Kathy Reichs

Temperance Brennanová 08. Svaté kosti

FAKTA

– Od roku 1963 do roku 1965 prováděl izraelský archeolog Jigael Jadin s týmem mezinárodních dobrovolníků výzkum v Masadě, kde se v prvním století židé vzbouřili proti Římu. Jadinovi pracovníci odkryli úlomkovité a promíchané ostatky asi pětadvaceti koster v jeskyních označených jako Loci 2001/2002, které se nacházejí pod stěnou na jižním okraji vrcholu. Na rozdíl od ostatních lidských ostatků nalezených v hlavním komplexu na severním konci Masady nebyl objev těchto kostí neprodleně oznámen tisku.

V devadesátých letech se objevila fotografie jediné, netknuté kostry, která byla během vykopávek v letech 1963–1965 rovněž objevena v Loci 2001/2002. Fyzický antropolog projektu Nicu Haas se o této kostře nikde nezmiňuje, ani ji nikde nepopisuje. Nehovořilo se o ní ani v uveřejněných Jadinových zprávách či rozhovorech.

– Při vykopávkách v Masadě se nepořizovaly žádné záznamy. Konaly se ovšem pravidelné briefingy mezi Jadinem a jeho pracovníky. Zápisy z těchto schůzek jsou archivovány v kampusu Hebrejské univerzity na hoře Skopus. Stránky z období objevu a odkrývání Loci 2001/2002 chybí.

– Šestisvazková publikace o vykopávkách v Masadě neobsahuje popis kostí pětadvaceti pomíchaných koster, ani jediné spojené kostry, ani obsahu Loci 2001/2002.

– Ačkoli Nicu Haas měl kosti u sebe déle než pět let, nezveřejnil jediný poznatek o pětadvaceti pomíchaných kostrách ani o jediné kompletní kostře z Loci 2001/2002. Haasovy rukou psané poznámky obsahující i kompletní soupis kostí naznačují, že tuhle kostru nikdy nedostal.

– Koncem šedesátých let v rozhovoru pro tisk Jigael Jadin prohlásil, že datování pomocí uhlíku C14 se provádí velmi zřídka a že není jeho úkolem takové testování požadovat. Časopis Radiocarbon uvádí, že Jadin v témže období odeslal pro datování pomocí uhlíku C14 vzorky z ostatních izraelských vykopávek. Bez ohledu na nejistotu panující ve věci stáří ostatků z Loci 2001/2002 Jadin nikdy nezaslal jejich vzorky k testování.

– V roce 1968 byly při stavbě silnice severně od Starého města v Jeruzalémě nalezeny kosterní pozůstatky „ukřižovaného muže“. Tento mrtvý – Jehochanan, zemřel v prvním století ve věku asi pětadvaceti let. Z jedné jeho patní kosti byly vyjmuty zbytky hřebu a dřeva.

– V roce 1973 australský novinář Donovan Joyce publikoval svou knihu The Jesus Scroll (Ježíšův svitek), nakl. Dial Press. Joyce tvrdil, že navštívil Izrael, setkal se s dobrovolníkem, který pracoval v Jadinově týmu, a viděl svitek z prvního století obsahující poslední vůli a závěť „Ježíše, syna Jakubova“, který byl z Masady odcizen. Podle Joyce byl svitek propašován z Izraele, patrně do SSSR.

– V osmdesátých letech dělníci odhalili hrobku v Talpiotu, jižně od Starého města v Jeruzalémě. Hrobka obsahovala pohřební schrány nadepsané jmény Mara (Marie), Jehuda, syn Ješuův (Juda, syn Ježíšův), Matja (Matouš), Ješua, syn Jehosefův (Ježíš, syn Josefův), Joses (Josef) a Maria (Marie). Současný výskyt těchto jmen v jedné hrobce je velmi neobvyklý. Kosterní vzorky byly podrobeny analýze DNA.

– V roce 2000 americký archeolog James Tabor se svým týmem objevil čerstvě vyloupenou hrobku v Hinómském údolí za Jeruzalémem. Hrobka obsahovala dvacet pohřebních schrán; všechny kromě jedné byly rozbité. V dolní komoře bylo nalezeno pohřební roucho s fragmenty lidské kostry a vlasů. Testování uhlíkem C14 ukázalo, že roucho pochází z prvního století. Mikroskopický průzkum odhalil, že vlasy byly čisté a bez vší, z čehož lze usuzovat, že zemřelý měl vysoké postavení. Antropologická analýza určila, že ostatky patří dospělému muži. Sekvenční analýza DNA stanovila příbuzenské svazky mezi většinou ostatních osob pohřbených v hrobce.

– V roce 2002 izraelský sběratel starožitností Oded Golan promluvil o existenci schránky z prvního století nadepsané „Jakub, syn Josefův, bratr Ježíšův“. Na podzim byla tato schránka vystavena na veřejnosti. Odborníci se sice shodují, že tato malá kamenná rakev pochází z prvního století, ovšem autentičnost nápisu obklopují pochybnosti. Nepřímé důkazy naznačují, že schránka pochází z blízkosti Hinómu, možná i z Taborovy hrobky s rouchem.

Izraelskému památkovému úřadu byla předložena formální žádost o provedení testů DNA u kosterního materiálu nalezeného v Jakubově schránce. Sekvenční analýza DNA by umožnila porovnání ostatků z Jakubovy schránky s ostatky odkrytými v Taborově hrobce s rouchem v Hinómském údolí. Žádost byla zamítnuta.

V době, kdy šla tato kniha do tisku:

– V lednu 2005 bylo vzneseno obvinění proti Odedu Golanovi a několika dalším osobám ve věci padělání starožitností. Pan Golan trvá na své nevině a výpovědi, že Jakubova schránka je pravá. Názory odborných kruhů se liší.

1

Charles „Kovboj“ Bellemare o Velikonocích povečeřel šunku, hrášek a bramborovou kaši, vymámil ze své sestry dvacku, odjel k drogovému doupěti ve Verdunu a zmizel.

V létě se dům, co býval drogovým doupětem, prodal za pěkný balík. V zimě nové majitele pořádně otrávilo, že jim netáhne krb. V pondělí sedmého února pán domu otevřel komín, aby ho prošťouchnul násadou od hrábí. Do hromádky popela sletěla vysušená noha.

Táta zavolal poldy. Poldové zavolali hasiče a Bureau du coroner. Koroner zavolal laborku soudního lékařství. Případ vyfasoval Pelletier.

Pelletier a dva pracovníci z márnice stáli venku na trávníku už necelou hodinku poté, co noha vypadla. Označit situaci za zmatenou by bylo asi jako prohlašovat, že den D byl poněkud rušný. Pobouřený otec. Hysterická matka. Děti s vykulenýma očima. Fascinovaní sousedé. Naštvaní poldové. Překvapení hasiči.

Doktor Jean Pelletier je nejstarší z pěti patologů v LSJML – Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine legale, což je hlavní laboratoř soudního lékařství v Quebeku. Má bolavé klouby, bolavé zuby a nulovou toleranci ke všemu a ke všem, co marní jeho čas. Pel-letierovi stačil jediný pohled, aby si vyžádal bourací kouli.

Vnější stěna komína byla rozdrcena na prach. Zevnitř vyndali pěkně vyuzenou mrtvolu, připoutali ji na nosítka a převezli k nám do laboratoře.

Druhý den Pelletier prohlédl ostatky a prohlásil: „Ossements“. Kosti.

V tu chvíli na scénu vcházím já, doktorka Temperance Brennanová, soudní antropoložka pro Severní Karolínu a Quebec. La Belle Province a Dixie? To je dlouhé povídání. Všechno to začalo výměnnou stáží mezi mou domovskou alma mater v Charlotte a McGillovou univerzitou. Když roční stáž skončila, vyrazila jsem zpět na jih, ale stále jsem fungovala jako konzultantka pro laboratoř v Montrealu. Po deseti letech pořád cestuji sem a tam a stále čekám na pořádnou prémii od aerolinek za nalétané kilometry.

Pelletierova demande d’expertise en anthropologie už mi ležela na stole, když jsem dorazila do Montrealu na svůj únorový pobyt.

Byla středa, šestnáctého února, a ostatky z komína už byly sestavené do úplné kostry. Ačkoli oběť patrně nebyla přívržencem pravidelných prohlídek u zubaře, takže lékařské záznamy se použít nedaly, všechny důležité znaky na kostech ukazovaly na Bellemarea. Věk, pohlaví, rasa a odhadovaná výška spolu s hřeby v pravé lýtkové a holenní kosti mi prozradily, že se dívám na dávno ztraceného Kovboje.

Kromě vlasové zlomeniny lebeční báze, patrně způsobené neplánovaným potápěním v komíně, jsem nenašla žádné stopy poškození.

Právě jsem dumala nad tím, jak a proč se chlap vyšplhá na střechu a spadne do komína, když mi zazvonil telefon.

„Vypadá to, že potřebuji vaši pomoc, Temperance.“ Jedině Pierre LaManche mne oslovoval plným jménem a kladl výrazný přízvuk na poslední slabiku, takže se mu to rýmovalo spíše se slovem „trans“ než „kredenc“. LaManche sám sobě patrně přidělil mrtvolu, která se nacházela ve stavu rozkladu.

„Pokročilý rozklad?“

„Oui.“ Šéf se odmlčel. „A další komplikace.“

„Komplikace?“

„Kočky.“

No, potěš pánbůh.

„Hned jsem dole.“

Uložila jsem zprávu o Bellemareovi do počítače, vyklouzla z laboratoře, prošla skleněnými dveřmi oddělujícími sekci soudního lékařství od zbytku poschodí, zatočila do vedlejší chodby a stiskla tlačítko u jediného výtahu. Do tohoto výtahu se dalo nastoupit pouze ze dvou zabezpečených poschodí, v nichž se nacházela LSJML, a z kanceláře koronera v jedenáctém patře. Výtah měl jedinou cílovou stanici: márnici.

Sjela jsem do suterénu a pátrala v paměti, co se povídalo dnes ráno na pracovní poradě.

Avram Ferris, šestapadesátiletý ortodoxní žid, se pohřešuje už týden. Ferrisovo tělo objevili včera večer v přístěnku v horním patře budovy, kde sídlila jeho firma. Žádné stopy vloupání. Žádné stopy zápasu. Sekretářka tvrdila, že se choval divně. „Sebevražda zastřelením“ – to byl závěr na místě činu. Rodina ovšem sebevraždu tvrdošíjně odmítala.

Koroner nařídil pitvu. Ferrisovi příbuzní a rabín protestovali. Rozpoutala se vášnivá debata.

A já se měla právě podívat na kompromis, k němuž dospěli.

A na práci kočičích zubů.

Od výtahu jsem zamířila nalevo a zahnula doprava směrem k márnici. Blížila jsem se k vnějším dveřím pitevního křídla, když jsem zaslechla nějaké zvuky z čekárny – bezútěšné místnůstky vyhrazené příbuzným, které si pozvali k identifikaci mrtvých.

Tiché vzlyky. Ženský hlas.

Představila jsem si tu pustou místnost s umělými květinami, plastovými židlemi a oknem diskrétně zakrytým závěsem a pocítila obvyklou lítost. V LSJML neděláme nemocniční pitvy. Žádné cirhózy jater v konečném stadiu. Žádné rakoviny slinivky. My tu jsme kvůli vraždám, sebevraždám, nehodám, náhlým a neočekávaným úmrtím. A v naší čekárně sedávají lidé, na které právě dopadl úder nemyslitelného a nepředvídatelného. Jejich žal mne pořád dojímá.

Tahem jsem otevřela jasně modré dveře a pokračovala úzkou chodbou kolem počítačového střediska, sušicích věšáků a nerezových vozíků napravo a dalších modrých dveří nalevo. Na každých byl nápis SALLE D’AUTOPSIE. Pitevna. U čtvrtých dveří jsem se zhluboka nadechla a vstoupila.

Kromě koster dostávám případy shořelých, mumifikovaných, zohavených a rozložených těl. Mým úkolem je určit totožnost, kterou smrt vymazala. Pitevnu číslo čtyři používám nejčastěji, protože je vybavená zvláštní ventilací. Dnes ráno ovšem ventilační systém očividně nestíhal a pach rozkladu se vznášel všude kolem.

Některé pitvy se odehrávají před prázdným hledištěm. Jiné přitahují diváky. I přes ten smrad byla na pitvu Avrama Ferrise všechna místa k stání vyprodaná.

LaManche. Jeho asistentka Lisa. Policejní fotograf. Dvě uniformy. Detektiv ze S?rété du Quebec, jehož jsem neznala. Vysoký chlapík s pihami a kůží bělejší než tofu.

A další detektiv ze SQL Tohohle jsem znala. Andrew Ryan. Metr devadesát. Pískové vlasy. Modré oči dávných vikingů.

Kývli jsme si na pozdrav. Polda Ryan. Antropoložka Tempe.

Jako kdyby oficiálních diváků nebylo víc než dost, u nohou mrtvoly stáli těsně vedle sebe další čtyři lidé – stěna odporu.

Rychle jsem si je prohlédla. Všichni muži. Dva něco přes padesát, dva spíš k šedesátce. Tmavé vlasy. Brýle. Bradky. Černé obleky. Jarmulky.

Jejich pohledy mě pečlivě hodnotily. Osm sepjatých rukou zůstalo za čtverými strnulými zády.

LaManche sundal masku a představil mě kvartetu pozorovatelů.

„Vzhledem ke stavu těla pana Ferrise potřebujeme antropologa.“

Čtvero zmatených pohledů.

„Doktorka Brennanová je odbornicí na kosterní anatomii.“ LaManche hovořil anglicky. „Plně si uvědomuje vaše zvláštní potřeby.“

Kromě toho, že musím být opatrná při odebírání krevních a tkáňových vzorků, jsem neměla o jejich zvláštních potřebách ani páru.

„Upřímnou soustrast, určitě je to pro vás velká ztráta,“ řekla jsem a přitiskla si k hrudi psací desku.

Čtvero pochmurných přikývnutí.

Jejich „ztráta“ ležela na prostředním stole a od nerezové oceli ji oddělovala igelitová fólie. Další fólie byly rozložené na podlaze kolem stolu. Prázdné nádoby, sklenice a ampulky už stály připravené na pojízdném vozíku.

Tělo bylo svlečené a umyté, ale zatím nebyl proveden jediný řez. Na pultě ležely dva papírové sáčky. Odhadla jsem, že LaManche už skončil s vnějším ohledáním včetně testu přítomnosti střelného prachu a dalších důkazů na Ferrisových rukou.

Osm očí mne sledovalo, když jsem přistoupila k zemřelému. Pozorovatel číslo čtyři předpažil a znovu spojil ruce před genitáliemi.

Avram Ferris vážně nevypadal, že zemřel před týdnem. Spíš připomínal mrtvolu z Clintonova funkčního období. Oči měl černé, jazyk fialový, na pokožce skvrny v barvě oliv a baklažánů. Břicho bylo nafouklé, šourek naběhlý do velikosti balonu.

Tázavým pohledem jsem u Ryana žádala vysvětlení.

„Teplota v přístěnku dosahovala devadesáti dvou stupňů,“ poznamenal.

„Jak to?“

„Kočky asi otočily termostatem,“ odpověděl Ryan.

Rychle jsem počítala. Devadesát dva Fahrenheita, to je asi pětatřicet Celsia. Žádný div, že Ferris trhnul národní rekord v rychlosti rozkladu.

Jenomže horko nebylo jediným problémem tohohle pána.

Udeří-li hlad, i ti nejmírnější z nás se stávají poněkud nevypočitatelnými tvory. Při hladomoru nastupuje zoufalství. Id převálcuje etiku. Jíme. Přežíváme. Tento společný instinkt řídí stádová zvířata, dravce, karavany a fotbalová mužstva.

Dokonce i Alík s Mickou se mění na hyeny.

Avram Ferris udělal jednu chybu; odbouchnul se v místnosti, kde s ním byly dvě krátkosrsté domácí kočky a jedna siamka.

A velmi omezené zásoby Friskies.

Obešla jsem stůl.

Ferrisovy levá spánková a lebeční kosti byly podivně rozevřené. Ačkoliv jsem neviděla týlovou kost, bylo zřejmé, že to odnesla zadní část hlavy.

Natáhla jsem si rukavice, vsunula dva prsty pod lebku a začala ji prohmatávat. Kost povolila jako blátíčko. Zadní stranu držela pohromadě jen pokožka hlavy.

Pustila jsem hlavu a prohlížela obličej.

Jen stěží se dalo odhadnout, jak asi Ferris vypadal, když byl ještě živý. Levá líc byla macerovaná. Na lícní kosti byly rýhy od zubů a její úlomky se v tom rudém guláši zářivě leskly.

Pravá strana Ferrisova obličeje byla sice opuchlá a mramorovitá, ale jinak vcelku netknutá.

Narovnala jsem se a přemýšlela, jak asi ke zmrzačení došlo. I přes to horko a hnilobný pach se kočky nepustily doprava od Ferrisova nosu ani dolů ke zbytku těla.

Už jsem chápala, proč mě LaManche potřebuje.

„Na levé straně obličeje byla otevřená rána?“ zeptala jsem se ho.

„Oui. A ještě jedna v zadní části lebky. Kvůli rozkladu a ohlodání nelze určit trajektorii střely.“

„Budu potřebovat všechny rentgeny lebky,“ oznámila jsem Lise.

„Orientace?“

„Ze všech úhlů. A budu potřebovat tu lebku.“

„Nepřipadá v úvahu.“ Pozorovatel číslo čtyři se probral. „Na něčem jsme se dohodli.“

LaManche zvedl ruku v rukavici. „Mou povinností je dobrat se v tomto případu pravdy.“

„Dal jste své slovo, že se nebudou odebírat žádné vzorky.“ Přestože ten muž měl v obličeji barvu ovesné kaše, na tvářích mu vyrazily růžovoučké skvrnky.

„Nebude-li to zcela nevyhnutelné.“ LaManche – ztělesnění rozumu.

Pozorovatel číslo čtyři se obrátil k muži po své levici. Pozorovatel číslo tři vystrčil bradu a přes povislá víčka zíral kamsi dolů.

„Ať mluví.“ Klid. Rabínská trpělivost.

LaManche se otočil ke mně.

„Doktorko Brennanová, pokračujte v rozboru. Lebka a všechny nepoškozené kosti zůstanou na svých místech.“

„Doktore LaManchi…“

„Pokud se to ukáže jako neproveditelné, pracujte běžným způsobem.“

Nemám ráda, když mi někdo říká, jak mám dělat svou práci. Nemám ráda, když musím pracovat s neúplnými informacemi anebo ne zrovna optimálním postupem.

Mám ráda Pierra LaManche. Vážím si ho. Je to ten nejlepší patolog, jakého znám.

Pohlédla jsem na šéfa. Starý pán téměř nepostřehnutelně kývl. Spolupracuj, tak zněl jeho signál.

Stočila jsem pohled k obličejům nad Avramem Ferrisem. V každém z nich jsem spatřovala odvěký zápas: dogma versus pragmatismus. Tělo jako chrám. Tělo jako trubice, uzliny, moč a žluč.

V každém z nich jsem viděla úzkost ze ztráty.

Stejnou úzkost, jakou jsem zaslechla před pár minutami.

„Samozřejmě,“ řekla jsem tiše. „Zavolejte mě, až budete připraveni stáhnout kůži.“

Pohlédla jsem na Ryana. Mrknul na mě. Polda Ryan naznačuje, že je taky Ryan milenec.

Když jsem odcházela z pitevního křídla, ta žena stále plakala. Její společnice nebo společníci byli potichu.

Zaváhala jsem, nechtělo se mi rušit jejich smutek.

Opravdu? Anebo se jen vymlouvám, abych se mohla schovat za ochranný štít?

Velmi často bývám svědkem cizího žalu. Znovu a znovu přihlížím onomu čelnímu nárazu, kdy si pozůstalí uvědomují, jak se jim život změnil. Už žádné společné večeře. Žádné rozhovory. Žádné pohádky před spaním.

Vídám tu bolest, ale jako pomoc nemám co nabídnout. Jsem venku, voyeur, co se dívá, teprve když už je po bouračce, po požáru, po střelbě. Já patřím k těm ječícím sirénám, žluté pásce, zataženému pytli na mrtvoly.

Nedokážu zmírnit ten obrovský žal. A tuhle svou neschopnost nenávidím.

Připadala jsem si jako zbabělec a zamířila k čekárně.

Seděly tam vedle sebe dvě ženy, ale navzájem se nedotýkaly. Té mladší mohlo být stejně dobře třicet jako padesát. Měla bledou pokožku, husté obočí a kudrnaté tmavé vlasy svázané v týle. Na sobě měla černou sukni a dlouhý černý svetr s vysokým rolákem, který se jí otíral o bradu.

Starší žena byla tak vrásčitá, že mi připomněla panenky z křížal, které vyrábějí v severokarolínských horách. Byla oblečená do šatů, které jí sahaly až ke kotníkům a zdobil je límeček v černofialovém odstínu. Místo tří horních knoflíků visely jen uvolněné nitě.

Odkašlala jsem si.

Křížalová babička zvedla oči a na tváři s desetitisícem vrásek se leskly slzy.

„Paní Ferrisová?“

Zkroucené prsty se sevřely, stiskly kapesníček a pak znovu povolily.

„Jsem Temperance Brennanová. Budu pomáhat při pitvě pana Ferrise.“

Hlava stařenky se naklonila doprava a paruka jí tak sklouzla do ne zcela optimálního úhlu.

„Přijměte prosím mou upřímnou soustrast. Vím, jak je to pro vás těžké.“

Mladší žena ke mně zvedla dvě neuvěřitelně fialové oči. „Opravdu?“

Dobrá otázka.

Pochopit něčí ztrátu je velice obtížné. Vím to. Porozumět jejich bolesti mohu jen zčásti. I to vím.

Bratr mi zemřel na leukemii, když mu byly tři roky. Babička mi umřela, když jí bylo přes devadesát. A pokaždé byl ten žal živý, vnikl mi do těla a usadil se hluboko v morku kostí a konečcích nervů.

Kevin byl skoro ještě miminko. Babička si žila ve vzpomínkách, do kterých jsem já nepatřila. Milovala jsem je. Oni milovali mě. Ale nebyli středem mého života a v obou případech se dala jejich smrt předvídat.

Jak se člověk vyrovná s náhlou ztrátou manžela? Anebo dítěte?

Nechtěla jsem si to ani představovat.

Mladší žena dál trvala na svém. „Vy vůbec nedokážete pochopit, jaký žal cítíme.“

Zbytečná konfrontace, pomyslela jsem si. I trapná kondolence je pořád kondolence.

„Samozřejmě že ne,“ řekla jsem a podívala se na její společnici a pak zpátky na ni. „Bylo to ode mě troufalé.“

Ani jedna nepromluvila.

„Je mi velice líto vaší ztráty.“

Mladší žena čekala tak dlouho, až jsem si myslela, že neodpoví.

„Jsem Miriam Ferrisová. Avram je… byl můj manžel.“ Miriam zvedla ruku, pak zaváhala, jako by si nebyla jistá, kam ji má posunout. „Dora je Avramova matka.“

Ruka se třepotavě přiblížila k Doře a pak klesla, aby se opět propletla se svou sestrou.

„Předpokládám, že naše přítomnost při pitvě asi není regulérní. Nemůžeme nic dělat.“ Miriamin hlas z té bolesti ochraptěl. „Je to tak…“ Slova se vytratila, ale její oči se pořád upíraly přímo na mě.

Hledala jsem nějakou útěchu, vzpruhu nebo jen pár laskavých slov. Nevymyslela jsem nic. Upadla jsem do starých klišé.

„Opravdu chápu, jaké to je, ztratit milovaného člověka.“

Doře zaškubalo v pravé tváři. Ramena se jí nachýlila a hlava ještě víc poklesla.

Došla jsem k ní, dřepla si na bobek a chytila ji za ruku.

„Proč Avram?“ Zakuckala se. „Můj jediný syn? Matka by neměla pohřbívat syna.“

Miriam pronesla cosi hebrejsky nebo snad v jidiš.

„A kdo je ten Bůh? Proč tohle dělá?“

Miriam znovu promluvila, tentokrát s tichým pokáráním.

Dora ke mně zvedla oči. „Proč si nevzal mě? Jsem stará. Jsem připravená.“ Vrásčité rty se třásly.

„Tak na tohle neznám odpověď, paní.“ I můj hlas byl najednou chraplavý.

Slza z Dořiných očí mi skápla na palec.

Dívala jsem se dolů, na tu jedinou mokrou kapičku.

Polkla jsem.

„Mohu vám přinést trochu čaje, paní Ferrisová?“

„Není třeba,“ opáčila Miriam. „Děkujeme.“

Stiskla jsem Doře ruku. Cítila jsem suchou kůži, křehké kosti.

Připadala jsem si k ničemu. Napřímila jsem se a podala Miriam svou navštívenku.

„Ještě pár hodin budu nahoře. Kdybych pro vás mohla něco udělat, zavolejte mi.“

Když jsem vycházela z čekárny, všimla jsem si, že mě z druhé strany chodby sleduje jeden z vousatých pozorovatelů.

Zastavila jsem se, muž vykročil a postavil se mi do cesty.

„To od vás bylo velice laskavé.“ Jeho hlas měl obzvlášť skřehotavý zvuk, jako když Kenny Rogers zpívá „Lucille“.

„Jedna žena přišla o syna. Druhá o manžela.“

„Viděl jsem vás tam vevnitř. Bylo mi jasné, že jste soucitný člověk. Čestný člověk.“

Co to má znamenat?

Muž zaváhal, jako kdyby sám sebe o něčem přesvědčoval. Pak sáhl do kapsy, vytáhl obálku a podal mi ji.

„Kvůli tomuhle Avram Ferris zemřel.“

2

V obálce byla černobílá fotografie. Na ní naznak ležící kostra se zvrácenou lebkou, čelisti dokořán v jediném strnulém výkřiku.

Otočila jsem obrázek. Vzadu bylo napsané datum říjen 1963 a rozmazaná písmena. H de 1 H. Možná.

Tázavě jsem pohlédla na vousatého pána, který mi zastoupil cestu. Nehodlal nic vysvětlovat.

„Pane…?“

„Kessler.“

„Proč mi to ukazujete?“

„Jsem přesvědčen, že tohle je důvod úmrtí Avrama Ferrise.“

„To už jste říkal.“

Kessler si založil ruce. Rozpažil. Dlaněmi si třel nohavice.

Čekala jsem.

„On říkal, že mu hrozí nebezpečí.“ Kessler zabodl čtyři prsty do fotografie. „Prý kdyby se s ním něco stalo, bude to kvůli tomuhle.“

„Tohle vám dal pan Ferris?“

„Ano.“ Kessler se ohlédl přes rameno.

„Proč?“

Místo odpovědi jen pokrčil rameny.

Stočila jsem oči zpátky k fotografii. Kostra byla natažená, pravá paže a bok částečně zastíněné nějakým kamenem nebo lištou. Vedle levého kolene ležel v prachu nějaký předmět. Povědomý předmět.

„Odkud to pochází?“ zeptala jsem se a zvedla hlavu. Kessler se opět ohlížel za sebe.

„Z Izraele.“

„Pan Ferris se obával, že jeho život je v nebezpečí?“

„Byl vyděšený. Říkal, že kdyby ta fotka vyšla na světlo, byla by to katastrofa.“

Jaká katastrofa?“

„To nevím.“ Kessler zvedl obě dlaně. „Podívejte, já nemám ponětí, co je na té fotce. Nevím, co to znamená. Jen jsem souhlasil, že ji vezmu k sobě. Nic víc. Jinak s tím nemám nic společného.“

„Co jste měl společného s panem Ferrisem?“

„Byli jsme obchodní partneři.“

Natáhla jsem ruku s fotografií. Kesslerovi klesly paže k bokům.

„To, co jste mi řekl, teď povězte detektivu Ryanovi,“ vybídla jsem ho.

Kessler ustoupil. „Víte tolik co já.“

V té chvíli mi zazvonil mobil. Vytáhla jsem ho z opasku.

Pelletier.

„Zase mi volali kvůli Bellemareovi.“

Zamávala jsem obrázkem ve svých rukou. Kessler zavrtěl hlavou a spěchal chodbou pryč.

„Můžete už Kovboje propustit?“

„Právě jdu nahoru.“

„Bon. Jeho sestra se už navlíká do smutečních šatů.“

Když jsem zavěsila a otočila se, chodba byla prázdná. Fajn. Dám tu fotku Ryanovi. Určitě má kopii seznamu pozorovatelů. Když to bude chtít prošetřit, kontakt na Kesslera si zjistí.

Stiskla jsem tlačítko u výtahu.

V poledne jsem měla hotovou zprávu o Charlesi Bellemareovi. Závěr zněl, že i přes velice podivné okolnosti se Kovboj na poslední jízdu vypravil jen kvůli vlastní nerozvážnosti. Nažhavit se, šlehnout si a ulítnout. Nebo spadnout – v Bellemareově případě. Co tam nahoře sakra dělal?

U oběda mě LaManche informoval, že s ohledáním ran na Ferrisově hlavě na místě činu byly problémy. Rentgenové snímky ukazují jen fragment jedné kulky a naznačují, že zadní část lebky a levá polovina obličeje jsou roztříštěné. Také mě informoval, že moje analýza bude ze všeho nejdůležitější, protože kvůli řádění koček došlo k narušení polohy kovových částeček, které jsou na rentgenu viditelné.

Kromě toho Ferris upadl s rukama pod sebou. Vzhledem ke stupni rozkladu nelze provést průkazný test na přítomnost střelného prachu.

V půl druhé jsem opět sjížděla do márnice.

Ferrisovo torzo bylo nyní otevřené od hrdla ke stydké kosti a jeho orgány plavaly v uzavřených nádobkách. Zápach v místnosti už dosáhl hodnot červené zóny.

Byl tady Ryan, fotograf a ještě dva ze čtyř dopoledních pozorovatelů. LaManche počkal pět minut, pak kývl hlavou na asistentku.

Lisa provedla řez za Ferrisovýma ušima a přes temeno hlavy. Pomocí skalpelu a prstů oddělovala kůži; pracovala odshora dolů a v pravidelných intervalech přikládala popisky pro fotografa. Jakmile byly úlomky volné, LaManche a já jsme je začali zkoumat, kreslit a ukládat do nádob.

Když jsme skončili s horní a zadní částí Ferrisovy hlavy, Lisa oddělila kůži z obličeje a my s LaManchem jsme zopakovali celou proceduru; zkoumali, načrtávali, ustupovali fotografovi. Pomalu jsme vyjímali úlomky, které kdysi bývaly Ferrisovou čelistní, jařmovou, nosní a spánkovou kostí.

Ve čtyři bylo vše, co zbylo z Ferrisova obličeje, zpět na svém místě a řez ve tvaru Y přes hruď a břicho byl pečlivě zašitý. Fotograf měl nafocených pět ruliček filmu. LaManche měl stoh nákresů a poznámek. Já měla čtyři nádoby se zakrvácenými úlomky.

Právě jsem je čistila, když se v chodbě před mou laboratoří objevil Ryan. Sledovala jsem jeho příchod okénkem nad umyvadlem.

Rozhodná tvář, modré oči. Tak modré, že mu to snad i škodí.

Anebo mně?

Když mě Ryan uviděl, přitiskl dlaně a nos na sklo. Cákla jsem na něj vodu.

Ustoupil o krok a ukázal na dveře. „Otevřeno,“ artikulovala moje ústa. Zamávala jsem, aby šel dovnitř, a po tváři se mi rozlil připitomělý úsměv.

No tak jo. Třeba pro mě Ryan zas není tak špatný.

K tomuto závěru jsem ovšem dospěla teprve nedávno.

Skoro deset let se Ryan a já potácíme v našem ne-vztahu, co pořád končí a zase začíná. Nahoru dolů. Ano ne. Horko zima.

Horko horko.

Ryan mě přitahoval už od samého začátku, ale budování nějakého vztahu tu stálo v cestě mnohem víc překážek, než bylo signatářů Prohlášení nezávislosti.

Já jsem přesvědčená, že práce a zábava se nemají míchat dohromady. Žádná mrazivá romance pro seňoritu. Ani nápad.

Ryan pracuje v oddělení vražd. Já v márnici. Zákaz vztahů na pracovišti. Překážka číslo jedna.

A pak Ryan sám o sobě. Každý zná jeho životopis. Narodil se v provincii Nova Scotia irským rodičům. Jednou mladičký Andrew bohužel chytil do ruky ten nesprávný konec rozbité láhve od piva, která dopadla na hlavu jiného motorkáře. Nakonec se vynořil z temnot, upsal se hodným hochům a vystoupal až na post detektiva poručíka u provinciální policie. Dospělý Andrew je laskavý, inteligentní a zcela přímočarý, pokud jde o práci.

A všude dobře známý jako největší Casanova policejního kanclu. Zákaz vztahu s proutníkem. Překážka číslo dvě.

Jenomže Ryan se sladkými řečičkami nakonec přece jen prodral přes moje zadní vrátka a já do toho po letech zavilého odporu nakonec spadla. Před Štědrým dnem se přihnala překážka číslo tři.

Lily. Devatenáctiletá dcera s iPodem, kroužkem v pupíku a bahamskou matkou, memento z masa a kostí Ryanovy dávné jízdy s Divokými hochy.

Ačkoli byl Ryan poněkud překvapený a vyděšený, přijal hřích své minulosti s otevřenou náručí a učinil pár rozhodnutí ohledně své budoucnosti. O Vánocích se zavázal k rodičovství na dálku. Ještě tentýž týden mě požádal, abych se k němu nastěhovala.

Tak bacha, hochu! Tenhle návrh jsem vetovala.

Přestože se o kavalec stále dělím se svým kočičím společníkem Birdiem, s Ryanem nesměle tancujeme kolem předběžného návrhu pracovní smlouvy.

Dosud to byl moc pěkný tanec.

A výhradně na domácím parketu. Necháváme si to pro sebe.

„Jak to jde, zlato?“ zeptal se Ryan, když vstoupil do dveří.

„Dobře.“ Další úlomek jsem přidala k těm, co už schnuly na korkové desce.

„To je ten šprajclej v komíně?“ Ryan hleděl na box obsahující Charlese Bellemarea.

„Jo, popřej Kovbojovi šťastnou cestu,“ opáčila jsem.

„Dostal jednu do palice?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vypadá to, že se nakláněl, kam neměl. Nemám páru, proč seděl na římse u komína.“ Stáhla jsem si rukavice a namydlila ruce. „Kdo byl ten blonďák dole?“

„Birch. Bude se mnou dělat na Ferrisovi.“

„Nový parťák?“

Ryan potřásl hlavou. „Výpůjčka. Myslíš, že se Ferris odbouch sám?“

Otočila jsem se a střelila po Ryanovi pohledem, který jasně říkal: To snad nemyslíš vážně.

Ryan mi oplatil výrazem nevinného zpěváčka ve sboru. „Nechci na tebe spěchat.“

Utrhla jsem si papírový ručník a vybídla jsem ho: „Pověz mi o něm něco.“

Ryan odstrčil Bellemarea stranou a půlkou zadku dosedl na můj pracovní stůl.

„Rodina je ortodoxní.“

„Vážně?“ Předstíraný údiv.

„Ta Velká čtyřka tam měla zajistit košer pitvu.“

„Co to bylo za lidi?“ Zmačkala jsem papírovou utěrku a hodila ji do koše.

„Rabín, členové obce, bratr. Chceš jejich jména?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ferris byl o něco světštější než jeho příbuzní. V nějakém skladu nedaleko letiště Mirabel měl obchodní firmu – import. Manželce řekl, že ve čtvrtek a v pátek nebude ve městě. Podle…“ Ryan vytáhl blok a mrkl do něho.

„Miriam,“ nabídla jsem své znalosti.

„Správně.“ Ryan si mě překvapeně změřil. „Podle Miriam se Ferris pokoušel rozšířit firmu. Volal ve středu kolem čtvrté, že vyjíždí a že se vrátí v pátek večer. Když nedorazil do západu slunce, Miriam usoudila, že se asi zpozdil a nechtěl už o šábesu řídit.“

„Stalo se to někdy dřív?“

Ryan přisvědčil. „Ferris neměl ve zvyku volat domů. Když se neobjevil ani v sobotu večer, Miriam se chopila telefonu. Nikdo z rodiny ho neviděl. Ani jeho sekretářka ne. Miriam nevěděla, za kterým zákazníkem měl namířeno, a tak se rozhodla sedět a čekat. V neděli ráno zašla do skladu. V neděli odpoledne nahlásila pohřešovanou osobu. Poldové jí řekli, že to prošetří, jestli se mužíček do pondělka do rána neobjeví.“

„Dospělý chlap, co si protáhl služební cestu?“

Ryan zvedl jedno rameno. „I to se stává.“

„Takže Ferris z Montrealu vůbec neodjel?“

„LaManche si myslí, že zemřel nedlouho po tom, co volal Miriam.“

„A její verze je potvrzená?“

„Zatím jo.“

„To tělo našli v přístěnku?“

Ryan přikývl. „Krev a mozek všude po stěnách.“

Jaký to byl přístěnek?“

„Malá komora vedle kanclu v prvním patře.“

„Proč tam s ním byly ty kočky?“

„Ve dveřích jsou takové ty prolízací poklopy. Ferris měl v té komoře kočičí žrádlo a záchod.“

„Zavolal si kočky k sobě a odprásknul se?“

„Možná byly vevnitř, když vyšla rána, možná přišly později. Ferris mohl klidně umřít na židli a pak se svalit dolů. Každopádně nohou zatarasil kočičí dvířka.“

Uvažovala jsem o tom.

„Miriam se do přístěnku vůbec nepodívala, když byla v neděli v kanceláři?“

„Ne.“

„Neslyšela škrabání ani mňoukání?“

„Ta dáma není velkou milovnicí koček. Proto je měl Ferris v práci.“

„Necítila žádný zápach?“

„Zdá se, že Ferris si nedělal těžkou hlavu s kočičím záchodkem. Miriam tvrdí, že kdyby něco cítila, tak by si nejspíš pomyslela, že to jsou kočičí výkaly.“

„Nepřipadalo jí, že je v tom baráku horko?“

„Ne. Ale i kdyby kočka strčila do termostatu teprve po její návštěvě, Ferris by se tam stejně vařil od neděle do úterka.“

„Měl Ferris kromě sekretářky ještě další zaměstnance?“

„Ne.“ Ryan znovu mrknul do poznámek v bloku. „Courtney Purvianceová. Miriam jí říká sekretářka. Purvianceová dává přednost titulu ,společnice‘.“

„Znamená to, že manželka ubírá nebo že pomocnice přehání?“

„Spíš to první. Purvianceová patrně hrála ve vedení firmy hodně velkou roli.“

„Kde byla Purvianceová ve středu?“

„Prý odešla brzy. Zánět dutin.“

„Jak to, že v pondělí Ferrise nenašla?“

„V pondělí byl nějaký židovský svátek. Purvianceová si vzala den volna a šla sázet stromky.“

„Tu bi-švat.“

„I ty, Brute?“

„Svátek stromů. Ztratilo se něco?“

„Purvianceová tvrdí, že v tom baráku není nic, co by stálo za krádež. Počítač je starý. Rádio ještě starší. Zařízení bezcenné. Ale zkontroluje to.“

Jak dlouho u Ferrise pracuje?“

„Od osmadevadesátého.“

„Něco podezřelého ve Ferrisově minulosti? Společníci? Nepřátelé? Dluhy z hazardu? Zhrzené milenky? Milenci?“

Ryan zakroutil hlavou.

