdy budu mít vzorky.“

„Za dvě hodiny je tam máš.“

„Amaio, dneska je neděle a já pracuju v pondělí od osmi… Ale udělám výjimku a půjdu tam v šest, abych

zpracovala tvoje vzorky… Budeš je mít zítra dopoledne, i když až k polednímu.“

„Díky, beruško. Máš to u mě,“ řekla Amaia, než zavěsila, a znovu začala vyťukávat.

„Jonane, vezmi vzorek mouky S11 a vzorek txatxingorri a jeď k mé tetě. Doprovodíš Rosauru k ní domů,vezmeš vzorek mouky, kterou tam má, a pojedeš do Donostie. V ústavu soudního lékařství tě tam budečekat Josune Urkizaová z baskické policie Ertzaintza. Musíš s ní zůstat, dokud nebude mít výsledky. Ažbudou hotové, chci, abys zavolal jenom mně, na komisařství nic neříkej. Jestli ti budou volat Iriarte neboZabalza, řekni jim, že jsi v Donostii kvůli rodinné záležitosti a s mým povolením.“

„Dobře, šéfová,“ zaváhal. „Šéfová, je tu něco, co bych měl vědět?“

Jonan byl nejpoctivější policista, jakého znala, určitě jeden z nejlepších lidí, na něž kdy narazila, aspolupráce s ním vedla k tomu, že si ho upřímně vážila.

„Měl bys to vědět všechno, podinspektore Etxaide, a všechno ti to budu vyprávět, hned jak se vrátíš. Teďti řeknu jen tolik: mám podezření, že někdo z komisařství vynáší informace.“

„Aha, chápu.“

„Spoléhám na tebe, Jonane.“ Skoro viděla jeho úsměv, než zavěsila.

Iriarte po deváté právě uložil děti. Byl to okamžik, který měl z celého dne nejraději. Už nebylo potřeba nic

stíhat, mohl se uvolnit, prohlédnout si je a téměř denně být překvapen, jak rychle rostou, obejmout je,ještě jednou vyhovět jejich prosbám, aby ještě nezhasínal, a povědět jim znovu stejnou pohádku, kterouuž znaly nazpaměť. Když se mu nakonec podařilo dát jim dobrou noc, zamířil do ložnice, kde se jehomanželka z postele dívala na zpravodajství. Zvykli si chodit spát brzy v době, kdy se narodily děti, a i když

bývali ještě vzhůru a povídali si nebo se dívali na televizi, v devět si chodívali lehnout. Svlékl se a natáhl

se vedle ženy, která ztišila zvuk televizoru. „Usnuli?“ zeptala se.

„Myslím, že ano,“ odpověděl a zavřel oči s výrazem, který dobře znala a který neměl nic společného se

spánkem.

„Máš starosti?“ zeptala se a přejela mu prstem po čele.

„Ano,“ neměl důvod jí lhát, dobře ho znala.

„Řekni mi o tom.“

„Nevím dost dobře, v čem to spočívá, to mi právě dělá starosti. Něco není v pořádku a já nevím, co to je.“

„Má to něco společného s tou moc hezkou inspektorkou?“ zeptala se posměšně.

„Víš, řekl bych, že částečně ano, ale taky si nejsem jistý. Dělá věci trochu jiným způsobem, ale nemyslím

si, že právě to by bylo špatné.“

„Myslíš, že je dobrá?“

„Ano, myslím, že je velice dobrá, ale… Nevím, jak to vysvětlit, je v ní nějaká temná stránka, něco, conedokážu vidět, a domnívám se, že to mě právě znepokojuje.“

„Každý má nějakou skrytou tvář a za tu krátkou chvíli, co ji znáš, je ještě brzy, aby sis mohl udělat

úsudek, nemyslíš?“

„O to nejde, je to nějaká úzkost nebo obava, jako instinktivní pocit, vždyť víš, že nesoudím na základěprvního dojmu, ale vnímání je v mé práci důležité a myslím, že si mnohdy neuvědomíme známky něčeho,co nás na ostatních znepokojuje, jenom proto, že to nemáme na čem postavit. Ale nejednou se stane, žepocit, který jsme měli a nechali ho stranou, se časem vrací a už jsou pro něj závažné důvody. Člověk paklituje, že nevěnoval víc pozornosti tomu, co někteří nazývají intuicí, instinktem, prvotními dojmy, a co se v

hloubi zakládá na vědecké podstatě, protože se to významně projevuje v řeči těla, ve výrazu obličeje a vdrobných společenských lžích.“

„Takže si o ní myslíš, že lže?“

„Myslím, že něco skrývá.“

„Ale říkáš, že přesto věříš jejímu úsudku.“

„Je to tak.“

„Možná u ní vnímáš emocionální nerovnováhu, lidé, kteří nemilují nebo nejsou milováni, a ti, kdo mají

doma problémy, vyvolávají takový pocit.“

„Nemyslím, že by to byl ten případ. Její manžel je slavný americký sochař, přijel do Elizonda, aby byl podobu vyšetřování s ní, slyšel jsem ji s ním mluvit telefonem a žádné napětí tam není. Navíc bydlí u tety sjednou ze sester, zdá se, že v rodině je všechno normální.“

„Mají děti?“

„Ne.“

„Tady to máš,“ řekla, opřela se o polštář a zhasla světlo na nočním stolku. „Já myslím, že žádná žena vplodném věku nemůže být kompletní, když nemá děti, a ujišťuju tě, že to může být obrovská, utajovaná a

temná zátěž. Mám tě ráda, ale kdybych neměla děti, necítila bych se naplněná,“ řekla a zavřela oči. „Ikdybych z toho měla být jakkoli vyčerpaná.“

Díval se na ni s úsměvem a přemýšlel o zjednodušeném a přímém způsobu, jakým se zřejmě dívá nasvět, a kolikrát se trefila do černého.

Po dlouhé teplé sprše se Amaia cítila o mnoho lépe, i když ne více uvolněná. Svaly pod kůží měla napjatéjako atlet před závodem. Ještě nechápala, jak funguje instinkt, komplikovaná mašinérie, která se vevyšetřovateli uvádí do chodu, ale velmi jemně téměř slyšela, jak se točí kolečka případu, zapadají do sebe

a svým pomalým pohybem pohánějí další součástky, které zase zapadají do jiných, a všechno tak nabývá

smysl, jako by jí tím pohybem padaly z očí závoje mlhy. V hlavě jí opět zazněl hlas agenta Dupreeho. Cobrání vyšetřování?

Jasnozřivost toho muže opět uhodila hřebík na hlavičku, a to i přes oceán.

To, co bránilo, ani trošku nezmizelo. Do hloubi duše se jí zaryla jistota, že to, co ji navštěvovalo v noci upostele, jenom o krůček ustoupilo, aby se skrylo ve stínu, kam se to vrátilo jako starý upír zastrašenýslunečním světlem, které naplno svítí puklinou otevřenou předchozí noci. Puklinou, kterou se bála otevřít podobně jako oběť stockholmského syndromu, rozpolcená mezi touhou se osvobodit a divokou panikoupřed světlem, které ji zachrání. Malá puklina ve vězení strachu a ticha, kde si postavila mříže tajnýchzármutků, aby zadržely netvora, který ji chodil po nocích navštěvovat. Puklina, o níž si byla jista, že jí vpříštích měsících proklouzne něco víc než objasňující světlo. Nic si nenalhávala, věděla, že když o ninebude pečovat, puklina se postupně zacelí a jedné noci se starý upír zase skloní nad její postelí. Ale dnes

si dokázala dokonce představit svět, v němž ji strašidla minulosti nebudou v noci navštěvovat, svět, vněmž se bude moci před Jamesem otevřít, jak by měla, svět, kde rozmarní přírodní duchové zaplétajíchvost hvězd, aby osvítily její úděl.

Ale byla tu jedna věc, kterou jí Dupree řekl a která jí zněla v hlavě jako vlezlý popěvek, který si člověk

pořád pobrukuje a ani si úplně nepamatuje slova. Odkud se bere? To byla inteligentní otázka, kterou si užpoložila a neměla na ni odpověď, ale otázka proto neztratila svou naléhavost. Takový vrah se nemohl vzítzničehonic, ze dne na den, ale šetření mezi už známými pachateli, kteří by odpovídali profilu, nevrhlo napřípad žádné světlo. Resetuj. Vypni a zase zapni. Odpověď někdy není řešením záhady. Všechno závisí na

tom, aby si člověk dokázal položit vhodnou otázku. Otázku. Formulaci. Co bych měla vědět? Měla bychvědět, jaká je ta otázka. Pohlédla na svůj odraz v zrcadle a otřásla jí jistota poznání. Odhodila župan arychlými pohyby si oblékla stejné šaty. Když dorazila na komisařství, pracoval tam už jen Zabalza.

„Dobrý den, paní inspektorko, už jsem na odchodu,“ prohlásil, jako by se omlouval, že tam ještě je.

„Musím vás požádat, abyste tu ještě chvíli zůstal.“

Přikývl. „Samozřejmě, jak chcete.“

„Potřebuju prověřit záznamy o všech vraždách mladších žen v údolí Baztán za posledních pětadvacet let.“

Vyvalil na ni oči.

„To nám může zabrat spoustu hodin, a kromě toho nevím, zda všechny informace seženeme. V

centrálním registru se to objeví, ale zabití dřív nespadala do pravomocí navarrské policie.“

„Máte pravdu,“ připustila a ani neskrývala rozladění. „Kam až se můžeme dostat?“

„Asi deset let zpátky, ale to jsme už s inspektorem Iriartem udělali a nepřineslo to žádný výsledek.“

„Tak dobře, můžete jít domů.“

„Víte to jistě?“ zeptal se.

„Ano, něco mě napadlo… Nedělejte si starosti, promluvíme si zítra.“

Vytáhla telefon a hledala číslo.

„Poručíku Paduo, vzpomínáte si, že mi dlužíte laskavost?“

Za čtvrt hodiny byla v četnických kasárnách.

„Pětadvacet let je hodně, některé z těch případů ani nejsou vedeny v našem systému. Jestli se chcete

dostat k protokolům, budete muset jet do Pamplony. Skupinu vražd a zabití vedla státní policie a my jsme

se víc věnovali dopravě, ochraně lesů a hranic a terorismu… Ale udělám, co budu moct. Co konkrétně

potřebujete?“

„Zločiny spáchané v celém údolí Baztán na mladých ženách. Prověřili jsme deset uplynulých let, ale chybí

mi doba předtím.“

Přikývl a zvažoval, co po něm chce, pak začal hledat v počítači záznamy.

„Od roku 1987… Kdybyste to mohla trochu víc upřesnit… Jaký typ agrese hledáte?“

„Takový, kdy byly oběti objeveny v řece, v lese, kdy byly uškrceny nebo nahé…“

„Aha!“ prohlásil, jako by si na něco vzpomněl. „Byl tu jeden případ, můj otec o něm vykládal, dívka vElizondu, kterou někdo znásilnil a uškrtil. Bylo to už dávno, já byl tehdy malý kluk. Jmenovala seKrausová, byla to Ruska nebo tak nějak… Počkejte, najdu to,“ mluvil a znovu ťukal do klávesnice. Vložilnějaké údaje, až případ našel. „Tady je to: Klasová, ne Krausová. Teresa Klasová. Znásilněná a uškrcená,byla objevena na pozemcích statku, kde pracovala, starala se tam o nějakou starou paní. Zatkli mladšíhosyna té ženy, ale byl propuštěn bez obvinění. Vyslechli několik zaměstnanců, ale nic se nezjistilo.“

„Kdo případ vedl?“

„Státní policie.“

„Je tam uvedeno kdo?“

„Ne, ale vzpomínám si, že když jsem začal studovat na akademii, byl šéfem na oddělení vražd nějakýkapitán státní policie z Irúnu,“ řekl a hledal dál. „Nepamatuju si jeho jméno, ale můžu zavolat otci, byltaky četník a určitě to ví,“ řekl a vyťukával číslo. Několik minut mluvil a zavěsil. „Alfonso Álvarez deToledo, říká vám to něco?“

„Není to spisovatel, nebo tak?“

„Ano, když odešel do důchodu, věnoval se psaní. Pořád bydlí v Irúnu, otec mi na něj dal číslo.“

V Irúnu narozdíl od Elizonda panoval nezvyklý ruch, vezme-li se v úvahu, že byla jedna hodina v noci.

Bary v ulici Luise Mariana byly přecpané pijáky, kteří z nich vycházeli za zvuku hudby. Amaie se s velkýmštěstím podařilo zaparkovat v mezeře, kterou zanechaly dva hlučné páry, když nastoupily do jednoho

vozu.

Alfonso Álvarez de Toledo byl opálený, jako by žil u moře, což bylo v této roční době překvapivé, a zdálose, že mu nevadí tisíce drobných vrásek, které v důsledku toho brázdily jeho tvář ne kvůli věku, ale kvůlinadměrné oblibě slunce.

„Paní inspektorko Salazarová, je mi potěšením, hodně jsem o vás slyšel a samé dobré věci.“

Překvapilo ji to, zvlášť když si uvědomila, že se jako šéf oddělení vražd rozhodl odejít do důchodu brzypoté, co se proslavil románovou ságou o záhadách, která měla před několika lety velký úspěch. Vedl ji

širokou chodbou do salonu, kde se asi šedesátiletá žena dívala na televizi.

„Můžeme si promluvit tady. Nedělejte si starosti s mou ženou, celý život byla manželkou policisty avždycky jsem jí o případech vyprávěl… Ujišťuju vás, že s touhle ženou přišla policie o skvělého detektiva.“

„O tom nepochybuju,“ usmála se Amaia na zmíněnou dámu, která jí podala ruku a znovu se soustředilana oblíbený společensko-publicistický program Corazón, který zřejmě trval do pozdních hodin.

„Říkala jste, že si chcete promluvit o případu Teresy Klasové.“

„Určitě mě zajímá každý případ, v němž byly oběťmi mladé ženy. V případu Teresy je to tak, že bylazřejmě znásilněna, a profil pachatele, jehož hledám, nezahrnuje znásilnění, de facto tam vůbec není sex.“

„Ale moje milá, nenechte se uvést v omyl, to, že zpráva uvádí sexuální násilí, ještě neznamená, že by tadívka byla skutečně znásilněna.“

„Jak to, že ne? Sexuální násilí je…“

„Podívejte, já jsem byl šéf na oddělení vražd a tehdy to tam chodilo hodně odlišně… Abyste mělapředstavu, ve sboru nebyly ženy a detektivové měli jen o málo víc než základní vzdělání, neměli jsme kdispozici dnešní vědecké vymoženosti. Když bylo patrné sperma, bylo tam sperma, když nebylo… Bylonám to málo platné, protože se nedělaly analýzy DNA. Bylo to v osmdesátých letech a je třeba siuvědomit, že tehdejší mentalita, dokonce i mentalita policie, byla spíš usedlá a prudérní, pokud ne přímopokrytecká. Když jsme přišli na místo činu a byla tam dívka se staženými kalhotkami, bralo se jako dané,že tam bylo sexuální násilí. Pohlavní styk se souhlasem se vůbec nebral v úvahu, pokud se nejednalo o

prostitutku.“

„Takže byla Teresa znásilněna, nebo ne?“

„V tom, jak byla mrtvola zanechána, bylo něco hodně sexuálního, byla úplně nahá, měla otevřené oči akolem krku provázek, který pocházel z téhož statku. Představte si ten výjev.“

Amaia si to dokázala představit velice dobře.

„Měla ruce v nějaké zvláštní poloze?“

„Pokud si vzpomínám, neměla. Šaty měla poházené okolo, jakoby nepořádně rozházené zároveň sobsahem kabelky, několika málo mincemi a bonbony… Dokonce něco leželo na ní.“

Amaia cítila cosi jako nával silné nevolnosti, která jí stáhla žaludek.

„Měla na sobě bonbony?“

„Ano, několik, byly poházené všude. Její rodiče nám řekli, že ráda mlsala.“

„Vzpomínáte si, jak byly na ní umístěny?“

Alfonso se nadechl a několik vteřin zadržel vzduch, než ho zase vydechl, což vyvolávalo pocit, že usilovně

vzpomíná.

„Většina byla rozházena kolem a mezi nohama, ale jeden měla na podbřišku, na okraji pubickéhoochlupení. Znamená to pro vás něco? My jsme se domnívali, že vypadly z kabelky, když ji útočníkprohledával, že snad hledal peníze. Bylo prvního v měsíci a možná si myslel, že tam má výplatu, tehdy se

všechno platilo kovovými mincemi.“

Otřáslo jí poznání.

„Jaký to byl měsíc?“

„Bylo to někdy jako teď, v únoru, pamatuju si to, protože za pár dní se narodila moje dcera Sofía.“

„Můžete mi o tom zločinu říct ještě něco, cokoli, co vzbudilo vaši pozornost?“

„Můžu vám říct něco, co vzbudilo moji pozornost na jiných vraždách za několik let, náhodou taky mladých

žen, které mi přivedly na mysl Teresu, i když to byla jenom maličkost, zajímavost. Matilde,“ řekl a obrátilse na manželku, „vzpomínáš si na to? Na ty učesané zavražděné?“

Manželka přikývla, ale nespustila oči z televize.

„Asi za půl roku byla objevena ,znásilněná‘ a uškrcená německá turistka nedaleko kempu ve Vera deBidasoa. Navzdory shodám to byl odlišný zločin. Tu dívku se pachatel pokusil znásilnit, byly na ní patrnéstopy zápasu; tomu zvířeti se to vymklo z ruky a oddělal ji. Taky byla uškrcena provazem z kempu. Pak,když byla mrtvá, jí rozřezal šaty, aby ji viděl nahou. Byl to zvrhlík, pracoval v ostraze kempu, odpornýchlap, asi padesátiletý, na kterého už si dřív stěžovali, že šmíruje návštěvnice kempu při sprchování.Zvláštní bylo, že navzdory veškerému násilí, které bylo na mrtvole patrné, měla vlasy rozčesané na dvěstrany a upravené, jako by pózovala na fotografii. Chlap to všechno popřel, že prý ji nezabil, neučesal, ale

byli tam svědkové, kteří je viděli, jak se několik dní předtím hádají, když ho ta dívka přistihla, jak čmuchá

kolem stanu, když se převlékala. Dostal dvacet let, drahoušek! O rok později jsme měli další případučesané oběti vraždy. Dívka se oddělila od skupiny pěších turistů v lese. Nejdřív si mysleli, že se ztratila, a

zorganizovali pátrací výpravy. Našli jsme ji až téměř za deset dní. Ležela pod stromem, jako by se o nějopírala, tělo vykazovalo nezvyklý stupeň dehydratace, což by soudní lékař dokázal vysvětlit lépe než já.Jde o to, že mrtvola vypadala jakoby mumifikovaná. Oblečení tam nebylo a někdo jí rozpletl uzel, kterýnosila, a vlasy pečlivě upravil po obou stranách těla, jako by ji učesal.“

Amaia téměř nedokázala ovládnout chvění nohou.

„Bylo něco na mrtvole?“

„Ne, nic, nic tam nebylo, ale měla ruce obrácené dlaněmi nahoru. Budila velmi zvláštní dojem, ale namrtvole nic nebylo, všechno bylo pryč, šaty, kalhotky, boty… I když teď si vzpomínám, že boty jsmeopravdu objevili, vlastně díky tomu ji našli. Byly na kraji stezky, která vedla dál do lesa.“

„Stály vedle sebe, jako by někdo šel spát nebo si zaplavat do řeky,“ přednášela Amaia.

„Ano,“ připustil a překvapeně na ni pohlédl. „Jak to víte?“

„Chytli jste pachatele?“

„Ne, neměli jsme stopy, nebyli žádní podezřelí… Vyslechli jsme její přátele a příbuzné, jako obvykle. Totéž

jako s Teresou, totéž jako u jiných. Mladé ženy, některé ještě skoro holčičky, sotva začaly žít. A někdojim zastřihl křídla…“

„Myslíte, že existuje možnost, abych se dostala k protokolům?“ zeptala se téměř prosebně.

„Předpokládám, že víte, čemu se věnuju… Když jsem odešel od policie, vzal jsem si kopie všech případů,

na nichž jsem pracoval.“

Jela autem do Elizonda a v hlavě se jí honily údaje, které jí právě poskytl Álvarez de Toledo. ProtokolyAmaie ukázaly obvyklé indicie, nejistá data, stejný typ oběti, modus operandi, který se zdokonaluje avybrušuje… Našla jeho původ, jeho smrtící stopu, která se rozšířila po celém údolí až do Vera de Bidasoa,a možná i dál. A teď si byla jistá, že vrah žije v Elizondu, a už věděla, že Teresa byla první, vražda zpříležitosti, ale ty další ho zavedly hodně daleko od domova. Teresa, která byla víc hezká než chytrá,„drzá“, jak by řekla amona Juanita, nestydatá a jistá si svým půvabem, dívka, která se ráda předváděla.Vrah nemohl odolat pokušení její každodenní přítomnosti, provokace, která předpokládala, že ji vidělkaždý den a pokládal ji za špinavou a zkaženou dívku, která si hrála na to, že je žena, třebaže si ještěnedávno měla hrát spíš s panenkami. Její existence mu začala připadat nesnesitelná, a tak ji zabil, stejnějako ostatní, aniž ji znásilnil, ale obnažil její dětské tělo, které překročilo hranice jeho ideálu slušnosti. Pak

se věnoval zdokonalení své techniky, rozříznuté šaty, ruce rozložené v odevzdání, pěkně učesané vlasypo obou stranách hlavy… A najednou nic, odmlčení na celá léta, léta, kdy pravděpodobně seděl ve vězeníza nějaký menší prohřešek, nebo se na nějakou dobu přestěhoval jinam, ale vyzrál a stal se chladnějším,vypiloval postup, možná jako posmrtnou poctu Terese, v únoru a s takovým drobným symbolem dětství,jakým byl bonbon zaměněný za sladký domácí moučník, který podle Amaiina mínění představoval jehonejautentičtější podpis.