„Nic, co by naznačovalo sebevražedné sklony?“

„Hrabu se v tom, ale zatím mám houby. Stabilní manželství. V lednu vzal ženušku na Floridu. Obchody sice moc nevzkvétaly, ale zajišťovaly mu slušnou obživu. Hlavně od chvíle, kdy zaměstnal Purvianceovou, o čemž se ona samozřejmě neopomněla zmínit. Podle rodiny nevykazoval žádné příznaky deprese, ale Purvianceové připadal v posledních týdnech nezvykle náladový.“

Vzpomněla jsem si na Kesslera a z kapsy laboratorního pláště vyndala fotku.

„Dárek od jednoho z Velké čtyřky.“ Podala jsem mu ji. „Myslí si, že Ferris umřel kvůli tomuhle.“

„Cože?“

„Myslí si, že Ferris umřel kvůli tomuhle.“

„Ty teda dokážeš být protivná, Brennanová.“

„Dělám, co můžu.“

Ryan si prohlížel fotografii.

„Který z Velké čtyřky?“

„Kessler.“

Ryan povytáhl obočí, odložil fotku a zalistoval v bloku.

Jsi si jistá?“

„Tak se mi představil.“

Když Ryan zvedl hlavu, bylo obočí na svém místě.

„Žádný Kessler u pitvy nebyl.“

3

„Vím určitě, že se mi představil jako Kessler.“

„Měl povolení ke vstupu?“

„Na rozdíl od všech těch chasidů, co se prohánějí po místních chodbách?“

Ryan můj sarkasmus ignoroval.

„Řekl ti ten Kessler, že tam je kvůli pitvě?“

„Ne.“ Z nějakého důvodu mě Ryanovy otázky občas vytáčejí.

„Viděla jsi Kesslera předtím v pitevně?“ a…

Byla jsem smutná kvůli Miriam a Doře Ferrisovým a pak mě vyrušil Pelletierův telefonát. Kessler měl brýle, bradku a černý oblek. Moje mysl se nastavila na kulturní stereotyp.

Nebyla jsem naštvaná na Ryana, byla jsem naštvaná na sebe.

„Prostě jsem to předpokládala.“

„Tak si to vezmeme od začátku.“

Vyprávěla jsem Ryanovi o setkání dole na chodbě.

„Takže Kessler byl v hale, když jsi odešla z čekárny.“

„Jo.“

„Viděla jsi, odkud přišel?“

„Ne.“

„Kam šel?“

„Myslela jsem, že jde za Dorou a Miriam.“

„Viděla jsi ho vcházet do dveří čekárny?“

„Mluvila jsem s Pelletierem.“ Vyznělo to ostřeji, než jsem chtěla.

„No tak, nevyskakuj.“

„Já nevyskakuju,“ odsekla jsem napruženě a dvěma prudkými pohyby si rozepnula laboratorní plášť. „Jen zdůrazňuju detaily.“

Ryan si znovu vzal Kesslerovu fotku.

„Na co se to koukám?“

„Na kostru.“

Ryan zakoulel očima.

„Kessler…,“ odmlčela jsem se. „Ten záhadný vousatý cizinec mi řekl, že pochází z Izraele.“

„To jako že ta fotka z Izraele pochází, anebo ji v Izraeli vyfotili?“

Další průser na mém kontě.

„Ta fotka je přes čtyřicet let stará. Nejspíš nemá žádný význam.“

„Pakliže někdo tvrdí, že je to důvod úmrtí, tak význam má.“

Zrudla jsem.

Ryan otočil obrázek stejně jako předtím já. „Co to je? M de 1 H?“

„Tobě to připadá jako M?“

Ryan mou otázku ignoroval.

„Co se dělo v říjnu šedesát tři?“ mumlal si spíš sám pro sebe.

„Oswald měl plnou hlavu Kennedyho.“

„Brennanová, ty teda dovedeš…“

„Jo, to už jsme probrali.“

Došla jsem k Ryanovi, otočila fotografii a ukázala na předmět umístěný nalevo od kostí nohy.

„Vidíš to?“ zeptala jsem se.

„To je štětec.“

„Je položený tak, aby špičkou směřoval na sever.“

„Co to znamená?“

„Starý archeologický trik. Když nemáš oficiální značky, abys označil měřítko a směr, prostě tam něco položíš a nasměruješ to na sever. Pak to vyfotíš.“

„Myslíš, že tuhle fotku pořídil archeolog?“

„Ano.“

„Kde?“

„Na nějakém pohřebišti.“

„Takže se přece jenom hýbeme z místa.“

„Hele, tenhle Kessler je patrně cvok. Najdi ho a vyslechni. Anebo si promluv s Miriam Ferrisovou.“ Rukou jsem přikryla snímek. „Možná ví, proč jejího muže kvůli tomuhle odbouchli.“ Svlékla jsem si plášť. „Teda jestli ho někdo odbouch.“

Ryan ještě celou minutu studoval fotku. Pak zvedl oči a řekl: „Koupila sis ty krajkové kalhotky?“

Tváře mi hořely. „Ne.“

„Červené. Pekelně sexy.“

Přimhouřila jsem oči a vyslala varovný pohled: Tady ne! „Pro dnešek končím.“

Došla jsem ke skříni, pověsila laboratorní plášť a vyprázdnila jeho kapsy. Vyprázdnila své libido.

Když jsem se vrátila, Ryan už stál na nohou, ale znovu zíral na Kesslerovu fotku.

„Myslíš, že by to poznal některý z tvých paleo kámošů?“

„Můžu jich pár obvolat.“

„To neuškodí.“

U dveří se Ryan otočil a zvedl obočí.

„Uvidíme se večer?“

„Ve středu chodím na tai-či.“

„Zítra?“

„Píšu si.“

Ryan na mě namířil prst a zamrkal. „Krajkové kalhotky.“

Můj montrealský byt je v přízemí nízké budovy ve tvaru písmene U. Ložnice, pracovna, dvě koupelny, obývák a jídelna v jednom, průchozí kuchyně, která je tak úzká, že když člověk stojí u dřezu a chce se dostat do ledničky za sebou, stačí se otočit.

Pod jedním kuchyňským obloukem se halou projde až k francouzskému oknu, které se otevírá na centrální dvůr. Druhou stranou kuchyně se dojde do obýváku a k dalšímu francouzskému oknu, které se otevírá na maličký oplocený dvorek.

Kamenný krb. Pěkný dřevěný nábytek. Prostorná komora. Podzemní garáž.

Nic luxusního. Cenu domu žene nahoru jen to, že se nachází ve středu města. Centre-ville. Vše, co potřebuji, mám dva bloky od postele.

Birdie se neobjevil, když v zámku zachřestily moje klíče. „Hej, Birde!“ Kocour nikde.

„Píp.“

„Ahoj, Charlie.“

„Píp, píp.“

„Birdie?“

„Píp. Píp. Píp. Píp. Píp.“ Obdivné zahvízdání.

Nacpala jsem kabát do skříně, odhodila laptop v pracovně, v kuchyni jsem odložila misku s hotovými lasagněmi a pokračovala druhým klenutým průchodem ven.

Birdie zaujal polohu sfingy: nohy schované, hlavu nahoru, přední tlapky vtočené dovnitř. Když jsem si k němu sedla do velkého křesla, zvedl oči a pak se znovu zadíval na klec po své pravici.

Charlie naklonil hlavu a přes mřížky na mě upíral oči.

„Jak se máte, kluci?“ zeptala jsem se.

Birdie mě ignoroval.

Charlie vyskočil na misku se zrním, znovu obdivně zahvízdal a několikrát zapípal.

Jaký jsem měla den? Únavný, ale bez větších pohrom.“ O Kesslerovi jsem se nezmínila.

Charlie vztyčil hlavu a pozoroval mě levým okem.

Kocour pořád nic.

„Jsem ráda, že vy dva spolu tak pěkně vycházíte.“

A to opravdu vycházeli.

Korela byl vánoční dárek od Ryana. Ryan navrhl společné opatrov-nictví. Když jsem v Montrealu, je Charlie můj. Když jsem v Charlotte, dá to Charlie dohromady s Ryanem. Birdie obvykle cestuje se mnou.

Tohle uspořádání funguje a kocour s korelou si vypěstovali pevný vztah.

Přesunula jsem se do kuchyně.

„Výlet,“ skřehotal Charlie. „Nezapomeň papouška.“

Tai-či mi ten večer vůbec nešlo, ale spala jsem po něm jako špalek. Dobrá, lasagne nejsou to pravé ořechové před procvičováním forem „prohrábnutí hřívy divokého koně“ nebo „bílý jeřáb rozpíná křídla“, ale pro „vnitřní klid“ jsou dokonalé.

Druhý den jsem byla vzhůru už v sedm a do osmi jsem to stihla do laborky.

Hodinu jsem identifikovala, značila a sepisovala úlomky hlavy Avrama Ferrise. Ještě jsem nezačala s důkladnou prohlídkou, ale už teď jsem si všímala detailů a před očima se mi začínal rýsovat obrázek. Matoucí obrázek.

Ranní porada proběhla jako obvykle: seznam těl bez mozků, brutálních vražd a smutně banálních úmrtí.

Sedmadvacetiletý muž zemřel po zásahu elektrickým proudem, když močil na koleje metra ve stanici Lucien-L’Allier.

Tesař z Boisbriand umlátil svou třicetiletou manželku. Pohádali se kvůli tomu, kdo dojde ven pro dřevo.

Devětapadesátiletý narkoman se předávkoval crackem v laciné noclehárně u brány do Čínské čtvrti.

Nic pro antropology.

V devět dvacet jsem se vrátila do kanceláře a zatelefonovala Jacobu Drumovi, kolegovi z univerzity v Charlotte. Ozvala se mi jeho hlasová schránka. Nechala jsem mu vzkaz, aby mi zavolal.

Další hodinu jsem strávila s úlomky kostí a pak zazvonil telefon.

„Hej, Tempe.“

My z Jihu se nezdravíme „ahoj“, ale „hej“. Když chceme upoutat něčí pozornost anebo něco namítnout, říkáme taky „hej“, ale v tomhle případě přitom vydechneme a spolkneme konec. Tohle bylo čtyřhvězdičkové „hej“ bez výdechu.

„Hej, Jakeu.“

„Myslím, že v Charlotte dneska určitě nebude víc jak deset. Co tam u vás? Zima?“

V zimě se Jižané s oblibou vyptávají na počasí v Kanadě. V létě jejich zájem pohasíná.

Jo, zima.“ Nejvyšší předpovídané teploty měly před sebou znaménko minus.

„To já jezdím jen tam, kde počasí vyhovuje mému oblečení.“

„Vyrážíš na vykopávky?“ Jake je biblický archeolog a na vykopávkách na Středním východě pracuje už přes třicet let.

„Ano, madam. Synagoga z prvního století. Plánuju to několik měsíců. Lidi už mám pohromadě. V Izraeli na mě čekají. V sobotu se mám v Torontu setkat s terénním inspektorem. Jen ještě dolaďuju cestu; je to trochu otrava. Máš vůbec představu, jak zřídka se tyhle věci objevují?“

Co? Inspektoři?

„V Masadě a Gamle jsou synagogy z prvního století. Proto tam jedu.“

„To vypadá jako skvělá příležitost. Poslouchej, jsem ráda, že jsem tě chytla. Chci tě poprosit o laskavost.“

„Do toho.“

Popsala jsem mu Kesslerovu fotku a vynechala podrobnosti o tom, jak jsem k ní přišla.

„Fotili to v Izraeli?“

„Bylo mi řečeno, že pochází z Izraele.“

„A je z šedesátých let?“

„Vzadu je napsáno říjen šedesát tři. A ještě nějaká značka. Možná adresa.“

„Dost neurčité.“

„To jo.“

„Rád se ti na to mrknu.“

„Oskenuju tu fotku a pošlu ti ji mailem.“

„Ale nejsem velký optimista.“

„Stejně díky za ochotu.“

Věděla jsem, co bude následovat. Jake o tom spustil při každém našem rozhovoru. Pomalu mi to začínalo připomínat donekonečna opakovanou reklamu na špatné pivo.

„Pojeď s námi, Tempe. Vrať se ke svým archeologickým kořenům.“

„To by se mi vážně líbilo, ale teď nemůžu.“

„Tak někdy příště.“

„Někdy příště.“

Když jsme domluvili, pospíšila jsem si ke skeneru, naskenovala Kesslerovu fotografii a ve formátu .jpg jsem si ji poslala do svého počítače v laboratoři. Pak jsem svištěla zpátky, připojila se a odeslala soubor na Jakeovu adresu na univerzitu.

A znovu k Ferrisově rozmlácené hlavě.

Kraniálních zlomenin existuje spousta. Úspěšná interpretace toho kterého modelu vyžaduje pochopení biomechanických vlastností kosti a znalosti vnitřních i vnějších faktorů, které se na vzniku fraktury podílely.

Snadné, že? Asi jako kvantová fyzika.

Ačkoli kosti vypadají pevné, jsou do jisté míry elastické. Když se ocitnou pod tlakem, poddají se a změní tvar. Jakmile je překročena míra jejich pružnosti, vzdají to a zlomí se.

To je ta biomechanika.

Zlomeniny na hlavě postupují cestou nejmenšího odporu. Kudy tyhle cestičky vedou, to pak určuje třeba lebeční klenba, pevnost kostí a švy – ty klikyhákovité spoje mezi jednotlivými kostmi.

To jsou vnitřní faktory.

Vezměme si to takhle. Lebka je koule s boulemi a křivkami a prohlubněmi. Způsob, jakým se tato koule poškodí, je-li zasažena dopadajícím předmětem, se dá určit. Dopadajícím předmětem může být jak kulka ráže .22, tak dvoucoulová trubka. Kulka se pouze pohybuje mnohem rychleji a zasáhne menší oblast.

Máme představu?

Bez ohledu na rozsah poškození jsem věděla, že to, co vidím na Ferrisově hlavě, není obvyklý model. Čím déle jsem se dívala, tím méně mi bylo do zpěvu.

Právě jsem si dávala pod mikroskop úlomek týlní kosti, když zazvonil telefon. Byl to Jake Drum. Tentokrát se neozvalo žádné líné „hej“.

„Odkud jsi říkala, že máš tu fotku?“

„Já neříkala… to…“

„Kdo ti ji dal?“

„Nějaký muž jménem Kessler. Ale…“

„Máš ji u sebe?“

„Ano.“

„Jak dlouho budeš v Montrealu?“

„V sobotu letím na otočku do Států, ale…“

„Kdybych si zítra udělal odbočku do Montrealu, ukážeš mi originál?“

„Ano. Jakeu…“

„Musím zavolat na aerolinky.“ Hlas měl tak napjatý, že kdyby bylo takhle pevné lano, udrželo by i loď Queen Mary. „Zatím tu fotku schovej.“

A pak už jsem slyšela jen oznamovací tón.

4

Zírala jsem na telefon.

Co může být tak důležité, že Jake změní plány, na kterých dělá několik měsíců?

Umístila jsem Kesslerovu fotku doprostřed podložky na stole.

Pokud jsem měla s tím štětcem pravdu, tělo bylo orientováno na sever a jih, s hlavou otočenou k východu. Zápěstí byla zkřížená na břiše. Nohy natažené.

Kromě mírně posunuté pánve a kostí nožní klenby všechno vypadalo anatomicky správně.

Až příliš správně.

Patela seděla naprosto dokonale na konci každého femuru. Ale kolenní čéšky obvykle takhle nezůstávají na svých místech.

A ještě něco tu nehrálo.

Pravá lýtková kost byla na vnitřní straně pravé holenní kosti. Správě by měla být zvenčí.

Závěr: někdo to pěkně naaranžoval.

Nějaký archeolog kosti pečlivě vypucoval a vyfotil? Má to přemístění kostí nějaký význam?

Donesla jsem fotku k mikroskopu a nastavila svítilnu.

Zemina kolem kostí nesla stopy lidských nohou. Pod zvětšením jsem dokázala rozeznat minimálně dvoje různé stopy.

Závěr: na místě se pohybovalo víc než jedna osoba.

Začala jsem s určováním pohlaví.

Nadočnicové oblouky té lebky byly velké, čelist silná. Viditelná byla jen pravá polovina pánve, ale sedací zářez vypadal užší a hlubší.

Závěr: byl to muž, spíš ano než ne.

Přešla jsem k věku.

Horní čelist vypadala vcelku kompletně. Mezi dolními zuby byly mezery a některé vyčnívaly. Pravá stydká spona, což je místo, kde se vepředu setkávají obě stydké kosti, byla nakloněná k čočce aparátu. Ačkoli byla fotka zrnitá, symfýza se zdála být hladká a rovná.

Závěr: byl to dospělý člověk, mladý nebo středního věku. Možná.

Skvěle, Brennanová. Dospělý mrtvý chlápek se zkaženými zuby a přeházenými kostmi. Možná.

„Takže se přece jenom hýbeme z místa,“ napodobila jsem Ryana.

Hodiny ukazovaly za pět minut tři čtvrti na dvě. Umírala jsem hlady.

Svlékla jsem laboratorní plášť, zhasla lampu a umyla se. U dveří jsem zaváhala.

Vrátila jsem se k mikroskopu, vytáhla fotku a zasunula ji mezi papíry v zásuvce psacího stolu.

Ve tři jsem nebyla s Ferrisovými úlomky o moc dál než v poledne. Jediný posun nastal v míře mé podrážděnosti.

Lidé dosáhnou jen do určité vzdálenosti. Střílejí se do čela, do spánku, do pusy, do hrudi. Nestřílejí se do páteře ani do týla. Naaranžovat si dozadu bubínek pistole a udržet na spoušti prst ruky nebo nohy je poměrně těžké. Proto dráha kulky často slouží pro odlišení sebevraždy a vraždy.

Jakmile kulka proletí kostí, z okraje vzniklého otvoru vytlačí malé částečky, takže místo vstřelu je zkosené dovnitř a místo, kde kulka vyšla, je zkosené směrem ven.

Kulka dovnitř. Kulka ven. Trajektorie. Způsob úmrtí.

Takže v čem je problém? Přiložil si pistoli k hlavě sám Avram Ferris, anebo mu tu laskavost prokázal někdo jiný?

Problém byl v tom, že postižené části Ferrisovy lebky vypadaly jako kousíčky skládanky vysypané z krabice. Abych mohla zkoumat zkosení, musím nejprve určit, co kam patří.

Po hodinách skládání jsem identifikovala jednu oválnou puklinu za Ferrisovým pravým uchem, nedaleko místa, kde se spojuje temenní, týlní a spánková kost.

Dosáhl by tam Ferris? Musel by se natáhnout, ale jo, zvládl by to.

Další problém. Otvor byl zkosený na vnější i vnitřní straně lebky.

K čertu se zkosením. Budu se muset spolehnout na posloupnost fraktur.

Lebka je vytvořená tak, aby poskytla přístřeší mozku a malému množství tekutiny. To je ono. Žádné místo pro hosty.

Kulka v hlavě vyvolá celou řadu událostí – buď jsou či nejsou přítomny, anebo se vyskytují ve vzájemných kombinacích.

Za prvé, vznikne otvor. Jakmile se to stane, zlomenina se šíří hvězdicovitě směrem ven po celé lebce. Kulka proletí mozkem, odstrčí šedou hmotu stranou a vytvoří prostor tam, kde žádný prostor být nemá. Nitrolebeční tlak stoupne, kolmo k již vzniklým zlomeninám, které se paprskovitě šíří od místa vstřelu, se objeví soustředně uspořádané fraktury a kusy kostí se vypáčí směrem ven. Pokud se oba druhy zlomenin setkají v jednom bodě – buch, část lebky se roztříští.

Další scénář. Nic se neroztříští a kulka se s lebkou pěkně rozloučí na vzdálenější straně. Z místa, kudy kulka vylétla, se zlomenina šíří zpátky a setká se s kamarádkou, která jí běží naproti od vstřelu. Energie se rozptýlí podél již existujících fraktur u vstřelu a zlomeniny z místa výstřelu se dál nedostanou.

Podívejme se na to takhle. Kulka vstřelená do mozku sem vnáší určitou energii. Energie se ocitne v pasti, potřebuje někudy ven. A zcela logicky si hledá tu nejjednodušší cestu. V lebce to jsou otevřené švy nebo již existující pukliny. V konečném součtu platí, že fraktury způsobené výstupem kulky se nezkříží s frakturami vytvořenými jejím vstupem. Stačí to roztřídit a máme pořadí.

Jenomže roztřídit slepé uličky, to vyžaduje rekonstrukci.

Nedá se to obejít. Budu muset všechny ty kousíčky poskládat dohromady.

To chce hodně času a trpělivosti.

A hodně lepidla.

Vytáhla jsem nerezové misky, písek a lepidlo. Kousek po kousku jsem spojovala úlomky a držela je u sebe, než k sobě pevně přilnuly. Pak jsem slepené kousky zapíchala do písku, aby se při zasychání neposunuly a nezdeformovaly.

Kazeťák v pracovně laboratorních techniků ztichl.

Za okny se setmělo.

Zazvonil zvonek ohlašující, že telefony v celé budově byly přepnuty na noční automatický režim.

Pracovala jsem dál, vybírala, posunovala, lepila, rovnala. Kolem mne se rozhostilo ticho, které ještě zesílilo prázdnotou velké budovy, vylidněné po skončení pracovní doby.

Když jsem zvedla hlavu, hodiny ukazovaly šest dvacet.

Děje se něco?

V sedm ke mně má přijít Ryan!

Vrhla jsem se k umyvadlu, opláchla si ruce, servala ze sebe plášť, popadla svoje věci a vystřelila ven.

Venku byla zima a pršelo. Ne. Ještě hůř. Byl to déšť se sněhem. Ledová čvachtanice, která se mi lepila na bundu a pálila mě do tváří.

Deset minut mi trvalo, než jsem rozsekala zmrzlou krustu na předním skle, a dalších třicet, než jsem se dokodrcala domů. Obvykle to stíhám za čtvrt hodiny.

Když jsem dorazila, Ryan se opíral o zeď před mými dveřmi a na podlaze u nohou mu stála taška s nákupem.

V přírodě panuje jeden neměnný zákon: pokaždé, když potkám Andrewa Ryana, vypadám jako hastroš.

A Ryan vypadá jako obrázek, který načrtnul přípravný výbor odpoledního koncertu popové hvězdy. Vždycky.

Dnes večer měl na sobě bundu do pasu, vlněnou pruhovanou šálu a vybledlé džíny.

Když mě uviděl, usmál se; z ramene mi visela kabelka, v levé ruce jsem držela laptop a v pravé kufřík. Tváře jsem měla popraskané od mrazu, vlasy mokré a připlácnuté k obličeji. Rozmazaná řasenka vytvořila na mém obličeji impresionistickou skicu.

„Psi se ti zamotali ve spřežení?“

„Padá déšť se sněhem.“

„To na ně musíš pokaždé zařvat ,mush‘.“

Ryan se odlepil od zdi, jednou rukou mě zbavil počítače a druhou mi odsunul ofinu z očí. Chomáč vlasů zůstal tvrdošíjně trčet dopředu.

„Nepřehnalas to trochu s tím tužidlem?“

„Lepila jsem.“ V tašce jsem lovila klíče.

Ryan už měl na jazyku nějakou peprnou poznámku, ale opanoval se. Sehnul se, zvedl tašku a vstoupil za mnou do bytu.

„Píp?“

„Charlie, ty kluku,“ zavolal Ryan.

„Píp. Píp. Píp. Píp. Píp.“

„Chvilku se teď věnuj Charliemu,“ řekla jsem. „Já se jdu odlepit.“

„Krajkové kalho…“

„Ještě jsem si je neobjednala, Ryane.“

Během dvaceti minut jsem se osprchovala, umyla a vysušila vlasy a nanesla jemný, leč umělecký make-up. Na sebe jsem si natáhla růžové kordové kalhoty, postavě lichotící tílko a za obě uši stříkla Issey Miyaki.

Žádné krajkové kalhotky, ale zabijácká tanga. Starorůžová. Takovéhle prádlo by moje máma asi nenosila.

Ryan byl v kuchyni. Celý byt voněl rajčaty, ančovičkami, česnekem a dobromyslí.

„Děláš svoje slavné těstoviny alia puttanesca?“ zeptala jsem se a vytáhla se na špičky, abych mu mohla dát pusu na tvář.

„Páni,“ Ryan mě sevřel do náruče a políbil na ústa. Hladil mě v pase, pak odtáhl kalhoty a nakoukl dovnitř.

„Žádná krajka. Ale tohle taky není špatné.“

Oběma rukama jsem se od něho odstrčila.

„Vážně sis je neobjednala?“

„Vážně jsem si je neobjednala.“

Objevil se Birdie, nesouhlasně na nás pohlédl a pak se vydal k svojí misce.

Při večeři jsem vykládala, jak jsem otrávená z Ferrisova případu. Při kávě a dezertu mi Ryan sděloval novinky z vyšetřování.

„Ferris dovážel rituální oděvy. Jarmulky, tality.“

Můj pohled si nejspíš špatně vyložil.

„Talit je modlitební šál.“

„Ohromuje mě, že to víš.“ Stejně jako já byl Ryan vychován coby katolík.

„Zjistil jsem si to. Co se ksichtíš?“

„To na žádné velké kšefty nevypadá.“

„Ferris taky obchodoval s rituálními předměty pro domácnost. Menory, mezuzy, šábesové svíčky, poháry pro kiduš, víka na chalu. Tohle všechno si taky zjistím.“

Ryan mi podal talíř se zákusky. Zbýval tam jeden mille feuille. Chtěla jsem ho. Zavrtěla jsem hlavou. Ryan si ho vzal.

„Ferris prodával po celém Quebeku a v Ontariu. A taky zvládal New Brunswick, Novu Scotiu a Ostrov prince Eduarda. Není to žádný Wall-Mart, ale uživilo ho to.“

„Mluvil jsi znovu s tou sekretářkou?“

„Vypadá to, že Purvianceová je doopravdy víc než sekretářka. Vede účty, sepisuje zásoby, cestuje do Izraele a do Států, aby ocenila zboží, vyjednává s dodavateli.“

„Izrael teď není právě poklidná země.“

„V osmdesátých letech strávila Purvianceová nějakou dobu v ki-bucu, takže si umí poradit. A mluví anglicky, francouzsky, hebrejsky a arabsky.“

„Působivé.“

„Otec byl Francouz, matka Tunisanka. Každopádně Purvianceová opakuje pořád totéž. Obchody jdou dobře. Ani jeden nepřítel na světě. Ačkoli prý měla pocit, že v těch posledních dnech před smrtí byl Ferris náladovější než dřív. Dám jí ještě jeden den, aby prozkoumala skladiště, pak si s ní zajdu zase pokecat.“

„Našel jsi Kesslera?“

Ryan došel k pohovce a z kapsy bundy vytáhl kus papíru. Vrátil se ke stolu a podal mi ho.

Četla jsem ta jména.

Mordechaj Ferris

Theodor Moskowitz

Myron Neulander

David Rosenbaum

„Žádný Kessler.“ Vyslovila jsem jen to, co bylo zcela zřejmé. „Našel jsi někoho, kdo toho chlapa zná?“

„Mluvit s tou rodinou je jako mluvit do zdi. Drží aninut.“

„Aninut?“

„První fáze truchlení.“

„A jak dlouho aninut trvá?“

„Do pohřbu.“

Představila jsem si kousky lebky, které získávají tvar v mé misce s pískem.

„To se může pěkně protáhnout.“

„Ferrisova žena mi řekla, ať přijdu, až rodině skončí šiva. Ta trvá týden. Navrhl jsem, že se zastavím dřív.“

„Musí to pro ni být hrůza.“

„Jedna zajímavá poznámečka. Ferris byl pojištěný na dva miliony babek. V případě smrti následkem úrazu se částka dvojnásobí.“

„Miriam?“

Ryan přisvědčil. „Děti nemají.“

Řekla jsem Ryanovi o svém rozhovoru s Jakem Drumem. „Vůbec nechápu, proč sem chce jet.“

„Myslíš, že se vážně objeví?“

Sama jsem o tom přemýšlela.

„Tvé váhání napovídá, že máš jisté pochybnosti,“ pronesl Ryan. „Je ten chlap cvok?“

„Jake není cvok. Je jen trošku jiný.“

Jiný?“

„Jake je vynikající archeolog. Pracoval v Kumránu.“

Ryan se na mě tázavě podíval.

„Svitky od Mrtvého moře. Dokáže překládat z tisíce jazyků.“

„A některými z nich se dodnes mluví?“

Hodila jsem po Ryanovi ubrousek.

Sklidili jsme společně ze stolu a natáhli se na pohovku. Birdie se rozplácl u krbu.

Mluvili jsme o soukromých věcech.

O Ryanově dceři v Halifaxu. Lily právě chodila s nějakým kytaristou a uvažovala o stěhování do Vancouveru. Ryan se trochu obával, že tyhle dvě věci mají cosi společného.

O Katy. Pro svůj dvanáctý a poslední semestr na univerzitě ve Virginii si má dcera zvolila poezii, šerm a seminář o ženské mystice v moderním filmu. Její nezávislé studium obnášelo i dlouhé rozhovory s majiteli hospod.

Birdie předl. Anebo chrápal.

Charlie pořád dokola opakoval jednu větu z písničky „Srdce jako kámen“.

V krbu praskal oheň a létaly z něj jiskry. Na okna ťukal led.

Po chvíli všechno utichlo.

Ryan se naklonil za sebe a zatáhl za šňůrku u lampičky. Jantarové světlo roztančilo povědomé tvary mého domova.

Ryan a já jsme se uvelebili jako tanečníci tanga; hlavu jsem měla uhnízděnou pod jeho klíční kostí. Voněl mýdlem a dřívím, které přinesl zvenku, abychom mohli rozdělat oheň v krbu. Hladil mě po vlasech. Po tváři. Po krku.

Cítila jsem se spokojeně. Klidně. Na hony vzdálená kostrám a roztříštěným lebkám.

Ryan je stvořen ze šlachovitých linií pevných jako provazy. Dlouhé provazy. Nakonec jsem ucítila, že se na jednom místě ještě prodloužily.

Krb jsme nechali na starost Birdiemu.

5

Ryan odešel brzy ráno. Něco se zimními pmeumatikami a rovnováhou a zprohýbaným ráfkem. V sedm hodin nejsem dobrý posluchač. A ani za mák mě nezajímají pneumatiky.

Zajímají mě lety mezi Charlotte a Montrealem. Dovedu odrecitovat celý letový řád USAirways. Věděla jsem, že každodenní přímé spoje byly zrušeny, takže Jake přiletí nejdřív odpoledne. Překulila jsem se na druhý bok a spala dál.

Kolem osmé bagel a káva a pak do laborky. Chystala jsem se na pět dní odjet a věděla jsem, že Ferrisovi čekají na každou informaci.

A na tělo.

Další dopoledne s lepidlem. Pospojovala jsem tucty úlomků, které jsem si složila už včera. Jako když se skládají atomy do molekul a celých buněk; stavěla jsem pořád větší a větší části klenby.

Obličejové kosti, to byl jiný příběh. Byly pořádně rozmašírované; snad za to mohla jejich křehká stavba, snad kočky. O rekonstrukci levé části Ferrisova obličeje nemohla být řeč.

Nicméně se mi tu vyjevil jistý model.

Ačkoli linie byly složité, zdálo se, že hvězdicovité praskliny vycházející z díry za Ferrisovým pravým uchem nepřetíná žádná zlomenina. Z posloupnosti fraktur vyplývalo, že tohle je rána, kudy do lebky pronikla kulka.

Jak to, že jsou tedy okraje otvoru zkoseny zvenčí? V místě vstřelu by to mělo být naopak.

Jedno vysvětlení mě napadlo, ale chyběly mi úlomky z části přímo nad otvorem a vlevo vedle něho. Potřebuju je, abych vyloučila pochybnosti.

Ve dvě jsem napsala vzkaz LaManchovi a vysvětlila, co postrádám. Připomněla jsem mu, že odjíždím na každoroční zasedání Americké akademie soudních věd v New Orleansu a že se do Montrealu vrátím ve středu večer.

Další dvě hodiny jsem obíhala různé pochůzky. Banka. Čistírna. Granule pro kocoura. Zrní pro papouška. Ryan souhlasil, že se ujme Birdieho a Charlieho, ale chlapi mívají na péči o domácí mazlíčky zvláštní názory. Chtěla jsem trochu zvýšit šance těch dvou nebožáků, že dostanou pravidelně najíst.

Jake mi volal, právě když jsem parkovala v podzemní garáži. Byl před vchodem. Vyběhla jsem nahoru, pustila ho do domu a vedla ho chodbou ke svému bytu.

Cestou jsem vzpomínala, jak jsme se s Jakem seznámili. Byla jsem tehdy na Severokarolínské univerzitě nová a mimo svůj obor jsem znala jen pár lidí. Nikoho z ústavu religionistiky. Jake se jednou pozdě večer objevil v mojí laboratoři. Bylo to v době, kdy po celém kampusu místní rozhlas varoval před útoky na studentky.

Byla jsem nervózní jako myš, na kterou přes jezírko zírá vyhublá krajta.

Moje obavy byly neopodstatněné. Jake se chtěl jenom zeptat na něco ohledně konzervace kostí.

„Čaj?“ nabídla jsem mu teď.

„Určitě. V letadle nám dali preclíky a sprite.“

„Nádobí je za tebou.“

Pozorovala jsem Jakea, jak vybírá hrnky, a říkala si, jaký by to byl báječný pachatel trestného činu. Má tenký, vystupující nos, husté a úplně rovné obočí nad rasputinovsky černýma očima. Měří skoro dva metry, váží necelých osmdesát kilo a holí si hlavu.

Každý svědek by si Jakea dokonale zapamatoval.

Obávala jsem se, že dnes ho lidé na chodníku obcházeli širokým obloukem. Jeho rozčilení bylo takřka hmatatelné.

Zatímco jsme čekali, až se uvaří voda, povídali jsme si o všedních záležitostech.

Jake se ubytoval v hotýlku kousek od McGillovy univerzity. Pronajal si auto, aby mohl zítra ráno odjet do Toronta. V pondělí odlétá do Jeruzaléma, kde bude se svými izraelskými pomocníky kopat na té synagoze z prvního století.

Jake se opět vytasil s oficiálním pozváním na vykopávky. Já na oplátku vytáhla obvyklý výraz díků a politování.

Když byl čaj hotový, Jake se usadil u jídelního stolu. Já přinesla lupu a Kesslerovu fotografii a obojí položila na stůl.

Jake zíral na fotku, jako kdyby ji nikdy v životě neviděl.

Uběhla snad minuta, než si vzal lupu. Prohlížel si obrázek a jeho pohyby se stávaly čím dál přesnějšími a rozvážnějšími.

V jednom směru jsme si s Jakem hodně podobní.

Když jsem otrávená, stává se ze mě vzteklý grobián plný sarkasmu. Ale když se doopravdy zlobím, když mám opravdický vztek a vidím rudě, jsem naprosto klidná.

Jake taky. Vím to. Slyšela jsem ho mluvit na schůzích fakultní rady.

Ledová fasáda je u mě i reakcí na strach. Obávám se, že pro Jakea platí totéž. Ze změny v jeho chování mi naskočila husí kůže.

„O co jde?“ hlesla jsem.

Jake zvedl hlavu a zíral kamsi za mě, ztracený v dáli mezi sondami, lopatami a pachem odkryté hlíny.

Pak poklepal na fotografii jedním dlouhým, štíhlým prstem.

„Mluvila jsi s tím chlapem, co ti to dal?“

„Jen krátce. Snažíme se ho najít.“

„Co přesně ti říkal?“

Váhala jsem, co všechno mohu z etického hlediska vyzradit. O Ferrisově smrti informovali v médiích. Kessler mě nežádal o zachování důvěrnosti.

A tak jsem to vybalila o té střelbě, pitvě a chlapovi, který si říká Kessler.

„Prý to má pocházet z Izraele.“

„To je pravda,“ opáčil Jake.

„Tvůj odhad?“

„Fakt.“

Zamračila jsem se. „Kde bereš tu jistotu?“

Jake se opřel. „Co víš o Masadě?“

„Je to hora v Izraeli, kde umřela spousta lidí.“

Jakeovy rty vyrobily cosi podobného úsměvu.

„Trošku to rozveďte, doktorko Brennanová.“

Pátrala jsem v paměti. Hodně hluboko.

„V prvním století před Kristem…“

„Politicky nekorektní. Dneska se říká př. n. 1. Před naším letopočtem.“

„…celá oblast od Sýrie až po Egypt, kdysi známá jako země izraelská a Římany označovaná jako Palestina, patřila pod nadvládu Říma. Není třeba dodávat, že židy to pěkně štvalo. Během dalšího století došlo k několika povstáním, která měla ty římský parchanty zahnat. Pokaždé to byl propadák.“

„Ještě nikdy jsem to neslyšel v takovém barvitém podání. Pokračuj.“

„Asi kolem roku šedesát šest po Kristu, teda promiň, našeho letopočtu, se celou oblastí převalilo další židovské povstání. Tohle ale Římany vyděsilo a císař tam poslal vojsko, aby rebelii potlačilo.“

Ještě hlouběji v paměti jsem hledala data.

„Asi po pěti letech římský generál Vespasianus dobyl Jeruzalém, vydrancoval chrám a vyhnal všechny, co přežili.“

„A Masada?“

„Masada je velká skála v Judské poušti. Na začátku války se skupinka židovských zélótů vyšplhala nahoru a zabarikádovala se tam. Římský generál… nemám paměť na jména.“

„Flavius Silva.“

„Jo, to je on. Silva z toho neměl velkou radost. Masada bylo místo odporu, které nemohl tolerovat. Silva rozbil kolem dokola vojenské tábory, postavil kruhový val a nakonec i obrovskou rampu až k Masadě. Když jeho vojsko vyvalilo do svahu beranidlo a rozbilo pevnost, uvnitř našli už jen mrtvé.“

Nezmínila jsem se o svém zdroji, ale tohle všechno jsem si pamatovala díky seriálu, co běžel někdy začátkem osmdesátých let. Peter O’Toole jako Silva?

„Výborně. Ale tvůj výklad trochu postrádá smysl pro poměr sil. Silva do Masady nenapochodoval s oddílem vojáčků. Byla to obrovská operace, které se zúčastnila celá Desátá legie, její podpůrné sbory a tisíce židovských válečných zajatců. Silva si umanul, že odtamtud neodejde, dokud vzbouřence nezkrotí.“

„A kdo to měl na povel tam nahoře?“

„Eleazar ben Jair. Židi tam strávili sedm let a jejich odhodlání neustoupit bylo stejné jako Silvovo odhodlání dostat je ven.“

Ještě pár vzpomínek na seriál. O několik desetiletí dřív vydal Herodes příkaz k rozsáhlé výstavbě na hoře Masada. Dal vybudovat dvojitý val kolem vrcholku, obranné bašty, skladiště, kasárna, zbrojnice a nádrže pro zachycování a uchování dešťové vody. Sedm let po jeho smrti byly ve skladištích pořád ještě zásoby a zélóti měli všechno, co potřebovali.