Usnula vedle Jamese, když ve čtyři ráno vklouzla do postele jako tichý flamendr; věděla, že by měla spát,ale bála se, že toho nebude schopna kvůli neklidu, který panoval v jejím nitru. Nicméně okamžitě usnula a

spánek byl příjemný a hojivý, jak její tělo, ale především mysl potřebovaly. Vzbudila se za svítání apoprvé za celou dobu se cítila klidná a soustředěná. Sešla do obývacího pokoje, dala si záležet narozdělání ohně v krbu při stejném obřadu, jaký kdysi od malička prováděla každé ráno a už tolik let tonedělala. Sedla si k ohni, který se váhavě rozhoříval a… Už to měla. Resetovala. „Byla to dobrá rada,agente analytiku Dupree,“ pomyslela si. A okamžitě přinesla výsledky.

Fermín Montes se probudil v pokoji hotelu Baztán, kde strávil noc s Florou. Na polštáři objevil lístek sevzkazem: „Jsi úžasný. Zavolám později. Flora.“ Vzal ho do ruky a s mlasknutím políbil. Usmál se a protáhl,

až se dotkl čalouněného čela postele. Pak vlezl do sprchy, pobrukoval si popěvek a ani na chvilkunepřestal myslet na zázrak, jakým bylo poznat tuto ženu. Poprvé za víc než rok pro něj život začínal mítvýznam, protože v posledních měsících, a teď to věděl víc než jindy, byl jako pochodující mrtvola, zombie,

který se snaží vést iluzorní život, jenž mu teď nemohl připadat falešnější. Flora byla zázrak, který hovzkřísil, oživil mu srdce, které nebilo, jako lidský defibrilátor, který ho bez předchozího upozornění silnýmotřesem přivedl k fungování. Flora přišla a okamžitě se prosadila, všechno vytlačila a usadila se v jehoživotě, aniž žádala o povolení, a dala mu smysl a směr. Hned jak ji poznal, překvapila ho její síla, její silný

a nezkrotný charakter ženy, která se sama vypracovala, která pozvedla svůj podnik a bdí nad rodinou.Znovu se usmál, když na ni pomyslel, na její teplé tělo v poduškách. Skoro se té chvíle bál, stejně jako po

ní toužil, protože dávka jedu, kterou v něm zanechala jeho manželka, když ho opustila, se během posledních měsíců pomalu uvolňovala a působila jako chemická kastrace, která mu od jejího odchodubránila v pohlavním styku s kteroukoli jinou ženou. Tvář se mu zachmuřila, když si vzpomněl na její slovapři rozloučení… Jeho tehdejší patetické prosby mu skoro vehnaly červeň do tváří. Úpěnlivě žadonil, chtěl,

aby brala ohled na deset let, které strávili v manželství, zhroutil se, plakal a prosil ji, aby neodcházela, a v

nejhlubším záchvatu zoufalství po ní žádal vysvětlení, žádal ji, aby mu řekla proč, jako by v takové fázimohlo zdůvodnění nebo motiv ospravedlnit lidské ztroskotání. Ale ta prohnaná děvka odpovědělaposledním výstřelem, čestnou salvou přímo nad čáru ponoru.

„Proč? Chceš to vědět? Protože mi to dovede udělat jako mistr světa, a když skončí, udělá mi to znova.“

Pak s prásknutím dveří odešla a znovu ji uviděl až u soudu.

Věděl, že to řekla z nechuti, zlosti, pohrdání a odporu, smíchaných rovným dílem a do jisté míryvyvolaných jím samým v posledních záchvěvech lásky, ale i tak se mu její slova zadřela do hlavy a znělamu tam jako nežádoucí šelest. Dokud nepoznal Floru. Úsměv se mu znovu vrátil na rty, když se holil adíval se na sebe do zrcadla v tom hotelu, kde ona chtěla raději zůstat, aby se v městečku nedávalazáminka k řečem. S vášní se mu vrhla do náruče a on nezůstal chladným.

„Jako pořádný samec,“ řekl si, když se na sebe znovu zahleděl do zrcadla, a pomyslel si, že se už dlouhonecítil tak dobře a že možná, až se případ uzavře, by mohl požádat o místo v Elizondu.

Amaia se oblékla a vyšla na ulici. To ráno nepršelo, ale mlha plná vlhkosti pokrývala ulice jako patina

pradávného smutku a působila na lidi tak, že se při chůzi hrbili, jako by nesli velkou tíhu, a hledali útočištěv teplých bistrech. Hned ráno volala do Donostie, aby se dozvěděla, jak to vypadá s analýzou.

„Už na tom pracuju,“ odpověděla Josune. „Poslyš, mohlas mě upozornit, že je nižší inspektor Etxaide takhezký, byla bych si udělala depilaci.“

Takhle spolu žertovaly od univerzitních let, i když v tom cítila, že Josunin zájem je maličko hlubší. Málemjí řekla, že ztrácí čas, ale pak se rozhodla to nedělat. Usmívala se ještě chvíli poté, co zavěsila telefon.

Zdržovala se co nejvíc, než půjde na komisařství. Nejdřív se chtěla projít ke kostelu svatého Jakuba, alenašla chrám zavřený. Prošla se tedy okolními zahradami a po dětském hřišti, v pondělním ránu pustém.Obdivovala tlupu dobře vykrmených koček, které zřejmě žily pod kostelem a sotva se protáhly větracímiprůduchy ven. Kráčela po linii sledující zeď kostela a vzpomněla si na ne tak staré přesvědčení, kterépopisoval Barandiaran a podle něhož se z ženy, která třikrát obejde obvod kostela, stane čarodějnice.Vrátila se ke vchodu a pozorovala štíhlé stromy, které soutěžily o nejvyšší bod s věží s hodinami. Měla vúmyslu dojít až k radnici, ale silné poryvy větru, který začal foukat do nízkých mraků, přinesly odrazujícíkapky mrazivého deště. Změnila směr a pustila se ulicí Santiago až k cukrárnám, kde několik žen snídalo v

malých skupinkách přítelkyň. Když vešla do podniku Malkorra a zamířila k pultu, cítila zvědavé pohledy.Objednala si kávu s mlékem, která jí připadala nejlepší, jakou během dlouhé doby pila, a než odešla,koupila si kousky tradiční místní čokolády s celými lískovými oříšky, které se říkalo urrakin egina, vyrábělase ručně a proslavila tento podnik.

Amaia se chtěla chránit před deštěm rychlou chůzí pod balkony. Koupila si noviny Navarrský deník aDenní zpravodaj a zamířila k autu zaparkovanému v budově starého komisařství, které se nacházelo asi vpůli ulice. Dala přednost světlovlasé ženě řídící malé auto a napadlo ji, že ji zná z fotografií, které mělIriarte nad psacím stolem. Jela ulicemi ve špičce, kdy se rozváželo zboží, a tak se konečně dostala kekomisařství až téměř v poledne.

Na jejím stole ležely stejné fotografie a zpráva z laboratoře, kterou už dostala do kapesního počítače. Bylo

v ní to, co jí před dvěma dny řekla doktorka Takčenková: že se mouky neshodují. Byla provedenaanalýza HPLC. A novinka. Olejová skvrna na kozí kůži získané z provázku, kterým byly dívky zavražděny,byla rez se stopami uhlovodíků a vinného octa. Všechno velmi jasně prokázané.

Iriarte a Zabalza byli pryč. Jeden z policistů ve službě jí vysvětlil, že znovu vyslýchají poslední osoby, které

viděly dívky naživu. Z navarrské nemocnice ji informovali, že se Freddyho stav vyvíjí příznivě a už nenítak vážný. Téměř v jednu telefonoval Padua.

„Paní inspektorko, přišly některé výsledky Johanina případu a myslím, že vás bude zajímat tohle: řez napaži byl proveden elektrickým nožem nebo pilou na vyřezávání, i když se spíš přiklánějí k tomu prvnímu kvůli směru řezu; předpokládáme, že byl na baterie, protože tam není elektřina. A roztřepení, které jepatrné v horní části rány, je způsobeno kousnutím… Asi si vzpomínáte, že na pitvě udělali otisk.“

„Ano.“

„Tak z toho vyplývá, že to bez jakékoli pochybnosti byly lidské zuby.“

„Do prdele,“ zvolala Amaia.

„Vím, co mi chcete říct, ale už jsme to porovnali s chrupem nevlastního otce a neodpovídá to.“

„Do prdele,“ opakovala Amaia.

„Ano, to si taky myslím,“ odpověděl Padua.

„Bohoslužba a Johanin pohřeb budou zítra, matka mě požádala, abych vám to řekl.“

„Díky,“ odpověděla, jako by myslela na něco jiného. „Poručíku, jeden informátor mi řekl, že pozoroval

podezřelou činnost na pravém břehu řeky, v oblasti Arri Zahar. Za bukovým lesem jsou zřejmě nějaké

jeskyně, ve vzdálenosti asi čtyři sta metrů ve svahu. Určitě to nic nebude, ale…“

„Sdělím to útvaru ochranářů.“

„Ano, udělejte to, díky.“

„Já děkuju vám, paní inspektorko,“ chvíli zaváhal a ztišil hlas, aby nikdo neslyšel, co bude dál říkat. „Díky

za všechno, jsem vaším dlužníkem. Ukazujete mi, jak být dobrým vyšetřovatelem. A taky dobrým

člověkem. Když budete někdy něco potřebovat…“

„Nic mi nedlužíte, poručíku, jsme na jedné lodi, ale budu si to pamatovat.“

Zavěsila a zůstala tiše a nehybně sedět, jako by jakýkoli pohyb bránil toku myšlenek. Pak si na internetu

vyhledala poradní stránku a poslala otázku administrátorovi. Nalila si kávu s mlékem, pomalu ji popíjela

malými doušky a dívala se přitom z okna. V poledne zatelefonovala Jamesovi.

„Chtěl bys poobědvat se svojí ženuškou?“

„Vždycky, přijdeš domů?“

„Myslela jsem, že bychom si někam zašli.“

„Tak dobře, určitě jsi už myslela na to, kam.“

„Ty mě ale znáš! Ve dvě v El Kortarizaru, je to jedna z tetiných oblíbených restaurací. Je hodně blízko u

nás, jak se vjíždí do Elizonda ve směru z Irurity, a už jsem tam rezervovala místa. Jestli tam budete první,

objednejte si víno.“

Vyjela od komisařství, ale viděla, že má čas ještě téměř tři čtvrtě hodiny. Zatočila na silnici Alduides adojela ke hřbitovu. U vchodu bylo zaparkované další auto, ale uvnitř nikoho neviděla. Kráčela beze spěchu

mezi hroby a máčela si boty v příliš vysoké trávě, která vyrůstala mezi náhrobky, až našla hrob, kterýhledala. Byl označen malým železným křížkem. Zarmouceně zpozorovala, že jedno z ramen je ulomené.Na tabulce uprostřed stálo: Rodina Aldubeova a Salazarova. Když zemřela babička Juanita, bylo jí sedmlet, už si nepamatovala její tvář, ale pamatovala si vůni jejího domu, sladkou a trochu štiplavou jakomuškátový oříšek. Pach naftalínu v její skříni na bílé prádlo, vůně vyžehleného šatstva. Vzpomínala si najejí bílé vlasy stočené do uzlu a upevněné sponkami, zlatými jehlami ozdobenými květinami spojenýmidrobnými perličkami, což byl spolu s tenkým snubním prstýnkem na prstě jediný šperk, který na ní kdyviděla. Vzpomněla si na rytmické pohupování nohou, když jí seděla na klíně, podobné klusání koníka, apísničky, které zpívala v baskičtině sladkým hlasem, tak smutné, že ji někdy až rozplakaly.

„Amona,“ zašeptala. A na tváři se jí rozlil úsměv.

Šla dál do horní části hřbitova a v duchu si načrtla imaginární linie, které vycházely od kříže a tvořilypodzemní cesty toho infrasvěta, o němž mluvil Jonan. Uslyšela chraptivý šepot, rozhlédla se kolem sebe,ale nikoho neviděla. Déšť bubnující na látku deštníku zvuk úplně překrýval, ale když se obrátila, měladojem, že ho znovu slyší. Zavřela deštník a pozorně poslouchala. I když se do něj mísil hluk deštědopadajícího na náhrobky, tentokrát byl dokonale slyšet. Otevřela deštník a vykročila směrem, odkud se

ozýval.

Vtom uviděla jiný deštník. Byl červený a na okraji měl několik květin granátové a pomerančové barvy.Jeho vybarvení se zdálo nevhodné pro to místo, kde i nehořlavé květiny z umělé hmoty a látky vypadalysmyté deštěm. Ale ještě nevhodnější se zdálo, že ho nese muž. Držel ho šikmo, opřený o rameno, takžemu zakrýval téměř celou horní část těla. Muž se nehýbal, a i když poloha deštníku odrážela skoro veškerýzvuk jeho hlasu opačným směrem, dal se rozeznat nářek, který neustával, i když zároveň něco

nesrozumitelného šeptal.

Ustoupila až ke kříži a prošla po horní cestě, odkud se nabízel lepší pohled na hrobku rodiny Elizasuových.

Věnce a kytice z pohřbu se vršily na mramorové desce jako hranice. Květiny změkly a rozbředly a kyticezabalené v celofánu vypadaly bílé a pokryté kapičkami sražené vlhkosti z květin, které uvnitř zahnívaly.Když přišla blíž, rozeznala černobílé botasky Ainhoina bratra, který se nedokázal ovládnout, vzlykal jakomalé dítě, díval se upřeně na hrobku své sestry a pořád a pořád opakoval stejná slova.

„Promiň, promiň, promiň.“

Amaia několik kroků ustoupila rozhodnuta odejít, aby ji neviděl, ale zdálo se, že chlapec vnímá jejípřítomnost a začíná se otáčet. Měla právě čas skrýt se za deštníkem. Několik minut předstírala, že semodlí u hrobu, který byl před ní, dokud nepřestala cítit chlapcův pronikavý pohled. Obrátila se tam, odkud

přišla, vrátila se ke vchodu a pořád se kryla, aby ji nepoznal.

Když dorazila do restaurace, teta a James už objednali láhev červeného Remelluri a živě rozprávěli. V ElKortarizaru se jí vždycky líbilo prostředí, temné trámy, které podpíraly strop, a vždy zapálený krb spolu svůní připomínající pečenou kukuřici, která se jí zdála důvěrně známá a vyvolala v ní hlad, jakmilepřekročila práh u dveří. I když souhlasila s objednávkou smažené tresky a hovězího žebírka, odmítla víno

a požádala o džbánek vody.

„Opravdu tohle víno neochutnáš?“ podivil se James.

„Mám podezření, že budu mít dost rušné odpoledne, a nechci se cítit ospalá, jak se mi po vínu stává.“

„Znamená to, že jsi nějak pokročila?“

„To ještě nevím, ale myslím, že se přinejmenším doberu nějakých odpovědí.“ Odpovědi ne vždy vyřeší

záhadu. Krok za krokem, pomyslela si.

Jedli s chutí, mluvili o Freddyho zlepšení, z něhož se všichni radovali, a bavili se Jamesovými historkami ojeho začátcích v uměleckém světě. Když přinesli kávu, začal Amaie zvonit telefon. Vstala a šla ke dveřím,

než ho zvedla.

„Co mi povíš, Jonane?“

„Mouka od Ros a mouka, z níž bylo upečeno txatxingorri, se shodují na sto procent a mouka S11 a moukamoučníku se shodují na pětatřicet procent.“

„Poděkuj Josune, najdi nějaký fax a počkej, až ti zavolám.“

Zavěsila a znovu vešla dovnitř, aby se navzdory Jamesovým protestům a netknuté kávě rozloučila.Počkala, až bude zase venku, a znovu vyťukala číslo.

„Inspektore!“

„Dobré odpoledne, zrovna jsem vám chtěl volat,“ odpověděl Iriarte.

„Něco nového?“

„Mohlo by být. Jedna Ainhoina přítelkyně si vzpomněla, že když Ainhoa čekala na zastávce autobusu,prošla kolem ní po protějším chodníku, když šla za sestrou, která na ni čekala o kus dál. Tvrdí, že se nazastávce zastavilo auto a že se jí zdálo, že jeho řidič s Ainhoou mluvil, ale potom jelo dál a dívka dovnitřnenastoupila. Říká, že si na to nevzpomněla dřív, protože jí to nepřipadalo důležité, ani si není jistá, zdaauto řídil muž, nebo žena, ale dívka prý skutečně do auta nenastoupila.“

„Taky to mohl být vrah. Možná jí nabídl svezení a ona odmítla, protože ještě měla naději, že autobuspřijede, ale když minuty plynuly a viděla, že nejede, začala být nervózní a jemu stačilo jen trpělivě počkat,

až bude dostatečně bez sebe strachem, aby přijala nabídku a nastoupila do auta. Když jí to nabídlpodruhé, už jí to nepřipadalo jako tak špatná možnost, možná to dokonce viděla jako záchranu…“

„Všimla si auta?“

„Říkala, že mělo světlou barvu, béžovou, šedivou nebo bílou, dvoje dveře, typ dodávka, a myslí si, že naněm byla nějaká písmena. Ukázal jsem jí fotografie osmi nejběžnějších modelů dodávek, ale nerozezná je.

Můžeme v údolí hledat majitele dodávek s takovou charakteristikou, ale hned vám říkám, že jsou jichspousty. Skoro v každém obchodě, skladu nebo na statku mají nejméně jednu a jako na potvoru bývajíbílé. Je to typické pracovní auto, takže ve většině případů budou napsaná na jména mužů mezipětadvaceti a pětačtyřiceti lety.“

Amaia o tom uvažovala.

„Stejně to projdeme, skoro nic víc nemáme. Nejdřív prověříme, zda nějaký příbuzný nebo přítel obětí mánějakou podobnou, nebo zda si někdo nevzpomíná, kdo nějakou má, a začneme s rodinou AinhoyElizasuové. Dnes dopoledne byl její bratr na hřbitově a prosil u sestřina hrobu o odpuštění.“

„Možná cítí vinu, že to neřekl rodičům dřív. Dávají mu to za vinu, byl jsem u nich po pohřbu a vypadal

žalostně… Jestli ho budou dál takhle dusit, nedivil bych se, kdyby museli pohřbít další dítě.“

„Tyhle pohnutky často obsahují víc, než je na první pohled vidět. Možná jsou necitliví, anebo mají třeba

nějaké podezření a odmítání je způsob, jak to ventilovat.“

„Jste na komisařství?“

„Teď se tam chystám jet.“

„Dnes ráno jsem viděla vaši ženu, poznala jsem ji podle fotografií…“

„Ano?“

„Myslíte, že byste ji mohl přesvědčit, aby nám půjčila na odpoledne svoje auto?“

„Auto mé ženy?“

„Ano, potom vám to vysvětlím.“

„Dobře, když jí nechám svoje, myslím, že to nebude problém.“

„Výborně. Přivezte ho, ale neparkujte na komisařství.“

„Chápu,“ souhlasil.

Amaia vyšla do zasedací místnosti a čekala, až dorazí Iriarte. Procházela přitom výpovědi Carliných aAnniných přátel a vozy rodinných příslušníků.

„Vidím, že jste už začala beze mě,“ poznamenal Iriarte.

„Obávám se, že toho brzy necháme, mám na dnešní odpoledne jiný plán.“

Překvapeně na ni pohlédl, ale nic neřekl, posadil se a začal pracovat. Amaia vzala telefon a zavolala

Jonanovi.

„Našel jsi už nějaký fax?“

„Mám ho tady.“

„Dobře, pošli mi výsledky na komisařství do Elizonda.“

„Ale…“

„Udělej, co ti říkám, a vrať se, jakmile skončíš.“

Pět minut poté nakoukl do dveří místnosti nižší inspektor Zabalza.

„Právě poslali fax z Ústavu soudní anatomie ze San Sebastiánu.“

Amaia zůstala na svém místě a nechala Iriarteho, aby si ho přečetl jako první. Když skončil, podíval se na

ni velmi vážně.

„Vy jste žádala o tuto analýzu?“

„Je to tak, doktoři, kteří provedli zkoušky v Huesce, udělali druhou analýzu vzorků a objevili něco, covypadalo jako částečná shoda, a usoudili, že možná došlo k výměně mouky, a proto tam byla přimíchánave velmi malém množství. Včera večer přivezl nižší inspektor Etxaide vzorek mouky, kterou používali vpekárně Salazar ještě ani ne před měsícem, a já jsem ho poslala do San Sebastiánu; vybrala jsem si taklaskavost, kterou mi dlužila kolegyně z baskické Ertzaintzy. A tohle jsou výsledky. Dvacet zaměstnancůfirmy Mantecadas Salazar mělo k mouce přístup a je zvykem, že si berou domů, kolik potřebují. Stejně tak

jí mohli podělit příbuzné a přátele. To právě teď musíme vyšetřit.“

Zabalza vyšel z místnosti a zamířil do své kanceláře. Iriarte byl nezvykle zamlklý a procházel si znovu aznovu zprávu o analýze. Amaia zavřela dveře.

„Paní inspektorko, uvědomujete si, jak je tohle pro náš případ závažné? Je to nejdůvěryhodnější stopa,

jakou jsme zatím získali.“ Energicky kývla hlavou na souhlas. „A je spojena s vaší rodinou.“

„Vím, o čem mluvíte. Kvůli něčemu takovému vás komisař postavil do čela vyšetřování spolu se mnou, aproto jsem vám volala,“ prohlásila, poodešla k oknu a dívala se ven. „Teď bych potřebovala, abyste šelsem a na něco se podíval.“

Postavil se vedle ní. Amaia pohlédla na hodinky.

„Sotva čtvrt hodinky od chvíle, kdy přišel fax, a už je tady,“ řekla a ukázala na vůz, který právě parkovalpod oknem. Vystoupil z něj inspektor Montes, a než zamířil ke vchodu, zvedl oči k nim. Instinktivně o krok

ucouvli.

„Nemůže nás vidět, jsou tu zrcadlová skla,“ poznamenal Iriarte.

Amaia vykoukla ze dveří sálu právě včas, aby viděla, jak Fermín Montes vstupuje do Zabalzovy kanceláře.

Za pár minut zase vyšel a nesl si obálku stočenou do ruličky.

Pozorovali oknem, jak nastupuje do vozu poté, co se bedlivě rozhlédl kolem, a jak vyjíždí z parkoviště.