„Hlavním zdrojem informací o Masadě je Josephus Flavius,“ pokračoval Jake. „Hebrejsky Josef ben Matouš. Na začátku povstání z roku šedesát šest sloužil Josephus jako hlavní židovský velitel v Galileji. Později přeběhl k Římanům. Odhlédneme-li od otázky jeho loajality, byl to brilantní historik.“

„A ve své době jediný zpravodaj ve městě.“

„Přesně tak. Josephovy popisy jsou překvapivě podrobné. Podle něj té noci, kdy byla pevnost dobyta, Eleazar ben Jair svolal všechny své stoupence.“

Jake se naklonil a začal mi líčit, co se odehrálo.

„Představ si to. Val hoří. Za svítání Římané vpadnou dovnitř. Žádná naděje na útěk. Ben Jair prohlásil, že hrdá smrt je lepší než život v otroctví. Losovalo se a bylo vybráno deset mužů, kteří měli zabít všechny ostatní. Další los určil, kdo z těch deseti zabije zbývajících devět a nakonec sám sebe.“

„Žádní odpadlíci?“

„I kdyby nějací byli, ostatní by je přemohli. Dvě ženy a několik dětí se ukryly a nakonec přežily. Většina Josephových informací pochází právě od nich.“

„Kolik jich tam zemřelo?“

„Devět set šedesát mužů, žen a dětí,“ řekl Jake tiše. „Židé pokládají Masadu za jednu z nejdramatičtějších epizod svých dějin. Zejména židé v Izraeli.“

„A co má Masada společného s Kesslerovou fotkou?“

„Osud ostatků židovských zélótů byl vždycky tajemstvím. Podle Josepha dal Silva zbudovat na kopci vojenskou posádku hned poté, co Masadu dobyl.“

„Ale v Masadě přece proběhly vykopávky.“

„Kopalo se tam roky a každý archeolog na téhle planetě by slintal blahem, kdyby dostal povolení. Nakonec to přiklepli izraelskému archeologovi jménem Jigael Jadin. Pracoval tam s týmem dobrovolníků dvě sezóny. První etapa trvala od října šedesát tři do května šedesát čtyři. Druhá od listopadu šedesát čtyři do dubna šedesát pět.“

Poprvé mi došlo, kam Jake míří.

„Jadinův tým odkryl lidské ostatky?“

„Tři kostry. Na spodní terase Herodova paláce.“

„Paláce?“

„Opakující se povstání dělala tomu chlapci těžkou hlavu, a tak Masadu opevnil a postavil si tam něco jako bunkr pro případ, že by musel s rodinou uprchnout. A Herodes si potrpěl na pohodlí. Kromě valu a obranných bašt si dal zbudovat palác se sloupovím, mozaikami, freskami, terasami, zahradami. Celkem devět nádvoří.“

Ukázala jsem na fotografii. „Tohle je jeden z těch tří?“

Jake zavrtěl hlavou. „Podle Jadina tam byla jedna kostra muže tak kolem dvaceti let. Nedaleko ležely kosti mladé ženy, její sandály a dokonale zachovaný skalp. Nedělám si srandu. Viděl jsem fotky. Vlasy té ženy vypadaly, jako by si je umyla ráno před tím, než ji vykopali.“

„Suché prostředí je pro konzervaci ideální.“

„Ano. Jenomže ostatky nebyly přesně takové, jak to Jadin interpretoval.“

„Co tím myslíš?“

„To není důležité. Podle Jadina ten třetí nález byla kostra dítěte.“

„No a co tenhle náš kluk?“ Znovu jsem ukázala na Kesslerovu fotku.

„Tenhle kluk.“ Jake stiskl čelisti a pak je zase uvolnil. „Tenhle kluk neměl tam nahoře vůbec co dělat.“

6

„Neměl tam nahoře vůbec co dělat?“

„To je má teorie.“

„A sdílí ji s tebou ještě někdo jiný?“

„Pár lidí.“

„Kdo je to?“

„To je záhada.“

Opřela jsem se a zaujala pozici pozorného posluchače.

„Po Silvově vítězství vojáci poshazovali těla zélótů dolů z útesu anebo ty mrtvoly někde nahoře pohřbili. Jadinův tým vyhloubil pár zkušebních příkopů, ale nenašel žádné stopy po masových hrobech. Počkej chvilku.“

Jake vytáhl z omláceného koženého kufříku dvě věci a položil je na stůl. Ta první byla mapa.

Přitáhla jsem si židli blíž a oba jsme se nad ní sklonili.

„Masada má tvar podobný letadlu Stealth; jedno křídlo míří na sever, druhé na jih a kabina na západ.“

V mozku mi proběhl Rorschachův psychologický test a jeho výsledkem byla améba. Nechala jsem si to pro sebe.

Jake ukázal na horní okraj vrcholu, kousek od konečku jižního křídla našeho stealthu.

„Tady jsou propojené jeskyně, pár metrů pod tím dvojitým valem.“

Jake vytáhl zpod mapy tu druhou věc.

Stará černobílá fotografie. Lidské kosti. Podupaná hlína.

Kesslerovské déj? vu?

Ne tak docela.

Na téhle fotce byly poházené a pomíchané kosti mnoha lidí. Byla tam i oficiální značka mířící na sever a měřítko. V pravém horním rohu bylo vidět koleno a paže některého z kopáčů, který štětcem čistil jakýsi předmět v hlíně.

„Jadinův tým našel kosterní ostatky v jedné z těch jižních jeskyní na vrcholu,“ hádala jsem a stále upírala zrak na snímek před sebou. „Tohle vyfotili při vykopávkách.“

„Ano.“ Jake ukázal na jedno místo nákresu Masady. „To místo označili jako Jeskyni 2001. Jadin se o něm zmiňuje ve své předběžné zprávě k masadskému projektu a uvádí i stručný popis, jehož autorem je Joram Zafrir, vedoucí vykopávek v jeskyni.“

„Minimální počet jedinců v jeskyni?“ zeptala jsem se a na fotce napočítala nejméně pět lebek.

„To záleží na tom, jak čteš Jadina.“

Překvapeně jsem zvedla hlavu. „To by přece nemělo být tak těžké určit. Prohlédl ty kosti fyzický antropolog?“

„Doktor Nicu Haas z Hebrejské univerzity. Na základě Haasova vyhodnocení Jadin ve své první zprávě uvádí celkem dvacet pět osob: čtrnáct mužů, šest žen, čtyři děti a jeden plod. Ale když si to pořádně přečteš, zjistíš, že se tam kromě těch zmíněných mužů zabýval ještě jedním starcem.“

„Takže mu to celkem vychází na dvacet šest.“

„Přesně tak. V populárně naučné knížce, kterou napsal…“

„Ta, co vyšla v šestašedesátém?“

„Správně. Masada: Herodova pevnost a poslední útočiště zélótů. V téhle knížce to v podstatě opakuje; tvrdí, že Haas našel čtrnáct mužů ve věku od dvaadvaceti do šedesáti let, jednoho muže přes sedmdesát, šest žen, čtyři děti a jeden plod.“

„Takže není jasné, jestli jich ve skutečnosti bylo celkem dvacet pět nebo dvacet šest.“

„Pálí ti to.“

„Děsně. Ale třeba šlo jen o nevinný omyl, ne o záměrný podvrh.“

„Třeba.“ Jakeův hlas naznačoval, že tomu nevěří.

„Věk žen a dětí?“

„Dětem bylo mezi osmi a dvanácti. Všechny ženy byly mladé: patnáct až dvaadvacet.“

Najednou mi to došlo. „Ty si myslíš, že náš klučina je ten sedmdesátník?“ Zaťukala jsem prstem na Kesslerovu fotku.

„Za chvilku se k němu dostanu. Ale teď mě nech povídat o jeskyni. Ani Zafrir, ani Jadin ve svých zprávách neuvádějí, kdy byla Jeskyně 2001 objevena a kdy byla odkryta.“

„To mohla být jen nedbalost…“

Přerušil mě.

„Tenhle nález nebyl nikdy prezentován médiím.“

„Snad z úcty k mrtvým.“

„Jadin svolal tiskovou konferenci, jakmile našel tři kostry v paláci.“ Jake zavrtěl hlavou a ruce na stole měl roztažené jako E.T. „Velký vzrůšo. Máme pozůstatky židovských obránců Masady. Tohle proběhlo koncem listopadu šedesát tři. Jeskyně 2001 byla objevena a odkryta v říjnu šedesát tři, měsíc před touhle tiskovkou.“

Jakeův ukazováček se zabodl do fotky.

„Jadin věděl o kostech z jeskyně, a vůbec se o nich nezmínil.“

„Jestliže tyhle údaje nebyly nikdy zveřejněny, jak to, že ty víš, kdy tu jeskyni objevili a odkryli?“

„Mluvil jsem s jedním dobrovolníkem, co tam pracoval. Je to důvěryhodný člověk a nemá důvod lhát. A věř mi, že jsem si pečlivě pročetl všechno, co se o tom psalo. To nebyla jenom ta tiskovka. Během obou etap vykopávek média pravidelně informovala o všem, co se v Masadě našlo. Noviny Jerusalem Post mají tematický archiv a nad jejich články o Masadě jsem strávil dlouhé hodiny. Mluví se tam o mozaikách, svitcích, synagoze, mikve, třech kostrách ze severního paláce. Ale není tam ani slovo o ostatcích z Jeskyně 2001.“

Jake byl v ráži.

„A Postem to zdaleka nekončí. V říjnu šedesát čtyři otiskl časopis Illustrated London News rozsáhlý materiál o Masadě, s fotkama a tak. Píšou o kostrách z paláce – žádná úcta k mrtvým. Ale o kostech z jeskyně ticho po pěšině.“

Právě tuhle chvíli si Charlie zvolil jako nejvhodnější okamžik pro jódlování.

„Co to sakra je?“

„Moje korela. Obvykle tohle dělá jen po pivu.“

„Děláš si srandu?“ Jake se tvářil šokovaně.

„Jasně že jo.“ Vstala jsem a sebrala hrnek. „Když se Charlie napije, bývá většinou sentimentální. Dáš si ještě čaj?“

Jake se usmál a nastavil svůj hrnek. „Prosím.“

Když jsem se vrátila, Jake si rozmasírovával křeč na krku. Před očima se mi mimoděk zjevil obrázek husy.

„Abych to správně pochopila,“ řekla jsem, „Jadin klidně mluvil o kostrách z paláce, ale ani jednou na veřejnosti nehovořil o kostech z jeskyně?“

„Jediná zmínka, kterou jsem našel o Jeskyni 2001, je v záznamu Jadinovy tiskové konference, která proběhla po druhé etapě vykopávek. Ve vydání Jerusalem Post z osmadvacátého března devatenáct set šedesát pět citují Jadina, který naříká, že v Masadě našel jen osmadvacet koster.“

„Pětadvacet z jeskyně a tři ze severního paláce.“

„Jestli jich bylo pětadvacet.“

Přemílala jsem si to v hlavě.

„Kdo byli podle Jadina ti pohřbení v jeskyni?“

„Židovští zélóti.“

„Z čeho vycházel?“

„Ze dvou věcí. Jednak z nalezených artefaktů a jednak z podobnosti s typem lebek vyzvednutých z jeskyně Bar Kochby v Nahal Hever. Měli to být židé zabití během druhého židovského povstání proti Pumu.“

„A byli?“

„Ukázalo se, že ty kosti pocházejí z chalkolitického období.“

Usilovné pátrání v paměti. Chalkolitické období. Kamenné a měděné nástroje. Čtvrté tisíciletí před naším letopočtem, po neolitu, před dobou bronzovou. Na Masadu příliš brzy.

„Fyzická antropologie na typizaci lebek moc nedá,“ poznamenala jsem.

„Já vím. Ale tohle byl Haasův závěr a Jadin ho převzal.“

Nastalo dlouhé, zamyšlené ticho. Prolomila jsem ho já.

„Kde jsou ty kosti teď?“

„Údajně znovu pohřbené v Masadě.“

„Údajně?“

Jakeův hrnek cinkl o povrch stolu.

„Popojedeme trochu dopředu. Ve své populárně naučné knize se Jadin letmo dotkl lidských ostatků z Jeskyně 2001. Slomo Lorinez, ultraortodoxní člen Knesetu, si to přečetl a vybuchl jako atomovka. Ta tisková zpráva z pětašedesátého, která se o kostrách zmínila, mu nejspíš unikla. Lorinez podal v Knesetu protest a obvinil cynické archeology a vědce z oblasti medicíny, že porušují židovské zákony. Chtěl vědět, kde ostatky jsou, a trval na řádném pohřbení obránců Masady.

Rozpoutala se veřejná polemika. Ministr pro náboženské záležitosti a nejvyšší rabín navrhovali umístit masadské kosti na židovský hřbitov na Olivetské hoře. Jadinovi se to nezamlouvalo a přišel s návrhem, aby se tři palácové kostry pohřbily v Masadě a ostatky z Jeskyně 2001 tam, kde byly nalezeny. Jadina trumfli a v červenci šedesát devět se všechny ostatky vrátily do země kousek od římské rampy.“

Připadalo mi to všechno strašně zmatené. Proč by měl být Jadin proti pohřbu kostí z jeskyně na Olivetské hoře? Proč navrhoval pohřbít palácové kostry v Masadě a vrátit kosti z jeskyně zpátky na své místo? Šlo mu snad o to, aby se lidé z jeskyně nedostali na svatou půdu? Anebo se mu příčila myšlenka, že se mrtví z jeskyně a z paláce octnou v jednom hrobě?

Charlie přerušil tok mých myšlenek úryvkem z písničky od Queen.

„Objevilo se v té jeskyni kromě kostí ještě něco?“ zeptala jsem se.

„Spousta domácího náčiní. Kotlíky, lampy, košíky.“

„Což naznačuje, že se v té jeskyni bydlelo.“

Jake přisvědčil.

„Kdo tam bydlel?“

„Byla válka. Jeruzalém byl v sevření. Do hor se mohli uchýlit různí uprchlíci. Někteří mohli žít i mimo zélótskou komunitu.“

Aha. „Takže ti z jeskyně vůbec nemuseli být židi.“

Slavnostní přikývnutí.

„A tohle Izrael nechtěl moc zveřejňovat.“

„Jasně že ne. Masada se stala posvátným symbolem. Poslední útočiště židů, kteří si nakonec zvolí sebevraždu. Je to metafora pro nový stát. Až donedávna izraelská armáda pořádala zvláštní ceremoniál, při němž nahoře na Masadě přijímala vojáky do svých elitních jednotek.“

„Pane jo.“

„Podle Zafrira byly kosti v jeskyni rozházené, smíchané s kousky šatstva, jako kdyby tam ta těla někdo jen tak naházel,“ řekl Jake. „A to není typický model židovského pohřbu.“

Birdie si tuhle chvíli vytipoval jako nejvhodnější okamžik pro skok na můj klín.

Představila jsem je. Jake poškrábal kocoura za uchem a pak se chopil ztracené nitě svého výkladu.

„K dnešnímu dni Izraelská výzkumná společnost publikovala pět svazků o vykopávkách v Masadě. Ve svazku tři se píše, že jeskyně byly prozkoumány a odkryty, ale kromě téhle věty a mapky s náčrtem Jeskyně 2001 tu není ani slovo o lidském nebo věcném nálezu.“

Jake se opřel a zvedl hrnek. Položil ho.

„Počkej. Oprava. Na konci čtvrtého svazku je dodatek. Zpráva o testu uhlíkem C14 provedeném u textilií nalezených v jeskyni. Ten test proběhl o mnoho let později. Ale jinak už nic.“

Položila jsem Birdieho na podlahu a vytáhla Kesslerovu fotku zpod Jakeova plánku Masady.

„Kam teda patří tenhle kluk?“

„Tady se to začíná pěkně zamotávat. Jeskyně 2001 obsahovala ostatky jedné nedotčené kostry. Byla oddělená od ostatních, ležela naznak, měla překřížené ruce a hlavu otočenou ke straně.“ Jake mne probodl pohledem. „O téhle spojené kostře není v žádné zprávě ani slovo.“

„Předpokládám, že ty ses o ní dozvěděl od toho dobrovolníka, co pracoval v jeskyni v šedesátých letech.“

Jake přisvědčil.

„Takže se dostáváme k místu, kdy mi chceš sdělit, že ta spojená kostra nebyla znovu pohřbena s ostatními,“ hádala jsem.

„Jo, přesně tak.“ Jake dopil čaj. „V tisku se ve spojitosti s opětovnými pohřby neustále píše jen o dvaceti sedmi osobách, třech ze severního paláce a čtyřiadvaceti z jeskyně.“

„Takže ne pětadvacet, ani šestadvacet. Možná vynechali ten plod.“

„Jsem si jistý, že vynechali plod a spojenou kostru.“

„Abych to správně pochopila: ty tvrdíš, že ti jeden dobrovolník z vykopávek — očitý svědek — řekl, že se Zafrirem odkryl v Jeskyni 2001 kompletní kostru. O téhle kostře se ovšem nepíše ani v tisku, ani v Jadinově oficiální zprávě, ani v jeho knížce.“

Jake přikývl.

„A ty si myslíš, že tu kostru nevrátili do země s ostatními kostmi z jeskyně a z paláce?“

Jake znovu přikývl.

Ťukla jsem na Kesslerovu fotku. „Pamatuje si ten dobrovolník, jestli se tam tenkrát fotilo?“

„Fotil to on sám.“

„Kde byly ty ostatky celých pět let, než je znovu pohřbili?“ zeptala jsem se.

„U Haase.“

„Psal o nich?“

„Vůbec ne. A Haas jinak psával vyčerpávající zprávy, včetně nákresů, tabulek, měření, dokonce i obličejových rekonstrukcí. Jeho analýza pohřbů v Giv’at ha-Mivtar je neuvěřitelně podrobná.“

„Ještě žije?“

„V pětasedmdesátém ošklivě upadl. Byl v komatu. Zemřel v roce osmdesát sedm, aniž by znovu nabyl vědomí. Anebo sepsal zprávu.“

„Takže Haas nám počet koster ani záhadu neporušené kostry ne-osvětlí.“

„Bez seance ne.“

„Héj, moc utrácíš…,“ ozval se nápěv od Queen. Charlie se chlubil svým nejlepším číslem.

Jake přehodil výhybku. „Na něco se tě zeptám. Představ si, že jsi Jadin. Máš tyhle zvláštní kosti z jeskyně. Co uděláš jako první?“

„Dneska?“

„V šedesátých letech.“

„To jsem měla ještě mléčné zuby.“

„No tak, snaž se trochu.“

„Uhlík C14. Stanovení stáří.“

„Už jsem říkal, že datování uhlíkem C14 v Izraeli nedělali. Zkus se do toho vžít. Ve svých tirádách v Knesetu se Lorinez oháněl tím, že některé kostry z Masady byly poslané do ciziny.“

„Lorinez byl ten ultraortodoxní člen Knesetu, co prosazoval opětovné pohřbení kostí?“

„Ano. A to, co říkal Lorinez, dává smysl. Jadin mohl pro pohřby z jeskyně klidně požádat o radiokarbonové datování.“

„Takže si myslíš, že Lorinez měl pravdu,“ řekla jsem.

„Myslím. Ale podle Jadina zemi neopustily žádné kosti z Masady.“

„Jakto?“

„V jednom rozhovoru pro Post se Jadin nechal slyšet, že žádat tyhle testy už není jeho práce. Ve stejném článku to jeden archeolog zdůvodnil výší finančních nákladů.“

„Radiokarbonové datování není zas tak drahé.“ Ještě počátkem osmdesátých let se testy dělaly tak za sto padesát dolarů za vzorek. „Vezmeme-li v úvahu význam toho nálezu, je fakt divné, že Jadin ty testy neobjednal.“

„A ještě divnější je, že o kostech z jeskyně nepsal ani Haas,“ dodal Jake.

Chviličku jsem to všechno nechala filtrovat v hlavě. „Ty máš podezření, že ti lidé z jeskyně nepatřili k hlavní skupině zélótů?“

„Ano.“

Zvedla jsem Kesslerovu fotografii.

„A že tohle je ta spojená kostra, o které se nikde nepíše.“

„Ano.“

„Myslíš si, že tuhle kostru poslali pryč z Izraele a že se už do země nikdy nevrátila.“

„Ano.“

„A proč ne?“

„To je otázka za milion dolarů.“

Zvedla jsem snímek.

„Kde je ten kluk teď?“

„Tak za tohle byste dostala další milion, doktorko Brennanová.“

7

Každý rok připadne na jedno město ten smolný los, že se stanem centrem setkání Americké akademie soudních věd. Na týden se tu jako moli na srolovaný koberec sletí inženýři, psychiatři, zubaři, právníci, patologové, antropologové a spousta dalších laboratorních nadšenců. Letos si nejkratší sirku vytáhl New Orleans.

Od pondělí do středy se schůzuje v plénu a ve výborech a probíhají i nějaká obchodní jednání. Ve čtvrtek a v pátek se koná vědecká konference a zasvěcení se dozví pár nejnovějších a nejžhavějších tipů pro teorii i praxi. Tyhle přednášky jsem navštěvovala s horlivým nadšením náboženského fanatika nejprve jako doktorandka a později jako konzultantka-začátečnice. Dnes už dávám přednost neformálnímu klábosení se starými přáteli.

Ať už člověk pojme konferenci z kterékoli strany, nakonec je vždycky stejně vyčerpávající.

Částečně si za to můžu sama – jinými slovy, neumím se účinně bránit vůči vnějšímu nátlaku.

Celou neděli jsem s jedním kolegou pracovala na článku určeném pro Časopis soudních věd. Další tři dny se mi slily v jedinou rozmazanou skvrnu Robertova jednacího řádu, remulády a rund pitiva – koktejly hurikán pro mé alkoholu holdující kolegy a periérky pro mě.

Veškerá konverzace se točila kolem dvou témat: dávné husarské kousky a neobvyklé případy. Na čelním místě letošního seznamu nejbizarnějších a nejpodivnějších případů trůnily skeletonizované žlučové kameny velikosti cereálních kakaových kuliček, sebevražda spáchaná ve vězení pomocí šňůry od telefonu a náměsíčný policajt, který měl v mozku kulku z vlastní pistole.

Přihodila jsem stručný popis Ferrisova případu. Názory na zvláštní zkosení vstřelu a výstřelu se různily. Většina souhlasila se scénářem, který původně napadl i mě.

Můj program mi nedovoloval vyposlechnout si všechny vědecké referáty. Když jsem ve středu nasedala do taxíku a vyrazila směrem k neworleanskému letišti, byla jsem vyřízená.

Technický problém. Čtyřicetiminutové zpoždění. Americké aerolinky vás vítají! Pokud se k odbavení dostavíte o jedinou minutku později, než máte, letadlo vám uletí. Pokud se odbavíte hodinu předem, vaše letadlo bude mít zaručeně zpoždění. Technické problémy, problémy s posádkou, problémy s počasím, problémy, problémy. Znala jsem je už všechny nazpaměť.

Za další hodinu jsem měla v laptopu naťukaný zápis z jednání výboru. Můj let v pět čtyřicet byl odsunut na osmou.

Přestup v Chicagu nestíhám.

Naštvaně jsem se dovlekla k přepážce, postavila se do fronty a pře-bukovala si letenku na jinou trasu. Dobrá zpráva: do Montrealu se dostanu ještě dnes. Spatná zpráva: přistanu těsně před půlnocí. Další špatná zpráva: cestou se zastavím v Detroitu.

V podobných situacích člověk vypění, ale stejně nedosáhne ničeho jiného než zvýšení vlastního krevního tlaku.

V letištním knihkupectví mi cestu zatarasil milion výtisků nejnovějšího senzačního bestselleru. Jeden jsem z té pyramidy uzmula. Na přebalu psali o mystériu, které „otřese dávnými pravdami“.

Jako Masada?

A co by ne? Čtou to přece všichni.

Když moje letadlo dosedalo, dočetla jsem čtyřicátou kapitolu. Jo, byly krátké. Ale příběh byl poutavý.

V duchu jsem se ptala, jestli tu knížku četl Jake nebo jeho kolegové. Pokud ano, co si o ní asi myslí?

Drnčení budíku ve čtvrtek ráno mi udělalo asi stejně dobře jako zánět spojivek. A bolelo to taky skoro stejně.

Vyjela jsem do dvanáctého poschodí budovy L’édifice Wilfrid Derome, hlavního sídla provinciální policie a laboratoří soudního lékařství, a spěchala rovnou na pracovní poradu.

Jenom dvě pitvy. Jedna pro Pelletiera, druhá pro Emily Santange-lovou.

LaManche mne informoval, že na základě mé žádosti poprosil Lisu, aby se ještě jednou podívala na hlavu Avrama Ferrise. Našla další úlomky a z pitevny je poslala rovnou nahoru. Zeptal se, kdy asi budu hotová s analýzou. Odhadla jsem to na odpoledne.

A opravdu, v laboratoři mi vedle umyvadla leželo sedm úlomků. Jejich evidenční číslo odpovídalo číslu Ferrisova těla.

Natáhla jsem si plášť, přehrála si vzkazy na záznamníku a na dva z nich odpověděla. Pak jsem zasedla ke své misce s pískem a začala pro nově příchozí úlomky hledat to správné místo v rekonstruované lebce.

Dva zapadly přesně do lebeční kosti. Jeden pasoval do týlní kosti. Jeden nepatřil nikam.

Tři se hodily k okraji oválného otvoru.

To mi stačilo. Věděla jsem, co jsem potřebovala.

Právě jsem si myla ruce, když zatrylkoval můj mobil. Byl to Jake Drum a spojení bylo příšerné.

,Je to, jako bys volal z Pluta.“

„No jo… od té doby co Pluto degradovali z planety na…,“ v telefonu to křapalo a prskalo, „…jsou tady mizerné služby.“

Degradovali na co? Na měsíc?

„Ty jsi v Izraeli?“

„V Paříži …ěnil jsem plány… Musée de l’Homme.“

Další dávka transatlantického praskání a vrčení.

„Voláš z mobilu?“

„… bjevil jsem přírůstkové čís … chybí od …. edmdesátých let.“

„Jakeu. Zavolej mi z pevné linky. Skoro tě neslyším.“

Ani Jake mě očividně neslyšel.

„… udu hledat dál … avolám ti z pevné.“

Telefon pípnul a pak ztichl.

Jake odjel do Paříže. Proč?

Mrknout se do Musée de l’Homme? Proč?

V duchu jsem si dala pořádný pohlavek.

Vzala jsem Kesslerovu fotku a její popisek si prohlédla pod zvětšovacím sklem.

Říjen 1963. M de l’H

To, co jsem pokládala za číslici 1, bylo malé L. A Ryan měl pravdu. To první H bylo ve skutečnosti rozmazané M. M de l’H. Musée de l’Homme. Jake tu zkratku určitě poznal, odletěl do Paříže, navštívil muzeum a někde vyšťoural přírůstkové číslo kostry z Masady.

LaManche nosí boty s měkkou podrážkou a v kapsách nikdy nemívá žádné mince ani klíče. Žádné šoupání nohama. Žádné cinkání. Na svou váhu se ten muž pohybuje neobvykle tiše.

V myšlenkách se mi právě utvářel otazník za dalším „proč?“, když můj nos zaregistroval vůni Bludného Holanďana.

Otočila jsem se. LaManche ke mně vešel přes histologickou laboratoř a teď stál těsně za mnou.

„Připravená?“

„Připravená.“

Oba jsme se posadili a já mezi nás položila poskládanou lebku.

„Základní informace přeskočím.“

LaManche se shovívavě usmál. Já se kousla do jazyka.

Opatrně jsem zvedla pravou zadní část Ferrisovy lebky a namířila na ni pero.

„Oválné poškození s paprskovitou zlomeninou.“

Ukázala jsem na pavučinu vzájemně se protínajících prasklin na zadní části lebky.

„Koncentricky uspořádané zlomeniny.“

„Takže vstřel je vzadu pod pravým uchem?“ LaManche si lebku pozorně prohlížel.

„Ano, ale je to trochu složitější.“

„Zkosení.“ LaManche zacílil přímo na problém.

„Ano.“

Vrátila jsem se k prvnímu segmentu a ukázala na externí zkosení u oválné pukliny.

„Když je hlaveň v přímém kontaktu s lebkou, díky zpětnému působení plynů může vzniknout ektokraniální zkosení,“ poznamenal LaManche.

„To podle mě není tenhle případ. Všimněte si tvaru té pukliny.“

LaManche se naklonil blíž.

„Kulka, která vlétne do lebky kolmo, obvykle vytvoří kruhový otvor,“ řekla jsem. „Kulka, která vstupuje tangenciálně, vytvoří nepravidelnou perforaci, většinou oválného tvaru.“

„Mais, oui. Něco jako klíčová dírka.“

„Přesně tak. Část kulky se odchýlila a ztratila někde mimo lebku. Proto to externí zkosení u vstřelu.“

LaManche zvedl hlavu. „Takže kulka vnikla do lebky za pravým uchem a ven vyšla levou tváří.“

„Ano.“

LaManche o tom chvíli uvažoval.

„Taková dráha je při sebevraždě sice neobvyklá, ale možná. Monsieur Ferris byl pravák.“

„To není všechno. Podívejte se zblízka.“

Podala jsem LaManchovi lupu. Vstal a sklonil se nad oválnou puklinou.

„Vypadá to, že zaoblené okraje jsou vroubkované.“ LaManche studoval ten ovál ještě asi třicet vteřin. Jako kdyby ten ovál překrývala ještě kruhová rána.“

„Anebo naopak. Okraj kruhového otvoru je na vnější straně lebky čistý. Ale mrkněte dovnitř.“

Obrátil si kost.

„Endokraniální zkosení.“ LaManche to okamžitě pochopil. „To je dvojitý vstřel.“

Přikývla jsem. „První kulka trefila Ferrisovu hlavu přímo. Jako z učebnice. Vnější okraj čistý, vnitřní zkosený. Ta druhá dopadla na stejné místo, ale z jiného úhlu.“

„A vytvořila oválnou puklinu.“

Přisvědčila jsem. „Ferris buď trochu pohnul hlavou, anebo střelec cuknul rukou.“

Únava? Smutek? Rezignace? LaManchovi klesla ramena, když poslouchal nepěkný závěr, k němuž jsem dospěla.

„Avram Ferris byl střelen dvakrát do týla. Jako při popravě.“

Ten večer Ryan vařil u mě doma. Siven, chřest a to, čemu u nás na Jihu říkáme šťouchané brambory. Ryan je upekl, oloupal, pak se do nich pustil vidličkou a do vznikající kaše přidal ještě jarní cibulku a olivový olej.

Ohromeně jsem ho pozorovala. Prý dovedu proniknout k jádru problému. Někdy jsem dokonce skvělá. Jenomže jakmile dojde na vaření, mám invenci akvarijní rybičky. I kdyby měl můj mozek k dispozici sto let, nikdy by nebyl schopen vytvořit plán cesty vedoucí ke šťouchaným bramborám, které předtím neprošly varem ve vodě.

Birdie byl z Ryanových fruits de mer nadšením bez sebe a celý večer číhal, až mu kousek dáme. Pak se uvelebil u krbu. Z jeho předení jsem pochopila, že se jeho kočičí život o mnoho nevylepšil.

Při večeři jsem se zmínila o závěru, k němuž jsem dospěla, pokud šlo o způsob úmrtí Avrama Ferrise. Ryan už to věděl. Tenhle případ se začal oficiálně vyšetřovat jako vražda.

„Pistole devítka Jericho,“ oznámil mi.

„Kde byla?“

„Úplně vzadu v přístěnku, pod vozíkem.“

„Patřila ta zbraň Ferrisovi?“

„Pokud ano, tak o tom nikdo nevěděl.“

Přidala jsem si salát.

„Technici našli v přístěnku jeden projektil ráže devět,“ pokračoval Ryan.

„Jenom jeden?“ Tohle nepasovalo do mého scénáře se dvěma vstřely.

„Ve stropním panelu.“

Ani tohle tam nezapadalo.

„Co ten projektil dělal na stropě?“ zeptala jsem se.

„Možná se Ferris pustil do střelce, zápasili spolu a vyšla rána.“

„Možná že střelec vložil pistoli Ferrisovi do ruky a stiskl spoušť.“

„Předstíraná sebevražda?“ zeptal se Ryan.

„Každý, kdo kouká v televizi na detektivky, ví, že musíš mít na prstech zbytky střelného prachu.“

„LaManche žádné nenašel.“

„Což neznamená, že tam nebyly.“

Přežvykovala jsem a přitom přemýšlela.

LaManche objevil jeden úlomek kulky v hlavě oběti. Technici vypáčili jeden projektil ze stropu. Kde jsou ostatní balistické důkazy?

„Říkal jsi, že Ferris možná seděl na stoličce, když ho to trefilo?“ zeptala jsem se.

Ryan přikývl.

„Obličejem ke dveřím?“

„Které byly patrně otevřené. Technici prohledávají kancelář a chodby. Nevěřila bys, jaký je tam všude bordel.“

„A co pláště střely?“

Ryan zakroutil hlavou. „Střelec je nejspíš posbíral.“

Ani tohle nedávalo smysl.

„Proč by tam nechal pistoli a přitom posbíral nábojnice?“

„Dobrá otázka, doktorko Brennanová.“

Žádnou dobrou odpověď jsem po ruce neměla.

Nabídla jsem Ryanovi salát. Odmítl.

Ryan přehodil rychlost. „Dneska jsem se znovu zastavil u vdovy.“

„No a?“

„Ta dáma letos Miss Sympatie určitě nevyhraje.“

„Drží smutek.“

„To tvrdí ona.“

„Nezdá se ti to?“

„Mám dojem, že ji něco žere.“

„Špatný příměr,“ poznamenala jsem a pomyslela na kočky.

„Dobrá poznámka.“

„Podezřelí?“

„Nepřeberné množství.“

„To přeháníš,“ odporovala jsem. „Ale zní to pěkně.“

„Jako krajkové kalhotky,“ řekl Ryan.

„To už je horší.“

Při dezertu jsem Ryanovi sdělila, co jsem se dozvěděla o Kesslerově fotografii.

„Drum vážně odjel do Paříže?“

„Vypadá to tak.“

„A je přesvědčený, že na té fotce je ta jeho kostra z Masady?“

„Jake nepatří k horlivcům, které nadchne každá blbina.“

Ryan mi věnoval jeden zvláštní pohled.

„Jak dobře znáš tohohle Jakea?“

„Přes dvacet let.“

„Moje otázka se týkala hloubky, nikoli délky vašeho vztahu.“

„Jsme kolegové.“

„Jen kolegové?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Nejsi trochu moc osobní?“

„Hm.“

„Hm.“

„Tak mě napadá, že bychom měli dát hlavy dohromady.“

Neměla jsem ponětí, co tím myslí.

„Taky jsem si znovu popovídal s Courtney Purvianceovou,“ pokračoval Ryan. „Zajímavá dáma.“

„Miss Sympatie?“

„Dokud se rozhovor nestočí na Ferrise nebo firmu. Pak se opancéřuje jako bankovní trezor.“

„Chrání šéfa?“

„Anebo se bojí, že se ocitne na ulici. Mám dojem, že Miriam nemá zrovna v lásce.“

„Říkala něco?“

„Nejde o to, co říkala.“ Ryan se na chvíli zamyslel. „Spíš jak se chovala. Každopádně jsem vyslídil, že Ferris čas od času obchodoval s artefakty.“

„Ze Svaté země?“ hádala jsem.

„Samozřejmě je získával a převážel naprosto legálně.“

„Pro nelegálně dovážené starožitnosti tu existuje obrovský černý trh,“ poznamenala jsem.

„Kolosální,“ souhlasil Ryan.

Synapse.

„Myslíš, že Ferris má něco společného s těmi masadskými kostmi?“

Ryan pokrčil rameny.

„A kvůli tomu ho zabili?“

„Kessler si to myslí.“

„Vypátral jsi Kesslera?“

„Ještě ne.“

„Třeba je to všechno jenom shoda okolností.“

„Třeba.“

Nemyslela jsem si to.

8

Ryan mě probudil těsně po šesté kvůli jakémusi družení před svítáním. Birdie raději zmizel z ložnice. Dole v hale Charlie vřeštěl pořád dokola jeden verš z písničky Clarence Cartera „Hlaď mě“.

Zatímco jsem se sprchovala, Ryan opekl bagety a uvařil kávu. U snídaně jsme rozebírali otázku korelí převýchovy.

Ačkoli u příležitosti předávání vánočních dárků o tom nepadlo ani slovo, poměrně brzy jsem zaregistrovala Charlieho neortodoxní répertoire noir. Na mou přímou otázku Ryan připustil, že náš opeřený miláček se k němu dostal při domovní prohlídce v jistém dámském podniku. Dámy byly patrně stále při chuti a papoušek se od nich mnohému přiučil.

Už několik měsíců jsem se pokoušela přesměrovat Charlieho hudební i řečnické nadání. Se střídavými výsledky.

V osm jsem papouchovi pustila jeho vzdělávací cédéčko a s Ryanem odjela do L’edifice Wilfrid Derome. On se vypravil směrem ke kanceláři crimes contre la personne v prvním patře a já vyjela výtahem do dvanáctého.

Nafotila jsem ještě nějaké detaily, sepsala souhrnnou zprávu a oznámila LaManchovi, že ostatky, které mám v držení, mohou vydat Ferrisově rodině. Ačkoli pohřeb se konal během mého pobytu v New Orleansu, bylo dohodnuto, že úlomky lebky budou dodatečně uloženy do menší jámy vedle rakve.

V půl jedenácté jsem zavolala Ryanovi. Řekl, že na mě za pět minut počká dole v hale. Odpočítala jsem deset. Pak jsem znuděně zaplula do bufetu, abych se pořádně rozšoupla. Dala jsem si dietní colu. U pultu jsem bez rozmyslu dokoupila ještě linecké pečivo. Jeden nikdy neví.

Když jsem se vrátila do haly, Ryan už tam čekal. Odpálila jsem colu a pečivo nacpala do tašky, co mi visela přes rameno.

Avram Ferris vedl sedmadvacet let svůj podnik na okraji průmyslového komplexu u dálnice des Laurentides, na půli cesty mezi ostrovem Montreal a starým letištěm Mirabel.

Mirabel postavili v sedmdesátých letech a měl to být klenot současného i budoucího montrealského letectva. Letiště stálo sice pětačtyřicet kilometrů od města, ale s centrem je měla spojit rychlodráha. Ani se nenaděješ a budeš u letadla!

Jenomže rychlodráhu už nepostavili.

Začátkem devadesátých let se dojíždění stalo neúnosným. Devětašedesát babek za jednu jízdu taxíkem do centra.

Zoufalé úřady nakonec hodily ručník do ringu a Mirabel odepsaly ve prospěch jeho geograficky lépe situovaného konkurenta. Mirabel teď obhospodařuje nákladní letadla a chartery. Všechny ostatní vnitrostátní, severoamerické a mezinárodní linky létají na Dorval, jak se dnes jmenuje dřívější mezinárodní letiště Pierra Elliotta Trudeaua.

Tohle všechno bylo Avramu Ferrisovi šumafuk. Svou firmu Les Imports Askhenazim si založil kousek od Mirabel, a tam také zůstal.

A tam také zemřel.

Bydlel v Côte-des-Neiges, obytné čtvrti pro střední vrstvy hned za Židovskou všeobecnou nemocnicí, severozápadně od centre-ville.

Ryan zamířil na rychlostní silnici Décarie, stočil se na východ po Van Horneově třídě a pak na sever kolem stanice metra Plamodon až k Vézinově ulici. Zajel k obrubníku a ukázal na řadu dvoupatrových cihlových krabic.

Prohlédla jsem si je.

Všechny domky byly stejné, pravá strana zrcadlovým obrazem levé. Vepředu čněly dřevěné rámované dveře, u horních oken visely balkony. Cestičky k domům byly proházené. Všechny keříky pokrýval sníh. Ve vjezdech, pod přístřešky z trubek a igelitových fólií stály dodávky – chevrolety a fordky.

„Tohle není sbírka jaguárů a SUV,“ poznamenala jsem.

„Na schůzi majitelů domů si tu nejspíš odhlasovali zákaz všech barev kromě bílé.“

Ryan kývl bradou přímo před sebe. „Ferrisův byt je nahoře vlevo. Dole bydlí jeho bratr. Matka a další bratr žijí ve dvoupodlažním bytě ve vedlejším vchodu.“

„Ferris musel strašně daleko dojíždět.“

„Patrně tu zůstával jenom z čirého obdivu k architektonické originalitě.“

„Říkal jsi, že Avram a Miriam neměli děti?“

Ryan přikývl. „Brali se pozdě. První manželka byla nemocná, zemřela v osmdesátém devátém. Ferris se podruhé oženil v devadesátém sedmém. Žádné potomstvo.“

„A není to proti pravidlům?“

Ryan na mě nechápavě pohlédl.

„Micvot.“

Stále stejný pohled.

„Židovská přikázaní. Člověk má mít děti. Sémě nesmí být promrháno.“

„Nepleteš si to s ročenkou zemědělce?“

Došli jsme ke schůdku přede dveřmi.

Ryan na něj vystoupil a zazvonil na horní zvonek.

Čekali jsme.

Ryan zazvonil znovu.

Zase jsme čekali.

Za námi se šourala nějaká stařena a nákupní vozík jí rachotil ve stejném rytmu, jaký vydupávaly její nohy ve vysokých botách.

„Vdova má přece dřepět doma, ne?“ ucedil Ryan a potřetí stiskl zvonek.

„Siva trvá jen týden.“

„A pak?“

„Pak odříkáváš každý den kadiš, nevymetáš večírky, neholíš se a nestříháš. Ale v podstatě můžeš normálně žít.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Můj první kluk byl žid.“

„Nešťastná láska?“

„Odstěhoval se do Altoony.“

Ryan otevřel zimní dveře a zabušil.

Stařena s vozíkem se zastavila, obrátila a nestoudně si nás měřila očima, co jí vykukovaly nad třikrát omotanou šálou.

Napravo od dveří se pohnula záclona. Dotkla jsem se Ryanovy paže a kývla hlavou. „Dora je doma.“

Ryan se zářivě usmál.

„Avram byl hodný židovský kluk a trvalo mu devět let, než se znovu oženil. Třeba si byli s maminkou hodně blízcí.“

„Třeba se jí svěřoval.“

„Anebo si maminka sama něčeho všimla.“

Něco mě napadlo.

„Staré dámy milují sladké.“

„Jo, to je všeobecně známo.“

Zalovila jsem v tašce a vytáhla linecké pečivo.

„Třeba babi roztaje. Rozpovídá se.“

„Sakra.“ Ryan se otočil. „My jsme fakt prvotřídní tým.“

Jenomže Dora nám otevřít nepřišla. Přišla Miriam. Měla na sobě černé kalhoty, černou hedvábnou blůzku, černou vestu a perly.

Stejně jako při našem prvním setkání mě upoutaly Miriaminy oči. Dnes pod nimi byly tmavé kruhy, ale ty levandulové duhovky stejně neměly konkurenci.

Miriam určitě moc dobře věděla, jak její oči působí na muže. Rychle si mě přeměřila a pak sjela pohledem k Ryanovi, lehce se naklonila dopředu, jednu ruku si ovinula kolem pasu a druhou si přitáhla vestu ke krku.

„Detektive.“ Mírně, trošku zadýchaně.

„Dobrý den, paní Ferrisová,“ pozdravil Ryan. „Doufám, že se už cítíte lépe.“

„Děkuji vám.“

Barvou pleti připomínala ducha. Vypadala ještě hubenější, než jsem si ji pamatovala.

„Rád bych si ujasnil ještě pár věcí,“ prohlásil Ryan.

Miriam se zahleděla kamsi za nás. Stařena opět nastartovala nákupní vozík.

Miriam zaostřila na Ryana a lehce pohodila hlavou.

„Nemohlo by to počkat?“

Ryan nechal její otázku viset v trojúhelníkovém prostoru mezi námi.

„Kdopak to je?“ ozval se z domu roztřesený hlas.

Miriam se otočila a něco řekla – snad hebrejsky nebo v jidiš – a pak se znovu obrátila k nám.

„Tchyni není dobře.“

„Váš manžel je mrtvý,“ prohlásil Ryan, ne dvakrát ohleduplně. „Nemohu odkládat vyšetřování vraždy jen proto, abych zajistil pozůstalým pohodlí.“

„Vím, že je mrtvý. Ani na vteřinu na to nezapomínám. Vy si tedy myslíte, že to byla vražda?“

„Vy patrně také, ne? Vyhýbáte se mi, paní Ferrisová?“

„Ne.“

Levandulová se střetla s jasně modrou. Ani jedna neustoupila.

„Rád bych se vás znovu zeptal na muže jménem Kessler.“

„A já vám znovu odpovím, že ho neznám.“

„A co vaše tchyně?“

„Ne.“

„Jak to víte, paní Ferrisová? Kessler tvrdil, že znal vašeho manžela. Mluvila jste o Kesslerovi se svou tchyní?“

„Ne, ale ona se o nikom takovém nikdy nezmínila. Můj manžel při své práci přicházel do styku se spoustou lidí.“

„A jeden z nich mu patrně naládoval dvě kulky do hlavy.“

„Chcete mě šokovat, detektive?“

„Víte, že váš manžel obchodoval se starožitnostmi?“

Miriam téměř neznatelně pokleslo obočí. Pak se zeptala: „Kdo vám to říkal?“

„Courtney Purvianceová.“

„Aha.“

„Je to snad nepravdivé tvrzení?“

„Slečna Purvianceová poněkud zveličuje svou úlohu v obchodních záležitostech mého manžela.“ Miriam odsekávala slova jako nabroušená kosa.

„Chcete naznačit, že lže?“

„Chci naznačit, že kromě práce toho ta žena v životě moc nemá.“

„Slečna Purvianceová se zmínila, že krátce před svou smrtí se váš manžel začal chovat jinak než obvykle.“

„To je směšné. Kdyby měl Avram nějaké potíže, určitě bych si toho všimla.“

Ryan se oklikou vrátil, kam potřeboval.

„Takže není pravda, že váš manžel obchodoval se starožitnostmi?“

„Starožitnosti tvořily jen velmi malou část Avramových obchodů.“

„To víte?“

„To vím.“

„Říkala jste mi, že toho o podnikání svého manžela moc nevíte.“

„Tohle vím.“

Byl jasný den a teplota kdesi těsně nad bodem mrazu.

„Mohly k těm starožitnostem patřit i lidské ostatky?“ zeptal se Ryan zamyšleně.

Fialové oči se doširoka rozevřely. „Proboha, ne.“

Většina lidí se necítí dobře, když v rozhovoru nastane pauza. Jakmile se rozhostí ticho, mají pocit, že ho musí nějak zaplnit. Ryan tohoto nutkání rád využívá. A udělal to i nyní. Čekal. Fungovalo to.

„To by byl chet,“ pokračovala Miriam.

Ryan pořád čekal.

Miriam už otevírala ústa, když za jejími zády opět zašvitořil druhý hlas. Prudce se otočila a pronesla něco přes rameno.

Když se obrátila k nám, slunce ozářilo pár kapiček potu nad jejím horním rtem.

„Musím tchyni pomoct s přípravami na šábes.“

Ryan podal Miriam vizitku.

„Když si na něco vzpomenu, zavolám.“ Ještě jednou doširoka otevřené oči. „Mně opravdu záleží na tom, aby byl Avramův vrah vydán spravedlnosti.“

„Přeji pěkný den,“ řekl Ryan.

„Šabat šalom,“ řekla jsem já.

Už jsme byli na odchodu, když Miriam natáhla ruku a položila ji Ryanovi na paži.

„Vy si to nejspíš nemyslíte, detektive, ale já svého muže milovala.“ V tom hlase se ozývala ledová bezútěšnost.

Cestou k autu jsme oba mlčeli.

„Tak co?“ začal Ryan.

„Já ti nevím,“ řekla jsem.

„Chet?“ zeptal se.

„Něco jako hřích,“ vysvětlovala jsem.

„Na sílu ženské solidarity ta dáma asi moc nevěří, co?“

„Jo, chovala se, jako bych tam nebyla,“ souhlasila jsem.

„Ale tys byla,“ opáčil Ryan.

„Jo, myslím, že jo.“

„Každopádně Purvianceová mezi její oblíbenkyně nepatří.“

„To ne.“

Ryan nastartoval a odrazil od chodníku.

„Troufám si tvrdit, že na rozbor charakterů jsem kádr,“ řekl.

„Výstižně řečeno,“ souhlasila jsem.

„Ale s Miriam si nevím rady. Jednu chvíli umírá žalem a během minuty tě skoro pošle do prdele. Myslíš, že někoho kryje?“

„Potila se,“ poznamenala jsem.

„A dneska je zima,“ dokončil Ryan.

Na rohu jsme zastavili.

„A co teď?“ zeptal se Ryan.

„Ty jsi detektiv,“ řekla jsem.

„Ta pistole byla nejspíš sirotek. Nemůžeme ji vystopovat. Moje debaty s Ferrisovými sousedy v průmyslovém komplexu nikam nevedly. Totéž platí o členech rodiny a obchodních partnerech. Pořád čekám na daňová přiznání a telefonní účty ze skladu. Na Kesslera jsem se nechal ptát v každé synagoze ve městě.“

„To vypadá, jako bys opravdu vážně detektivoval.“

„Až jsem si skoro udetektivoval prdel, ale nic z toho,“ posteskl si Ryan.

„Co teď?“

„Technici pořád ještě šmejdí na místě činu. Purvianceová kontroluje, jestli se něco neztratilo. A to znamená, že nám zbývá jediná možnost. Oběd.“

Ani jsem nestačila dosednout ke stolu se svým hamburgerem, když se mi rozeřval mobil. Byl to Jake Drum. Tentokrát jsme se slyšeli.

„Opravdu jsi to vzal přes Paříž?“ zeptala jsem se a neslyšně Ryanovi odslabikovala Jakeovo jméno.

„O nic nejde. Místo abych jel autem do Toronta a letěl odtamtud do Tel Avivu, přestoupím na letišti Charlese de Gaulla.“

„To je ta kostra tak důležitá?“

„Mohla by to být pořádná pecka.“

„Co jsi zjistil?“

Ryan rozbalil můj hamburger a podal mi ho. Vzala jsem ho do ruky a kousla si.

„Moje tušení bylo správné,“ oznamoval Jake. „V listopadu devatenáct set šedesát tři dorazila do Musée de l’Homme kostra z Masady. Našel jsem příslušnou složku a přírůstkové číslo.“

„Pokračuj.“

„Co to jíš?“

„Hamburger.“

„Ve městě, jako je Montreal? To je svatokrádež.“

„Je to rychlé.“

„Když to všichni pojmou takhle, tak to s gastronomií půjde fofrem z kopce.“

Svoje rouhání jsem zpečetila lokem dietní coly.

„Ty kosti jsou pořád v muzeu?“

„Ne.“ Jakeův hlas zněl zklamaně.

„Ne?“

Znovu jsem si kousla. Kečup mi tekl po bradě. Ryan mi ho otřel ubrouskem.

„Našel jsem jistou Marii-Nicole Varinovou, která začátkem sedmdesátých let pomáhala s inventarizací sbírek. Vzpomíná si, že tehdy na tu masadskou kostru narazila. Jenomže teď už v muzeu není. Prohledali jsme všechno.“

„Od sedmdesátých let ji nikdo neviděl?“

„Ne.“

„Ale u jednotlivých exemplářů se přece všechny přesuny evidují.“

„Měly by. Tady ale část složky chybí.“

„A jak to vysvětluje muzeum?“

„C’est la vie. Z tehdejších zaměstnanců tu dneska pracuje jen několik lidí. Varinová na té inventarizaci tehdy dělala s nějakým Jossim Lernerem. Studoval postgraduál. Podle ní je Lerner pořád v Paříži. A co je ještě zajímavější, Varinová tvrdí, že Lerner je buď Američan, nebo Kanaďan.“

Hamburger se zastavil na půli cesty k mým ústům.

„Pokouším se ho vypátrat.“

„Bonne chance,“ popřála jsem mu.

„Budu potřebovat víc než štěstí.“

Pověděla jsem Ryanovi všechno, co mi Jake řekl.

Vyslechl mě bez jediné poznámky.

Dojedli jsme hranolky.

Na Van Horneově třídě jsme pozorovali muže v dlouhém černém kabátě, černém klobouku, pumpkách a světlých punčochách, jak obchází kluka v džínách a bundě s logem Blue Jays.

„Šábes se blíží,“ prohodila jsem.

„Vřelejší přijetí v téhle čtvrti nám ale asi nezajistí, co?“

„Asi ne.“

„Už jsi někdy někoho sledovala?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Pěkně to člověku rozproudí krev,“ liboval si Ryan.

„Jo, slyšela jsem.“

„Co když Miriam vyrazí ven?“

„A nechá Doru samotnou.“

„Jo, moc rád bych si s Dorou popovídal o samotě.“

„Co kdybychom koupili kytku?“ navrhla jsem.

Našli jsme květinářství a za čtyřicet minut po prvním odchodu od Ferrisových jsme byli zpátky před domem.

Za další hodinu Miriam vyšla z Dořiných hlavních dveří.

9

Dora otevřela po druhém zazvonění. V jasném slunečním světle vypadala její vrásčitá pleť skoro průhledně.

Ryan jí řekl naše jména.

Stará žena se na nás dívala prázdným pohledem. V duchu jsem se ptala, jestli je nadopovaná nějakými prášky.

Ryan jí ukázal odznak.

Dora si ho prohlédla, ve tváři odevzdaný výraz. Bylo nad slunce jasnější, že vůbec neví, kdo jsme.

Podala jsem jí kytici a linecké pečivo.

„Šabat šalom,“ pozdravila jsem.

„Šabat šalom,“ odpověděla mechanicky.

„Je nám nesmírně líto, co se přihodilo vašemu synovi, paní Ferrisová. Byla jsem pryč, jinak bych za vámi zašla už dřív.“

Dora přijala dary z mých rukou a sklonila hlavu, aby si přivoněla ke květinám. Pak se narovnala, prohlédla si pečivo a podala mi ho zpátky.

„Nezlobte se, děvenko, ale tohle není košer.“

Připadala jsem si jako idiot a nacpala koláčky zpátky do tašky.

Dořiny oči sjely k Ryanovi, pak zpátky ke mně. Byly malé a vlahé a zakalené věkem.

„Vy jste přece byla u pitvy mého syna.“ Slabý přízvuk. Východoevropský? Snad.

„Ano, byla.“

„Tady ale nikdo není.“

„Rádi bychom si promluvili s vámi, paní Ferrisová.“

„Se mnou?“ Překvapení. Trochu strach.

„Ano, paní Ferrisová.“

„Miriam šla na trh.“

„Nebude to trvat dlouho.“

Váhala, potom se obrátila a vedla nás dveřmi s tabulkami z kouřového skla do malého, slunného obývacího pokoje s křesly potaženými igelitem.

„Dojdu pro vázu. Posaďte se, prosím.“

Zmizela v předsíni a zamířila napravo. Rozhlédla jsem se po pokoji.

Všechno tady křičelo o špatném vkusu šedesátých let. Bílé saténové čalounění. Stoly s laminátovou deskou imitující dubové dřevo. Sametové tapety. Zlatavý koberec od stěny ke stěně.

Mé pozornosti se tu dožadovala spousta nejrůznějších pachů. Dezinfekce. Česnek. Osvěžovač vzduchu. Z některého šuplíku nebo skříně se na soupisku probojovala ještě vůně cedru.

Dora se přišourala zpátky a chvilku jsme společně aranžovaly květiny.

Pak se svezla do dřevěného houpacího křesla, které mělo na sedátku i opěradle přikurtované polštáře, natáhla nohy a upravila si šaty. Zpod lemu jí vykukovaly modré bombarďáky.

„Děti jsou s Roslyn a Ruthie v synagoze.“

Domyslela jsem si, že mluví o snachách z vedlejších dvoupodlažních bytů.

Dora spojila ruce v klíně a upřeně se na ně zadívala. „Miriam se musela vrátit k řezníkovi, něco tam zapomněla.“

S Ryanem jsme si vyměnili pohled. Kývnutím hlavy mi naznačil, abych začala.

„Paní Ferrisová, já vím, že jste už mluvila s detektivem Ryanem.“

Zvedla hlavu a nepřítomně se na mě zadívala; vůbec nemrkala.

„Neradi vás znovu obtěžujeme, ale napadlo nás, že jste si třeba od posledního rozhovoru vzpomněla na něco nového.“

Dora pomalu zavrtěla hlavou.

„Nechodily za vaším synem několik týdnů před jeho smrtí nějaké neobvyklé návštěvy?“

„Ne.“

„Neměl váš syn s někým spory? Nestěžoval si na někoho?“

„Ne.“

„Byl činný v nějakém politickém hnutí?“

„Avram žil pro rodinu. Pro práci a pro rodinu.“

Věděla jsem, že opakuji otázky, které jí už položil Ryan. Výslech prvního stupně. Někdy tenhle trik funguje; vybaví se dříve zapomenuté vzpomínky, detaily, které se předtím nezdály důležité.

A navíc, tohle bylo poprvé, co byla Dora vyslýchána o samotě.

„Měl váš syn nějaké nepřátele? Nechtěl mu třeba někdo ublížit?“

„Jsme židi, víte?“

„Měla jsem na mysli konkrétní osobu.“

„Ne.“

Změna směru.

„Znáte ty muže, kteří byli přítomni pitvě vašeho syna?“

„Ano.“ Dora se zatahala za ucho a z hrdla se jí vydral zvuk připomínající kloktání.

„Kdo je vybral?“

„Rabín.“

„Proč se odpoledne vrátili už jen dva?“

„I o tom nejspíš rozhodl rabín.“

„Znáte muže jménem Kessler?“

„Kdysi jsem znávala nějakého Mošeho Kesslera.“

„Byl přítomen pitvě vašeho syna?“

„Moše zemřel za války.“

Právě tuhle chvíli si vybral můj mobil a hlasitě zazvonil.

Mrkla jsem na displej.

Neznámé číslo.

Hovor jsem ignorovala.

„Věděla jste, že váš syn prodává starožitnosti?“

„Avram prodával spoustu věcí.“

Telefon se ozval znovu.

Omluvila jsem se a vypnula ho.

Impuls. Zklamání. Inspirace. Jméno, které mi nechtěně cinklo někde v hlavě. Ani nevím, proč jsem položila následující otázku.

„Znáte muže jménem Jossi Lerner?“

Rýhy v koutcích Dořiných očí se prohloubily. Vrásčité rty se vtáhly a zmizely v ústech.

„Říká vám to jméno něco, paní Ferrisová?“

„Syn měl přítele, co se jmenoval Jossi Lerner.“

„Opravdu?“ Podařilo se mi zachovat neutrální výraz a klidný hlas.

„Avram a Jossi se poznali jako studenti na McGillově univerzitě.“

„Kdy?“ Na Ryana jsem se nepodívala.

„Před lety.“

„Zůstali ve styku?“ Jako by se nechumelilo.

„Nemám zdání. Ach jo.“ Dora se zhluboka nadechla. „Jossi je do toho nějak zapletený?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jen tak mě napadlo jeho jméno. Víte, kde dnes pan Lerner bydlí?“

„Neviděla jsem Jossiho celé roky.“

Hlavní dveře se otevřely a zavřely. Po pár vteřinách se v obýváku objevila Miriam. Dora se usmála.

Miriam na nás zírala a její tvář byla prostá jakéhokoli výrazu; stejně dobře mohla právě studovat lišejník. Její slova byla určena Ryanovi. „Říkala jsem vám, že tchyni není dobře. Proč ji obtěžujete?“

„Mně je dob-“ začala Dora.

Miriam ji přerušila.

„Je jí čtyřiaosmdesát a právě ztratila syna.“ Dora jen opovržlivě sykla.

Stejně jako předtím dal Ryan Miriam dostatek prostoru svým mlčením. Jenomže ona se tentokrát rozhodla, že ho zaplňovat nebude. Namísto ní to udělala Dora.

„To je v pořádku. Pěkně si tu povídáme,“ řekla a mávla rukou, na níž prokvétaly modré žilky.

„O čem?“ Miriam stále upírala pohled na Ryana, jako by Dora vůbec nepromluvila.

„O Euripidovi,“ odvětil Ryan.

„To má být vtipné, detektive?“

„O Jossim Lernerovi.“

Pečlivě jsem Miriam pozorovala. Pokud jsem však očekávala nějakou reakci, žádná se nedostavila.

„Kdo je Jossi Lerner?“

„Přítel vašeho manžela.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Bývalý spolužák.“

„V té době jsme se s Avramem neznali.“

Pohlédla jsem na Doru. Výraz jejích očí se zamžil, jako by se ponořila do vzpomínek a unikla z téhle místnosti.

„Proč se na toho muže ptáte? Na toho Jossiho Lernera?“ Miriam si stáhla rukavice.

„Narazili jsme na jeho jméno.“

„Při vyšetřování?“ Ve fialkových očích se objevilo skoro nepostřehnutelné překvapení.

„Ano.“

„A v jaké souvislosti?“

Zvenčí sem dolehlo zapípání automobilového alarmu. Dora se ani nepohnula.

Ryan se na mě podíval. Přisvědčila jsem.

Ryan pověděl Miriam o Kesslerovi a fotce.

Miriam poslouchala a její tvář zůstávala bez výrazu. Odhadnout míru jejího zájmu nebo emoce bylo zhola nemožné.

„Souvisí ta kostra nějak se smrtí mého muže?“

„Na rovinu nebo s cukrovou polevou?“

„Na rovinu.“

Ryan začal vypočítávat fakta a pokaždé zvedl jeden prst.

„Dojde k vraždě. Objeví se chlápek s fotkou a tvrdí, že kostra na té fotce je důvodem oné vraždy. Ten chlápek se pohřešuje.“

Ryanův malíček se přidal ke kamarádům.

„Existuje důkaz, že kostra na té fotce pochází z Masady.“

Palec.

„Oběť prodávala starožitnosti z Izraele.“

Ryan začal pěkně od začátku, ještě jednou od ukazováčku.

„Tu kostru měl svého času u sebe jakýsi Jossi Lerner. Oběť se s jakýmsi Jossim Lernerem kdysi přátelila.“

„Ten třetí byl kněz.“

Všichni jsme se otočili k Doře.

Mluvila do vzduchu.

„Který třetí?“ zeptala jsem se mírně.

„Avram měl dva kamarády. Jossiho a pak ještě toho dalšího chlapce.“ Dora si zaťukala sevřenou pěstí do brady. „Byl to kněz. Určitě to byl kněz.“

Miriam došla ke tchyni, ale nedotkla se jí.

Připomněla se mi scéna z čekárny před pitevnou. Ty ženy seděly jedna vedle druhé, a přesto si byly vzdálené. Nedotýkaly se. Neobjí-maly se. Mladší se nepodělila o svou sílu se starší. Starší nehledala útěchu u mladší.

„Byli to dobří kamarádi,“ pokračovala Dora.

„Váš syn a ti dva chlapci?“ vybízela jsem ji, aby mluvila dál.

Dora se usmála a bylo to poprvé, co jsem na její tváři spatřila úsměv. „Byli tak zvídaví. Pořád něco četli. Pořád se na něco ptali. Dohadovali se. Někdy i celou noc.“

„Jak se ten kněz jmenoval?“ zeptala jsem se.

Dora prudce zavrtěla hlavou.

„Pocházel z Beauce. To si pamatuju. Oslovoval nás zajde a bubbe.“

„Kde se váš syn s tím knězem seznámil?“

„Na univerzitě Ješiva.“

„V New Yorku?“

Dora přisvědčila. „Avram a Jossi akorát dokončili studium na McGillově univerzitě. Avram byl tehdy velice duchovně založený. Studoval na rabína. Ten kněz chodil na přednášky o východních náboženstvích nebo něco takového. Přitahovalo je to jednoho ke druhému, snad proto, že tam byli jediní dva Kanaďané.“

Dořiny oči opět získaly onen vzdálený výraz.

„Byl už tehdy knězem?“ pronesla spíš k sobě než k nám. „Anebo se z něj stal kněz až později?“ Prsty jí ztuhly. Ruka se jí roztřásla. „Ach jo.“

Miriam přistoupila k Ryanovi.

„Detektive, opravdu musím protestovat.“

Ryan zachytil můj pohled. Oba jsme vstali.

Miriam vypoklonkovala Ryana úplně stejně jako předtím.

„Zjistěte, kdo to udělal, detektive, ale prosím vás, nerušte tchyni, když je doma sama.“

„Tak za prvé, připadala mi spíš zasněná než rozrušená, a za druhé, při vyšetřování se nenechám takhle omezovat. Každopádně se však pokusím být ohleduplný.“

O mně ani slovo.

V autě chtěl Ryan vědět, proč jsem se zeptala na Lernera.

„To fakt netuším,“ přiznala jsem.

„Ale bylo to dobrý,“ poznamenal.

„Jo, bylo to dobrý,“ souhlasila jsem.

Shodli jsme se, že Lerner si zasluhuje naši pozornost.

Ryan řídil a já si přehrávala vzkazy.

Tři.

Všechny od Jakea Druma.

Mám kontakt na Jossiho Lernera. Zavolej mi.

Mluvil jsem s Jossim Lernerem. Zavolej mi.

Mám ohromné novinky. Zavolej mi.

Každé „zavolej mi“ znělo naléhavěji než to předchozí.

Pověděla jsem to Ryanovi.

„Zavolej mu,“ vybídl mě.

„Myslíš?“

„Jo. Chci toho o Lernerovi vědět víc.“

„I já jsem zvědavá, co Jake zjistil, ale za chvilku budu doma, takže radši počkám a zavolám mu z pevné. Z mobilu na mobil je to horší než volat do Zambie.“

„Ty už jsi někdy volala do Zambie?“

„Ne, pokaždé mají obsazeno.“

Za dalších deset minut mě Ryan vysadil před domem.

„Mám celý víkend nějaké sledování a už teď mám zpoždění.“ Vzal můj obličej do dlaní a palcem mi přejel po tváři. „Pusť se do toho Lernera a dej mi vědět, co Jake vyštrachal.“

„Čeká tě adrenalinová sledovačka?“

„Vždyť víš, že bych mnohem radši sledoval něco úplně jiného,“ odpověděl.

„Nejsem si jistá, že se tomu tak říká.“

Ryan mě políbil.

„Máš to u mě schované,“ řekl.

„Já si to vyberu,“ odpověděla jsem.

Ryan se vydal zpátky k Wilfrid Derome. Já se vydala domů.

Přivítala jsem se s Birdiem a Charliem, převlékla se do džin a uvařila si Earl Grey. Pak jsem si donesla telefon k pohovce a vytočila Jakeovo číslo.

Vzal to po prvním zazvonění.

„Jsi ještě ve Francii?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Nestihneš ty svoje vykopávky.“

„Beze mě nezačnou. Já jsem šéf.“

„Jo, na to jsem zapomněla.“

„To, co nacházím tady, je mnohem důležitější.“

Birdie mi skočil na klín. Hladila jsem ho po hlavě. Vystrčil nohu a začal si olizovat tlapku.

„Mluvil jsem s Jossim Lernerem.“

„To jsem pochopila z tvých vzkazů.“

„Lerner pořád žije v Paříži. Pochází z Quebeku.“

Určitě to je Jossi Lerner, na kterého si vzpomněla Dora.

„Lerner pracoval v muzeu na částečný úvazek a shromažďoval materiál na svou doktorskou práci. A představ si, že to bylo v době, kdy byla v muzeu ta kostra z Masady.“

„Zkrať to, Jakeu.“

„Tohle ti vyrazí dech.“

A vyrazilo.

10

„Pokusím se to shrnout. Tenhleten Lerner je dost podivný ptáček. Nemá rodinu. Bydlí s fretkou. Dělá záchrannou archeologii. Izrael. Egypt. Jordánsko. Sežene si grant, provede vykopávky, sepíše zprávu a přesune se jinam. Udělal spoustu záslužné práce,“ vykládal Jake.

„Zachraň, co můžeš, než přijedou buldozery.“

„Přesně tak.“

„Je Lerner napojený na nějaký ústav?“

„Měl pár krátkodobých úvazků, ale tvrdí, že nechat se zaměstnat ho nikdy nelákalo. Připadá mu to příliš svazující.“

„Hm, pravidelný příjem může být za jistých okolností břemenem.“

„Jemu na penězích nesejde. Bydlí v posledním patře budovy, kterou v sedmnáctém století postavili jako kasárna pro mušketýry. Celý jeho byt je velký asi jako buick. Chodí se tam přes točité kamenné schodiště. Ale zase je odtamtud pěkný výhled na Notre-Dame.“

„Takže tys byl u něj?“

„Když jsem mu volal, řekl, že pracuje v noci, a pozval mě k sobě. Dvě hodiny jsme oslavovali Krále slunce.“

„Cože?“

„Ztrestali jsme lahvinku Martellu VSOP Medaillon.“

„Kolik mu je let?“

„Podle mě už dost přes padesát.“

Avramu Ferrisovi bylo šestapadesát.

„Žid?“

„V mládí býval zapálenější.“

„A co z něj teda vypadlo?“

„Z Lernera?“

„Ne, Jakeu. Z Ludvíka XIV.“

Opřela jsem se. Birdie se mi na hrudi vyšplhal o kousek výš.

„Nejdřív si zachovával odstup, ale po čtvrtém panáku se rozpovídal jako na sezení u psychoanalytika. To o té klavíristce asi slyšet nechceš, viď?“

„Ne.“

„Lerner pracoval v Musée de l’Homme od jedenasedmdesátého do čtyřiasedmdesátého, když psal dizertaci.“

„Téma?“

„Svitky od Mrtvého moře.“

„Řekla bych, že essejci to sepsali rychleji.“

„Lerner dělá všechno pomalu. A pořádně. Tenkrát bral judaismus velice vážně.“

„Díky slečně klavíristce změnil názor?“

„Kdo říkal, že to byla slečna?“

„Hele, mluv radši o kostech z Masady.“

„V sedmdesátém druhém Lernera požádali, aby pomáhal při inventarizaci muzejních sbírek. Při tom se dostal k jednomu spisu, ve kterém byla faktura za přepravu a fotka kostry.“

„Na té faktuře stálo, že kosti dorazily z Masady?“

„Ano.“

„Bylo tam datum?“

„Listopad devatenáct set šedesát tři.“

Locus číslo 2001, jeskyně pod stěnou u jižního masadského vrcholku. Pomíchané kosti. Izolovaná kostra. Podle Jakeova dobrovolníka-informátora byla Jeskyně 2001 objevena a odkryta v říjnu šedesát tři, tedy měsíc před datem na faktuře. Pocítila jsem jiskru vzrušení.

„Byla podepsaná?“

„Ano, ale Lerner si nepamatuje kým. Prohledal muzejní sbírky, našel kostru, do spisu zapsal podle protokolu stav exempláře a skladové číslo a víc se tím nezabýval. Jenomže pak mu začalo něco vrtat hlavou. Jak to, že do muzea poslali právě tuhle sadu kostí? Proč kostra zůstala v krabici, pěkně uklizená, aby nebyla moc na očích? Už vrníš blahem?“

„Ne, to je můj kocour.“

„Asi za rok si Lerner přečetl knihu australského novináře Donovana Joyce. Joyce vychází z předpokladu, že Ježíš přežil ukřižování.“

„A odešel na penzi do pěkného domečku na ostrovech?“

„Dožil se osmdesáti a zemřel v Masadě při boji s Římany.“

„To je novinka.“

Jenomže to není všechno. V Masadě Ježíš sepsal svou poslední vůli a svůj odkaz.“

„A jakpak se Joyce k takovému drahokamu dostal?“

„V prosinci šedesát čtyři byl Joyce v Izraeli a sháněl materiál pro knihu. Prý se na něho tehdy obrátil muž, který se mu představil jako profesor Max Grosset, dobrovolník při vykopávkách Jigaela Jadina. Grosset tvrdil, že v Masadě ukradl starověký svitek, a prosil Joyce, aby mu pomohl dostat tenhle lup ze země. Grosset přísahal, že ten svitek je strašně důležitý a už pouhá totožnost jeho autora z něj činí předmět nevyčíslitelné hodnoty. Joyce se odmítl do kontrabandu zapojit, ale přísahá, že Grossetův svitek viděl a měl ho dokonce i v rukou.“

„A pak o tom napsal knížku.“

„Joyce odjel do Svaté země, aby si prohlédl Masadu, ale Izraelci mu odmítli vydat povolení k návštěvě pevnosti. Musel zavrhnout původní námět své knihy, a tak přehodnotil situaci a začal zkoumat hodnověrnost Grossetova svitku. To, co zjistil, ho ohromilo a téhle práci zasvětil dalších osm let. Grosseta už nikdy neviděl, ale prý odhalil úžasné nové informace o tom, kdo byl Ježíšovým otcem, jaký byl jeho rodinný stav a jak to bylo s jeho ukřižováním a zmrtvýchvstáním.“

„Pane jo.“

„Ve své knize se Joyce zmiňuje o kostrách, které se našly v Jeskyni 2001.“

„To si děláš srandu.“

„Podle Joyce těch pětadvacet lidí v jeskyni tvořilo velice zvláštní skupinu, která nepatřila k židovským zélótům. Tvrdí, že po dobytí Masady generál Silva z úcty k těmto lidem svým vojákům nařídil, aby mrtvé v jeskyni nechali na pokoji.“

„Protože to byly pozůstatky Ježíše a jeho stoupenců?“

„Ano, to z toho vyplývá.“

„Lerner téhle pomatené teorii uvěřil?“

„Ta knížka je už rozprodaná, ale mně se povedlo ji sehnat. Musím připustit, že pokud je člověk podobnému způsobu myšlení otevřený, je Joyceova argumentace velmi přesvědčivá.“

„Ježíšikriste.“

„Jo, právě o toho tu běží. No nic, zpátky k Lernerovi. Náš mladý vědec si přečetl Joyceovu knihu a došel k názoru, že kosti, které v muzeu našel, mohou být Ježíšovy.“

„Kristus a jeho stoupenci na nejposvátnějším místě judaismu?“

„Jo, o to právě jde. Tahle možnost otřásla Lernerovým světem až do základů.“

„A otřásla by i Izraelem, nemluvě o křesťanech na celém světě. Co Lerner udělal?“

„Byl bez sebe úzkostí. Co když to je Ježíš? Co když to není Ježíš, ale jiná významná osobnost z doby raného křesťanství? Co když ty kosti padnou do špatných rukou? Co když se o tom dozví tisk? Posvátnost Masady bude ta tam. Křesťanský svět se vzbouří proti židovské mystifikaci. Tyhle otázky ho mučily noc co noc.

Po týdnech duševního utrpení se Lerner rozhodl, že kostra musí zmizet. Hrozně dlouho plánoval, jak se jí zmocní a jak ji zničí. Uvažoval i o tom, že kosti spálí. Rozmlátí je kladivem. Přiváže k nim závaží a hodí je do moře.

Jenomže pak se v něm hnulo svědomí. Krádež je krádež. I kdyby to byla Ježíšova kostra… Ježíš byl přece žid a svatý muž. Lerner nemohl ani spát. Nakonec pochopil, že není schopen kosti zničit, ale nedokázal žít s myšlenkou, že je najde někdo jiný. Aby zachránil náboženskou kulturu a tradici, rozhodl, že kostra musí zmizet.“

„Zničil spis a ukradl kosti.“

„Propašoval je ven z muzea ve sportovní tašce.“

„A dál?“ Narovnala jsem se.

Birdie seskočil na zem, obrátil se a upřeně si mě měřil žlutýma kulatýma očima.

„Teď přichází to nejlepší. Jak se jmenuje tvoje oběť?“

„Avram Ferris.“

„Myslel jsem si to.“ Následující Jakeova slova mě vystřelila z pohovky jako raketu. „Lerner dal ty kosti i s fotkou Avramu Ferrisovi.“

„Kamarádovi z dětství,“ vydechla jsem.

„Ferris strávil dva roky v Izraeli v kibucu a cestou domů do Montrealu se stavil v Paříži.“

„Do prdele.“

„Do prdele.“

Když jsme domluvili, pokusila jsem se zastihnout Ryana. Nebral to. Adrenalinová sledovačka už asi začala.

Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení, a tak jsem vyrazila do posilovny. Na stepperu jsem stoupala do pomyslných vyšších pater a hlavou se mi honila jedna myšlenka za druhou. Pokoušela jsem se je roztřídit podle nějaké logické posloupnosti.

Opravdu je na Kesslerově fotce pohřešovaná kostra z Masady?

Pokud ano, měl Ferris masadskou kostru u sebe, když ho zastřelili?

Kdo další věděl, že ji má?

Měl Ferris v úmyslu tu kostru prodat na černém trhu? Komu? Proč až teď?

Anebo někomu nabídl, že ji za úplatu zničí? Kdo by mu za to mohl zaplatit? Židé? Křesťané?

Jestli to tak není, proč byl Ferris zastřelen?

Kde je ta kostra teď?

Kde je Kessler?

Kdo je Kessler?

Proč Ferris přijal kradenou kostru?

Na poslední otázku existovalo několik možných odpovědí. Přátelství? Sdílené obavy z rozbití posvátnosti masadské legendy nebo strach z obrovité židovsko-křesťanské teologické konfrontace v době, kdy je podpora západního křesťanstva naprosto nezbytná pro zachování Izraele? Dora říkala, že její syn byl v mládí hodně zbožný. Ježíš, co přežil ukřižování a zemřel při obléhání Masady? To je přece stejná pohroma pro křesťany i židy.

Anebo ne? Ježíš byl žid. Proč by nemohl být v Masadě? Anebo někdo z jeho následovníků?

Ne. Ježíš byl kacíř. Urazil velekněze.

Zpět k tématu.

Co Ferris s kostmi udělal?

Sklad se nabízel jako ideální úschovna.

Technici tam žádné kosti nenašli.

Možná je schoval tak dobře, že je žádná domovní prohlídka nikdy neobjeví.

V duchu jsem si dělala poznámky. Zeptat se Ryana. Zeptat se Courtney Purvianceové.

Otřela jsem si pot z tváře a šlapala dál.

Na tom nápadu se skladištěm něco nehrálo.

Tóra zakazuje ponechávat tělo nepohřbené. Deuteronomium či co. Nepřipadal by si Ferris nečistý, kdyby měl lidské ostatky na svém pracovišti? Nebylo by mu to přinejmenším nepříjemné? Ze stepperu jsem se přesunula k posilovači lavici.