„Je zřejmé, že vztahy inspektora Montese k vám jako hlavě vyšetřovacího týmu zdaleka nejsou ideální a

neměl by bez povolení vynášet informace z komisařství, ani Zabalza mu to neměl dovolit, ale na druhou

stranu je součástí týmu a není divu, že chce být informován.“

„A nemyslíte si, že by se měl účastnit porad, které se za tím účelem konají?“ zeptala se Amaia, která měla

až po krk mužské solidarity, s níž se muži vždy pokoušeli omluvit činy, které by u žen kritizovali.

„Myslel jsem, že je nemocný, to mi řekl Zabalza.“

„Ano, dneska mu uvidíte na očích, jakou vážnou chorobou inspektor Montes trpí,“ prohlásila viditelně

rozzlobená. „Podařilo se vám zařídit, aby nám vaše paní půjčila auto?“

„Je zaparkované vzadu,“ odpověděl mrzutě. „Jak jste mi řekla,“ dodal, aby dal najevo, že není nepřítel.

Amaia si připadala trochu nepříjemně, že na něj byla tak příkrá, když jí od počátku poskytoval velkou

podporu. Zmírnila výraz a vzala si kabelku pověšenou přes opěradlo židle.

„Jdeme.“

Vůz Iriarteho manželky byl starý typ Micra se čtyřmi dveřmi, měl granátovou barvu a vzadu byly dětskéautosedačky. Inspektor jí předal klíče a ona si několik vteřin upravovala sedadlo a zrcátka. Když vyjeli zparkoviště, po Montesově autě nebylo ani stopy. Ale ona stopy nepotřebovala. Dobře věděla, kam míří.Jela pomalu a schválně otálela, aby mu dala čas tam dojet, a když už začal být inspektor Iriartenetrpělivý, vyjela z Elizonda směrem na Pamplonu. O pět kilometrů dál zastavila vůz na parkovišti hoteluBaztán. Iriarte se chtěl začít vyptávat, ale vtom poznal Montesův vůz zaparkovaný u vchodu dorestaurace. Amaia zaparkovala naproti a tiše čekala, dokud neuviděla přijíždět Flořin mercedes. Než Floravešla do restaurace, několikrát se rozhlédla kolem.

„Už chápu, proč jste potřebovala tohle auto,“ poznamenal Iriarte.

Amaia neřekla ani slovo, pokynula mu a oba vystoupili z auta. Úplně se zešeřilo, a přestože na parkovištikvůli časné hodině ještě nebylo tolik aut jako předešlého dne, mohli dojít dostatečně blízko, aby velkýmoknem viděli do jídelny. Montes seděl blíž k nim a neviděli mu do tváře. Flora se posadila proti němu apolíbila ho na rty. On jí podal srolovanou obálku, kterou otevřela.

Změna výrazu v jejím obličeji byla patrná i na velkou vzdálenost. Pokusila se usmát, i když se jí na tvářiobjevila jen křečovitá grimasa, pouze vzdáleně podobná úsměvu, který předstírala. Něco řekla a vstala.Montes ji následoval, ale ona mu položila ruku na prsa a přiměla ho, aby se zase posadil. Naklonila se,opět ho políbila a rychle vyšla z restaurace.

Sešla po třech schodech, které ji dělily od prostoru venku. V ruce nesla obálku a ve druhé klíče od auta.

Došla k mercedesu a aktivovala odemykání.

Amaia vystoupila zpoza auta a postavila se jí do cesty.

„Víš, že zmocnit se důkazů vztahujících se k nějakému vyšetřování je trestný čin?“

Sestra se prudce zarazila, pozvedla ruku k prsům a zbledla.

„Tys mě ale vyděsila!“

„Neodpovíš mi, Floro?“

„Co? Tohle?“ řekla a zvedla obálku. „To jsem našla na zemi, ani jsem se do toho nepodívala, nevím, co to

je. Chtěla jsem to odevzdat městské policii. Říkáš, že jsou to důkazy. Asi to upadlo inspektoru Montesovi.

Určitě ti řekne totéž.“

„Floro, otevřela jsi to a přečetla sis to, tvoje otisky jsou na každé stránce a já jsem viděla, jak ti to Montesprávě předal.“

Flora se usmála, jako by to nepokládala za důležité, a otevřela dveře auta.

„Kam jedeš, Floro?“ řekla inspektorka a zatlačila na dveře vozu. „Už víš, že je tam shoda, musíme si

promluvit a budeš muset jít se mnou.“

„To jsem ještě potřebovala slyšet,“ zaječela Flora. „To jsi tak zoufalá, že zatkneš celou rodinu? Freddyho,

Ros a teď mě… Zavřeš mě někam jako maminku?“

Nějací lidé, kteří vstupovali do bistra, se otočili a dívali se na ně. Amaia cítila, jak v ní narůstá vztek na

Montese. Freddy a Ros, znamená to, že ten zatracený neopatrný chlap vyslepičil její sestře každý krok

vyšetřování?

„Nezatýkám tě, ale víš od Montese, že mouka pocházela z tvé pekárny.“

„Mohl si ji vzít kterýkoli zaměstnanec.“

„To máš pravdu, proto potřebuju tvoji pomoc. Chci, abys mi vysvětlila, proč jsi mi neřekla, že jsi přešla na

jinou mouku.“

„To se stalo před několika měsíci, nemyslela jsem, že by to bylo důležité, ani jsem si na to nevzpomněla.“

„To nebylo před několika měsíci, mouka, kterou má doma Ros, je stará asi měsíc. A shoduje se.“

Flora si nervózně přejela rukou po obličeji, ale okamžitě nabyla sebeovládání.

„Tenhle rozhovor končí. Buď mě zatkneš, nebo se s tebou dál nebudu bavit.“

„Ne, Floro, tenhle rozhovor skončí, až já řeknu. Nenuť mě vodit tě na komisařství, nebo to udělám.“

„Ty jsi ale zlá!“ vyštěkla na ni starší sestra.

Něco takového nečekala.

„Já že jsem zlá… Ne, Floro, jenom dělám svoji práci, to ty jsi zlá. Tvoje existence nemá jiný smysl než

škodit, plivat jed, vyčítat a obviňovat všechny kolem tebe. Mně je to jedno, protože já každou chvíli

jednám s nejrůznější chátrou, ale jsou tu jiní, kterým vědomě ubližuješ, dokud je nezničíš, podrýváš jim

sebedůvěru jako Ros, nebo jim lámeš srdce jako chudákovi Víctorovi, když tě včera viděl s Montesem.“

Cynický úsměv, který se Floře usadil na tváři, když Amaia mluvila, se po jejích posledních slovech změnil

na překvapení. Amaia věděla, že trefila do černého.

„Viděl vás včera,“ opakovala.

„Musím s ním mluvit.“

Flora se obrátila, aby otevřela dveře vozu rozhodnuta odjet.

„To není třeba, Floro. Všechno mu bylo úplně jasné, když vás viděl, jak se líbáte.“

„Proto mi nezvedá telefon,“ poznamenala si Flora sama pro sebe.

„Jak má podle tebe reagovat, když jeden den prohlašuješ, že je to tvůj manžel, a druhý den tě vidí, jak se

líbáš s jiným chlapem?“

„Nebuď hloupá,“ odsekla Flora a zase se uklidnila. „Montes nic neznamená.“

„Ale co to vykládáš?“

„Víctor je muž, kterého jsem si vzala. Je a bude pro mě jediným mužem.“

Amaia nevěřícně zakroutila hlavou.

„Floro, já tu byla s ním, viděla jsem, jak Montese líbáš.“

Flora se samolibě usmála.

„Ničemu nerozumíš…“

Amaie to náhle jasně pochopila. Až příliš jasně.

„Jenom jsi ho využila, využila jsi informace, které ti donášel, jako teď,“ vyhrkla s pohledem na obálku.

„Nutné zlo,“ odpověděla Flora. Za jejími zády se ozvalo chraptivé zaúpění.

Inspektor Montes se zrůzněnou a pobledlou tváří stál dva metry od ní a začal se chvět, zatímco mu po

obličeji stékaly slzy. Padl na něj nejhlubší smutek. Amaia pochopila, že to slyšel, jestli ne všechno, aspoňFlořina poslední slova. Flora se k němu obrátila a zatvářila se znechuceně, jako by objevila zlomený

podpatek nebo škrábanec na svém mercedesu.

„Fermíne,“ zvolala Amaia zneklidněná tím, jak se Montes hroutí.

Ale on ji neposlouchal, znovu pohledem hledal Flořiny oči. Amaia viděla, že drží v ruce zbraň a ochable jisvírá. Začala křičet, když zvedl paži, zvedal ji velmi pomalu a nepřestal se dívat na Floru, na pár vteřin jízamířil na prsa, potom zbraň obrátil a přiložil ji k vlastní hlavě na spánek. Oči měl prázdné jako mrtvý.

„Fermíne, ne!“ zakřičela Amaia ze všech sil.

Iriarte ho chytil pod pažemi, odtáhl ho metr dozadu a vrhl se po pistoli, která spadla na zem. Amaia

běžela k nim a pomohla Iriartemu kolegu přemoct. Montes nekladl odpor, padl na zem jako stromsmrtelně zasažený bleskem, choulil se tam mezi loužemi s tváří obrácenou k zemi a plakal jako malé dítě.Amaia klečela nad ním. Když měla sílu zvednout oči, uviděla Iriarteho pohled, který beze slov hlásal, že by

byl raději udělal cokoli jiného než tohle, a taky viděla, že Flořin mercedes už tam není.

„To je děvka!“ vykřikla a vyskočila. „Zůstaňte u něj, prosím vás. Nenechávejte ho samotného,“ požádala

Iriarteho.

Ten přikývl a položil Fermínovi ruku na hlavu.

„Už jeďte. A buďte klidná, já se o něj postarám,“ řekl jí.

Amaia se sklonila, sebrala Montesovu pistoli a zastrčila si ji za pas. Jako šílená se řítila autem k Elizondu,až kola malého vozu skřípala. Přejela ulici Muniartea a zabočila do ulice Braulia Iriarteho, kde dojela až kedveřím pekárny. Když se chystala vystoupit z vozu, zazvonil jí telefon. Byl to Zabalza.

„Paní inspektorko, mám novinky: bratr Ainhoy Elizasuové pracoval loni v létě v zahradnické školce Viveros

Celayetta a o víkendech tam ještě chodí. Prohlédl jsem registr vozidel a mají tři bílé dodávky značkyRenault Kangoo. Zatelefonoval jsem tam a řekli mi, že ten kluk si minulý rok udělal řidičák, a tak s niminěkdy jezdí. A podržte se, v posledních týdnech dělali něco u nich na zahradě; ta ženská, co mi vzalatelefon, se nechala slyšet, že někdy půjčují dodávky důvěryhodným zákazníkům, a Ainhoin otec nedávnokoupil třicet stromků, které si odvezl domů jednou z dodávek spolu s dalším materiálem. Nedokázala toříct přesně, ale je si jistá, že si to auto několikrát půjčil.“

Poslouchala, co Zabalza říká, a její mozek ji přenesl daleko v čase. Bílé dodávky. Náhle si vzpomněla naněco, co jí kroužilo hlavou.

„Zabalzo, já teď zavěsím a za minutku vám zavolám zpátky.“

Slyšela, jak vydechl. Zklamaně. Vyťukala číslo Ros.

„Ahoj, Amaio.“

„Ros, měli jste v pekárně bílou dodávku, co se s ní stalo?“

„Uf, to už je dost dávno, když jsme koupili novou, Flora ji asi dala někomu z koncesionářů.“

Zavěsila a znovu zavolala na komisařství.

„Zabalzo, najděte v registru vozidla na jméno Flory Salazarové Iturzaetové.“ Čekala a přitom slyšela, jak

Zabalza ťuká do klávesnice počítače. Pozorovala malé okénko pekárny těsně pod střechou, které vždyckyzůstávalo otevřené. Uvnitř nebylo vidět světlo, i když Flořina kancelář vedla dozadu, a kdyby se tamsvítilo, nemohla by to vidět.

„Paní inspektorko,“ Zabalzův hlas prozrazoval rozmrzelost, „jsou tu tři vozidla napsaná na FloruSalazarovou Iturzaetovou. Jeden stříbrný mercedes z minulého roku, jeden červený Citroën Berlingo zroku 2009 a bílý Renault Terra z roku devadesát šest… Co mám udělat, šéfová?“

„Zavolejte inspektorovi Iriartemu a nižšímu inspektorovi Etxaidemu. Potřebuju povolení k prohlídcerenaultu, k domovní prohlídce Flořina bytu a k prohlídce pekárny,“ řekla a přejela si rukama po obličejistejným gestem, jaké předtím použila Flora a v němž poznávala hlubokou hanbu. „A přijeďte za mnou dopekárny. Já už jsem tady.“ Když Zabalza zavěsil, zašeptala. „Tady doma.“

Vystoupila z vozu, došla ke dveřím a poslouchala. Nic. Vytáhla klíč, který nosívala na krku, a než odemkladveře, instinktivně hledala pistoli. Když na ni sáhla, uvědomila si, že má Montesovu.

„Do prdele…“

Vzpomněla si na směšný slib Jamesovi, že nebude nosit svou pistoli. Rezignovaně se ušklíbla a pomyslelasi, že koneckonců slovo neporušuje. Otevřela dveře a rozsvítila světlo. Pohlédla dovnitř, kde to vypadalodokonale čisté a uklizené, a vešla bez ohledu na strašidla, která na ni volala z temných koutů. Prošlakolem staré díže a stolu na hnětení těsta a zamířila do Flořiny kanceláře. Flora tam nebyla, ale celákancelář vypadala spořádaně a vzorně jako samotná Flora. Amaia cítila stopu zuřivosti, která po ní zbyla,když tudy proběhla. Rozhlédla se kolem a hledala známku neladu, kterou našla na masivní dřevěné skříni,

jejíž dveře zůstaly pootevřené, nedovřené. Otevřela je a překvapeně se zarazila, když zjistila, že se jedná

o malou zbrojnici schovanou v kusu nábytku. Uvnitř spočívaly na svých místech dvě lovecké ručnice navysokou zvěř, ale prázdné místo svědčilo o tom, že další zbraň chybí. V dolní části skříně půl tuctupřeházených kazet na náboje vzbuzovalo dojem, že v nich něco schází.

To je typické pro Flořinu povahu, nikdy by nedovolila, aby někdo něco udělal za ni, dokonce ani tohle.Rozhlédla se kolem ve snaze nasát ze vzduchu informaci, která jí chyběla. Kam asi jede Flora, aby završila

své dílo? Určitě ne domů, spíš by si vybrala pekárnu nebo nějaké místo, které má větší vztah ke druhétváři jejího života. Možná k řece? Obrátila se ke dveřím, a když procházela kolem psacího stolu, uviděla na

něm rozložené korektury nové sestřiny knihy. Fotografie v sytých barvách, zjevně pořízená zkušenýmfotografem ve studiu, ukazovala tác ozdobený červeným ovocem, na němž spočíval tucet bochánků slesknoucími se krystalky cukru. Popis tiskacím písmem hlásal: Txatxingorri (Podle receptu Josefy„Tolosanky“).

Vytáhla telefon a vyťukala číslo.

Když se ozvala teta, utnula její pozdrav otázkou.

„Teto, říká ti něco osoba jménem Josefa Tolosanka?“

„Ano, ale už umřela. Josefa Uribeová, spíš známá jako ,Tolosanka‘, byla zesnulá tchyně tvé sestry,

Víctorova matka. Byla to silná osobnost… Pravda je, že chudák Víctor žil dost pod pantoflem a pak se

navíc oženil s další takovou ženskou od rány, s tvou sestrou. Dostal se z deště pod okap. Chudák chlapec.Víctor má druhé příjmení Uribe, ale je to tak, že té rodině vždycky říkali Tolosani, protože jejich dědečekodtamtud pocházel. Já jsem se s ní moc nestýkala, ale moje přítelkyně Ana María se s ní kamarádila, jestli

chceš, můžu se jí na ni vyptat.“

„Ne, teto, nech to být, to není třeba,“ řekla, kvapně vyšla z pekárny a na kapesním počítači si otevřelaelektronickou poštu, aby našla odpověď na otázku, kterou zadala na fóru a na kterou jí už odpověděli.Vnitřek plechových nádrží starých motorek se čistí sodou nebo octem, tím se vyleští a odstraní se takvšechny částečky rzi. Částečky rzi, k nimž přilnuly zbytky uhlovodíků a octa, a ty zase pronikly do jemnékozí kůže. Jemné kůže, do jaké se obléká motocyklista. Ještě cítila měkkost a vůni Víctorových rukavic a

kožené bundy, když ho v dešti objala.

Vzpomínala si, že několikrát byla na statku Víctorovy rodiny, když byla malá a její sestra Flora měla brzypo svatbě. Tehdy to byl typický statek zaměřený na chov dobytka. Josefina Uribeová ještě žila a řídilapráci v domě. Její vzpomínky o moc dál nesahaly. Starší žena, která jí nabídla svačinu, a průčelí plné žlutých květináčů s barevnými muškáty, ale už tehdy byly její vztahy s Florou chladné a odtažité, a brzy jitam přestala navštěvovat.

Řídila malý vůz Micra plnou rychlostí po silnici ke hřbitovu, a když ho minula, začala počítat statky, kterémíjela, protože si vzpomínala, že to byl třetí statek vlevo, a i když to ze silnice nebylo vidět, byl tammilník, který označoval, kudy odbočit. Zpomalila, aby měla jistotu, že znamení nepřehlédne, a vtomuviděla Flořin mercedes zaparkovaný na okraji silnice u cesty, která se nořila do lesíka, jenž jí ve tměpřipadal neproniknutelný. Nechala auto hned za mercedesem, ujistila se, že uvnitř nikdo není, a znovuproklela svůj skvělý nápad vyměnit si auto, protože veškerá výstroj zůstala v tom jejím. Prohledala kufr azaradovala se, že Iriarteho manželka byla předvídavá a vozila s sebou malou svítilnu, i když baterie byly

skoro vybité.

Než vešla do lesa, vyťukala Jonanovo číslo a trochu polekaně zjistila, že tam není signál. Zkusila číslo nakomisařství a pak na Iriarteho. Nic. Byl to lesík jehličnanů s nízkými větvemi a spoustou jehličí, kterépokrývalo půdu jako koberec, takže se v něm dalo kráčet jen pomalu a nejistě, i když se mezi stromyvinula zřetelná cestička. Amaia předpokládala, že místní lidé odedávna tu zkratku používali a její sestra seto také naučila v době, kdy tu jako novomanželka na statku manželových rodičů bydlela. Díky tomu, že se

Flora rozhodla dostat k domu přes les, a ne příjezdovou cestou, si mohla udělat představu o jejíchplánech. Despotická a dominantní Flora si dala dvě a dvě dohromady dřív než ona sama. Použila k tomupřesné informace, které dostávala od neprozíravého Fermína, oslabeného hypnotickou řadou příkoří.Amaia myslela na to, jak nestoudně se předvedla při nedělním obědě, na urážlivé poznámky ozavražděných dívkách, na její představy o slušnosti a na txatxingorri položené na stůl, které měly odvéstAmaiinu pozornost od skutečného viníka, muže, kterého nikdy nemilovala, ale kterého považovala zajednoho z lidí, za něž je zodpovědná, jako když pečovala o matku, starala se o rodinný podnik nebo každý

večer vynášela odpadky.

Flora ovládala svůj svět na základě disciplíny, pořádku a železné kontroly. Byla to jedna z žen ukutýchsilou údolí Baztán, jedna z těch etxeko andreak, které zůstaly v čele své rodiny a své země, když mužiodcházeli do daleka a hledali příležitost k výdělku. Z žen v Elizondu, které za epidemií pohřbívaly své dětia chodily pracovat na pole se slzami v očích, jedna z těch žen, které dobře znaly temnou a nečistoustránku lidské existence, které jí jen umyly tvář, učesaly ji a poslaly na nedělní mši v dobřevykartáčovaných botách.

Nevěděla jak, ale náhle se jí zmocnilo pochopení pro způsob, jakým její sestra žije svůj život, smíšené snepřekonatelným odporem vůči tomu, jak staví na odiv, že nemá srdce. Pomyslela na Fermína Montese,zhrouceného na parkovišti, a na sebe samotnou, jak se nešikovně bránila před dobře promyšlenýmisestřinými útoky.

A pomyslela na Víctora. Na svého milého Víctora, jak plakal jako dítě, když viděl Floru za sklem líbat

jiného. Na Víctora, který restauroval staré motorky a získával tak vytouženou minulost, na Víctora, který

žil v domě své matky, paní Josefy „Tolosanky“, jež uměla mistrně péct txatxingorri, na Víctora, kterýpřešel od dominantní matky k tyranské manželce. Na Víctora alkoholika, na Víctora, který měldostatečnou sílu vůle, aby vydržel dva roky střízlivý. Na Víctora, na muže mezi pětadvaceti a pětačtyřicetilety. Na Víctora znechuceného přivandrovalým imitátorem svého scénáře. Na Víctora posedlého ideálemčistoty a správnosti, který mu Flora vštípila jako způsob života, na muže, který ve svých vášních dospěl knaprostému sebeovládání, na vraha, který udělal velký skok, když se pustil do mistrovského plánu, jakzkrotit vášně, touhy, necudné pohledy na děvčata a špinavé myšlenky, které v něm probouzely svounestoudností a neustálým provokováním. Možná se nějaký čas snažil ohlušit své fantazie alkoholem, alepřišel okamžik, kdy byla touha tak naléhavá, že jedna sklenička žádala další a další, až byl schopen utišithlasy, které v jeho nitru volaly po tom, aby popustil uzdu svým touhám. Svým neustále potlačovaným

touhám.

Ale alkohol dokázal jen to, že ho Flora od sebe odehnala, a to pro něj bylo jako narodit se a zemřítnajednou, protože zároveň s osvobozením od její tyranské osobnosti, která ho donutila ovládat pudy, totaky znamenalo přestřihnout pupeční šňůru jediného vztahu se ženou, který pokládal za čistý, a s jediným

člověkem, který ho mohl zkrotit. Byl si jist, že si Flora něčeho všimla, ona, despotická královna, které nicneuniklo… Bylo nemožné, aby si neuvědomila, že Víctor chová v hloubi své duše démona, který ho usiluje

ovládnout a kterému se to někdy daří. Samozřejmě to věděla. Věděla to bezpochyby, když jí tehdy ránoAmaia přinesla txatxingorri nalezené na Annině těle. Svědčil o tom způsob, jakým ho vzala do ruky,přičichla k němu, dokonce ho ochutnala a s určitostí poznala, že představuje velmi zřetelný anezaměnitelný podpis, poctu tradici, pořádku a jí samé.