Možná se Ferris postaral jen o přepravu. Možná ty kosti předal dál.

Komu?

Někomu, kdo sdílel Ferrisovy a Lernerovy obavy?

Ale zákazy tóry se vztahují na každého žida.

Někomu, kdo si přál zmizení kostry z poněkud jiných důvodů?

Křesťanských?

Pakliže Ježíš nezemřel na kříži, pakliže žil dál a jeho kosti se ocitly v Musée de l’Homme, jejich odhalení by zatřáslo nejen Vatikánem, ale i všemi protestantskými církvemi. Takové tvrzení by muselo být jednoznačně vyvráceno, protože jinak by se zhroutilo základní dogma křesťanské víry. Žádná prázdná hrobka. Žádní andělé. Žádné zmrtvýchvstání. Žádné Velikonoce. Vyšetřování a nekonečné spory by zůstaly na celém světě trhákem zpravodajství po dlouhé měsíce. Možná i roky. Bezprecedentní debaty. Ničivé vášně a hořkost.

Zastavila jsem se s činkou na půli cesty.

Třetí kamarád! Kněz z Beauce!

Dora říkala, že ti dva si byli velice blízcí.

Katoličtí kněží nemají s lidskými kostmi žádné problémy. Vždyť je nosí jako relikvie. Ukládají je do oltářů. Vystavují je v kostelích po celé Evropě.

Najednou jsem se nemohla dočkat, až toho kněze najdu.

Mrkla jsem na hodinky. Půl sedmé. Popadla jsem ručník a vyrazila k šatně.

Zkontrolovala jsem mobil, ale skoro tu nebyl signál. Hodila jsem na sebe tepláky a bundu a spěchala ven.

Jake to vzal po čtyřech zazvoněních, hlas plný spánku.

Kráčela jsem po Ste-Catherine a vysvětlovala mu, jak to bylo s Ferrisem, Lernerem a knězem.

„Potřebuju jeho jméno, Jakeu.“

„Tady je už po půlnoci.“

„Říkal jsi, že Lerner pracuje dlouho do noci, ne?“

„Dobře.“

Slyšela jsem, jak zívá.

„Zjisti o tom knězi všechno, co se dá. Jestli měl s krádeží kostry něco společného. Kde v sedmdesátém třetím roce žil. Kde žije teď.“

„A jestli nosí trenky nebo slipy?“

„Jo, přesně tak.“

„Když k Lernerovi vpadnu takhle pozdě, mohl bych ho vylekat.“

„Důvěřuju tvým přesvědčovacím schopnostem.“

„A vrozenému šarmu.“

„Ano, tomu taky.“

Právě jsem vylézala ze sprchy, když mi zazvonil telefon.

Zabalila jsem se do ručníku, po mokrých dlaždicích doklouzala ke dveřím, rozběhla se do ložnice a vrhla se k aparátu.

„Sylvain Morissonneau.“

„Jsi hvězda,“ prohlásila jsem a poznamenávala si jméno na zadní stranu bankovního výpisu.

„To si mě asi pleteš se Stingem,“ odvětil Jake.

„Měl Morissonneau něco společného s krádeží té kostry?“

„Ne.“

„Kde je teď?“

„Lerner zase tak dobře Morissonneaua neznal. Prý odjel do Paříže krátce poté, co se ti druzí dva poznali na Ješivě. Od sedmdesátého prvního nemá o Morissonneauovi žádné zprávy.“

„Ach jo.“

„Ale zjistil jsem ještě něco.“

Čekala jsem.

„Morissonneau je cisterciák.“

„Trapistický mnich?“

„Když to říkáš.“

K večeři jsem si rozmrazila thajské kuře s rýží, zapnula jsem počítač a začala hledat na webu.

Charlie nepřestával skřehotavým hlasem vyzpěvovat písničku od Rolling Stones, Birdie se uvelebil v pravém rohu mého psacího stolu a předl.

Na internetu jsem zjistila pár zajímavých věcí.

V klášteře Citeaux ve střední Francii vzniklo v roce 1098 hnutí za obnovu benediktinského řádu. Jeho cílem bylo do nejvyšší možné míry obnovit dodržování regulí svatého Benedikta. Co to mělo znamenat, jsem už nezjistila.

Latinský název pro Cîteaux je Cistercium a ti, kteří se hlásili k reformnímu hnutí, začali být známí pod jménem cisterciáci.

Dnes existuje několik cisterciáckých řádů a jedním z nich je Řád cisterciáků přísné observance. Trapisté, jak se jim přezdívá, pocházejí z dalšího reformního hnutí v jiném francouzském klášteře – La Trappe, kde působili v sedmnáctém století.

Samé reformní hnutí. Vcelku mi to dávalo smysl. Mniši mají hodně času na rozjímání a přemítání, jak dělat věci pořád lépe.

V Quebeku jsem našla tři cisterciácké kláštery. Jeden v městečku Oka u Lac des Deux-Montagnes, jeden v Mistassini u Lac Saint-Jean a jeden v oblasti Montérégie u Saint-Hyacinthe. Všechny měly inter-netové stránky.

Dvě hodiny jsem se proplétala kybernetickými smyčkami, které vysvětlovaly, jak probíhá den v klášteře, co je duchovní cesta, jaký vyznám má „být povolán“ a jaká je historie řádu. Hledala jsem až do aleluja, ale ani u jednoho kláštera jsem nenašla žádné jmenné seznamy.

Už jsem to chtěla vzdát, když jsem zabloudila k téhle stručné zprávičce.

Dne 17. července 2004 mniši z l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges z řádu cisterciáků přísné observance s otcem Charlesem Turgeonem v čele zvolili svého osmého opata otce Sylvaina Morissonneaua (59 let). Otec Morissonneau se narodil v okrese Beauce v Quebeku a studoval na univerzitě v Laval. Na kněze byl vysvěcen v roce 1968 a pak pokračoval v univerzitním studiu ve Spojených státech. Otec Morissonneau vstoupil do kláštera v roce 1971. Osm let před svým zvolením do funkce opata pracoval v klášteře jako obchodní vedoucí. Pro výkon své funkce má jak praktické, tak akademické předpoklady.

Takže Morissonneau se uchýlil k životu v rozjímání, pomyslela jsem si, zavřela stránky kláštera a našla si vyhledávač map pro celou Kanadu. Je mi líto, otče. Vaše samota bude brzy hrubě narušena.

11

Montérégie je zemědělský pás mezi Montrealem a americkou hranicí. Je tvořen kopci a údolími, křižován říčkou Richelieu a ohraničen břehy řeky Svatého Vavřince. A je přecpaný parky a zelení. Parc national des Îles-de-Boucherville. Pare national du Mont-Saint-Bruno. Le Centre de la Nature du Mont Saint-Hilaire. Turisté jezdí do Montérégie kvůli přírodě, zemědělským plodinám, cyklistice, lyžování a golfu.

L’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges stojí na břehu la rivi?re Yamas-ka, severně od města Saint-Hyacinthe, uprostřed lichoběžníku, který tvoří Saint-Simon, Saint-Hugues, Saint-Jude a Saint-Barnabe-Sud.

Montérégie je prostě přecpaný svatými.

Druhý den ráno v devět dvacet jsem odbočila z dvouproudovky na menší asfaltku, která vedla necelý kilometr jabloňovým sadem, pak se prudce stočila a prořízla kamennou zeď. Nenápadná destička oznamovala, že jsem našla svoje mnichy.

Klášter se rozkládal za otevřeným pruhem trávníku ve stínu obrovitých jilmů. Byl postaven z quebeckého šedého kamene a vypadal jako kostel, co trpí metastatickou chorobou. Ze tří stran vybíhala křídla a z nich ještě další malá křidélka. Čtyřpatrová kulatá věž stála v místě, kde se spojovalo východní křídlo a budova kostela, a na stejném místě na západní straně se k nebi tyčila zdobná čtvercová věžička. Některá okna byla klenutá, jiná obdélníková a zabedněná. Za hlavní budovou stálo několik hospodářských stavení a za nimi se prostírala pole a řeka.

Chvilku jsem třídila dojmy.

Při svém pátrání v kyberprostoru jsem zjistila, že někteří mniši již udělali pár ústupků ekonomické nevyhnutelnosti; vyrábějí a prodávají pečivo, sýry, čokoládu, víno, zeleninu nebo pietní předměty. Někdy u nich návštěvníci hledají duchovní vzpruhu.

Tady na to ale asi moc nebudou. Žádné vítací transparenty. Žádný obchod se suvenýry. Ani jedno zaparkované auto.

Na webu jsem se také dozvěděla, že mniši v Sainte-Marie-des-Neiges vstávají k modlitbám už ve čtyři ráno a pak od osmi do dvanácti pracují. Naplánovala jsem si svou návštěvu právě na dobu dopolední směny.

V únoru ovšem tato práce zjevně nezahrnovala sklízení jablek či obilí. Kromě vrabců a veverek tu nebylo živáčka.

Vystoupila jsem z auta a tiše zavřela dveře. Cosi na tomhle místě si žádalo klid. Má první volba padla na oranžové dveře napravo od kulaté věže. Vydala jsem se k nim a na druhém konci křídla se objevil mnich. Měl hnědý hábit s kapucí, ponožky a sandály.

Nezarazil se, když mě spatřil, ale ještě pomaleji kráčel mým směrem, jako kdyby si dával čas na rozmyšlenou.

Zastavil se asi tři metry ode mě. Kdysi dávno asi prodělal nějaký úraz. Levou polovinu obličeje měl ochablou, levé oční víčko pokleslé a přes celou tvář se mu táhla bílá jizva.

Mnich mě pozoroval a mlčel. Vlasy měl pokosené až těsně u hlavy, ostrá brada a tvář tak vyzáblá, že by se na ní klidně dala vyučovat anatomie hlavy.

„Jsem doktorka Temperance Brennanová,“ představila jsem se. „Přijela jsem za Sylvainem Morissonneauem.“

Nic.

„Je to poměrně naléhavá záležitost.“

Další nic.

Vytasila jsem se s průkazkou LSJML.

Mnich se na ni podíval, ale stále trval na svém.

Chladné přijetí jsem očekávala. Zalovila jsem v kabelce, vytáhla zalepenou obálku, ve které byla kopie Kesslerovy fotky, udělala krok vpřed a podala mu ji.

„Prosím vás, dejte to otci Morissonneauovi. Jsem si jistá, že mě přijme.“

Vyzáblá ruka se vyplazila z hábitu, chňapla po obálce a naznačila, ať ji následuji.

Mnich mě vedl oranžovými dveřmi přes malý vestibul a marnotratně obloženou dvoranu. Páchlo to tu jako v obecné škole mého mládí v pondělí ráno. Mokrá vlna, dezinfekce a leštěnka na nábytek.

Vešli jsme do knihovny a můj průvodce mi rukou naznačil, abych si sedla. Naplocho vytrčená dlaň patrně znamenala, že mám čekat.

Když mnich odešel, rozhlédla jsem se kolem sebe.

Knihovna vypadala, jako by ji sem někdo přenesl přímo z filmu o Harrym Potterovi. Tmavé obložení, skříňky z olovnatého skla, posuvné žebříky vedoucí až k policím ve třetím patře. Na tuhle bibliotéku snad padly všechny lesy Britské Kolumbie.

Napočítala jsem osm dlouhých stolů a dvanáct lístkových katalogů s droboučkými mosaznými držadly na zásuvkách. V dohledu ani jediný počítač.

Toho druhého mnicha jsem neslyšela vůbec přicházet. Prostě tu najednou byl.

„Doktorka Brennanová?“

Postavila jsem se.

Tenhle mnich měl na sobě bílou sutanu a hnědý vnější oděv tvořený dvěma obdélníky. Bez kapuce.

„Jsem otec Sylvain Morissonneau, opat tohoto kláštera.“

„Omlouvám se, že přijíždím bez ohlášení.“ Podala jsem mu ruku.

Morissonneau se usmál, ale své ruce nechal sepjaté. Vypadal starší, ale lépe živený než ten první mnich.

„Vy jste od policie?“

„Z laboratoře soudního lékařství v Montrealu.“

„Prosím.“ Morissonneau udělal stejné gesto rukou jako jeho kolega. „Pojďte za mnou.“ Anglicky, se silným quebeckým přízvukem.

Morissonneau mne vedl zpátky hlavní chodbou, přes velkou místnost do další dlouhé, úzké chodby. Prošli jsme kolem tuctu zavřených dveří a pak vstoupili patrně do jeho kanceláře.

Morissonneau zavřel dveře a znovu mi pokynul.

Posadila jsem se.

V porovnání s knihovnou tady vládly spartánské podmínky. Bílé stěny. Šedé dlaždice na podlaze. Jednoduchý dubový stůl. Obyčejné kovové registrační skříňky. Jedinou ozdobou byl krucifix za stolem a obraz nad jednou řadou skříněk. Ježíš hovořící s anděly. Na obraze vypadal o poznání zdravěji než na té vyřezávané verzi, co visela nad stolem.

Pohlédla jsem od plátna ke kříži. V hlavě mi naskočilo: před a po. Okamžitě jsem měla pocit, že se dopouštím svatokrádeže.

Morissonneau se usadil na židli s rovným opěradlem, položil kopii fotky na piják, propletl si prsty a díval se na mě.

Čekala jsem.

On také čekal.

Čekala jsem ještě víc.

Vyhrála jsem.

„Předpokládám, že jste se setkala s Avramem Ferrisem.“

„To ano.

„Avram vás za mnou poslal?“

Takže Morissonneau nic neví.

„Ne.“

„Co Avram chce?“

Zhluboka jsem se nadechla. Tohle fakt nemám ráda.

„Netěší mě být poslem špatných zpráv, otče, ale musím vám oznámit, že Avrama Ferrise našli před dvěma týdny zavražděného.“

Morissonneauovy rty se pohnuly v tiché modlitbě a jeho oči se upřely na sepjaté ruce. Když zvedl hlavu, měl ve tváři výraz, který moc dobře znám.

„Kdo?“

„Policie to stále vyšetřuje.“

Morissonneau se naklonil dopředu.

„Mají nějaké stopy?“

Ukázala jsem na obrázek.

„Tuhle fotografii mi dal muž jménem Kessler,“ řekla jsem.

Žádná reakce.

„Znáte pana Kesslera?“

„Mohla byste mi ho popsat?“

Udělala jsem to.

„Je mi líto.“ Morissonneauovy oči za brýlemi se zlatými obroučkami získaly neutrální výraz. „Ten popis se hodí na mnoho lidí.“

„Mnoho lidí, kteří by mohli mít přístup k té fotografii?“

Morissonneau tomu nevěnoval sebemenší pozornost. „A proč jste přijela za mnou?“

„Vaše jméno jsem se dozvěděla od Jossiho Lernera.“ Dost blízko k pravdě.

„Jak se má Jossi?“

„Dobře.“

Pověděla jsem Morissonneauovi, co Kessler tvrdil o té fotografii.

„Ach tak.“ Ohnul prsty a začal jimi bubnovat do pijákové podložky. Na okamžik se zahleděl na fotku a pak na obraz po mé pravé ruce.

„Avram Ferris byl zastřelen zezadu do hlavy. Jako při popravě.“

„To stačí.“ Morissonneau vstal. „Počkejte, prosím.“ Znovu udělal to gesto rukou. Zůstaň! Začínala jsem si připadat jako Lassie.

Uběhlo pět minut.

Někde dole ve dvoraně odbily hodiny. Jinak bylo v celé budově ticho.

Uběhlo deset minut.

Nudila jsem se, a tak jsem vstala a došla ke stěně, abych si prohlédla obraz. Měla jsem pravdu jen zčásti. Plátno a krucifix opravdu tvořily dvojici „před a po“, ale já zaměnila pořadí.

Obraz zpodobňoval Velikonoční pondělí. Čtyři postavy v hrobce. Dva andělé sedí na otevřené kamenné rakvi a mezi nimi stojí žena, patrně Máří Magdaléna. Vzkříšený Ježíš je vpravo.

Stejně jako v knihovně jsem ani teď neslyšela Morissonneaua vstoupit. Všimla jsem si ho, teprve když mě obcházel a v rukou držel bedýnku o rozměrech asi půl metru na metr. Zastavil se, když mě uviděl, a tvář mu zjihla.

„Překrásné, že?“ Jediným slovem vystihl tohle neuvěřitelně citlivé ztvárnění zmrtvýchvstání. Morissonneauův hlas byl úplně jiný než před chvílí. Připomínal dědečka, co se chlubí fotkami vnoučat.

„Ano, krásné.“ Ten obraz měl jakousi éterickou kvalitu, a ta byla vážně nádherná.

„Edward Burne-Jones. Znáte ho?“ zeptal se Morissonneau.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Anglický malíř z viktoriánské éry, žák Rossettiho. Mnoho Burne-Jonesových obrazů v sobě má takovou až skoro snovou atmosféru. Tenhle se jmenuje Ráno zmrtvýchvstání. Namaloval ho v roce osmnáct set osmdesát dva.“

Morissonneauův pohled setrval ještě chvíli u obrazu. Potom kněz stiskl čelist a rty se mu zúžily. Obešel stůl, postavil na něj bednu a znovu se posadil.

Na chvíli se odmlčel a pořádal si myšlenky. Když promluvil, zněl jeho hlas znovu napjatě.

„Klášterní život je životem samoty, modliteb a studia. Zvolil jsem si ho.“ Morissonneau hovořil pomalu a dělal pauzy na místě, kde by se jiný člověk asi neodmlčel. „Když jsem složil řeholní slib, odvrátil jsem se od politiky a zájmů tohoto světa.“

Morissonneau položil ruku pokrytou hnědými jaterními skvrnami na krabici.

„Ale události, k nimž v tomto světě dochází, nemohu ignorovat. A nemohu se obrátit zády k přátelům.“

Morissonneau upřeně zíral na svou ruku. Zřejmě sváděl velký vnitřní boj. Vadí nevadí.

Nevadí.

„Tohle jsou kosti z Musée de l’Homme.“

V hrudi se mi zažehl plamen.

„Kostra, kterou ukradl Jossi Lerner?“

„Ano.“

„Jak dlouho ji máte?“

„Až moc dlouho.“

„Vy jste souhlasil, že ji Avramu Ferrisovi schováte?“

Strnulé přikývnutí.

„Proč?“

„Samá ,proč‘. Proč mě Avram přemlouval, abych ji přijal? Proč jsem souhlasil? Proč jsem v tom našem společném nečestném jednání pokračoval?“

„Začněte u Ferrise.“

„Avram tu kostru převzal od Jossiho; jednak z čirého přátelství a jednak proto, že ho Jossi přesvědčil, že její objevení by vedlo ke katastrofálním událostem. Avram převezl kosti do Kanady a několik let je ukrýval u sebe ve skladu. Nakonec mu to ale začalo být nepříjemné. Víc než nepříjemné. Byl jako posedlý.“

„Proč?“

„Avram je žid. Tohle jsou ostatky lidské bytosti.“ Morissonneau pohladil krabici. „A…“

Morissonneau prudce zvedl hlavu. Od jednoho skla jeho brýlí se odrazilo světlo. „Kdo je tam?“

Zaslechla jsem jemné zašustění látky.

„Fr?re Marc?“ Morissonneauův hlas zněl velmi ostře.

Otočila jsem se. Otevřené dveře zaplnila postava. Muž s jizvou ve tváři si tiskl prsty ke rtům a na zdravé polovině tváře zvedl obočí.

Morissonneau zavrtěl hlavou. „Laissez-nous.“ Nechte nás.

Mnich se uklonil a odešel.

Morissonneau se namáhavě postavil, přešel kancelář a zavřel dveře.

„Avramovi to začalo být nepříjemné,“ připomněla jsem mu, když se znovu posadil. „On uvěřil tomu, čemu věřil Jossi.“ Ticho.

„Že je to kostra Ježíše Krista?“

Morissonneauovy oči pohlédly na obraz a pak se opět sklopily. Přisvědčil.

„Vy jste tomu také uvěřil?“

„Uvěřil? Ne, nevěřil jsem tomu, ale také jsem neměl žádnou jistotu. Pořád ji nemám. Nemohl jsem riskovat. Co když měli Jossi a Avram pravdu? Co když Ježíš nezemřel na kříži? Pro celé křesťanství by se rozezněl umíráček.“

„Podkopalo by to základní dogma víry.“

„Právě. Křesťanská víra je založena na předpokladu smrti a zmrtvýchvstání našeho spasitele. Pašije jsou ústředním prvkem víry, kterou do svého života přijala miliarda lidí. Miliarda, doktorko Brennanová. Důsledky zhroucení této víry by byly nedozírné.“

Morissonneau zavřel oči a patrně si představoval ony nedozírné důsledky. Když oči znovu otevřel, hlas mu zněl o poznání silněji.

„Avram a Jossi se nejspíš mýlili. Já nevěřím, že tohle jsou kosti Ježíše Krista. Ale co kdyby se na to vrhly sdělovací prostředky? Co kdyby se ti špinavci, co si říkají novináři, rozhodli uspořádat další ze svých nechutných představení a zaprodali své duše, jen aby si zajistili vyšší sledovanost večerních zpráv? Už pouhé spory, které by to vyvolalo, by byly samy o sobě katastrofou.“

Nečekal na odpověď.

„Já vám povím, co by se stalo. Miliarda životů by byla vyrvána z kořenů. Rozvrácená víra. Obrovská duchovní zkáza. Křesťanský svět by byl uvržen do krize. Ale tím by to neskončilo, doktorko Brennanová. Ať se vám to líbí nebo ne, křesťanství je velice mocná politická a ekonomická síla. Zhroucení křesťanského světa by vedlo k celosvětovému otřesu a nestabilitě. K chaosu.“

Morissonneau bodl jedním prstem do vzduchu.

„Západní civilizace by přišla o své kořeny. O tom všem jsem byl už tenkrát přesvědčen. A ještě víc jsem o tom přesvědčen dnes, když islámští extremisté prosazují svou novou odrůdu náboženského fanatismu.“

Naklonil se dopředu.

„Jsem katolík, ale muslimskou víru dlouho studuji. A velmi pozorně sleduji vývoj na Středním východě. Už tenkrát jsem si uvědomoval, jaký tam panuje nepokoj, a věděl jsem, že hrozí krize. Vzpomínáte si na Olympijské hry v Mnichově?“

„Palestinští teroristé unesli izraelské sportovce. Všech jedenáct jich zemřelo.“

„Únosci byli členy frakce OOP zvané Černé září. Tři z nich byli polapeni. Asi o měsíc později jiní teroristé unesli tryskáč Lufthansy a požadovali propuštění mnichovských vrahů. Němci jim vyhověli. Psal se rok devatenáct set sedmdesát dva, doktorko Brennanová. Sledoval jsem tehdy zprávy a věděl, že to je teprve začátek. Tyhle události se odehrály rok před tím, než Jossi ukradl kostru a dal ji Avramovi.

Víte, já jsem tolerantní člověk. K islámským bratřím chovám tu nejvyšší úctu. Muslimové jsou obecně velice pracovití a mírumilovní lidé se smyslem pro rodinu a vyznávají stejné hodnoty, které jsou drahé mně i vám. Jenomže mezi nimi existuje děsivá menšina, která se nechává unášet nenávistí a za své poslání si zvolila zkázu.“

„Džihádisté.“

„Víte něco o wahabismu, doktorko Brennanová?“

Nevěděla jsem.

„Wahabismus je extrémní forma islámu a daří se jí zejména na Arabském poloostrově. Už více než dvě stě let je to oficiální náboženství Saudské Arábie.“

„Čím se wahabismus liší od hlavního proudu islámu?“

„Tím, že trvá na doslovném výkladu koránu.“

„To mi připomíná starý dobrý křesťanský fundamentalismus.“

„V mnoha ohledech jím i je. Jenomže wahabismus zachází ještě dál, vyzývá k naprostému odmítnutí a zničení všeho, co se nezakládá na původním Mohamedově učení. K bouřlivému rozvoji téhle sekty došlo v sedmdesátých letech, když saudské charitativní organizace začaly financovat wahabské mešity a školy, kterým se říká madrassy, a to od Islámábádu až po Culver City.“

„To hnutí je vážně tak špatné?“

„Bylo v Afghánistánu pod vládou Talibanu vážně tak špatně? Anebo v Iránu za Ajatolláha Chomejního?“

Morissonneau nečekal na odpověď.

„Wahabisty nezajímá mysl ani duše. Ta sekta má ambiciózní politický program, chce nahradit sekulární vedení vládnoucí skupinou náboženských fundamentalistů ve všech muslimských zemích téhle planety.“

Šovinistická paranoia? Tuhle pochybnost jsem si nechala pro sebe.

„Wahabisté pronikají do vládních a vojenských kruhů v celém muslimském světě, usazují se tam a čekají na tu pravou chvíli, aby sesadili nebo zabili světské vůdce.“

„Vy tomu vážně věříte?“

„Podívejte se na zkázu moderního Libanonu vedoucí k syrské okupaci. Podívejte se na Egypt a vraždu Anwara Sadata. Podívejte se na pokusy o atentát na Mubaraka v Egyptě, Husajna v Jordánsku, Muša-rafa v Pákistánu. Podívejte se na utlačování světských vůdců v Iránu.“

Morissonneau znovu zvedl ruku a namířil na mě prst. Třásl se mu.

„Usáma bin Ládin je wahabista, stejně jako jimi byli strůjci útoků z jedenáctého září. Tihle fanatikové se zapojili do třetího světového džihádu, svaté války, a pokládají za přijatelné cokoli, co prospěje jejich věci. Chápete? Cokoli.“

Morissonneau položil ruku na bednu. Už jsem chápala, kam míří.

„Včetně kostí Ježíše Krista,“ řekla jsem.

„Dokonce i údajných kostí Ježíše Krista. Tihle šílenci by využili svou moc, aby zmanipulovali tisk, všechno překroutili a zkreslili tak, aby to posloužilo jejich cílům. Mediální cirkus kvůli pravosti Ježíšových kostí zmrzačí víru milionů a poskytne džihádistům prostředek k rozložení samotných základů církve, která je mým životem. Pokud mohu něčemu podobnému zabránit, je mou povinností to udělat.

Hlavní důvod, proč jsem ty kosti převzal, byla ochrana milované církve. Strach z islámského extremismu byl tehdy až na druhém místě. Jenomže jak ubíhaly roky, tenhle strach sílil.“

Morissonneau se nadechl nosem a opřel se o židli.

„Právě kvůli tomuto strachu jsem ty kosti dál schovával.“

„Kde?“

„Klášter má kryptu. Křesťanství nezakazuje pohřbívat mrtvé na místa, kde se pohybují živí.“

„Necítil jste žádnou povinnost oznámit to muzeu?“

„Byl bych nerad, abyste mě špatně pochopila, doktorko Brennanová. Já jsem sluha Páně. Etika pro mě znamená velmi mnoho. Nebylo to pro mne snadné. Sváděl jsem v sobě lítý boj. Svádím ho dodnes, každý den.“

„Ale souhlasil jste, že kostru ukryjete.“

„Byl jsem mladý, když to všechno začalo. Bůh mi odpusť. Chápal jsem to jako jeden z nezbytných klamů naší doby. Pak, jak šel čas, a nikdo, ani muzeum, neměl o ty kosti zájem, jsem si prostě řekl, že bude nejlepší nechat je odpočívat tam, kde jsou.“

Morissonneau se postavil.

„Ale všechno má své meze. Zemřel člověk. Slušný člověk. Přítel. Možná jen kvůli krabici se starými kostmi a bláznivé teorii v nějaké potřeštěné knize.“

Vstala jsem.

„Věřím, že uděláte vše, co je ve vaší moci, abyste tuto záležitost udržela v tajnosti,“ prohlásil Morissonneau.

„Nejsem vyhlášená vřelým vztahem k novinářům.“

„Ano, tak mi to bylo řečeno.“

Asi jsem se zatvářila hodně překvapeně.

„Zatelefonoval jsem si.“

Takže Morissonneau nežije zas v takové izolaci.

„Spojím se s izraelskými úřady,“ řekla jsem. „Je dost pravděpodobné, že jim kosti vrátíme, a já velice pochybuji, že by při této příležitosti někdo z jejich strany svolával tiskovou konferenci.“

„To, co se bude dít dál, je v božích rukou.“

Zvedla jsem krabici. Její obsah se posunul a slabě zachrastil.

„Budete mě prosím informovat?“ požádal Morissonneau.

„Ano, jistě.“

„Děkuji vám.“

„Pokusím se vás z toho vynechat, otče. Ale zaručit vám to nemohu.“

Morissonneau chtěl něco říct, ale pak zavřel ústa. Další vysvětlování či omluva se už nekonaly.

12

Určitě jsem nejela o pouhých deset kilometrů za hodinu víc, než byl horní povolený limit, ale štěstí stálo při mně. Kluci policajtský dnes nainstalovali radar na nějaké jiné silnici.

Dojela jsem k Wilfrid Derome a zaparkovala na místě vyhrazeném policii. No a co. Byla sobota a kdo ví, třeba v kufru mé mazdy právě odpočíval Pán.

Teplota se vyšplhala nad nulu a předpovídané sněžení na sebe pro tuto chvíli vzalo podobu plískanice. Špinavé hromady tály a na chodnících i silnicích se vytvářely louže.

Otevřela jsem kufr, vytáhla Morissonneauovu bednu a spěchala dovnitř. Kromě ostrahy v hale nikdo nebyl.

Ani ve dvanáctém patře.

Postavila jsem bednu na stůl, svlékla bundu a zavolala Ryanovi.

Nebral to.

Mám zkusit Jakea?

Nejdřív kosti.

S bušícím srdcem jsem se převlékla do pláště.

Proč? Vážně věřím, že tu mám Ježíšovu kostru?

Samozřejmě že ne.

Kdo je tedy v té bedně?

Někdo chtěl tyhle kosti dostat pryč z Izraele. Lerner je ukradl. Ferris je dovezl do Kanady a schoval. Morissonneau kvůli nim lhal; proti svému svědomí.

Opravdu kvůli nim Ferris zemřel?

Náboženská horlivost plodí fanatické činy. Zda jsou tyto činy racionální či iracionální, záleží na tom, jak se na to člověk podívá. To jsem věděla. Ale proč všechny ty pikle? Proč ta posedlost kosti schovat, ale nezničit?

Měl Morissonneau pravdu? Byli by džihádisté schopni zabíjet, aby tyhle kosti získali? Anebo se dobrý otec jen obul do náboženských a politických filozofií, které vnímal jako ohrožení vlastní církve?

Neměla jsem tušení. Ale měla jsem v úmyslu hledat na tyto otázky odpovědi. A věděla jsem jak.

Ze skříňky s nářadím jsem vylovila kladivo.

Dřevo bylo vyschlé. Hřeby staré. Jeden po druhém povolovaly a z bedny létaly třísky.

Prach. Suché kosti. Páchly stejně staře jako první zkamenělý obratlovec.

Dlouhé kosti ležely na dně, jedna vedle druhé, a mezi nimi kolenní čéšky a kosti rukou a chodidel. Zbývající kosti tvořily prostřední vrstvu a nahoře trůnila lebka; čelist byla oddělená, prázdné očnice zíraly vzhůru k nebi. Kostra vypadala jako stovky jiných, které jsem v životě viděla. Mrtvoly zakopané na poli, v mělkých hrobech, vyhrábnuté buldozerem na místě určeném k demolici.

Vložila jsem lebku do korkového stabilizačního kruhu a přiložila čelist. Prohlížela jsem si tvář bez svalů.

Jak asi vypadala? Komu patřila?

Blbost. Žádné spekulace.

Jeden po druhém jsem vyjímala jednotlivé kousky a skládala je dohromady.

Po čtyřiceti minutách mi na stole ležela anatomicky zcela správně poskládaná kostra. Nic nechybělo kromě maličké kůstky z krku, které se říká jazylka, a několika článků prstů rukou a nohou.

Právě jsem si k podložce přicvakávala tiskopis formuláře, když mi zazvonil telefon. Byl to Ryan.

Pověděla jsem mu, jak jsem strávila dopoledne.

„Krucifix.“

„Jo, o ten tady možná běží,“ opáčila jsem.

„Ferris a Lerner tomu věřili.“

„Morissonneau si zas tak jistý nebyl.“

„A co si myslíš ty?“ zeptal se Ryan.

„Právě začínám s rozborem.“

„A?“

„Právě začínám s rozborem.“

„Nejsem pánem svého času, dokud tahle akce neskončí. Ale dneska ráno jsem měl jeden telefonát. Zdá se, že mám kliku a taky novou –stopu ve Ferrisově případu.“

„To myslíš vážně?“

„Až tady skončím, dám se do toho.“

„Co je to za stopu?“

„Až tady skončím, dám se do toho.“

„Touché.“

„Jsme sakra profesionálové, ne?“ řekl Ryan.

„Unáhlené spekulace nejsou nic pro nás,“ souhlasila jsem.

„Ani uspěchané závěry.“

Když jsme domluvili, zaběhla jsem si do bufetu v prvním patře, zhltla sendvič s tuňákem, vypila dietní colu a rychle se vrátila do laborky.

Chtělo se mi přejít okamžitě ke klíčové otázce. Silou vůle jsem se donutila postupovat podle protokolu.

Rukavice.

Světlo.

Formulář.

Hluboký nádech.

Začala jsem s určováním pohlaví.

Pánev: úzký sedací zářez, úzký pánevní vchod, robustní stydké kosti přes obrácené V vepředu.

Lebka: vystouplé nadočnicové oblouky, oblé okraje očnic, silný hřeben, úpony žvýkacích svalů a velký bradavkový výběžek.

Nebylo o čem dumat. Je to kluk.

Pokračovala jsem s určováním věku.

Naklonila jsem světlo a pozorovala levou polovinu pánve v místě, kde se za života toho pána ještě pojila se svou pravou kolegyní. Kost tu byla v porovnání s výškou oválného okraje po obvodu poněkud propadlá. Z horní a spodní hrany okraje vyčnívaly trnovité výběžky.

Pravá stydká spona vypadala stejně.

Vstala jsem a došla k automatu na vodu.

Napila jsem se.

Nadechla jsem se.

O něco klidnější jsem se vrátila ke kostře a z obou stran hrudníku vzala žebra tři až pět. Jen u dvou z nich nebylo patrné poškození ster-nálního konce. Ostatní žebra jsem nechala stranou a pozorně si prohlédla tenhle pár.

Na konci obou žeber byl hluboký důlek ve tvaru písmene U a kolem něho tenké stěny s ostrým okrajem. Z horní i spodní hrany vyčnívaly štěpiny kosti.

Opřela jsem se a odložila tužku.

Co jsem cítila? Úlevu? Zklamání? Sama jsem si nebyla jistá.

V systému určování věku podle Sucheyové-Brookse spadala stydká spona do šestého pásma. Tento systém vychází z rozboru pánví stovek dospělých jedinců zdokumentovaného věku v době úmrtí. U mužů fáze šest odpovídá průměrnému věku jedenašedesáti let.

V systému určování věku podle Iscana-Lotha spadala žebra také do šestého pásma. Tento systém vychází z kvantifikace morfologických změn v žebrech, které byly identifikovány u dospělých jedinců při pitvě. U mužů tahle fáze odpovídá věku mezi třiačtyřiceti a pětapadesáti lety.

Nesporné je, že nositelé chromozomu Y jsou velmi variabilní. Nesporné je, že musím ještě radiologicky vyšetřit dlouhé kosti a kořeny stoliček. I přesto jsem si byla jistá, že můj předběžný závěr obstojí. Načmárala jsem ho na formulář.

Věk v době úmrtí: čtyřicet až šedesát.

Nebylo nejmenších pochyb: tenhle nezemřel těsně po třicítce.

Jako Ježíš Nazaretský.

Jestli Ježíš Nazaretský zemřel těsně po třicítce. Joyceova teorie ho nechala žít až do osmdesáti.

Chlapík na mém stole se nehodil ani pro první, ani pro druhý profil.

Ne, déle jak sedmdesát let po téhle zemi nechodil.

Takže nevyhovoval ani profilu starého muže z Jeskyně 2001. Jenomže byla ta izolovaná kostra, kterou popisoval Jakeův dobrovolník-informátor, opravdu kostrou starého muže? Možná ne. Možná Jadinova sedmdesátníka promíchali s ostatními kostmi a tou izolovanou kostrou byl někdo úplně jiný. Někdo, komu bylo mezi čtyřiceti a šedesáti.

Jako tomuhle na stole.

Obrátila jsem stránku.

Původ.

Jasně.

Většina systémů pro určování rasového původu spoléhá na různorodosti tvaru lebky, stavbu obličeje, formy chrupu a měření lebky. Já většinou používám poslední metodu, ale tady jsem měla problém.

Když zjištěné míry vložím do programu Fordisc 2.0, software porovná mého neznámého s bělochy, černochy, americkými Indiány, hispánci, Číňany, Japonci a Vietnamci.

To mi fakt pomůže, když můj chlapík z bedny žil v Izraeli před dvěma tisíci lety.

Pročítala jsem si seznam znaků ve formuláři. Nápadné nosní kosti. Úzké nosní otvory. Plochý profil obličeje při pohledu ze strany. Nevýrazné lícní kosti. A tak dál a tak dál.

Všechno ukazovalo na bělocha, anebo přinejmenším na člověka s evropskými předky. V žádném případě nejde o negroidní ani mon-goloidní typ.

Změřila jsem lebku a zadala údaje. Program přiřadil lebku jednoznačně k bílé rase.

Fajn. Počítač je se mnou zajedno.

Co dál? Byl ten muž ze Středního východu? Z jižní Evropy? Žid? Křesťan? Vůbec mě nenapadalo, jak tohle vyřešit. V tomhle případě by nepomohlo ani testování DNA.

Přesunula jsem se ke kostře.

Vzala jsem kosti nohy a vyloučila ty, které měly rozdrobené nebo poškozené konce, a všechny zbývající jsem změřila na osteometrické desce. Pak jsem zadala údaje do Fordiscu 2.0 a požádala o výpočet při využití všech osob mužského pohlaví v databázi, jejichž rasový původ není znám.

Výška: sto šedesát dva až sto sedmdesát dva centimetrů.

Dalších několik hodin jsem pod mikroskopem zkoumala každičký hrbolek, hranu, jamku i zářez, každou plošku a kloub, každý milimetr povrchu kostí. Nenašla jsem nic. Žádné genetické změny. Žádné leze ani známky choroby. Žádná poranění, ani zahojená.

Žádné rány pronikající skrz kosti rukou a nohou.

Vypnula jsem osvětlení mikroskopu, zaklonila se a protáhla. Ramena a krk jsem měla jako v ohni.

Že bych stárla?

Tak to tedy ne.

Došla jsem k psacímu stolu, padla na židli a mrkla na hodinky. Pět padesát pět. V Paříži je půlnoc.

Moc pozdě na telefonování.

Když to Jake vzal, byl úplně grogy a řekl, ať chvíli počkám.

„Co se děje?“ Jake se vrátil a já slyšela, jak si otevírá plechovku s pitím.