Amaia se v duchu ptala, jak dlouho jí trvalo, než vyměnila mouku, když ona odešla, v jakém okamžikuzačala Flora spřádat plán na svedení Montese a ve všem získala jistotu. Opravdu potřebovala potvrzenílaboratoře, nebo to věděla, už když ochutnala txatxingorri, když byla Anne nalezena mrtvá, když seposadila za tetin stůl a obhajovala ty zločiny, nebo tak jednala, aby si ověřila Víctorovu reakci?

Svah se skláněl na opačnou stranu, než byla silnice, pronikavá vůně pryskyřice povzbudila její nosní dírkya způsobila jí pálení očí, zatímco nedostatečné světlo baterky bledlo, až ji nakonec zanechalo v naprostétmě. Zůstala několik vteřin zticha, když se její oči přizpůsobovaly nedostatku světla, a stěží dokázalarozeznat náznak světla mezi stromy. Pak v úplné tmě uviděla nezaměnitelné poskakující záblesky baterky,

kterou nesla Flora. Skákaly ze stromu na strom a vyvolávaly v hustém lese dojem fotografických nebo

přírodních blesků. Vydala se směrem k místu, kde tušila konec lesa, natahovala ruce před tělo a pomáhala

si displejem mobilu, který sotva dosvítil k jejím nohám a každých patnáct vteřin zhasínal. Šoupalanohama kupředu a pokoušela se zrychlit, aby neztratila stopu Flořiny svítilny. Uslyšela za zády zašustění,a když se obrátila, šlehla ji do obličeje ostrá větev a udělala jí na čele hlubokou ránu, která hned začalakrvácet a ochromila ji, když ucítila, jak jí po tvářích stékají dvě stružky jako husté slzy. Telefon dopadlněkam k jejím nohám. Hmatala po ráně prsty a zjistila, že není příliš velká, i když je hluboká. Zatáhla zašálu, kterou měla na krku, a pevně si ji uvázala kolem hlavy, aby stáhla ránu a zastavila krvácení.Zmatená a dezorientovaná se pomalu obrátila a snažila se spatřit zářivou mlhu, kterou předtím vnímalamezi stromy, ale nic neviděla. Promnula si oči a ucítila lepkavou krev, která se začínala srážet. Pomyslelana to, jak asi vypadá její tvář, a přitom se jí zmocňoval pocit blízký panice. Vzrůstající paranoia ji přimělaposlouchat, přičemž se snažila nedýchat, protože si byla jistá, že je tam ještě někdo. Vykřikla leknutím,když uslyšela silné zahvízdání, ale okamžitě věděla, že jí neublíží, že tam je proto, aby jí nějak pomohl, ajestliže dostane příležitost vyjít z lesa, než vykrvácí, bude to s ním. Další hvízdání jasně zaznělo po jejípravici. Vztyčila se, držela si hlavu a postupovala směrem, odkud přicházel zvuk. Další krátké zahvízdánízaznělo před ní a najednou, jako by někdo roztáhl závěs, tam byl konec lesíka a louka, která se táhla ažke statku Uribeových.

Nedávno posekaná tráva usnadnila Amaie cestu k němu. Nevzpomínala si, že je louka za domem takrozlehlá. Dům byl osvětlen několika lucernami rozmístěnými kolem pěstěného trávníku, kde bylo kolembudov vystaveno staré náčiní na obdělávání pole předvedené jako umělecké artefakty. Ve slabém světle

jedné z luceren rozeznala ozbrojenou postavu Flory, která rozhodným krokem postupovala kolem zadní

části statku a zahnula ke hlavnímu vchodu. Pocítila chuť vykřiknout její jméno, ale ovládla se, když siuvědomila, že by také vzbouřila Víctora a že se dosud nachází na otevřeném prostranství. Ze všech sil serozběhla, až se dostala k ochranné zdi domu. Přitiskla se k ní, vytáhla Montesovu pistoli a poslouchala.Nic. Postupovala kupředu přitisknutá ke zdi a občas se ohlížela, vědoma si toho, že je tam vidět tak, jakobyla předtím vidět Flora. Opatrně došla až k hlavním dveřím, které se zdály přivřené a vycházelo z nichslabé světlo. Strčila do nich a sledovala, jak se těžce otvírají dovnitř.

S výjimkou rozsvícených světel nic nenasvědčovalo tomu, že je někdo v domě. Prohlédla místnosti vpřízemí a zjistila, že se od doby, kdy na statku vládla „Tolosanka“, skoro nezměnily. Rozhlédla se kolem ahledala telefon, ale nikde ho neviděla. Opatrně se opřela zády o zeď a začala pomalu stoupat poschodišti. Byly tam čtyři zavřené pokoje, jejichž dveře vedly na malé odpočívadlo, a ještě jedny na koncidalšího úseku schodiště. Jedny po druhých otvírala dveře do ložnic s nábytkem z masivního, ručněleštěného dřeva a silnými květovanými pokrývkami. Vydala se po posledním úseku schodiště s jistotou, že

v domě nikdo není, ale dál držela pistoli oběma rukama a nepřestala mířit. Když došla ke dveřím, bušenísrdce jí znělo v uších jako rytmické šlehání biče, které ji téměř ohlušovalo. Polkla a zhluboka se nadechlave snaze se uklidnit. Postavila se na stranu, otočila knoflíkem u dveří a rozsvítila světlo.

Za všechna léta, která strávila u policie jako inspektorka, se nikdy neocitla před oltářem. Za svého pobytu

v Quantiku viděla fotografie a videonahrávky, ale nic člověka nepřipraví na silný dojem, když najde oltář.„Může být v nějakém malém výklenku, uvnitř skříně nebo v kufru. Může zaujímat celou místnost nebosídlit v krabici, je to jedno. Když člověk na nějaký narazí, nikdy na to nezapomene, protože toto zvláštnímuzeum hrůzy, kam vrah věší své trofeje, je nejpůsobivější ukázkou lidské odpornosti, zvrácenosti azvrhlosti, s jakou se může setkat. Ať člověk studuje, jak chce, kolik chce profilů a analýz chování,nepozná, co to je pohlédnout do hlavy zloducha, dokud nenajde oltář.“

Vyděšeně zalapala po vzduchu, když spatřila rozšířenou sbírku fotografií, které měla na komisařství. Dívky

se na ni dívaly ze zrcadla velkého starodávného příborníku, na jehož skla Víctor systematicky rozmístilvýstřižky z novin, články o basajaunovi, smuteční oznámení o smrti dívek, která vyšla v novinách, adokonce několik vzpomínkových záběrů z pohřbů. Byly tu fotografie rodin na hřbitově, u hrobů pokrytých květinami, i skupin studentů střední školy, které vyšly v místním zpravodaji, a pod nimi řada fotografiípořízených bezpochyby na místě zločinu, které krok za krokem jako úvodník smrti ukazovaly záběry, jakaranžoval scénu. Zdokumentované obrazové vysvětlení hrůzy a historie vrahových postupů v jeho hrůznékariéře. Amaia užasle pozorovala množství výstřižků, které působením času zežloutly a působením vlhkosti

se krabatily v rozích. Některé byly z doby před dvaceti lety a byly tak krátké, že zaujímaly sotva několikřádek, v nichž se psalo o zmizení turistek z kempu a výletnic na místech vzdálených od údolí, dokonce ina druhé straně hranic.

Byly umístěny schodovitě, na vrcholku se nacházelo jméno Teresy Klasové a vykřikovalo, že ona jekrálovnou toho zvláštního pekelného kruhu. Byla první, byla to dívka, kvůli níž Víctor ztratil hlavu do témíry, že riskoval a zabil ji několik metrů od domu, ale zdaleka v něm nevyvolala hrůzu, její smrt hovzrušila tak, že v průběhu následujících dvou let zavraždil přinejmenším tři další ženy jako smírné oběti;mladé dívky odpovídající jasnému profilu provokujících adolescentních děvčat, které přepadával v lesedost diletantsky ve srovnání s vytříbeností, jakou teď u svých zločinů vykazoval.

Oltář jako tento vyprávěl o vývoji neúprosného vraha, který se věnoval své práci po tři roky a pak setéměř na dvacet let odmlčel. Stejnou dobu žil s Florou a denně se omamoval obrovským množstvímalkoholu pod tíhou jha, které na sebe sám uvalil, přijal ho a pokládal za jedinou volbu, aby byl schopensnést kázeň nezbytnou pro život po boku Flory, aby nepovolil otěže svým instinktům. Zničující neřest,kterou udržoval v mezích přesně do okamžiku, kdy přestal pít, osvobozen od Flořiny železné kontroly auklidňující otupělosti způsobené alkoholem. Zkusil to znovu, vrátil se k ní, aby jí ukázal své pokroky, aby jí

předvedl, co je znovu schopen pro ni udělat, a místo rozevřené náruče, o níž snil, našel Flořin studený a

bojovný pohled.

Její pohrdání bylo rozbuškou, třaskavou směsí, startovním výstřelem na dráze k ideálu dokonalosti ačistoty, který diktoval všem ostatním ženám, všem těm, které se svými mladými a provokujícími tělytakovým ideálem chtěly být. Mezi fotografiemi na oltáři našla vlastní oči a na chvilku si myslela, že vidísvůj odraz v zrcadle. Její vlastní fotografie zaujímala čestné místo uprostřed oltáře, vytisknutá nafotografickém papíře, bezpochyby tiskárnou, a vystřižená ze záběru, kde byla vedle svých sester. Natáhlaruku, aby se obrázku dotkla, skoro jistá, že se plete, nahmatala suchý hladký papír a skoro měla chuť hostrhnout, ale vtom se polekala, když uslyšela nezaměnitelné zadunění výstřelu. Vrhla se dolů po schodech

s jistotou, že někdo vystřelil před statkem.

Flora se postavila u vchodu do stájí, a aniž řekla slovo, namířila na Víctora pušku. Překvapeně se obrátil,ale nevyděsil se, jako by její návštěva byla milá a vítaná.

„Floro, neslyšel jsem tě přijíždět, kdybys mi předem zavolala, dal bych se víc do pucu,“ řekl s pohledemna zamaštěné rukavice, které si pomalu svlékal, a šel přitom ke vchodu. „Byl bych třeba mohl i něcouvařit.“

Flora neodpověděla, ani nehnula brvou, ale pořád na něj mířila puškou.

„Ještě můžu něco udělat, když mi dáš pár minut, abych se dal trochu do pořádku.“

„Nepřišla jsem na večeři, Víctore,“ Flořin hlas byl tak mrazivý a prostý emocí, že Víctor zase začal mluvit,pořád se přitom usmíval a udržoval smířlivý tón.

„Tak ti teda můžu ukázat, co dělám. Pracoval jsem na jedné motorce,“ ukázal za sebe, „restauruju ji.“

„Dneska se nepeče?“ zeptala se Flora, aniž změnila polohu, a hlavní pušky ukázala na litinová dvířka odkamenné pece vestavěné do zdi statku.