„Není to Ježíš.“

„Cože?“

„Ta kostra z Musée de l’Homme.“

„Co je s ní?“

„Právě na ni koukám.“

„Cože?“

„Je to průměrně vysoký chlápek středního věku.“

„Cože?“

„Jakeu, v tomhle rozhovoru ti zjevně něco uniká.“

„Ty máš Lernerovy kosti?“

„Kostra, kterou osvobodil, leží v mojí laborce.“

„Kristapána!“

„Ne, ten to není.“

„Víš to jistě?“

„Tenhle chlapík se dožil čtyřicítky. Podle mého nejlepšího odhadu mu bylo v době úmrtí minimálně padesát.“

„Osmdesát?“

„Ani náhodou.“

„Tak aspoň sedmdesát?“

„O tom pochybuju.“

„Takže to není ten starší muž z Masady, o kterém mluví Jadin a Zafrir.“

„Víme určitě, že Jadinův stařík byl právě ta izolovaná kostra?“

„Vlastně nevíme. Starší kosti se mohly klidně promíchat s ostatními. Pak by tou izolovanou kostrou byl jeden ze čtrnácti mužů ve věku od dvaadvaceti do šedesáti let.“

„Anebo někdo úplně jiný.“

„Ano.“ Dlouho bylo ticho. „Pověz mi, jak jsi k té kostře přišla?“

Vyprávěla jsem mu o Morissonneauovi a své návštěvě v klášteře.

„Krucifix.“

„Mluvíš úplně stejně jako Ryan.“

Když se Jake znovu ozval, skoro šeptal.

„Co teď hodláš dělat?“

„Nejdřív to ohlásím šéfovi. Jsou to lidské ostatky. Našly se v Quebeku. Spadají do kompetence koronera. A také mohou být důkazem při vyšetřování vraždy.“

„Ferrisovy vraždy?“

„Ano.“

„A potom?“

„Šéf mě nepochybně pověří, abych se spojila s příslušnými úřady v Izraeli.“

Další pauza. Déšť se sněhem mi pleskal do okna nad psacím stolem a stékal po skle dolů. Dvanáct pater pode mnou auta ucpala silnice a valila se na most Jacquesa Cartiera. Jejich zadní světla za sebou na chodnících táhla lesklé červené stuhy.

„Jsi si jistá, že je to ta kostra z Kesslerovy fotky?“

Dobrá otázka. Mě nenapadla.

„Nevím o ničem, co by to vylučovalo.“

„A víš o něčem, co by to potvrzovalo?“

„Ne.“ Tady mi to pokulhává.

„Co kdybys na to ještě jednou mrkla?“

„Udělám to hned.“

„A zavoláš mi ještě před tím, než budeš kontaktovat Izraelce?“

„Proč?“

„Prosím tě, slib mi, že zavoláš nejdřív mně.“

A proč by ne? Jake to všechno vlastně zpunktoval.

„Jasně, Jakeu.“

Zavěsila jsem a chvíli seděla s rukou položenou na sluchátku. Jakeovi vůbec nebylo vhod, že bych měla celou věc oznámit izraelským úřadům. Proč?

Chce si jako první nárokovat zveřejnění objevu a analýzy kostry? Bojí se, že mu kostru seberou? Nedůvěřuje svým kolegům v Izraeli? Nevěří izraelským úřadům?

Neměla jsem ponětí. Proč jsem se nezeptala?

Dostala jsem hlad. Záda mě bolela. Chtělo se mi jít domů, povečeřet s Birdiem a Charliem a vlézt si do pelechu s knížkou.

Místo toho jsem našla Kesslerovu fotku a vložila ji pod mikroskop. Pomalu jsem jela odshora, od temene dolů přes obličej.

Čelo nevykazovalo žádný jedinečný identifikační znak.

Oči. Nic.

Nos. Nic.

Lícní kosti. Nic.

Otočila jsem hlavu nejdřív doprava a pak doleva, abych si ulevila od bolesti v zádech.

Zpátky k mikroskopu.

Zírala jsem do okuláru a prohlížela ústa. Zvedla jsem hlavu a pohlédla na lebku na stole.

Tady něco nehrálo.

Znovu jsem se podívala do mikroskopu, přidala zvětšení. Ze zubů se rázem staly balónky.

Zaostřila jsem na přední zuby a pomalu se posouvala k zadní části čelisti.

Žaludek se mi zauzloval.

Vstala jsem, našla lupu a vzala do ruky lebku. Otočila jsem ji patrem vzhůru a zkoumala chrup.

Uzel v žaludku se utáhl ještě víc.

Zavřela jsem oči.

Co má sakra tohle znamenat?

13

Odnesla jsem fotku zpátky k lebce. Vzala jsem lupu a počítala od prostředku patra k mezeře napravo.

Dva řezáky, jeden špičák, dva třenové zuby. Mezera. Dvě stoličky.

Kostře na Kesslerově fotce chyběla první horní stolička vpravo.

Lebce na mém stole ne.

Takže tohle není kostra z fotky?

Vrátila jsem se k mikroskopu, zvedla tubus a umístila pod něj lebku. Pak jsem nastavila světlo na pravou stranu čelisti, na moláry.

Pod zvětšením jsem viděla, že kořeny stoličky jsou odkryté víc, než je běžné. Okraje zubního lůžka byly porézní a s prohlubněmi.

Periodentální onemocnění. Nic zvláštního.

Zato stav kousací plošky pravé horní stoličky zvláštní byl. Hrbolky na ní byly vysoké a zaoblené, zatímco na vedlejších molárech už byly úplně obroušené.

Co to má sakra znamenat?

Dala jsem čelisti k sobě a zkoumala skus. První stolička se dotkla spodní čelisti jako první. Když už nic jiného, první stolička by měla vykazovat větší opotřebení než její sousedky, a ne naopak.

Opřela jsem se a chvilku přemýšlela.

Jsou dvě možnosti. Za A, tohle není kostra z Kesslerovy fotky. Za B, je to stejná kostra, ale do mezery má vloženou stoličku.

Jestli stoličku vložili do čelisti, jsou dvě možnosti. Za A, je to zub, který vypadl z čelisti a ke kostře patří. Zuby často padají, jakmile se rozloží měkká tkáň. Za B, zub pochází z jiné kostry a v téhle čelisti se ocitl omylem. Tahle alternativa by vysvětlila rozdílnou míru opotřebení kousacích hrbolků.

Kdy tam ten zub vložili? V úvahu připadají tři možnosti. Za A, v době pohřbu. Za B, během Jadinových vykopávek. Za C, během pobytu kostry v Musée de l’Homme.

Instinkt mi napovídal B.

Dobře. Pokud se zub dostal do čelisti v době vykopávek v Masadě, kdo ho tam dal? Spousta možností. Za A, Jadin. Za B, Zafrir. Za C, Hass. Za D, někdo z kopáčů.

Co mi říká intuice?

Některý z kopáčů našel zub vedle kostry, zkusil ho nasunout do čelisti, a když se mu zdálo, že tam zapadá, přitlačil. Kosti v Jeskyni 2001 byly pomíchané. Nevedly se žádné podrobné záznamy. Jakmile se kolem motají studenti nebo neškolení pracovníci, k omylu může dojít kdykoli.

Takže? Při pohřbu? Omyl? Nebo to vůbec není kostra z Kesslerovy fotky?

Víc už sama nevymyslím. Potřebuju odontologa.

Byla sobota večer, deset minut po sedmé. V duchu jsem slyšela slova Marca Bergerona, odborníka na stomatologii z naší laboratoře.

Nech udělat apikální rentgenový snímek.

Jenomže to půjde až v pondělí.

Zklamání. Další hodinu jsem studovala zvětšenou Kesslerovu fotku.

Nenašla jsem žádnou anatomickou odchylku, žádný detail, který by jednoznačně přiřadil kostru na obrázku ke kostem na mém stole.

Zbytek večera jsem proseděla doma s pocitem, že se mi strašně chce něco udělat, ale nemůžu. S Birdiem jsme koukali na zápas košíkové v NCAA. Mým favoritem byli Duke, zato Birdie fandil Clemsonským tygrům. Patrně z kočičí soudržnosti.

V neděli ráno mi stačilo půl hodiny, abych na internetu vystopovala knihu Donovana Joyce a objednala si ji. Ježíšův svitek. Na přebalu stálo, že je to nejprovokativnější dílo, které bylo o křesťanství napsáno. Dobré kritiky. Určitě by šla i dnes na dračku.

Každých pár hodin jsem volala Jakeovi. Mobil měl vypnutý. V jednu jsem přestala s namlouváním vzkazů a zkusila vytočit číslo jeho hotelu. Už tam nebydlel.

Ryanovi skončila sledovačka – tři zatčení a zkonfiskovaný náklaďák plný cigaret. Ukázal se v šest; kruhy pod očima, vlasy ještě mokré ze sprchy. Vypila jsem periérku, Ryan pivo a pak jsme se vydali k japonské restauraci na rue de la Montagne.

V tomhle kousíčku centre-ville panoval klid. Pár studentů se pošťuchovalo před budovou univerzity Concordia. Na rue Crescent hlaholila rozjařená skupinka.

Neděle mají vážně něco do sebe.

Anebo to bylo tou teplotou? Sobotní plískanici přes noc vystřídala arktická zima a jasné nebe.

Nad porcí suši jsem Ryanovi shrnula fakta o Morissonneauově kostře a navrch přidala vlastní závěr, že se jedná o kosti bílého muže, kterému bylo v době úmrtí něco mezi čtyřiceti a šedesáti lety.

„Čímž se vylučuje sedmdesátník z Jeskyně 2001, třiatřicetiletý biblický Kristus i Donovanův osmdesátiletý Ježíš.“

„Ale jsi si jistá, že Kesslerova fotka zobrazuje izolovanou kostru v Jeskyni 2001 a že je to tatáž kostra, co Lerner ukradl z Musée de l’Homme a předal Ferrisovi, který ji nakonec dal Morissonneauovi?“

„Jake si tím jistý je. Mluvil s člověkem, který pracoval jako dobrovolník v Jeskyni 2001. Já ale nemohu najít jediný společný identifikační znak, kterým bych zcela průkazně spojila Morissonneauovu kostru s kostrou na Kesslerově fotce. A ještě je tam taková patálie se zuby.“

Pověděla jsem Ryanovi o té stoličce.

„Takže máš podezření, že to není tatáž kostra?“

„Anebo to je tatáž kostra, jenom jí někdo přidal stoličku – až po focení.“

„Někdo zjistil, že tomu chlapíkovi chybí zub, a nacpal mu ho zpátky do pusy?“

„Možné to je.“

„Neříkáš to moc přesvědčivě.“

„Hrbolky mi připadají méně opotřebované.“

„Takže ten zub může pocházet i od jiné, patrně mladší osoby.“

„Ano.“

„A to znamená co?“

„Nevím. Možná se to jen popletlo. Jadin pracoval s dobrovolníky. Třeba jeden z nich vložil stoličku do čelisti, protože si myslel, že tam patří.“

„Zajdeš za Bergeronem?“

„V pondělí.“

Ryan mě informoval o nové stopě ve Ferrisově případu.

„Projížděl jsem v počítači jméno Kessler a zase tak moc mi jich nevyběhlo.“

„Nedostatek židovských lotrů?“

„Meyer Lansky.“

„Beru zpět.“

„Bugsy Siegel,“ pokračoval Ryan.

„Beru zpět podruhé.“

„David Berkowitz.“

„Beru zpět potřetí.“

„Vytříbená mluva,“ poznamenal Ryan.

„Shakespearovská,“ souhlasila jsem.

„Malinko jsem se v tom povrtal a narazil jsem na jméno Heršl Kaplan.“

Počtvrté. Popáté. To by mohlo stačit.

„Kaplan je bezvýznamný podvodníček. Má na triku pár leváren. Podvody s kreditními kartami, padělané šeky. Používá taky jména Heršl Cantor a Harry Kester.“

„Nech mě hádat. Kessler je jeden z pseudonymů pana Kaplana.“

„Hirš Kessler.“ Ryan vytáhl ze zadní kapsy obrázek. „Je to on?“

Prohlížela jsem si fotku. Brýle. Tmavé vlasy. Tenhle chlapík byl hladce oholený.

„Možná.“ Vážně jsou si všichni podobní? Připadala jsem si jako pitomec.

Zavřela jsem oči a vybavovala si Kesslera.

Otevřela jsem oči a zírala na policejní fotku.

Podvědomí mi chtělo něco sdělit. Co prosím? Špatně slyším.

Vytáhlý krk. Padající víčka. To slovo, co mě napadlo, když mě Kessler přepadl před čekárnou. Želva. Už jsem zapomněla. Totéž slovo mi teď znovu vytanulo v paměti.

„Kessler měl bradku. Ale myslím, že je to on.“ Podala jsem mu ten kus papíru zpátky. „Promiň. Na nic lepšího se nezmůžu.“

„Dobrý začátek.“

„Kde je Kessler teď? Nebo Kaplan?“

„To právě hodlám zjistit.“

Když jsme se vrátili domů, Ryan si popovídal s Charliem a já se mezitím vysprchovala. Stála jsem nahá před prádelníkem, když vešel do ložnice.

„Ani hnout.“

Otočila jsem se; v jedné ruce krajkovou noční košili pro panenky, v druhé saténovou košilku.

„Asi budu muset zjistit, co tady děláte, madam.“

„Vy jste polda?“

„Právě proto pokládám nepříjemné otázky.“

Zvedla jsem ruku s prádlem a jedno obočí.

„Odložte ty noční košile a odstupte od prádelníku.“

Poslechla jsem.

V laboratoři panoval typický chaos pondělního rána. Čtyři mrtví při požáru rodinného domu. Jeden zastřelený. Dva ubodaní. Mrtvé nemluvně.

Jen jeden případ pro mě.

V odpadu ve sklepě jednoho věžáku v Côte Saint-Luc se našly nějaké předměty. Policie měla podezření, že se jedná o lebeční kosti novorozence nebo batolete.

Po ranní poradě jsem požádala LaManche, aby se mnou zašel do laboratoře. Ukázala jsem mu kostru od Morissonneaua, zpravila ho o jejích osudech a pravděpodobném původu a vysvětlila, jak se ke mně dostala.

Jak jsem očekávala, LaManche přidělil ostatkům evidenční číslo LSJML a řekl mi, abych to pojala jako případ pro koronera. Konečné rozhodnutí bude na mně. Pokud prohlásím ty kosti za starověké, budu je moci postoupit archeologovi.

Když LaManche odešel, požádala jsem laboratorního technika Denise, aby zrentgenoval chrup. Pak jsem se pustila do toho případu ze sklepa.

Musela jsem připustit, že ty vzorky skutečně vypadaly jako dvě velice mladé, nedovyvinuté lebeční kosti. Na vnitřní straně úlomků byl patrný otisk cév, který nejspíš způsobil těsný styk s povrchem mozku.

Všechno se vyřešilo, jakmile byly domnělé kosti očištěné.

Byly to úlomky ze skořápky kokosového ořechu. Cévní otisky vytvořila voda působící na zaschlé bahno.

Když jsem doručila zprávu sekretářce, Denis mi podal malou hnědou obálku. Rozhodila jsem její obsah na světelný prohlížeč.

Téměř okamžitě zesílilo mé podezření, že stolička byla do čelisti vložena. A ne zrovna odborně. Na rentgenu jsem viděla, že úhel zubu neodpovídá a kořeny nezapadají přesně do otvorů v kosti.

A ještě něco.

Když zub stárne, kousací hrbolky se obrušují. Jo, téhle nesrovnalosti v míře opotřebení jsem si všimla už předtím. Jenomže časem se proměňují i jiné znaky. Čím je zub starší, tím víc je sekundárního dentinu v dřeňové dutině a kanálku.

Nejsem zubařka, ale stolička propouštěla méně záření než ostatní zuby.

Zavolala jsem Marcu Bergeronovi. Jeho sekretářka mě požádala, ať počkám. Poslouchala jsem, jak tisíc smyčců hraje skladbu připomínající „Clementine“. Představila jsem si, jak v Marcově křesle právě sedí – tedy lépe řečeno, leží pacient s odsávačkou v otevřených ústech. Byla jsem ráda, že to nejsem já.

Marc se ozval, když se ve sluchátku rozezněla oblbující verze „Pomády“. Udělá si na mě čas někdy odpoledne.

Jake zavolal ve chvíli, kdy jsem balila lebku.

„Dostal jsi moje vzkazy?“ zeptala jsem se.

„V neděli jsem se odhlásil z hotelu a o půlnoci odletěl do Tel Avivu.“

„Ty jsi v Izraeli?“

„V Jeruzalémě. Co se děje?“

Pověděla jsem mu o nesrovnalostech mezi kostrou na fotce a kostrou v mojí laboratoři a popsala mu zbloudilý molár.

„Co to znamená?“

„Na dnešní odpoledne mám domluvenou schůzku s odontologem.“

Následovala dlouhá, předlouhá pauza. Potom: „Chtěl bych, abys tu stoličku vytrhla a kromě ní ještě jednu nebo dvě další.“

„Proč?“

„Kvůli testům DNA. Taky bych tě chtěl poprosit, abys odřízla vzorek ze stehenní kosti. Je to problém?“

„Jestli mají Ferris a Lerner pravdu, ty kosti jsou dva tisíce let staré.“

„Ale i ze starých kostí se přece dá extrahovat mitochondriální DNA, ne?“

„Jo, to se dá. Ale co s ní? Soudní analýza se zakládá na porovnání – buď s DNA oběti, nebo s DNA členů rodiny. I kdyby se podařilo extrahovat a analyzovat mitochondriální DNA, s čím bys ji porovnal?“

Dlouhé ticho. „Každý den se tu odkrývají nové nálezy. Člověk nikdy neví, na co narazí a co by mohlo být za nějaký čas relevantní. Mám k dispozici peníze z grantu určené výhradně pro tenhle typ testování. Mohlo by se to hodit i pro určení rasy.“

„Co jako?“

„Nedávno byl přece takový případ – pachatel byl podle všeho běloch, ale v nějaké laborce díky testům správně určili, že šlo o černocha.“

„To mluvíš o případu Derricka Todda Leeho v Baton Rouge? Jenomže tam se jednalo o test nukleární DNA.“

„Ze starých kostí se nedá extrahovat nukleární DNA?“

„Pár lidí tvrdí, že se jim to povedlo. S aDNA se provádějí rozsáhlé výzkumy.“

„Co je aDNA?“

„Takzvaná stará DNA. Dělají na tom v Cambridgi a Oxfordu. Pokoušejí se dostat z archeologického materiálu nukleární DNA. Tady v Kanadě je jeden ústav, který se jmenuje Laboratoř paleo-DNA. Sídlí v Thunder Bay.“

Vzpomněla jsem si na nedávný článek v Americkém časopise pro lidskou genetiku.

„Jedna francouzská skupina zveřejnila zprávu o nukleární a mitochondriální DNA extrahované z koster, které byly vykopány ve dva tisíce let staré nekropoli v Mongolsku. Jenomže, Jakeu, i kdybys získal nukleární DNA, odhad rasového původu je velice omezený.“

„Jak omezený?“

Jedna firma na Floridě nabízí test, který na základě genetických znaků odhadne pravděpodobnou rasovou směs. Tvrdí, že dovedou odhadnout, jaké je v daném případě procento indoevropského, východoasijského, subsaharského a indiánského původu.“

„To je všechno?“

„V tuhle chvíli ano.“

„To nám s kostmi ze starověké Palestiny nepomůže.“

„To ne,“ dala jsem mu za pravdu.

Jake se opět odmlčel.

„Ale analýza mitochondriální nebo nukleární DNA může ukázat, jestli ta sporná stolička patří jinému jedinci.“

„Je to dost riskantní.“

„Ale může to vyjít.“

„Může,“ souhlasila jsem nakonec.

„Kdo tyhle testy dělá?“

Pověděla jsem mu to.

„Jdi za tím zubařem a uvidíš, co ti řekne o té stoličce. Pak odeber vzorky. A nařež jich víc, aby zbylo i na radiokarbonovou analýzu.“

„Tuhle fakturu ale místní koroner neproplatí,“ varovala jsem ho.

„Zaplatím to z grantu.“

Právě jsem si zapínala bundu, když se ve dveřích objevil Ryan.

Po tom, co mi řekl, se moje myšlenky otočily o sto osmdesát stupňů.

14

„Miriam Ferrisová je spřízněna s Herpšlem Kaplanem?“

„Afinitivní vazba.“

„Afinitivní.“ Měla jsem dost velký problém pojmout Ryanovo prohlášení do svých myšlenek.

„To je termín. Znamená spřízněnost sňatkem.“ Ryan mi věnoval svůj nejchlapečtější úsměv. „Použil jsem ho na počest tvé antropolo-gické minulosti.“

V duchu jsem si načrtla obrázek toho, co právě řekl. „Miriam Ferrisová byla provdaná za bratra manželky Heršla Kaplana?“

„Bývalé manželky.“

„Ale Miriam popřela, že Kaplana zná,“ poznamenala jsem.

„Jenomže my se ptali na Kesslera.“

„Což je jeden z Kaplanových pseudonymů.“

„Je to dost zmatené, viď?“

„Jestli je Kaplan z příbuzenstva, Miriam ho musí znát.“

„Předpokládám, že ano,“ souhlasil Ryan.

„Určitě by ho při pitvě poznala.“

„Kdyby ho viděla.“

„Ty si vážně myslíš, že Kaplan je Kessler?“

„Ta policejní fotka tě docela přesvědčila.“ Ryan se zadíval na krabici na mém stole.

„Je bratr Kaplanovy manželky ještě naživu?“

„Bývalé manželky. Před rozvodem byl Miriamin manžel Kaplanův švagr. No nic, ten chlap umřel v devadesátém pátém na komplikace spojené s cukrovkou.“

„Takže Kaplan se rozešel s manželkou a zůstal sám. A Miriam zůstala po smrti manžela taky sama.“

„Jo. Ferrisova vražda by mohla pro truchlící vdovu znamenat nové zásnuby. Mohla si vybrat líp. Co je v té krabici?“

„Nesu lebku od Morissonneaua k Bergeronovi. Chci se ho zeptat na ten zub.“

„Jeho pacienti budou radostí bez sebe.“

Ryan zkroutil rty v ďábelském úšklebku.

Obrátila jsem oči v sloup.

„Kdy to Miriam dala dohromady s Avramem Ferrisem?“ zeptala jsem se.

„V sedmadevadesátém.“

„Dost brzy po smrti prvního manžela.“

„No to víš, některé ženské nevydrží dlouho samy.“

Miriam mi taková nepřipadala, ale nechala jsem si to pro sebe.

„Jak dlouho je Kaplan rozvedený?“

„Panička mu dala kopačky, když seděl podruhé v Bordeaux.“

„To zamrzí.“

„Zkontroloval jsem Kaplanův vězeňský spis. Nebyly s ním žádné problémy, působil dojmem, že se chce opravdu polepšit. Odseděl si polovinu trestu a propustili ho za dobré chování.“

„Takže má kurátora?“

„Nějaký Michael Hinson.“

„Kdy ho propustili?“

„Dva tisíce jedna. Podle Hinsona je Kaplan od té doby čistý a živí se poctivě.“

„A jak?“

„Paví očka a morčata.“

Nechápavě jsem na něho pohlédla.

„Centre d’animaux Kaplan.“

„On má obchod se zvířaty?“

Ryan přikývl. „Ten barák mu patří. Rybičky dole, Kaplan nahoře.“

„Pořád ještě chodí ke kurátorovi?“

„Jednou za měsíc. Naprosto vzorný svěřenec.“

„Obdivuhodné.“

„Vždycky se hlásil včas. Teprve před dvěma týdny to propásl. Nezavolal a ukázal se až čtrnáctého února.“

„Pondělí po víkendu, kdy byl Avram Ferris zastřelen.“

„Nechtěla by sis pochovat štěňátko?“

„Bergeron mě čeká v jednu.“

Ryan mrknul na hodinky.

„V půl třetí dole?“

„Jo. Vezmu nějakou kostičku.“

Bergeron má ordinaci na Place Ville-Marie, ve výškové budově na rohu René-Lavesque a Univerzitní. Dělí se o ni s partnerem jménem Bougainvillier. Bougainvilliera jsem tam nikdy nepotkala, ale v mých představách vypadá jako rozkvetlá réva.

Dojela jsem do centre-ville, zaparkovala v podzemní garáži a výtahem vyjela do sedmnáctého patra.

Bergeron měl v ordinaci pacienta, takže jsem se usadila v čekárně a krabici položila na zem. Naproti mně seděla tělnatá dáma a v rukou svírala časopis Châtelaine. Když jsem se ke stolku s časopisy natáhla já, zvedla hlavu a usmála se. Ano, zubaře opravdu potřebovala.

Pět minut po mém příchodu uvedli dámu s Châtelaine do vnitřní svatyně. Obávala jsem se, že si tam pobude pěkně dlouho.

Za chviličku vyšel ze dveří muž. Sako měl svlečené, kravatu povolenou. Kráčel rychle.

Pak se objevil Bergeron a zavedl mě do ordinace. Z druhého konce chodby se ozývalo vysoké pištění. Představila jsem si dámu s Châtelaine. Vzpomněla jsem si na film Malý obchod hrůzy.

Rozbalila jsem krabici a rychle zasvětila Bergerona do situace. Vychrtlé ruce měl překřížené na hrudi a ve světle, které sem dopadalo od okna, se mu bílá kudrnatá kštice úchvatně leskla.

Když jsem skončila, Bergeron uchopil lebku a začal prohlížet horní zuby. Pak se zadíval na čelist. Spojil obě čelisti a zkoumal skus stoliček.

Natáhl ke mně ruku a já do ní vložila malou hnědou obálku.

Rozsvítil prohlížečku, upevnil na ni rentgenové snímky a naklonil se blíž. Ve fluorescenčním světle mu vlasy zářily jako pampelišky.

Vteřiny ubíhaly. Minuta.

„Mon Dieu, je to naprosto jasné.“ Kostnatý prst zaťukal na druhou a třetí stoličku nahoře. „Podívejte se na tyhle dutiny a kanálky. Tomuto muži bylo nejméně padesát let. Patrně víc.“

Prst se posunul k první stoličce.

„Tady je mnohem méně uložené zuboviny. Tenhle zub nepochybně pochází od mladšího člověka.“

„O kolik mladšího?“

Bergeron se napřímil a odfrkl: „Pch, pětatřicet. Možná čtyřicet. Víc ne.“

Znovu se zadíval na lebku.

„Minimální opotřebování hrbolků. Takže spíš na spodní hranici příslušného pásma.“

„Dokážete určit, kdy tam byla ta stolička vložena?“

Bergeron se na mě podíval, jako kdybych ho právě požádala, aby z hlavy vypočítal kvadratickou rovnici.

„Aspoň hrubý odhad,“ opravila jsem se.

„Lepidlo už zežloutlo a odlupuje se.“

„Počkejte,“ zvedla jsem ruku. „Ten zub je tam přilepený?“

„Ano.“

„Takže ho tam nikdo nemohl vložit před dvěma tisíci lety?“

„To určitě ne. Nanejvýš před několika desítkami let.“

„V šedesátých letech?“

„To je dost možné.“

Možnost B nebo C – zub se v čelisti ocitl během Jadinových vykopávek anebo v Musée de l’Homme. Má intuice stále upřednostňovala první alternativu.

„Mohl byste mi, prosím, ty tři horní stoličky vytrhnout?“

„Ale jistě.“

Bergeron uložil lebku zpátky do krabice a vyšel s ní z ordinace; jeho sto devadesát centimetrů se pohybovalo s elegancí žehlícího prkna.

Posbírala jsem rentgenové snímky a v duchu si říkala, jestli náhodou netropím mnoho povyku pro nic. Ten cizí zub pochází od mladší osoby. Někdo ho prostě nacpal do nesprávné čelisti. Možná dobrovolný kopáč. Možná Haas. Možná nezkušený pracovník muzea.

Na druhém konci haly se stále ještě pištělo.

Pro záměnu existuje milion možností. Při vyjmutí ze země. Při přepravě. Při třídění. Při čištění. Možná tam ten zub dali ještě v jeskyni. Možná v Haasově laboratoři. Možná později v pařížském muzeu.

Bergeron se vrátil a podal mi krabici a uzavřený sáček.

„Nic jiného už mi nepovíte?“ zeptala jsem se.

„Ať už tam tu stoličku dával kdokoli, byl to zubařský nedouk.“

Le centre d’animaux Kaplan byl dvoupatrový obchod s velkou výlohou, který stál v řadě dvou-a třípatrových obchodů s velkými výlohami na rue Jean-Talon. Nápisy na výloze inzerovaly kočičí a psí granule značky Nutrience, tropické rybičky a andulky i s klecí za výhodnou cenu.

Přímo z chodníku vedly do domu dvoje dveře – jedny dřevěné a druhé skleněné. Když Ryan prošel těmi druhými, nad hlavami se nám rozezněl zvoneček.

Obchod byl plný nejrůznějších pachů a zvuků. Podél jedné stěny bublala akvária, druhou pokrývaly ptačí klece, které obývali jak obyčejní šedí ptáčci, tak barevní papoušci. Za rybičkami jsem spatřila další představitele linneovské hierarchie. Žáby. Stočené hady. Nějakou malou chlupatou věc zkroucenou do klubíčka.

Vepředu byli i králíci, koťata a ještěrka, která se svým lalokem klidně mohla měřit s mojí pratetou Minnie. Štěňata pochrupávala v klecích. Jedno vstalo, zavrtělo ocáskem a předními tlapičkami se opřelo o drátěnou stěnu. Další okusovalo červenou gumovou kačenku.

Prostředek krámu zabíraly rovnoběžně postavené police. V polovině uličky naproti ptákům asi sedmnáctiletý kluk věšel na stojan obojky.

Když zaslechl zvonek, otočil se, ale nepromluvil.

„Bonjour,“ pozdravil Ryan.

„Jo,“ zamručel kluk.

„Mohl bys nám pomoci?“

Kluk pustil krabici na zem a s ohnutými zády se k nám doklátil.

Ryan na něho vytáhl odznak.

„Poldové?“ Ryan přisvědčil. „To je hustý.“

„Svým způsobem. A ty jsi?“

„Bernie.“

Bernie se úzkostlivě držel svého pojetí výkladu zločinecké elegance. Spadlé džíny s rozkrokem u kolen, rozepnutá košile přes obnošené tričko. Jenomže na to, aby to fungovalo, byl moc hubený. Koneckonců, to jsou asi všichni, kdo tyhle hadry nosí.

„Jsem detektiv Ryan a tohle je doktorka Brennanová.“ Bernieho oči přeskočily ke mně. Byly malé a tmavé a nad nimi se rýsovalo uprostřed srostlé obočí. Bernie asi hodně utrácí za kosmetiku Clearskin.

„Hledáme Heršla Kaplana.“

„Není tady.“

„Bývá pan Kaplan často pryč?“

Bernie zvedl jedno rameno a přikývl.

„Víš, kde je pan Kaplan dnes?“

Bernie zvedl obě ramena.

„Připadají ti moje otázky náročné, Bernie?“

Bernie si odhrnul vlasy z čela.

„Mám začít znovu?“ Ryanův hlas by byl schopen zmrazit i ledový koktejl.

„Hele, přestaňte se do mě navážet, jo? Já pro toho chlápka jen dělám.“

Jedno štěně začalo ňafat. Chtělo ven.

„Dobře mě poslouchej. Byl tady dneska pan Kaplan?“

„Já otevíral.“

„Zastavil se tady?“

„Ne.“

„Je pan Kaplan nahoře?“

„Je na dovolený, jasný?“ Bernie přenesl váhu z jedné nohy na druhou. Moc toho přenášet nemusel.

„Hodně by nám pomohlo, kdybys to řekl hned na začátku, Bernie.“

Bernie zíral na podlahu.

„Víš, kam pan Kaplan odjel?“

Bernie zavrtěl hlavou.

„Kdy se vrátí?“

Vrtění hlavou pokračovalo.

„Tady něco nehraje, Bernie. Začínám mít pocit, že si se mnou nechceš povídat.“

Bernie nespouštěl oči z vlastních zablácených tenisek.

„Že bys měl strach o ty prémie, co ti Kaplan slíbil?“

„Podívejte, já nic nevím.“ Bernie zvedl hlavu. „Kaplan mi řek, abych tu prodával a nikomu neříkal, že vypadnul.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před týdnem.“

„Máš klíče od Kaplanova bytu?“

Na tuhle otázku Bernie neodpověděl.

„Ty bydlíš ještě s rodiči, viď, Bernie?“

„Jo.“ Ostražitě.

„Co kdybychom se u vás zastavili a poprosili maminku, aby nám to pomohla nějak vyjasnit?“

„To ne.“ Zakňučení.

„Bernie?“

„Ty klíče budou možná na kroužku.“

Ryan se ke mně otočil.

„Necítíš plyn?“

„Možná.“ Zavětřila jsem. Cítila jsem tu spoustu věcí. „Jo, asi máš pravdu.“

„A co ty, Bernie? Necítíš plyn?“

„To je fretka.“

„Mně to připadá jako plyn.“ Ryan udělal pár kroků doleva, pak doprava a čmuchal ve vzduchu. „Jo. Plyn. Hodně nebezpečná věcička.“

Ryan se otočil k Berniemu.

„Co kdybychom to raději zkontrolovali?“

Bernie se netvářil moc nadšeně.

„Určitě bys nechtěl něco zanedbat, když tady zodpovídáš za všechna ta zvířátka, viď, Bernie?“ prohlásil Ryan jako ztělesnění rozumu.

„Jo, jasně, pane.“

Bernie došel k pultu a zpod pokladny vytáhl klíče.

Ryan si je od něho vzal a otočil se ke mně.

„Občan nás požádal, abychom zkontrolovali, jestli tu neuniká plyn.“ Pokrčila jsem rameny stylem, za který by se nemusel stydět ani Bernie.

S Ryanem jsme vyšli skleněnými dveřmi, zatočili doleva a znovu vstoupili do téže budovy dřevěným vchodem. Úzké schodiště prudce stoupalo k podestě prvního patra.

Vydali jsme se po něm nahoru.

Ryan zaklepal. Ticho. Ryan zaklepal znovu, hlasitěji.

„Pane Kaplane, tady je policie.“

Nic.

„Jdeme dovnitř.“

Ryan začal strkat klíče do zámku. Napočtvrté se trefil.

Kaplanův byt měl malou kuchyňku, obývák, ložnici, koupelnu s černobílými dlaždicemi a vanou na nožičkách. Okna stínily žaluzie a stěny zdobily zaručeně pravé, příšerné krajinky z obchoďáku.

Pan domácí učinil pár ústupků moderním technologiím. K vaně byla podomácku přidělaná ruční sprcha. Na kuchyňském pultu stála mikrovlnná trouba. K telefonu na nočním stolku byl připojený záznamník. Jinak to tady vypadalo jako vystřižené z nízkorozpočtového filmu třicátých let.

„Elegantní,“ prohlásil Ryan.

„Umírněné,“ souhlasila jsem.

„Nesnáším přeplácané byty.“

„Jo, pak vůbec nevynikne to úchvatné lino.“

Vešli jsme do ložnice.

Na sklápěcím stolku byly uložené telefonní seznamy, šanony a stohy papíru. Došla jsem k němu a začala se tam prohrabovat. Ryan za mnou otevíral a zavíral zásuvky prádelníku. Uběhlo několik minut.

„Našel jsi něco?“ zeptala jsem se.

„Spoustu ošklivých košil.“

Ryan se přesunul k nočnímu stolku.

Své objevy jsme oba učinili ve stejném okamžiku.

15

Vzala jsem do ruky dopis a Ryan stiskl tlačítko na záznamníku.

Četla jsem a přitom poslouchala slaďoučký hlásek: Vzkaz pro Heršla Kaplana. Potvrzujeme vaši rezervaci na sobotu dvacátého šestého února. Let společnosti Air Canada číslo devět pět osm nula provozovaný společností El Al s odletem z Pearsonova mezinárodního letiště v Torontu ve dvacet tři hodiny padesát minut. Vzhledem ke zpřísněným bezpečnostním opatřením El Al žádá cestující, aby se dostavili k odbavení minimálně tři hodiny před odletem. Přejeme příjemný let.

„Kaplan odletěl do Izraele,“ prohlásil Ryan.

„Zdá se, že Kaplan znal Miriam Ferrisovou líp, než jsme si mysleli,“ kontrovala jsem. „Podívej.“

Ryan došel ke mně. Podala jsem mu kartičku světle zlaté barvy.

Herši,

ty pohlížíš na štěstí jako na nesplnitelný sen. Viděla jsem ti to na očích. Radost a potěšení se v tvém životě ocitly na nějakém vzdáleném místě, daleko za hranicemi tvé představivosti.

Zlobíš se? Stydíš se“? Bojíš se? To není potřeba. Pomalu postupujeme kupředu, jako plavci prodírající se rozbouřeným mořem. Vlny se uklidní. My zvítězíme.

S láskou, M.

Ukázala jsem na místo, kde byly na kartičce vytlačené iniciály. „M. F.“

„Klidně to může být nějaká zkratka.“

„Na dopisním papíře? Sotva. M. F., to nejsou moc obvyklé iniciály.“

Ryan se na chvíli zamyslel.

„Morgan Freeman. Marshall Field. Millard Fillmore. Morgan Fairchildová.“

„Překvapuješ mě.“ Ale nedala jsem se. „Masahisa Fukase.“

Nechápavý pohled.

„Fukase je japonský fotograf. Dělá úžasné fotky vran.“

„Portréty Fairchildové taky nejsou k zahození.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Něco mi říká, že tohle psala Miriam. Ale kdy? Datum chybí. A proč?“

„Aby rozveselila Kaplana v lapáku?“

Ukázala jsem na poslední řádku. „My zvítězíme?“

„Chtěla Kaplana dotlačit, aby do jejího manžílka napumpoval dvě kulky?“

Najednou se v pokoji setmělo a ochladilo.

„Nejvyšší čas brnknout si do Izraele,“ prohlásil Ryan.

Ve Wilfrid Derome Ryan zmizel ve služebně oddělení crimes contre la personne a já se vrátila do laborky. Z Morissonneauovy kostry jsem si vzala pravou stehenní kost, sjela jsem dolů do pitevny číslo čtyři a položila kost na stůl.

Do zásuvky jsem zapojila pilku značky Stryker, nasadila si ochrannou masku a ze střední části femuru odřízla dva asi dvouapůlcenti-metrové špalíčky. Pak jsem se vrátila do laboratoře a zavolala Jakeovi. Opět se mi povedlo ho vzbudit uprostřed noci.

Pověděla jsem Jakeovi, co mi Bergeron řekl o cizí stoličce.

„Jak se mohla cizí stolička dostat do čelisti té kostry?“

„To se stává. Podle mého ji k té kostře někdo přidal, když vyzvedávali nálezy z jeskyně. Kořeny celkem dobře zapadly do lůžka, takže ten dotyčný – patrně dobrovolný kopáč – nacpal zub do čelisti.“

„A Haas ho později přilepil.“

„Možná. Anebo někdo v Musée de 1’Homme. Nejspíš se opravdu jedná o pouhý omyl.“

„Máš ty vzorky pro testy DNA?“

Znovu jsem mu zopakovala svůj skeptický názor na přínos testu DNA – nemáme k dispozici vzorky pro srovnání.

„Chci ty testy nechat udělat.“

„Dobře. Je to tvůj grant.“

„A datování uhlíkem C14.“

„Prioritní nebo standardní?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Standardní trvá týdny, prioritní pár dnů. A stojí o několik set dolarů víc.“

„Prioritní.“

Sdělila jsem Jakeovi název laboratoře, kam jsem měla v úmyslu vzorky poslat. Souhlasil a nadiktoval mi číslo účtu, ze kterého fakturu uhradí.

„Jakeu, jestli datování uhlíkem C14 ukáže, že tahle kostra je tak stará, jak tvrdíš, tak se budu muset spojit s izraelskými úřady. Uvědomuješ si to, viď?“

„Nejdřív zavolej mně.“

„Zavolám. Ale ráda bych vědě-“

„Díky, Tempe.“ Rychlý nádech. Cítila jsem, že se mi Jake chystá něco sdělit. Pak prohlásil: „Tohle by mohla být bomba.“

Byla jsem zvědavá, ale rozhodla jsem se na něj netlačit. Chtěla jsem stihnout připravit vzorky včas, abych je mohla ještě dnes dopoledne odeslat.

Položila jsem sluchátko, připojila se k internetu, našla příslušné stránky a stáhla si dva formuláře žádosti o test DNA a jednu žádost o radiometrické testování.

Cizí stolička pochází z jiné osoby; nepatří k ostatním kostem a zubům té kostry. Chtěla jsem, aby ji při analýze DNA testovali samostatně. Přidělila jsem jí jiné číslo vzorku.

Další číslo jsem přiřadila jednomu vzorku ze stehenní kosti a třetí pak stoličkám, které vytrhl Bergeron.

Když jsem všechno vyplnila, požádala jsem Denise, aby vzorky kostí a zubů odeslal do příslušných laboratoří.

A je to. Víc teď udělat nemůžu.

Dny ubíhaly.

Za okny mrzlo a na plaňkách plotu vedle našeho domu vyrostly sněhové čepice.

Moje práce zahájila typické období zimního spánku. Žádní pěší turisté ani táborníci. V parku jen pár dětí. Sníh na zemi, led na řece. Mrchožrouti jsou zalezlí a přečkávají zimu.

Jakmile přijde jaro, zase bude těl dostatek. Začnou se rojit jako ptáci houfující se k letu na sever. Zatím je klid.

V úterý ráno jsem si koupila Jadinovu publikaci o Masadě. Překrásné fotky a nekonečné kapitoly o palácích, lázních, synagogách a svitcích. Ale Jake měl pravdu. Jadin věnoval jen jednu jedinou stránku kostrám v jeskyni a přidal k ní jednu jedinou fotografii. Ani se nechtělo věřit, že tahle kniha vyvolala v šestašedesátém roce tak velkou kontroverzi.

V úterý odpoledne se Ryan dozvěděl, že Heršl Kaplan přiletěl do Izraele dvacátého sedmého února. Místo jeho momentálního pobytu není známo. Izraelská policie po něm pátrá.

Ryan mi zavolal ve středu odpoledne, jestli s ním nechci jít znovu vyslechnout Courtney Purvianceovou. Pak si můžeme skočit na večeři. „Kvůli čemu ji chceš vyslýchat?“

„Nic zvláštního. Jen pár podrobností o Ferrisových obchodních partnerech. Nějaký Klingman tvrdí, že se ten pátek zastavil u Ferrise, ale nikoho tam nezastihl. Jen si to chci ověřit.“ Proč ne? Stejně nemám nic lepšího na práci. Ryan mě vyzvedl kolem čtvrté. Purvianceová bydlela v typické montrealské bytovce v Saint-Leonard. Šedý kámen. Modré ozdoby. Železné schodiště hned u vchodu.

Za hlavními dveřmi byla malá chodba s dlaždicemi pokrytými pro-solenou břečkou tajícího sněhu. Vedle vnitřních dveří byly čtyři poštovní schránky, na každé rukou psaný štítek a zvonek. Purvianceová bydlela v bytě 2-B.

Ryan stiskl zvonek. Ozval se ženský hlas. Ryan se představil. Ta žena odpověděla otázkou.

Zatímco Ryan procházel bezpečnostní prověrkou, já si prohlížela jména ostatních nájemníků.

Purvianceová Ryana vyzvala, aby počkal. Otočil se. Asi jsem se usmívala.

„Co je tady k smíchu?“

„Koukni se na ta jména.“ Ukázala jsem na 1-A. „Co tohle znamená francouzsky?“

„Borovice.“

Ťukla jsem na 1-B. „Tohle je italsky ,oliva‘.“ 2-A. „A tohle lotyšsky ,dub‘. Na Saint-Léonard se nám koná mezinárodní konference pěstitelů stromů.“

Ryan se usmál a potřásl hlavou.

„Pochody tvého mozku jsou mi občas záhadou, Brennanová.“

„Úžasné, viď?“

Dveře zabzučely. Vyšli jsme do druhého poschodí.

Ryan zaklepal a Purvianceová se znovu zeptala, kdo je. Odpověděl. Zarachotil milion zámků. Dveře zaskřípaly. Ve škvíře se objevil nos. Dveře se zavřely. Ozval se zvuk uvolňovaného řetízku. Dveře se znovu otevřely.

Ryan mě představil jako kolegyni. Purvianceová kývla na pozdrav a vedla nás do maličkého obýváku přeplněného nábytkem. Každá polička, stolek, každý vodorovný povrch byl přecpaný suvenýry a samými serepetičkami.

Purvianceová v televizi sledovala reprízu seriálu Právo a pořádek. Briscoe zrovna říkal podezřelému, že neví ani hovno.

Purvianceová vypnula televizi a posadila se naproti Ryanovi. Byla malá, měla světlé vlasy a nejmíň deset kilo nadváhu. Její věk jsem odhadovala na něco málo přes čtyřicet.

Oni si povídali, já si prohlížela byt.

Obývák byl zároveň jídelnou i kuchyní. Taková všehochuť. Předpokládala jsem, že do ložnice a koupelny se vchází z chodbičky vybíhající napravo. S výjimkou místnosti, ve které jsme seděli, do tohohle bytu podle mého odhadu dopadalo přirozené světlo tak hodinku denně.

Zaměřila jsem pozornost na Ryana a Purvianceovou. Vypadala utahaně. Občas jí však tvář ozářil sluneční paprsek a tehdy byla Courtney Purvianceová překvapivě hezká.

Ryan se jí ptal na Harolda Klingmana. Purvianceová vysvětlovala, že Klingmanovi patří obchod v Halifaxu. Její prsty přitom několikrát upravily třásně na polštářku.

„Pak Klingman chodil za panem Ferrisem často?“

„Pan Klingman se ve skladu zastavil skoro vždycky, když byl v Montrealu.“

„Tehdy v pátek jste nebyla v práci. Byla jste nemocná.“

„Mám problémy s dutinami.“

Tomu bych věřila. Purvianceová skoro pořád popotahovala a několikrát si během rozhovoru odkašlala. Každých pár minut jí ruka vystřelila od polštáře a zastavila se až u nosu. Musela jsem se přemáhat, abych jí nepodala papírový kapesníček.

„Vy jste říkala, že Ferris se před smrtí začal chovat náladově. Mohla byste to trochu rozvést?“

Purvianceová pokrčila rameny. „Nevím. Byl takový nemluvný.“

„Nemluvný?“

„Přestal žertovat.“ Třásně u polštářku byly natažené k prasknutí. „Uzavřel se do sebe.“

„Máte nějakou teorii, čím to mohlo být?“

Purvianceová si odfrkla a ruka jí opět vylétla k nosu. „Mluvil jste s Miriam?“

„Vy si myslíte, že měl doma problémy?“

Purvianceová zvedla obočí a obě dlaně, jako by říkala: „Jak to mám vědět?“

„Ferris se vám zmínil o manželských neshodách?“

„Přímo ne.“

Ryan se zeptal ještě na vztah Purvianceové a Miriam a pak přešel na jiné téma. Za čtvrt hodiny to zabalil.

Když jsme odešli od Purvianceové, najedli jsem se na Saint-Laurent. Ryan se mě zeptal, jaký mám z Purvianceové dojem. Řekla jsem mu, že ta dáma nemá Miriam Ferrisovou v lásce. A potřebuje silné nosní kapky.

Ve čtvrtek mi poštou doručili knihu Donovana Joyce. Ježíšův svitek. Otevřela jsem ji kolem poledne s úmyslem rychle ji prolistovat.

Někdy tou dobou začalo sněžit. Když jsem znovu zvedla hlavu, nebe bylo šedé a sněhové čepice na plotě se proměnily ve vysoké cylindry.

Joyceova teorie byla ještě bizarnější než syžet té knihy, kterou jsem četla v letadle. Podle Joyce se to seběhlo asi takhle:

Ježíš byl Mariiným nemanželským synem. Přežil ukřižování. Oženil se s Máří Magdalénou. Dožil se požehnaného věku, sepsal poslední vůli a závěť a byl zabit při konečném útoku na Masadu.

Jakeovo shrnutí Joyceovy vazby s Grossetem bylo přesné. Podle Joyce byl Grosset americký profesor s britským přízvukem, který v Masadě pracoval jako archeolog-dobrovolník. Při náhodném setkání na letišti Bena Guriona v prosinci devatenáct set šedesát čtyři Grosset řekl Joyceovi, že vloni při práci v terénu objevil Ježíšův svitek, ukryl ho a pak se pro něj do Masady vrátil.

Joyce do Grossetova svitku nahlédl na letištním záchodě. Připadalo mu, že je psaný hebrejsky. Grosset tvrdil, že je to aramejština, a přeložil mu první řádku. „Ješua ben Jákob z Genezaretu“, Ježíš z Genezaretu, syn Jákobův/Jakubův. Autor přidal ještě jednu ohromující informaci: je posledním z řady makabejských králů Izraele.

Grosset nabídl Joyceovi pět tisíc dolarů, ale Joyce stejně odmítl vyvézt svitek z Izraele. Grossetovi se to posléze podařilo a svitek skončil kdesi v Rusku.

O něco později Joyce nedostal povolení k návštěvě Masady a nemohl tedy pokračovat v práci na své knize. Hlavou se mu pořád honilo to, co viděl na záchodě Ben Gurionova letiště, a začal se pídit, co to tak mohlo znamenat. Došel k závěru, že přízvisko „syn Jakubův“ bylo použito proto, že Josef zemřel bezdětný a podle židovského zákona tedy Mariina nemanželského syna měl vychovat jeho bratr Jakub. „Genezaret“ je jedno z dřívějších pojmenování Galilejského moře.

Joyce uvěřil v pravost svitku a dalších osm let zasvětil studiu Ježíšova života.

Pořád jsem ještě četla, když dorazil Ryan a s ním tolik jídla, že by nasytilo Guadalajaru.

Otevřela jsem si plechovku dietní coly. Ryan si otevřel plechovku piva. Pustili jsme se do enčilád a já shrnula hlavní myšlenky.

„Ježíš se pokládal za následníka hasmonejské dynastie.“

Ryan se na mě podíval.

„Makabejští králové. Jeho hnutí nebylo jen náboženské. Šlo o uchvácení politické moci.“

„Proboha, další konspirační teorie.“ Ryan si namočil prst do guaca-mole. Podala jsem mu tortilu.

„Podle Joyce se Ježíš chtěl stát králem Izraele. To Římany nakrklo a odsoudili ho k smrti. Jenomže Ježíš nebyl zrazen, vzdal se sám. Po rozhovoru s prostředníkem.“

„Nech mě hádat. Jidáš?“

„Jo. Bylo domluveno, že Pilát pustí Barabáše a Ježíš se mu vzdá místo něho.“

„A proč by to dělal?“

„Barabáš byl jeho syn.“

„Aha.“ Ryan to nebaštil.

„Účelem téhle výměny vězňů byl útěk a celý plán závisel na tom, jestli to stihnou včas.“

„No jo, správné načasování je základ.“

„Chceš si to poslechnout?“

„Existuje možnost, že bychom si teď užili trochu sexu?“

Přimhouřila jsem oči.

„Chci si to poslechnout.“

„Existovaly dva druhy ukřižování – pomalé a rychlé. Při tom pomalém vězeň umíral až sedm dní. Při rychlém mu to trvalo čtyřiadvacet hodin. Podle Joyce museli Ježíš a jeho následovníci načasovat popravu tak, aby v úvahu připadalo jen rychlé ukřižování.“

„To bych si vybral i já.“

„Blížil se šábes. A pesach. Podle židovského zákona v té době nesmí zůstat na kříži žádné tělo.“

„Ale ukřižování byla přece římská kratochvíle.“ Ryan se natáhl po další enčiládě. „Historikové se shodují, že Pilát byl tyran a surovec. Na židovský zákon se mohl klidně vykašlat.“

„Jenomže spokojenost obyvatelstva byla v jeho vlastním zájmu. Každopádně ten plán počítal s drogou, po které člověk vypadá jako mrtvý. Papaver somniferum nebo claviceps purpurea.“

„Miluju, když mluvíš sprostě.“

„Mák setý a paličkovice nachová, neboli námel – houba obsahující kyselinu lysergovou. V moderní řeči heroin a LSD. Obě tyhle rostliny byly v Judeji známé. Droga měla být podána houbou naraženou na kopí. Podle evangelia Ježíš nejprve houbu odmítl, pak ji přijal, napil se a okamžitě zemřel.“

„Jenomže ty tvrdíš, že žil dál.“

„Já to netvrdím. To Joyce.“

„Jak dostaneš z kříže živé tělo, když na tebe kouká stráž a spousta dalších svědků?“

„Svědky udržíš v povzdálí. Stráže podplatíš. Tenkrát ke každé mrtvole nevolali koronera.“

„Tak abych si to ujasnil. Ježíš je dole z kříže. Fofrem ho odnesou do hrobky, tam přijde k sobě, uzdraví se a skončí někde v Masadě.“

„Podle Joyce ano.“

„Volnomyšlenkáře zbožňuju. Takže Joyce chtěl psát knihu o Masadě. Izraelské úřady mu ovšem nepovolily přístup. Možná si to setkání s Grossetem vymyslel. Třeba to udělal na truc.“

„Možná.“ Nabrala jsem si zbytek omáčky. „Nebo k němu vážně došlo.“

Dalších pár dní se nic moc nedělo. Dočetla jsem Joyceovu knihu. Dočetla jsem Jadinovu knihu.

I v tomto případě bylo Jakeovo převyprávění přesné. Jadin popisoval ostatky z období Herodovy vlády. Zabýval se Římany, co okupovali Masadu krátce po roce sedmdesát tři našeho letopočtu, a byzantskými mnichy, kteří se tu usadili v pátém a šestém století. Podrobně se zmiňoval o období židovského povstání a velmi zevrubně se věnoval třem kostrám nalezeným v severním paláci. Velké fotografie, detaily, náčrtky, mapy. Pokud šlo o kostry v jeskyni, jen jedna fotka a několik odstavců textu.

Zvláštní.

V neděli jsme si s Ryanem vyjeli zabruslit na jezero Beaver a pak si pochutnali na slávkách v restauraci L’Actuel na rue Peel. Já si dala la casserole marini?re au vin blanc. Ryan si objednal la casserole ? l’ail. Musím mu vyjádřit obdiv. Dokáže pozřít tolik česneku, že by to zabilo i mariňáka.

V pondělí jsem v e-mailové schránce našla zprávu z radiometrické laboratoře.

Zaváhala jsem. Co když je ta kostra stará sotva sto let? Anebo pochází ze středověku jako Turínské plátno?

Co když je z dob Kristových?

Jestli je, tak je. Co má být? Můj odhad věku v době úmrtí znamenal, že ten člověk byl na Ježíše moc starý. Anebo moc mladý, pokud bych věřila Joyceovi.

Dvakrát jsem klikla a otevřela soubor.

V laboratoři měli dost organického materiálu, aby provedli tři testy u každého vzorku kostí a zubů. Výsledky předložili nejprve jako nezpracovaná data, pak vytvořili stupnici stáří vzorků a nakonec přiřadili kalendářní časové rozpětí – před naším letopočtem a našeho letopočtu. Archeologie je politicky korektní.

Nejdřív jsem se koukla na výsledky testování zubů.

Vzorek 1 stáří 1 970 +/- 41 let: časové rozpětí 6 př. n. 1 – 76 n. 1.

Vzorek 2 stáří 1 937 +/- 54 let: časové rozpětí 14 n. 1. – 122 n. 1.

Vzorek 3 stáří 2 007 +/- 45 let: časové rozpětí 47 př. n. 1. – 43 n. 1.

Podívala jsem se na údaje pro vzorky ze stehenní kosti. Naprosto se shodovaly s daty u zubů.

Dvě tisíciletí.

Ta kostra pochází z Kristovy doby.

Na chvíli se mi v hlavě zatmělo. Pak tam začaly vířit otázky a argumenty a narážely do sebe jako autíčka na autodromu.

Co to znamená?

Komu mám zavolat?

Vytočila jsem Ryanovo číslo, dostala se do jeho hlasové schránky a nechala mu vzkaz, že ty kosti jsou dva tisíce let staré.

Vytočila jsem Jakeovo číslo. Hlasová schránka. Stejný vzkaz.

Co teď?

Sylvain Morissonneau.

Možná jsem na chvíli zaváhala, ale vnitřní puzení bylo tak silné, že jsem popadla bundu a kabelku a vyrazila směr Montérégie.

Za hodinu jsem už byla v l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges. Tentokrát jsem prošla rovnou oranžovými dveřmi do haly oddělující knihovnu od chodby k Morissonneauově kanceláři. Nikdo se neobjevil.

Odkudsi zprava ke mně doléhal tlumený zpěv. Vydala jsem se tím směrem.

Ušla jsem sotva deset metrů, když mě zastavil čísi hlas.

„Arr?tez!“ Bylo to spíš syčení než lidská řeč. Stát!

Otočila jsem se.

„Tady nemáte co dělat.“ Ve sporém světle se zdálo, že oči toho mnicha nemají panenky.

„Přišla jsem za otcem Morissonneauem.“

Tvář pod kapucí ztuhla.

„Kdo jste?“

„Doktorka Temperance Brennanová.“

„Proč nás rušíte v našem smutku?“ Mrtvé černé oči se zabořily přímo do mých.

„Je mi to líto, ale musím mluvit s otcem Morissonneauem.“

V pohledu toho mnicha se cosi mihlo, jako kdyby někdo škrtl sirkou za tmavým sklem. Pokřižoval se.

Po jeho následujících slovech jsem zůstala stát jako přimrazená.

16

„Mrtvý?“

Jeho kamenný pohled se nezměnil.

„Kdy?“ vykoktala jsem. Jak?“

„Proč jste sem přijela?“ Mnichův hlas nebyl ani chladný, ani vřelý. Byl neutrální, prost jakékoli emoce.

„Nedávno jsem se s otcem Morissonneauem setkala. Připadal mi zdravý.“ Ani jsem se nepokoušela skrývat šok. „Kdy zemřel?“

„Skoro před týdnem.“ Vyznělo to prázdně a stroze.

„Jak?“

„Vy jste z rodiny?“

„Ne.“

„Od novin?“

„Ne.“

Z kabelky jsem vytáhla vizitku a podala mu ji. Mnich si ji prohlédl a pak se znovu podíval na mě.

„Ve středu druhého března se opat nevrátil z ranní procházky. Prohledávali jsme okolí. Jeho tělo jsme našli na cestě.“

Nasála jsem vzduch.

„Selhalo mu srdce.“

V myšlenkách jsem se vrátila do minulosti. Morissonneau vypadal naprosto zdravý.

„Byl opat v péči nějakého lékaře?“

„Takové informace vám nemohu sdělovat.“

„Léčil se na srdeční chorobu?“

Mnich už se ani neobtěžoval s odpovědí.

„Uvědomili jste koronera?“

„Náš Pán vládne životu i smrti. Přijímáme jeho moudrost.“

„Koroner ne,“ odsekla jsem.

Probleskující obrazy. Ferrisova roztříštěná lebka. Morissonneau, jak hladí krabici se starými kostmi. Obraz Zmrtvýchvstání od Burne-Jonese. Slova o džihádu. O atentátu.

Dostávala jsem strach. A zlost.

„Kde je otec Morissonneau teď?“

„U našeho Pána.“

Vrhla jsem na mnicha naštvaný pohled.

„Kde je jeho tělo?“

Zamračil se.

Já taky.

Natáhl ruku v hábitu a ukázal směrem ke dveřím. Vykazoval mě ven.

Mohla jsem na něj uhodit, že měli smrt kněze ohlásit, a protože to neudělali, porušili zákon. Jenomže mi připadalo, že na to není nejvhodnější doba.

Zamumlala jsem upřímnou soustrast a spěchala ven z kláštera.

Cestou zpátky do Montrealu začal můj strach sílit. Co to Jake říkal o kostře, kterou mi dal Morissonneau? Její objev by mohl být „bomba“?

Jak silnou má rozbušku?

Avram Ferris tu kostru měl a zastřelili ho. Sylvain Morissonneau ji taky měl, a i on je mrtvý.

Kostru mám teď já. Jsem v nebezpečí?

Každých pár minut mi oči běhaly ke zpětnému zrcátku.

Opravdu Morissonneau zemřel přirozenou smrtí? Bylo mu něco málo přes padesát. Vypadal naprosto zdravý.

Byl zavražděný?

Pocítila jsem tlak na hrudníku. V autě se udělalo horko a těsno. Ačkoli bylo venku chladno, otevřela jsem okénko.

Ferris zemřel o víkendu dvanáctého února. Kessler/Kaplan přiletěl do Izraele dvacátého sedmého. Morissonneaua našli mrtvého druhého března.

Jestli Morissonneauovu smrt zavinila něčí špinavá hra, Kaplan s tím nemohl mít nic společného.

Pokud se tedy mezitím nevrátil do Kanady.

Znovu jsem mrkla do zrcátka. Nic, jen prázdná dálnice. Já jsem navštívila Morissonneaua v sobotu dvacátého šestého. Zemřel o čtyři dny později.

Shoda okolností?

Snad.

Shoda okolností velká jako jezero Titikaka.

Je na čase spojit se s izraelskými úřady.

Na to, že bylo pondělí, byl v laboratoři poměrně klid. Dole probíhaly pouze čtyři pitvy.

Nahoře se LaManche chystal k odchodu; měl přednášet na Kanadské policejní akademii v Ottawě. Zastavila jsem ho na chodbě a svěřila se mu s obavami ohledně Morissonneauovy smrti. LaManche prohlásil, že se na to podívá.

Pak jsem mu shrnula výsledky testování uhlíkem C14.

„Jelikož ty kosti jsou podle odhadu přibližně dva tisíce let staré, můžete je předat příslušným úřadům.“

„Zařídím to,“ slíbila jsem.

„Neodkládejte to. Máme omezené skladovací prostory.“

LaManche se odmlčel; patrně si vzpomněl na Ferrisovu pitvu a přítomné obecenstvo.

„A měli bychom se snažit neurazit žádnou náboženskou komunitu.“ Další pauza. „Ačkoli se to zdá zcela nepravděpodobné, i ze zdánlivě neškodných okolností se může vyvinout mezinárodní incident. A to bychom neradi, že? Udělejte to prosím co možná nejdříve.“

Vzpomněla jsem si na svůj slib a zavolala Jakeovi. Nebral to. Nechala jsem mu vzkaz, že se chystám kontaktovat izraelské úřady a dohodnout se s nimi na předání kostry.

Chvíli jsem zůstala sedět a přemýšlela, na který úřad se obrátit. Jakea jsem se nezeptala, protože jsem mu slíbila, že než budu někam telefonovat, promluvím si nejprve s ním. Teď ale nebyl k mání a LaManche si přál, aby se tenhle případ uzavřel.

Moje myšlenky se mezitím vydaly po objížďce. Proč Jakea tolik vytáčelo, že se chci spojit s úřady? Čeho se bojí? Je tam nějaká konkrétní osoba, kterou by z toho raději vynechal?

Zpět k tématu. Bylo mi jasné, že izraelská policie nebude mít o dva tisíce let staré úmrtí nejmenší zájem. Izraelská archeologie pro mě sice byla trochu španělskou vesnicí, ale věděla jsem, že skoro v každém státě existuje úřad, který má na starost ochranu kulturního dědictví, tedy i starověkých památek.

Připojila jsem se na internet a do vyhledávače zadala slova „Izrael“ a „starověké památky“. Téměř všechny položky na seznamu obsahovaly odkaz na Izraelský památkový úřad. Po pěti minutách surfování po netu jsem měla telefonní číslo.

Koukla jsem na hodinky. Jedenáct dvacet. V Izraeli je šest dvacet večer. Pochybovala jsem, že by tam touhle dobou byl ještě někdo v práci.

Vyťukala jsem čísla.

Po druhém zazvonění se ozval ženský hlas.

„Šalom.“

„Šalom. Tady doktorka Temperance Brennanová. Omlouvám se, ale nemluvím hebrejsky.“

„Dovolala jste se do Izraelského památkového úřadu.“ Angličtina se silným přízvukem.

„Já volám z Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine legale v Montrealu, v Kanadě.“

„Prosím?“

„Jsem soudní antropoložka v laboratoři soudního lékařství v Montrealu.“

„Aha.“ Nuda smíchaná s netrpělivostí.

„Objevily se nám tu jisté ostatky, a to za poněkud neobvyklých okolností.“

„Ostatky?“

„Lidská kostra.“

„Opravdu?“ Už ne tak znuděně.

„Existují důkazy, že se může jednat o kostru nalezenou v Masadě během vykopávek Jigaela Jadina v šedesátých letech.“

„Vaše jméno, prosím.“

„Temperance Brennanová.“

„Počkejte prosím.“

Čekala jsem. Plných pět minut. Pak se ta žena vrátila. A už vůbec nebyla znuděná.

„Mohu se vás zeptat, jak se k vám ta kostra dostala?“

„Ne.“

„Prosím?“

„To vysvětlím pouze kompetentnímu orgánu.“

„IPU je kompetentní orgán.“

„Kdo je vaším ředitelem, prosím?“

„Tovje Blotnik.“

„Možná bych si měla promluvit s panem Blotnikem.“

„Pro dnešek už odešel.“

„Třeba bych ho zastihla –“

„Doktor Blotnik nemá rád, když ho doma někdo ruší kvůli práci.“ Z nějakého podivného důvodu se mi nechtělo prozradit všechna fakta. Jakeovo varování, abych nikam nevolala, dokud se nespojím s ním? LaManchova poznámka o mezinárodních vztazích? Iracionální podvědomá reakce? Nevěděla jsem, čím to je; prostě to tak bylo. „Nechci se vás dotknout, ale raději bych si promluvila s ředitelem.“

„Já pracuji pro IPU jako fyzická antropoložka. Pokud sem ty kosti přijdou, doktor Blotnik mi ten případ stejně přidělí.“

„A vy jste?“

„Ruth Anne Bloomová.“

„Nezlobte se, doktorko Bloomová, ale potřebuju povolení od ředitele.“

„To je velmi neobvyklý požadavek.“

„Přesto ho vznáším. Tohle je totiž velmi neobvyklá kostra.“

Ticho.

„Dáte mi na sebe spojení?“ Hlas jako led.

Nadiktovala jsem Bloomové telefonní číslo do laboratoře a na mobil.

„Předám váš vzkaz.“ Poděkovala jsem jí a zavěsila.

Znovu jsem se připojila na internet a do vyhledávače zadala jméno Tovje Blotnik. Objevilo se mi v souvislosti s několika články, které se týkaly sporu kvůli starověké kamenné rakvi zvané Jakubova schránka. Pokaždé byl Blotnik uveden jako generální ředitel IPU.

Fajn. Blotnik je košer. Proč se tedy mé podvědomí postavilo na zadní a nabádalo při rozhovoru s Bloomovou ke krajní opatrnosti?

Protože si Lerner a Ferris mysleli, že ta kostra u mě v laborce je Ježíš Kristus? Protože mě Jake prosil, abych nedělala to, co právě dělám?

Nevěděla jsem. Prostě to tak bylo.

Právě jsem dokončovala posledních pár fotek Morissonneauovy kostry, když se objevil Ryan a tvářil se jako kočka, co právě spolkla obřího ptáka. Zamávala jsem na něho, ať jde dovnitř.

„Dostali ho,“ řekl.

„Koho jako?“

„Heršla Kaplana.“

„Jak na něj přišli?“

„Ten génius zapomněl v krámě zacálovat nějakou tretku.“

„On něco ukradl?“

„V kapse se mu zcela nepochopitelně ocitl takový malý náhrdelník. Omylem, samozřejmě – měl v úmyslu za něj řádně zaplatit.“

„Samozřejmě. Co teď?“

„Moc rád bych ho dostal zpátky do Kanady.“

„To můžeš?“

„Jen pokud ho obviníme. Pak můžeme prostřednictvím ministerstva zahraničí oficiálně požádat o jeho vydání.“

„A máš toho na něj dost, abys ho mohl obvinit?“

„Ne.“

„Stejně to popře.“

„Jo.“

Ryan kývl bradou směrem ke kostře. „Co nového u Masadského Maxe?“

„Podle radiokarbonových testů se narodil v době, kdy na nebi svítila betlémská hvězda.“

„Hergot.“

„Pokouším se ho odeslat zpátky do Izraele.“

Převyprávěla jsem Ryanovi svůj telefonický rozhovor s IPU.

„A proč ti tedy začal pípat vnitřní sonar?“

O tom jsem už hodně přemýšlela.

„Jake mi řekl, abych o tom s nikým v Izraeli nemluvila, dokud se nespojím s ním.“

„Tak proč jsi tam volala?“

„LaManche chce tu kostru dostat pryč.“

„Proč jsi nechtěla mít nic společného s Bloomovou?“

„Asi kvůli té Jakeově opatrnosti, sama nevím. Nějaký skrytý hlásek mi prostě řekl, abych počkala na Blotnika.“

„Patrně jsi udělala správně.“

„To není všechno.“

Řekla jsem mu o Morissonneauovi.

Ryan svraštil obočí. Zrovna chtěl promluvit, když mně zazvonil mobil a jemu se rozeřval pager.

Ryan vytáhl tu věcičku z opasku, podíval se na číslo a ukázal na telefon na mém psacím stole. Přikývla jsem a odešla do vedlejší laboratoře.

„Temperance Brennanová.“

„Tovje Blotnik. Volám z Jeruzaléma.“ Hlas měl jako Santa Claus – halasný a přehnaně veselý.

„Jsem moc ráda, že voláte. Nečekala jsem to, myslela jsem, že se ozvete až zítra.“

„Ruth Anne Bloomová mi zatelefonovala domů.“

Aha, takže zákaz vyrušování přestal platit.

„Děkuji, že jste si našel čas,“ řekla jsem.

„Nemáte vůbec zač. Opravdu. Je mi ctí, že mohu vyhovět zahraniční kolegyni.“ Blotnik se zakuckal. „Vy pracujete v Kanadě, v úřadu koronera?“

Vysvětlila jsem mu své oficiální postavení.

„Ano, chápu. Takže jak je to s tou kostrou z Masady?“

Popsala jsem Blotnikovi fotografii, kterou to všechno začalo. Neuváděla jsem žádná jména, ale převyprávěla jsem mu, jak Jossi Lerner ukradl kostru z Musée de l’Homme, jak ji skrýval Avram Ferris a po něm Sylvain Morissonneau.

Ve stručnosti jsem shrnula výsledky testování uhlíkem C14.

Nezmínila jsem se o Heršlu Kaplanovi. Nezmínila jsem se o Joyceově knize ani o důvodech, které vedly ke krádeži a ukrytí kostí. Nezmínila jsem se o vzorcích, které jsem odeslala na testování DNA.

Nezmínila jsem se, že Ferris a Morissonneau jsou mrtví.

„Jak jste k té fotografii přišla?“ zeptal se Blotnik.

„Dal mi ji jeden člen místní židovské komunity.“ To je přece pravda.

„Asi je to celé nesmysl.“ Žoviální zachechtání mi znělo strojeně. „Ale ignorovat to nemůžeme, že?“

„Myslím, že ne.“

„Je mi jasné, že se už nemůžete dočkat, až se toho zbavíte.“

„Mám povolení kosti vydat. Pokud mi nadiktujete adresu pro doručení, zařídím u FedExu–“

„Ne!“

Už žádné chechtání.

Čekala jsem.

„Ne, ne. Nemůžu vás s tím takhle obtěžovat. Někoho pošlu.“

„Z Izraele do Quebeku?“

„Žádný problém.“

„Doktore Blotniku, archeologické materiály se dnes běžně přepravují po celém světě. Já vám ten materiál klidně zabalím a využiji služeb jakékoli přepravní společnosti, kterou vyberete vy –“

„Ne, to vážně není nutné.“

Mlčela jsem.

„Víte, nedávno došlo k jistým nešťastným událostem. Možná jste slyšela o Jakubově schránce?“

Jakubova schránka je starověký kamenný sarkofág, o němž se zmiňovaly ty odkazy na internetu. Matně jsem si pamatovala, že před pár lety se v tisku objevila zpráva, že během zápůjčky do Královského muzea v Ontariu došlo k jejímu poškození.

„Jakubova schránka se poškodila při přepravě do Toronta?“

„Rozbila je to pravé slovo. Cestou z Izraele do Kanady.“

„Dobrá. Jak si přejete, pane.“

„Děkuji. Opravdu to tak bude nejlepší. Brzy se vám ozvu a sdělím vám jméno našeho zmocněnce.“

Než jsem stačila odpovědět, Blotnik pokračoval: „Ta kostra je na bezpečném místě, že ano?“

„Samozřejmě.“

„Bezpečnost je navýsost důležitá. Postarejte se prosím, aby k těm kostem neměl nikdo přístup.“

Vrátila jsem se do laboratoře, právě když Ryan pokládal sluchátko.

„Kaplan nemluví,“ prohlásil.

„A?“

„Chlapík z tamější kriminálky slíbil, že na něj zatlačí.“

Ryan si asi všiml, že ho vůbec nevnímám.

„Co se děje, sluníčko?“

„Já nevím.“

Ryanův výraz se nepatrně proměnil.

„Kolem té kostry je až moc tajností,“ řekla jsem. „I kdyby to byla ta chybějící kostra z Masady. Tedy jestli vůbec nějaká chybějící kostra z Masady existuje.“

Převyprávěla jsem mu svůj rozhovor s Blotnikem.

„Posílat kvůli tomu nějakýho chudáka přes půl světa mi připadá poněkud kruté,“ souhlasil Ryan.

„Jo. Starověké nálezy se běžně přepravují po celém světě. Existují firmy, které se na to specializují.“

„A co bys řekla na tohle?“ prohlásil Ryan a položil mi ruce na ramena. „Dáme si dobrou večeři, půjdeme k tobě a třeba si nakonec vyzkoušíme i pár pohybů odvozených od latinskoamerických tanců.“

„Ještě jsem si neobjednala krajkové kalhotky.“

Pohledem jsem sjela k oknu. Cítila jsem úzkost a neklid a nevěděla jsem proč.

Ryan mě pohladil po tváři. „Za jednu noc se svět nezboří, Tempe.“

Jenomže se zatraceně spletl.

17

Té noci se mi zdál sen o muži jménem Tovje Blotkin. Mél na očích tmavé brýle a na hlavě černý klobouk jako Belushi a Aykroyd ve filmu Blues Brothers. Blotkin ležel na boku a ryl v zemi lopatkou. Byla tma, a pokaždé, když pohnul hlavou, odrazilo se od skel jeho brýlí měsíční světlo.

V mém snu Blotkin vytáhl něco ze země, vstal a podal tu věc druhé postavě, která ke mně stála zády. Ta druhá postava se otočila. Byl to Sylvain Morissonneau. Držel malé černé plátno.

Morissonneauovy prsty odlupovaly z plátna hlínu a přitom z nich vycházelo světlo. Pomalu se objevoval obraz. Čtyři postavy v hrobce: dva andělé, jedna žena, vzkříšený Ježíš.

Ježíšovy rysy se začaly rozplývat, až zůstala jen zářivá, oslnivě bílá lebka. Nad očnicemi a ostatními otvory se zvolna tvarovala nová tvář, jako když v horách houstne mlha. Byla to tvář Ježíše, který kdysi visel nad postelí mé babičky. Ježíš s očima, jež vás sledovaly, ať jste se pohnuli kamkoli. Ježíš, který mě děsil po celé dětství.

Pokoušela jsem se utéct. Ale nemohla jsem se pohnout z místa.

Ježíšova ústa se otevřela. Vyletěl z nich zub. Stále se zvětšoval a kroužil kolem mě.

Pokusila jsem se ho srazit k zemi.

Otevřela jsem oči.

V pokoji byla tma, až na číslice na budíku s rádiem. Ryan vedle mě tiše pochrupoval.

Moje sny obvykle nebývají freudovskými hádankami. Mé podvědomí se prostě chopí událostí a utká z nich psychedelickou tapiserii. Že by Morissonneauova poznámka o snové kvalitě Burne-Jonesova obrazu? Ať už tenhle sen spustilo cokoli, byl fakt dobrý.

Podívala jsem se na hodiny. Pět čtyřicet dva.

Pokusila jsem se znovu usnout.

V šest patnáct jsem to vzdala.

Birdie mě sledoval až do kuchyně. Uvařila jsem kávu. Charlie obdivně zahvízdal, pak ztichl a jal se zkoumat misku na zrní.

Odnesla jsem si hrnek ke gauči. Birdie se mi uvelebil na klíně.

Venku na dvoře dva vrabci bezútěšně nořili zobáčky do sněhu. Přesně jsem věděla, jak jim je.

Ta kostra přináší jen samé otázky a skoro žádné odpovědi. Žádné vysvětlení smrti Sylvaina Morissonneaua. Žádný pokrok ve Ferrisově případu.

Proč sakra Jake nezavolal?

Anebo volal?

Po špičkách jsem se doplížila do ložnice, popadla kabelku, vrátila se na gauč a vylovila mobil.

Jake volal. Dvakrát.

Sakra! Jak to, že jsem to neslyšela?

No jo, nechala jsem se unést společenskou zábavou s Ryanem.

Jake nechal prostý vzkaz. Dvakrát. Zavolej mi.

Vyťukala jsem Jakeovo číslo. Vzal to okamžitě.

„Ještě že máš mezinárodní granty,“ řekla jsem. „Kvůli těmhle mezistátním hovorům do Jeruzaléma bych musela zastavit barák na St. Bart’s.“

„Ty máš barák na St. Bart’s?“

„Ne. Ale chtěla bych.“ Birdie se vrátil na můj klín. „Přišly výsledky testování uhlíkem C14. Ta kostra je dva tisíce let stará.“

„Už jsi někoho kontaktovala?“ zeptal se Jake.

„Izraelský památkový úřad. Musela jsem, Jakeu.“

„S kým jsi mluvila?“

„S Tovje Blotnikem. Chce do Montrealu někoho poslat, aby vyzvedl ty kosti.“

„Ví Blotnik, že jsi odebrala vzorky pro testování DNA?“

„Ne. Uvědomuješ si ale, že ty výsledky nebudou hned?“

Jake mou otázku ignoroval.

„Ví o tom cizím zubu?“

„Ne. Napadlo mě, že by sis o tom rád poklábosil jako první. Jakeu, stalo se ještě něco.“ Řekla jsem mu o Morissonneauovi.

„Do prdele. Myslíš, že mu fakt selhalo srdce?“

„Nevím.“

Ticho. Pak: „Říkal Blotnik něco o hrobce nebo schránce?“

„Jo, mluvil o Jakubově schránce.“

Delší ticho. Na našem konci drátu ho Charlie zaplnil úryvkem z písničky „Hlaď mě“. V duchu jsem se ptala, čeho byl ten papouch včera večer svědkem. Jakeův hlas mě vrátil do přítomnosti.