Usmál se a pohlédl na svou ženu.

„Měl jsem v úmyslu péct zítra, ale jestli chceš, můžeme péct spolu.“

Flora hlasitě vydechla s obvyklou nechutí a přitom zakroutila hlavou, aby dala najevo rozhořčení.

„Cos to udělal, Víctore? A proč?“

„Ty už víš, co jsem udělal, a víš proč. Víš to, protože si myslíš totéž, co já.“

„Ne.“

„Ano, Floro,“ řekl smířlivě. „Řekla jsi to, vždycky jsi to říkala. Ony, ony si o to koledovaly, chodily oblečenéjako prostitutky, provokovaly muže jako děvky a někdo jim musel ukázat, co se takovým zkaženým

holkám stane.“

„Tys je zabil?“ zeptala se, jako by se navzdory tomu, že na něj mířila puškou, snažila uvěřit, že je tovšechno absurdní omyl, a čekala, že on to popře, že po tom všem to snad bude jen strašnénedorozumění.

„Floro, od nikoho jiného nečekám, že to pochopí, ale od tebe ano. Protože ty jsi jako já. Všichni to vidí,

mnozí mají stejný názor jako ty a já, že mládež kazí naše údolí drogami, svým oblékáním, svojí hudbou a

sexem. A nejhorší jsou ty holky, nemyslí na nic jiného než na sex, je to v tom, jak mluví, co říkají, jak seoblékají. Jsou to kurvičky. Někdo musel něco udělat, ukázat jim cestu tradice a úcty ke kořenům.“

Flora se na něj dívala zhnuseně a nepokoušela se zakrýt své ohromení.

„Jako Teresa?“

Mírně se usmál a naklonil hlavu na stranu, jako by vzpomínal.

„Teresa, ještě pořád na ni každý den myslím. Teresa s krátkými sukněmi a výstřihy, nestoudná jako celýBabylon. Viděl jsem jen jednu lepší.“

„Myslela jsem, že to byla náhoda… Tehdy jsi byl mladý, byl jsi zmatený a ony… Byly to černé ovce.“

„Tys to věděla, Floro? Vědělas to a přijala jsi mě?“

„Myslela jsem, že to zůstalo za námi.“

Jeho tvář potemněla a na ústech se mu objevil bolestný výraz.

„A zůstalo to za námi, Floro, dvacet let jsem se držel a snažil jsem se co nejvíc, jak jen se člověk můžesnažit, musel jsem pít, abych to ovládl, Floro. Nedovedeš si představit, co to je, bojovat proti něčemutakovému. Ale tys mnou pohrdla právě pro moji oběť, odehnalas mě od sebe, nechalas mě samotného ajako podmínku jsi mi dala, abych přestal pít. A já jsem to udělal, udělal jsem to kvůli tobě, Floro, jakojsem to dělal celý život, jako jsem dělal všechno.“

„Ale zabíjel jsi malé holky,“ prohlásila udiveně, „zavraždil jsi malé holky.“

Začal si připadat dotčeně.

„Ne, Floro, tys je neviděla, jak se nabízely jako coury… Dokonce souhlasily s tím, že nastoupí ke mně doauta. Nebyly to malé holky, Floro, byly to děvky. Nebo by se z nich děvky brzy staly. Ta Anne, ta bylanejhorší ze všech, vždyť dobře víš, že spala s tvým švagrem, že útočila na moji rodinu, ničila posvátnýmanželský svazek Ros, naší milované hloupé Ros. Myslíš si, že Anne byla malá holka? Tak ta holčička semi nabídla jako děvka, a když jsem to s ní chtěl skoncovat, podívala se mi do očí jako ďábel, skoro seusmála a proklela mě: ,Proklínám tě,‘ to mi řekla, a ani když byla mrtvá, nemohl jsem jí ten úsměv dostatz tváře.“

Flořin obličej se náhle stáhl v grimase a ona začala plakat.

„Zabil jsi Anne, jsi vrah,“ řekla, jako by se o tom právě přesvědčila.

„Jak sama říkáš, Floro, někdo musel udělat správné rozhodnutí, byla to otázka zodpovědnosti, někdo tomusel udělat.“

„Mohl jsi se mnou promluvit, jestli jsi chtěl uchránit naše údolí, existují jiné způsoby než zabíjení malých

holek… Víctore, ty jsi nemocný, musíš být blázen, protože jestli ne, není to možné.“

„Nemluv se mnou tak, Floro.“ Krotce se usmál jako dítě, které lituje nějakého uličnictví. „Floro, já tě mám

rád.“

Po tváři se jí koulely slzy.

„Já tě mám taky ráda, Víctore, ale proč jsi mě nepožádal o pomoc?“

Popošel dva kroky k ní, zarazil se a usmíval,

„Žádám tě o ni teď. Co mi řekneš? Pomůžeš mi péct?“

„Ne,“ vyhrkla, zvedla pušku a s tváří už zase klidnou řekla: „Nikdy jsem ti to neřekla, ale nesnášímtxatxingorri.“ A vystřelila.

Víctor se na ni díval a ještě víc doširoka rozevřel oči, jako by ho překvapil její čin a intenzivní nával horka,který se mu šířil v břiše, vyšplhal do hrudi, rozjasnil mu oči a umožnil mu postřehnout druhou dámupřítomnou u jeho konce. Anne Arbizuová, zahalená do bílého pláště, který jí částečně kryl hlavu, se na něj

dívala od vchodu s úšklebkem vyjadřujícím cosi mezi hnusem a potěšením. Než se mu dostalo druhéhovýstřelu, uslyšel ji smát se jako belagile.

Amaia vyběhla z domu, spěchala k rohu a pevně svírala Montesovu pistoli Glock, zatímco pozorněnaslouchala jakémukoli zvuku svědčícímu o pohybu. Uslyšela druhý výstřel a dala se do běhu. Když sedostala na konec zdi, opatrně vykoukla na severní stranu statku, kde kdysi dávno stály stáje. Zobrovských zelených dveří vycházelo silné světlo, barvilo trávník na smaragdovo a vypadalo na místěpůvodně určeném pro koně a krávy nepatřičně. Flora stála v prostoru dveří, držela ručnici v úrovni prsoua mířila dovnitř, aniž by dala najevo zaváhání.

„Zahoď tu pušku, Floro,“ vykřikla Amaia a namířila na ni svou zbraň.

Flora neodpověděla, udělala krok do stájí a zmizela jí z očí. Amaia šla za ní, ale uviděla jen beztvarý stínna zemi, podobný hromádce starých šatů.

Flora seděla u Víctorova těla. Ruce měla potřísněné krví, která mu prýštila z břicha, hladila ho po tváři abarvila tak jeho čelo na červeno. Amaia došla k ní, sklonila se, aby jí vzala zbraň, která jí ležela u nohou,

potom schovala pistoli Glock za záda, sehnula se nad Víctorem, položila mu prsty na krk a pokoušela senahmatat pulz, zatímco hledala v jeho kapse telefon, jímž zavolala Iriartemu.

„Potřebuju sanitku na silnici Alduides, třetí statek za hřbitovem, máme tu zranění střelnou zbraní, čekám

vás tady.“

„Amaio, to je zbytečné,“ zašeptala Flora, jako by se bála, že Víctora vzbudí, „je mrtvý.“

„Ach, Floro,“ vydechla a položila jí ruku na hlavu, zatímco jí srdce krvácelo, když pozorovala sestru, jak

hladí Víctorovo nehybné tělo. „Jak jsi to mohla udělat?“

Flora zvedla hlavu jako zasažená bleskem, důstojně se vztyčila jako středověká světice na hranici. Měla

pevný hlas, v němž bylo možné rozeznat stopu únavy.

„Pořád ničemu nerozumíš. Někdo ho musel zastavit, a kdybych měla čekat, až to uděláš ty, bylo by celé

údolí plné mrtvých děvčat.“

Amaia ucukla rukou, kterou měla položenou na její hlavě, jako by ji do ní chytla křeč.

O dvě hodiny později.

Doktor San Martín vyšel z Víctorovy stáje, kde potvrdil jeho úmrtí. K Amaie přišel inspektor Iriarte a tvářil

se soustrastně.

„Co vám řekla moje sestra?“ chtěla vědět.

„Že našla na parkovišti hotelu Baztán zprávu o původu mouky, že si dala dvě a dvě dohromady, že si

vzala pušku, protože měla strach, přestože si vůbec nebyla jistá, ale rozhodla se vzít si ji na ochranu,kdyby se ukázalo, že Víctor je vrah. Že se ho na to ptala a on to nejen přiznal, ale kromě toho se začalchovat velmi násilnicky, výhrůžně postupoval k ní a ona, protože se cítila v nebezpečí, bez přemýšlenívystřelila. Ale on nepadl a šel dál k ní, a tak vystřelila znovu. Říká, že si to moc neuvědomovala, udělalato prý instinktivně, protože byla vyděšená. Bílá dodávka je uvnitř, pod plachtou. Flora řekla, že ji používal

on, když jezdil pro motorky, které restauroval, a v peci a v kuchyni byla mouka v pytlích firmy

Mantecadas Salazar, v podkroví navíc ta sbírka hrůz.“

Amaia hlasitě vydechla a zavřela oči.

O deset hodin později.

Amaia se dostavila na pohřeb Johany Márquezové, vmísila se mezi lidi a modlila se za věčný klid její duše.

O osmačtyřicet hodin později.

Amaia přijala telefonát poručíka Paduy.

„Obávám se, že budete muset udělat výpověď o vašem informátorovi. V jeskyni, kterou jste nám

označila, četníci z odboru ochrany životního prostředí našli lidské kosti různé velikosti a původu. Podlepočtu odhadují, že to jsou pozůstatky asi dvanácti mrtvol, které byly nějakým způsobem hozeny dojeskyně. Podle soudního lékaře tam některé jsou přes deset let a na všech jsou stopy lidských zubů. Vím,na co se chcete zeptat, a odpověď zní ano. Odpovídají kousnutí na Johanině mrtvole, a ne, neodpovídajíotiskům Víctora Oyarzábala.“

O patnáct dní později, právě když se na knižním trhu v celé zemi objevila Flořina kniha S chutí apotěšením, soudce Floru zprostil všech obvinění a ona se rozhodla vzít si dlouhou dovolenou na Costa del

Sol, zatímco o vedení podniku Mantecadas Salazar se starala Rosaura. Prodej nejenže nepoklesl, ale

během pár týdnů se z Flory stala jakási místní hrdinka. Koneckonců, v údolí Baztán se vždycky těšily úctě

ženy, které dělaly to, co musely udělat.

Osmnáct dní poté Amaie zatelefonovala doktorka Takčenková.

„Paní inspektorko, vychází najevo, že jste nakonec měla pravdu. GPS francouzské hlídkové služby

zachytily před dvěma týdny přítomnost asi sedmileté samice, která se chovala dost dezorientovaně a

sestoupila do údolí. Nemusíte se ničeho obávat. Linnete už je zase v Pyrenejích.“

O měsíc později.

Menstruace nepřišla. Ani příští měsíc, ani ten následující…

Vysvětlivky

Aizkolari: dřevorubec tradičně porážející stromy. V současnosti je to specialista na řezání kmenů v

tradičním lidovém sportu baskického venkova.