„Jsi si jistá, že řekl Jakubova schránka?“

„Ano. Co je na ní tak zvláštního?“

„O to se teď nestarej, Tempe. Poslouchej mě. Teď mě fakt dobře poslouchej. Je to důležité. Nezmiňuj se o těch vzorcích DNA. Prosím tě, nech si to zatím pro sebe, ano?“

„Ale proč?“

„Můžeš mi prostě důvěřovat a slíbit, že nebudeš o vzorcích DNA s nikým mluvit?“

„Stejně zatím není o čem.“

„A taky nechci, abys tu kostru dala Blotnikovi.“

„Jakeu, já…“

„Prosím. Můžeš to pro mě udělat?“

„Ano, ale jenom když mi řekneš, co se vlastně děje. Proč nemám spolupracovat s IPU?“

„Nemůžu o tom mluvit po telefonu.“

„Jestli ta kostra pochází z Masady, musím ji podle zákona vrátit do Izraele. Nemám na vybranou.“

„Přivez ji sem sama. Všechno ti zaplatím.“

„Jakeu, já si teď prostě nemůžu jen tak odskočit do Izraele.“

„A proč ne? S Blotnikem to vyřídím.“

„Mám ji přivézt sama?“

Co řeknu LaManchovi? Ryanovi? Kdo se postará o Birdieho? O Charlieho?

Prokristapána, vždyť já uvažuju jako moje vlastní matka.

„Musím si to promyslet, Jakeu.“

„Vyser se na myšlení. Prostě přileť do Izraele a vem s sebou tu kostru.“

„Jakeu, ty si vážně myslíš, že mám u sebe Ježíšovy kosti?“

Dlouhá pomlka. Když Jake znovu promluvil, zněl jeho hlas jinak, byl hlubší a obezřelý.

„Jediné, co ti můžu říct, je, že jsem kápnul na něco fakt velkého.“

„Aha, velkého.“

„Jestli mám pravdu, tak je to gigantický objev. Prosím tě, Tempe. Zabukuj si letenku. Anebo ti ji zabukuju sám. Počkám na tebe na letišti Bena Guriona. A nikomu neříkej, že sem letíš.“

„Hele, já ti nechci zkazit tvou chvilku slávy, ale…“

„Řekni, že přijedeš.“

„Promyslím si to.“

A přesně to jsem dělala, když se objevil Ryan. Měl na sobě džíny. Jenom džíny. Spuštěné až na boky.

Moje libido obživlo.

Ryan to poznal.

„Stačí říct a já ty gatě sundám, aby ses mohla dosyta vynadívat.“

Oči v sloup.

„Kafe je hotové.“

Ryan mě políbil na hlavu, zívl a zmizel. Birdie seskočil na zem a vydal se za ním.

Slyšela jsem rachocení a dveře od lednice. Ryan se znovu objevil s hrnky, co na sobě měly nápis Americké akademie soudních věd, sesul se do křesla a natáhl obě nohy před sebe.

Charlie zahvízdal úryvek z „Dixie“ a pak zaskřehotal: „Hlaď mě!“

„S někým jsi mluvila?“ zeptal se Ryan.

Zamávala jsem mobilem. „Jake chce, abych odvezla Morissonneauovu kostru do Izraele. Nedá si říct.“

„Izrael – země zlatého slunce.“

„A sebevražedných atentátníků.“

„To taky.“ Ryan si vyfoukával kávu. „A ty tam chceš jet?“

„Chci i nechci.“

„Miluju ženský, které vědí, co chtějí.“

„Vždycky jsem toužila spatřit Svatou zemi.“

„Tady je teď klídek. Když se na týden vypaříš, v laborce si toho nikdo ani nevšimne.“

„A co kluci?“ Mávla jsem rukou směrem k Birdiemu a Charliemu. „A co když mě bude potřebovat Katy?“

Jen co jsem to vyřkla, připadala jsem si jako idiot. Mé dceři je čtyřiadvacet, momentálně se nachází asi patnáct set kilometrů odsud a ke svému otci to má kousíček.

„Násilí tě znervózňuje?“

„Už jsem byla na horších místech.“

„Tak na co čekáš?“

Na to jsem neměla odpověď.

V laboratoři mě přece jen potřebovali.

Dvě děti našly v podkroví strýčkova domu kufr plný kostí. Hustý! Zavolejte poldy!

Kosti byly lidské. Žena, běloška, v době úmrtí třicet až čtyřicet let stará.

Důležité detaily. Všechny kosti v sobě měly droboučké dírky. V některých dírkách byly kousky drátů.

Kolenní kloub byl spojený s hlezenní kostí. Hlezenní kost byla spojená s kostmi nohy.

A máme to. Strýček byl lékař na penzi. Děti našly kostru, co se používá při výuce.

Zprávu jsem měla hotovou v devět nula pět.

Po obědě se moje myšlenky stočily zpět k Jakeovi a jeho opatrné zmínce o významném objevu. Jaký je to objev? A proč si dělá tak velké obavy o Masadského Maxe – tak té kostře začal říkat Ryan. Max přece nemůže být Ježíš. Na to byl v době úmrtí moc starý.

Anebo moc mladý. Na tomhle předpokladu přece stojí Joyceova kniha.

Jake i Blotnik se zmínili o Jakubově schráně. Na internetu o ní bylo několik článků.

Byla jsem zvědavá a pustila se do surfování kyberprostorem.

A zjistila jsem tohle.

V Izraeli v prvním století plnily schránky na kosti velice důležitou funkci při židovských pohřbech. Zesnulí byli uloženi do hrobky a ponecháni napospas rozkladu. Po roce se jejich kosti posbíraly a vložily do pohřební schránky. Napořád.

V Izraeli i v Palestině byly nalezeny tisíce starověkých schrán. Na trhu starožitností jsou k maní za pár stovek dolarů.

Jakubova schránka je vápencový sarkofág z prvního století a na délku měří asi padesát centimetrů. Je na ní aramejský nápis „Jakub, syn Josefův, bratr Ježíšův“.

Když se v roce dva tisíce dva objevila první zpráva o Jakubově schránce, byla to obrovská senzace. Před jejím objevem neexistoval kromě psaných textů žádný důkaz o existenci Ježíše. Tahle schránka byla prohlášena za první předmět, který mohl být s Kristem přímo spojován.

Fajn, tohle bylo velké.

V roce dva tisíce tři v IPU sestavili výbor pro určení pravosti. Výbor prohlásil, že schránka je pravá, ale nápis je podvrh. Svůj závěr podložili rozborem izotopů kyslíku v patině, tedy krustě vzniklé povrchovou oxidací.

Jejich závěr vyvolal velké spory. Mnoho odborníků nesouhlasilo, obviňovalo výbor z nedbalé práce a předčasného vytváření závěrů.

Shrnutí? Nikdo nezpochybnil stáří schránky. Někteří zpochybnili nápis – buď celý, nebo jeho část. Někteří celou tu míchanici zbaštili.

Ryan přišel ve dvě. Půlkou zadku se mi rozvalil na stole a zvedl obočí. Já ho zvedla taky.

„Jen tak ze sportu jsem se kouk na ten tvůj klášter. Podle adresy vyplulo na povrch něco moc zajímavého.“

Opřela jsem se.

„Otec André Gervais volal přesně před týdnem na policejní stanici v Saint-Hyacinthe.“

„Gervais je mnich v l’Abbey Sainte-Marie-des-Neiges?“

Ryan přikývl. „Zdá se, že toho chlapíka trošičku znervóznilo auto se dvěma muži, které bylo zaparkované u zdi na jejich pozemku. Ze Saint-Hyacinthe tam poslali policejní hlídku, aby to prošetřila.“ Ryan se odmlčel, aby svým slovům dodal patřičný důraz. „Řidič i spolujezdec byli Palestinci.“

„Ježíšikriste.“

„Těsně vedle.“ Ryan nakoukl do kroužkového bloku. „Džamal Hasan Abu-Jarur. Muhamed Hazman Šalajdech. Auto bylo z půjčovny.“

„Co tam dělali?“

„Tvrdili, že si vyrazili na výlet a ztratili se. Oba měli platné pasy. Jejich jména nejsou v rejstříku. Policajti jim řekli, ať pokračují v cestě.“

„Kdy to bylo?“

„Prvního března.“

Začalo mě šimrat ve vlasech.

„Tři dny po mojí návštěvě. Jeden den před Morissonneauovou smrtí.“

„Může to být náhoda.“

„Jenomže těch už začíná být nějak moc.“

„A teď dobré zprávy.“

„Sem s nimi.“

„Než šel Heršl Kaplan naposledy sedět do Bordeaux, vycestoval během dvou let čtrnáctkrát do Izraele. Z Kaplanova bratrance se nám vyklubal jeden z těch méně úzkostlivých jeruzalémských obchodníků se starožitnostmi.“

„Neblbni!“

„Na kriminálce u izraelské policie dělá jistý Ira Friedman. Mluvil jsem s ním. Trochu na Kaplana přitlačil – řekl mu, že ho hodlají obvinit z porušení zákona o starožitnostech a zákona o ochraně svatých míst, ze znesvěcení hrobu, ničení kulturních památek, daňového podvodu, pašování, vstupu na cizí pozemek, loupeže a znásilnění, vzpoury na lodi Bounty, únosu Jeníčka a Mařenky, sebevraždy Anny Kareniny, krádeže zlatého rouna a zničení lodi Edmund Fitzgerald.“

„To řekl?“

„Poněkud parafrázuju. Každopádně Friedman dosáhl toho, že Kaplan začal opravdově přemýšlet o vlastní budoucnosti. Friedman přitom utrousil i moje jméno a zmínil se, že v Kanadě by si s Kaplanem někdo rád pohovořil o pravosti jistých bankovek.“

„Báječná lest.“

„Jo, zafungovala. Kaplan najednou zahořel touhou poklábosit si se svými spoluobčany.“

„Z čehož vyplývá?“

„Chce mě, jenom mě.“

„Má dobrý instinkt.“

Ryan po mně hodil úsměv široký jako Rio Grande. „Friedman mě zve do Jeruzaléma. Náčelnictvo mi to odkývalo.“

„SQ to bude platit?“

„Úžasné, viď? Vnější vztahy to přehrály na Kanadskou královskou jízdní. Jízdní nám to hodila zpátky. Jsem hlavní vyšetřovatel Ferrisovy vraždy, a tak jsem vyhrál zájezd.“

„V Izraeli je po nás nějaká sháňka,“ poznamenala jsem.

„Takže jim uděláme radost?“ zeptal se Ryan.

„Do háje. No tak jo.“

18

Cestovat letadlem do válečné zóny má jednu výhodu. Letenky jsou snadno k mání.

Zatímco jsem si rezervovala let u Air Canada, Denis zabalil Masadského Maxe do hokejové brašny. Já se vydala úprkem domů, abych pro kocoura a korelu sehnala hlídání. Ukecala jsem Winstona, našeho domovníka. Budu mu muset přivézt láhev whisky.

Ještě jsem cpala věci do kufru, když zazvonil Ryan. Zavřela jsem zip kufru, z tajné skrýše jsem vytáhla umělou myšičku ze šanty a hodila ji Birdiemu. Pak jsem vyplula ze dveří.

Znám Ryana dlouhá léta a několikrát jsem s ním už cestovala. Ten chlap má řadu báječných vlastností. Trpělivost na letišti mezi ně nepatří.

V sedm večer jsme se vydali vnitrostátní linkou do Toronta a Ryan celou cestu něco bručel o předčasných odletech a dlouhém čekání na další spoj.

Nemusel si dělat starosti. Náš let do Tel Avivu provozovala společnost El Al a bezpečnostní opatření byla přísnější než v Los Alamos ve čtyřicátých letech. Než jsme několikrát vysvětlili, co to mám v příručním zavazadle, a předložili všechny příslušné dokumenty, vyskládali na stůl všechno spodní prádlo z kufrů a při soukromém výslechu jsme se podělili o svůj životní příběh a ambice do budoucna, bylo po desáté.

Ryan využil příštích pár minut k tomu, aby si se sladkým úsměvem ve tváři popovídal s děvenkou u přepážky. Během chichotání nás ta krasavice stihla přesadit do první třídy.

Nastoupili jsme včas. Odletěli jsme včas. Zázrak v oblacích.

Jakmile jsme dosáhli cestovní výšky, Ryan už držel v ruce druhou sklenici šampaňského a s letuškou si stihl vyměnit několik zubatých úsměvů.

Během dlouhých mezinárodních letů se držím osvědčené praxe.

Fáze jedna. Vypiju pomerančový džus a čtu si, než přinesou jídlo.

Fáze dvě. Najím se, ale ne moc. Viděla jsem Připoutejte se, prosím. Na tu zkaženou rybu se pamatuju.

Fáze tři. Na sedadlo přilepím cedulku NERUŠIT, opřu se a civím na filmy tak dlouho, dokud neodpadnu.

Držela jsem se rozpisu a začala s průvodcem po Svaté zemi, kterého mi půjčil Winston. Neptejte se, kde ho vzal. Neměla jsem zdání, že náš domovník někdy vytáhl paty z Quebeku.

Ryan si četl Dubliňany od Jamese Joyce a snědl všechno, co před něj postavili. Chrápal už při úvodních titulcích prvního filmu.

Já vydržela Piráty z Karibiku, Shreka a scénu u okna z Jezinek Bezinek. Někdy za svítání jsem začala klimbat, ale mozek odmítal úplně vypnout.

Nebo jsem si to aspoň myslela.

Když jsem otevřela oči, letuška právě odklízela Ryanův tác s jídlem.

Zvedla jsem opěradlo.

„Spala jsi dobře, zlato?“

Ryan se mi pokusil odhrnout vlasy z tváře. Nedaly se. Plivla jsem si do dlaní a oběma rukama si nacpala vlasy za uši.

„Kafe?“ Ryan se natáhl k tlačítku nad hlavou.

Přikývla jsem.

Ryan mi uhladil ofinu, která mi trčela kolmo nahoru.

Zamával svým šálkem na letušku a ukázal na mě. Sklopila jsem stolek. Za chvíli se na něm objevila káva.

„Díky, Audrey.“

Audrey?

„Prosím, detektive.“ Audrey se usmála; to zubení ze včerejšího večera bylo proti tomuhle jen slabý odvar.

Bezpečnostní opatření na Ben Gurionově mezinárodním letišti nebyla tak přísná jako na Pearsonově. Možná za to mohl Ryanův odznak. Možná pečlivost koronera při vyplňování formulářů. Možná přesvědčení, že jestli jsme měli ve fénu výbušninu, tak bychom ji už asi dávno odpálili.

Když jsme vyšli z celního prostoru, všimla jsem si muže, který se opíral o stěnu vlevo před námi. Měl husté vlasy, na sobě kostkovaný svetr, džíny a na nohou tenisky. Nebýt huňatého obočí a rozdílu několika let, mohl to být Gilliganův dvojník.

Gilligan nás sledoval.

Loktem jsem šťouchla do Ryana.

„Vidím ho,“ sykl Ryan a šel dál nezměněným tempem.

„Ten chlap vypadá jako Gilligan.“

Ryan se na mě podíval.

„No přece ten seriál. Gilliganův ostrov.“

„Ten jsem nesnášel.“

„Ale tu postavu znáš, ne?“

„Jedině Ginger jsem měl rád,“ opravil se Ryan. „Ginger měla talent.“

Gilligan se odlepil od stěny, spustil ruce, roztáhl nohy a vůbec se nepokoušel zamaskovat svůj zájem o naše osoby.

Když jsme se k němu přiblížili na pár metrů, pohnul se.

„Šalom.“ Hlas měl hlubší, než by člověk od muže jeho postavy očekával.

„Šalom,“ odpověděl Ryan.

„Detektiv Ryan?“

„A vy jste?“

„Ira Friedman.“

Friedman napřáhl ruku. Ryan jí potřásl.

„Vítejte v Izraeli.“

Ryan mě představil. Podala jsem Friedmanovi ruku. Stisk byl pevnější, než by člověk od muže jeho postavy očekával.

Friedman nás vyvedl ven k bílému fordu escort, který stál proti všem předpisům na místě vyhrazeném pro taxíky. Ryan naložil zavazadla, otevřel přední dveře a nabídl mi sedadlo vedle řidiče.

Ryan měří metr devadesát. Já sto šedesát pět. Vybrala jsem si zadní sedadlo.

Odsunula jsem stranou papíry, jakýsi manuál, pytlíky od jídla, boty, helmu na motocykl, kšiltovku a nylonovou bundičku. Ve štěrbině byly hranolky. Nechala jsem je tam.

„Omlouvám se za to auto,“ řekl Friedman.

„To je dobrý.“ Z čalounění jsem smetla drobky, vlezla dovnitř a v duchu se ptala, jestli jsem udělala chybu, když jsem odmítla Jakeův návrh, že mě vyzvedne na letišti.

Během jízdy Friedman sděloval Ryanovi aktuální zprávy.

„Někdo z těch vašich velkých zvířat kontaktoval chlapíka z ministerstva zahraničí a ten se zase obrátil na jednoho z našich policejních zástupců pro Spojené státy a Kanadu. Vypadá to, že ten váš chlapík se zná s naším chlapíkem na konzulátu v New Yorku.“

„Já na bráchu, brácha na mě.“

Friedman pokradmu pohlédl na Ryana; ještě neznal jeho smysl pro humor. „Náš chlapík v New Yorku poslal papír na odbor mezinárodních vztahů státního velitelství tady v Jeruzalémě. Mezinárodní vztahy to přehodily na kriminálku. A tam jsem to vyfasoval já.“

Friedman najel na dálnici číslo jedna.

„Obvykle takovéhle požadavky nikam nevedou. My se vašeho podezřelého nemáme na co ptát, o tom, co spáchal, nic nevíme. Tedy za předpokladu, že ho vůbec najdeme. Jakmile turista překročí hranice, stává se téměř neviditelným. Pokud se nám ho podaří vystopovat, z právního hlediska může odmítnout se s námi bavit.“

„Jenomže Kaplan byl tak laskav, že ztopil náhrdelník,“ poznamenal Ryan.

„Šekel na zlatém řetízku z doby krále Heroda,“ odfrkl si Friedman. „Pitomec. Ta věcička ani nebyla pravá.“

„Jak dlouho ho můžete držet ve vazbě?“

„Čtyřiadvacet hodin, a ty už uběhly. Můžu to protáhnout na osmačtyřicet, když zapojím fantazii. Pak ho musím obvinit nebo propustit.“

„Majitel toho krámu trvá na obvinění?“

Friedman pokrčil rameny. „Kdo ví? Dostal tu minci zpátky. I když Kaplan vyvázne, podržím si ho na krátkém vodítku.“

Friedman sem tam mrknul do zpětného zrcátka. Naše pohledy se střetly. Oba jsme se usmáli.

Mezi jednotlivými koly projevů kolegiality jsem se pokoušela vnímat krajinu. Ve Winstonově knize jsem se dočetla, že cesta z Tel Avivu do Jeruzaléma začíná na pobřežní pláni, pokračuje přes nížinu a Judskou vrchovinu a nakonec míří nahoru do hor.

Snesla se noc. Moc jsem toho neviděla.

Vybírali jsme zatáčku za zatáčkou a najednou se před námi rozzářil Jeruzalém. Měsíc připomínající vanilkovou oplatku se pásl na vrcholku Chrámové hory a ozařoval Staré město zlatavým jantarovým světlem.

Už několikrát jsem zažila, že mé tělo zareagovalo při pohledu na nějakou scenerii. Sopka Haleakala za úsvitu. Tádž Mahál při západu slunce. Masai Mara v době migrace divoké zvěře.

Jeruzalém zalitý měsíčním svitem mi vyrazil dech. Friedmanovi to neušlo a naše oči se opět setkaly.

„Úžasné, viďte?“

Ve tmě jsem mlčky přisvědčila.

„Žiju tu už patnáct let. A pořád mi z toho pohledu naskakuje husí kůže.“

Neposlouchala jsem ho. Má mysl mi předkládala další obrázky. Sebevražední útočníci. Průvody křesťanů. Osady na Západním břehu. Hodiny katechismu ve farním kostele mého dětství. Záběry na rozvášněné mladíky v televizních zprávách.

Izrael je místo, kde se zázraky minulosti každodenně střetávají s hořkou realitou dneška. Projížděli jsme nocí a já nedokázala odtrhnout oči od starobylého města, které vždy stálo a vždy bude stát ve středu toho všeho.

Čtvrt hodiny poté, co jsem poprvé spatřila Jeruzalém, jsme se ocitli v centru. Obrubníky lemovala auta, nárazníky těsně jeden na druhém, jako psi v nějaké zkamenělé scéně psího průvodu. Ulice byly plné vozů. Chodci se tlačili na chodnících, ženy v hidžábech nebo burkách, muži v černých kloboucích, puberťáci v leviskách 501.

Skoro jako Quebec, napadlo mě. Tam se také neustále střetává náboženství, jazyk i kultura. Francouzská a anglická. Dva různé světy. V Jeruzalémě se jejich počet zvýšil na tři. Žid vedle muslima vedle křesťana, a každý zvlášť.

Spustila jsem okénko.

Vzduchem se nesl bezpočet pachů. Cement. Výfuky. Vůně květin, koření, odpadků, přepáleného oleje.

Zaposlouchala jsem se do známého jazzu nočního města. Troubení klaksonů. Hukot motorů na nadjezdu. Zvuk piána doléhající z otevřených dveří. Je to melodie tisíců městských center.

Ryan nám rezervoval pokoje ve východním Jeruzalémě. Hotel American Colony byl přestavěný v tureckém stylu. Přesně Ryanův způsob myšlení: arabská zóna, žádné bomby.

Friedman odbočil ze silnice vedoucí do Nábulusu na kruhový objezd, v jehož středu kvetly květiny a rostly palmy. Projeli jsme kolem malého starožitnictví, otočili se a zastavili pod arkádou porostlou révou.

Friedman vystoupil a vyndal z kufru naše zavazadla.

„Máte hlad?“

Dvojí přikývnutí.

„Počkám v baru.“ Friedman s bouchnutím zavřel kufr. „V přízemí.“

Ryan vybral dobře. American Colony byl plný starožitností, lustrů, gobelínů a tepaného bronzu. Na podlahách byly naleštěné dlaždice. Okna a dveře byly klenuté a uprostřed se skvělo malé nádvoří s květinami.

Chyběl už jen paša.

Byli jsme očekáváni. Formality proběhly rychle. Ryan se na něco ptal a já zatím pročítala jména vyrytá na plaketkách umístěných v mramorové stěně. Saul Bellow. John Steinbeck. Jimmy Carter. Winston Churchill. Jane Fondová. Giorgio Armani.

Můj pokoj splňoval vše, co slibovala hotelová hala. Almara se zrcadlem. Vyřezávaný psací stůl. Perský koberec. Koupelna žhnoucí leskem pozlacených zrcadel a černobílých dlaždic.

Chtělo se mi vlézt pod sprchu a pak skočit do postele s nebesy. Místo toho jsem si vyčistila zuby, učesala vlasy, převlékla se a spěchala dolů.

Ryan a Friedman už seděli u nízkého stolku v alkovně. Každý měl před sebou láhev piva Taybeh.

Friedman mávl na číšníka.

Objednala jsem si periérku a arabský salát. Ryan se rozhodl pro špagety.

„Je to překrásný hotel,“ řekla jsem.

„Postavil ho jeden arabský pracháč kolem roku osmnáct set šedesát. Už jsem zapomněl, jak se jmenoval. Patřil mu pokoj číslo jedna. Ostatní pokoje v přízemí obývaly v létě jeho manželky. V zimě se dámy stěhovaly nahoru. Ten chlap děsně toužil po synovi, ale ani jedna z jeho žen mu ho nedala, takže se oženil počtvrté a přistavěl další dvě místnosti. Nová manželka ho ovšem také zklamala, a tak umřel.“

Friedman si lokl piva.

„V roce osmnáct set sedmdesát tři poslal jistý Horatio Spafford, zazobaný právník z Chicaga, svou ženu a čtyři dcery na prázdniny do Evropy. Loď se potopila. Přežila jen matka.“ Další lok.

„Pár let, pár dalších dcer. Pak Spaffordovi přišli o syna. Byli vážně zbožní, patřili k nějaké církevní organizaci, a tak se rozhodli hledat útěchu ve Svaté zemi. V roce osmnáct set osmdesát jedna přijeli sem a s přáteli se usadili ve Starém městě. Začalo se tam tomu říkat Americká kolonie a brzy si získali dobrou pověst – pomáhali chudým. Abych to zkrátil, přijížděli další a skupinka se rozrůstala. Spaffordovi si tenhle dům nejprve pronajali a pak ho koupili. Slyšeli jste o Peteru Ustinovovi?“

Oba jsme s Ryanem přikývli.

„V roce devatenáct set dva sem začal Peterův dědeček posílat hosty z hotelu v Jaffě, který mu patřil. Z domu se stala ubytovna nazvaná American Colony a z ubytovny pak hotel. Tenhle barák přežil čtyři války a čtyři režimy.“

„Turky, Brity, Jordánce a Izraelce,“ hádala jsem.

„Bingo. Ale vy tu nejste kvůli přednášce z historie. Proč je po tom mizerovi Kaplanovi v Kanadě taková sháňka?“

Ryan informoval Friedmana o vyšetřování případu Ferris.

„To je pěkný skok – od zfalšovaných šeků k vraždě,“ poznamenal Friedman.

„Jako hrom,“ souhlasil Ryan. „Ale vdova měla s Kaplanem nějaké pletky.“

„A zapomněla se o nich zmínit,“ doplnil Friedman.

„Přesně tak,“ souhlasil Ryan.

„A Kaplan zdrhnul.“

„Přesně tak.“

„A vdova má teď vyinkasovat čtyři miliony,“ pokračoval Friedman

„Přesně tak.“

„Čtyři miliony, to už je pořádná motivace.“

„Vám nic neunikne,“ řekl Ryan.

„Asi byste si s panem Kaplanem rád popovídal.“

„Jakmile se mu to bude hodit.“

„Hned poránu?“

„Ne. Ať si klidně vyčistí zuby.“

Friedman se otočil na mě. „Promiňte, určitě je to moje chyba, ale nějak mi uniklo, jakou úlohu v tom případu hrajete vy.“

Vysvětlila jsem mu, jak jsem od Kaplana dostala fotku a od Morissonneaua kostru, a zmínila jsem se o telefonickém rozhovoru s IPU.

„S kým jste mluvila?“

„S Tovje Blotnikem a Ruth Anne Bloomovou.“

„Bloomová je machr přes kosti?“

Potlačila jsem úsměv. I o mně to říkají.

„Ano.“

„Zmínili se o tom sarkofágu?“ zeptal se Friedman.

„Jakubově schránce?“

Friedman přisvědčil.

„Blotnik se o ní zmínil. Proč?“

Friedman mou otázku ignoroval. „Ten Drum vám radil, abyste moc nevystrkovala hlavu, až sem dorazíte?“

„Jake mi radil, abych v Izraeli nikoho nekontaktovala, dokud se nesejdu s ním.“

Friedman dopil pivo. Když znovu promluvil, znělo to prázdně, jako by vytěsnil to, nač ve skutečnosti myslí. „Rada vašeho přítele není vůbec marná.“

Jak se ukázalo, marná byla.

19

Pět dvacet ráno. Za oknem se černaly koruny stromů a minaret mešity tvořil na druhé straně ulice jen ostrý stín. Ze spaní mě vytrhl tlampač, ze kterého se linulo svolávání na fajr, ranní modlitbu.

Bůh je velký, vlichocoval se arabsky muezzin. Modlitba je lepší než spánek.

Nebyla jsem si tak jistá. Cítila jsem se rozlámaná a zpomalená, jako pacient, co se probírá z narkózy.

Mechanické ječení ustalo. Nastalé ticho zaplnily ptačí písně. Štěkot psa. Bouchnutí dveří u auta.

Ležela jsem v posteli a vnitřnosti mi svíral pocit, že se blíží nějaká tragédie. Proč? Kdy?

Pozorovala jsem, jak můj pokoj plní nejprve stříbrná a pak růžová barva, a poslouchala ruch na ulici, který se sléval v jednolitý, sílící lomoz. Rýpla jsem do svého podvědomí. Proč ten neklid?

Časový posun? Strach o vlastní bezpečnost? Pocit viny kvůli Morissonneauovi?

Tak prr. Do téhle díry jsem hlavu ještě nestrčila. Navštívila jsem klášter a čtyři dny nato našli na cestě Morissonneauovo tělo. Byla moje návštěva snad příčinou opatovy smrti? Mělo mi dojít, že ohrožuji jeho bezpečnost?

Opravdu jsem ho ohrozila?

Čí je to sakra kostra?

Má úzkost rostla částečně i proto, že ostatní očividně věděli něco, co jsem já nevěděla.

Blotnik. Friedman. Dokonce i Jake jako by si zachovával odstup.

Proč právě Jake? Má snad můj kamarád nějaký plán, který přede mnou tají? Ne, tomu se mi nechtělo věřit.

Tak proč si zachovává odstup?

Za prvé, ta Jakubova schránka. Všichni kolem ní poskakují. Slíbila jsem si, že její tajemství dnes rozlousknu.

Udělalo se mi o trochu lépe. Začínám jednat. Anebo to mám aspoň v úmyslu.

V šest jsem vstala, osprchovala se a sešla do restaurace v naději, že i Ryan se vzbudil brzy. A taky jsem doufala, že už se smířil se skutečností, že já jsem v pokoji tři sta čtyři a on v tři sta sedmičce na druhé straně chodby.

O spacím pořádku jsme diskutovali ještě před odletem z Montrealu. Já trvala na oddělených pokojích a argumentovala jsem tím, že do Izraele jedeme služebně. Ryan namítal, že se to nikdo nemusí dozvědět. Já kontrovala, že může být docela zábavné plížit se chodbou k tomu druhému do pokoje. Ryan nesouhlasil. Já měla nakonec navrch.

Ryan už seděl u stolu a mračil se na cosi, co mu leželo na talíři.

„Proč kruci dávají k snídani olivy?“ Tón Ryanova hlasu vypovídal o tom, že se na něm časový posun podepsal ještě víc než na mně.

„Ty nemáš rád olivy?“

„Mám, ale až po páté večer.“ Ryan odsunul nevítané plody a zabořil vidličku do kopce míchaných vajec, který si co do velikosti nezadal s horou Rushmore. „A v ginu.“

Odvodila jsem si, že se žádná příjemná ranní konverzace konat nebude, a tak jsem se soustředila na cizrnovou pomazánku a sýr.

„S Friedmanem jdete za Kaplanem?“ zeptala jsem se, když se Rushmore scvrkla na velikost pahorku.

Ryan přisvědčil a mrknul na hodinky.

„Masadský Max dnes vyráží k Blotnikovi?“ zeptal se.

„Ano. Ale slíbila jsem Jakeovi, že se nejprve sejdu s ním. Měl by tu být každou chvíli. Pak společně zajedeme do IPU.“

Ryan do sebe obrátil hrnek s kávou, postavil se a ukázal na mě prstem. „Dávejte na sebe tam venku pozor, vojáku.“

Dva prsty mi vylétly k čelu. „Rozkaz.“

Ryan také zasalutoval a odkráčel.

Jake se objevil v sedm. Měl na sobě džíny, maskáčovou vestičku bez rukávů a modrou havajskou košili, zpod níž vykukovalo bílé tričko.

Parádní obleček pro dvoumetrového chlapa s vyholenou hlavou a obočím připomínajícím živý plot.

„Vzala sis pohorky?“ zeptal se, když dopadl na židli, kterou před chvílí uvolnil Ryan.

„Na schůzku s Blotnikem?“

„Chci ti něco ukázat.“

„Já jsem tady kvůli tomu, abych předala kostru, Jakeu.“

„Ale nejdřív musíš něco vidět.“

„Nejdřív mi musíš říct, o co tady sakra jde.“

Jake přikývl.

„Dneska.“ Znělo to mnohem hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Anebo neměla?

„Všechno ti vysvětlím cestou.“

„A začneš tou pohřební schránkou.“

Kolem nás prošli dva arabsky hovořící muži. Jake je pozoroval, dokud nezmizeli v nízké kamenné klenbě u vchodu do restaurace.

„Můžeš ty kosti zamknout do pokojového sejfu?“ Jake skoro šeptal.

Zavrtěla jsem hlavou. „Je moc malý.“

„Tak je vem s sebou.“

„Doufám, že pro to máš dobrý důvod.“

Jake mi ukázal na nohy.

„Pohorky.“

Jeli jsme přes centrum a Jake mi začal vykládat podivný příběh Jakubovy pohřební schránky.

„Nikdo se nepře o to, jestli je ta schránka pravá. Jde o ten nápis. IPU ho prohlásil za falzifikát. Jiní tvrdí, že část ,bratr Ježíšův‘ je v pořádku, ale že slova Jakub, syn Josefův tam byla dopsána později. Další věří, že je to právě naopak, že toho Ježíše tam přidali později. A další si myslí, že ta zmínka o Ježíšovi je podvrh.“

„Proč?“

„Aby se vyšponovala hodnota schránky na trhu starožitností.“

„Ale výbor z IPU ji přece prozkoumal odshora dolů, ne?“

„Jo. Jasně. Dokonce tu byly dva podvýbory. Jeden studoval nápis a obsah. Ten druhý pak materiály. Ve výboru pro nápis a obsah byl jeden odborník na staré hebrejské písmo, ale ostatní, stejně kvalifikovaní epigrafikové, jeho závěry zpochybňují.“

„Epigrafik je odborník na analýzu a datování nápisů?“

„Správně. Poslouchej dál. Jeden génius ve výboru upozornil na odchylky v rukopisu a tloušťce a hloubce písmen. Podle něho to je důkaz falzifikátu. Nebudu tě unavovat detaily, ale právě odchylky by člověk u ručně vytesaného nápisu očekával. Jednotné písmo by bylo jasným důkazem podvrhu. A míšení psacího písma s kurzívou je známým fenoménem starověkého ryteckého umění. Dalším problémem byl pravopis. Josef byl napsán YWSP a Jakub VOB. Jeden člen výboru tvrdil, že Josef by měl být napsán YHWSP a že podoba YOB jména Jakub nebyla nalezena na žádné jiné pohřební schránce z období druhého Chrámu.“

„Období druhého Chrámu je Ježíšova doba?“

Jake přikývl. „Udělal jsem si vlastní průzkum. Pravopis jmen na Jakubově schráně se objevuje na více než deseti procentech nápisů Josef, které jsem našel. Zjistil jsem pět případů výskytu jména Jakub. Tři – tedy většina – byla napsána stejně jako na Jakubově schránce.“

„Výbor o existenci těch ostatních nápisů nevěděl?“

„Co myslíš?“

Jake stále těkal očima po autech, která nás míjela.

„A kupodivu v tom výboru nebyl ani jediný odborník na Nový zákon a ani jediný historik specializující se na rané křesťanství.“

„A co analýza izotopů kyslíku?“ zeptala jsem se.

Jake se na mě podíval. „Tomu říkám domácí příprava.“

„Jen jsem surfovala po webu.“

„Analýzu izotopů kyslíku nařídil podvýbor pro materiály. Ukázala, že v písmenech není žádná patina, ale našla šedou kaši z křídy a vody na místech, kde by být neměla. Výbor dospěl k závěru, že tu kaši tam někdo narafičil záměrně, aby tak imitoval zvětrávání. Jenomže ono to není tak jednoduché.“

Jake si upravil zpětné i postranní zrcátka.

„Ukazuje se, že patina na slově Ježíš je stejná jako patina na celé schránce. Ve staré aramejštině by Ježíš byl posledním vytesaným slovem. Takže jestli je tohle slovo pravé – a někteří členové IPU s tím dnes už dokonce souhlasí –, musí být podle mě pravý celý nápis. No, uvažuj. Proč by na schráně stálo jen ,bratr toho a toho‘. To přece nedává smysl.“

„Jak vysvětluješ tu kaši?“

„Drhnutím mohlo dojít k odstranění patiny uvnitř písmen. A mohlo se změnit chemické složení patiny, protože tam vznikly uhličitanové částice. Majitel schránky přiznal, že ji celé ty roky opakovaně čistil.“

„Kdo je majitelem?“

„Izraelský sběratel starožitností jménem Oded Golan. Golan tvrdí, že když ji kupoval, řekli mu, že pochází z hrobky v Silvánu.“ Jake bodl palcem směrem k mému okénku. „Právě jsme na předměstí Silvánu.“

Jake opět bedlivě prohlédl auta za námi a vedle nás. Jeho nervozita mě rozčilovala.

„Problém je v tom, že schránka není zaznamenaná jako archeologický nález ani ze Silvánu, ani z žádného jiného místa v Izraeli.“

„Takže si myslíš, že pochází z vydrancované hrobky?“

„Ale jdi, co tě to napadá!“ Z Jakeova hlasu odkapával sarkasmus. „Golan tvrdí, že k ní přišel před více než třiceti lety, čímž ji zlegalizo-val, protože starožitnosti získané před rokem devatenáct set sedmdesát osm jsou podle zákona v pohodě.“

„Ty mu nevěříš?“

„Golan prý na tu věcičku přidělal cenovku dva miliony dolarů,“ odfrkl Jake. „O tom si myslíš co?“

Myslela jsem si, že je to hodně peněz.

Jake ukázal skrz přední okno na prudce se zvedající kopec u krajnice.

„Olivetská hora. Přijeli jsme sem z východu a teď objíždíme její jižní stranu.“

Jake zabočil doleva, do uličky s nízkými domky barvy písku, z nichž mnohé byly ozdobeny neumně nakreslenými letadly nebo auty na znamení, že jejich obyvatelé podnikli hajj do Mekky. Kluci honili mičudu. Psi obíhali v kruzích kolem kluků. Ženy vyklepávaly koberce, vlekly nákupy, zametaly schody. Muži rozmlouvali, usazení na zrezavělých zahradních židlích.

V mysli mi vytanul obrázek Palestinců v autě před l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges. Řekla jsem o nich Jakeovi a parafrázovala něco z toho, co mi vykládal Morissonneau.

Jake otevřel ústa, ale pak si to rozmyslel a zase je zavřel.

„Co?“ zeptala jsem se.

„To není možné.“

„Co není možné?“

„Nic.“

„Tak mluv, krucinál.“

Jedinou odpovědí mi bylo zavrtění hlavou.

Předtucha tragédie, která mě přepadla za úsvitu, mi převálcovala lebku.

Jake znovu zabočil a vjel do proluky na konci vesnice. Vepředu a vlevo byly schody k čemusi, co připomínalo školu. Na schodech stáli, seděli, strkali se a tlačili nějací kluci.

„Má Morissonneauova smrt nějakou souvislost s –“ S čím? Neměla jsem ponětí, co tu děláme. „S těmi chlapy?“ Jedno mávnutí rukou obsáhlo hokejovou brašnu, vesnici a údolí pod námi. „S tímhle vším?“

„Na muslimy klidně zapomeň. Muslimům je celá Masada i s Ježíšem u zadku. Islám nepohlíží na Ježíše jako na božstvo, ale jako na svatého muže.“

„Mají ho za proroka jako Abraháma nebo Mojžíše?“

„Dokonce za spasitele. Podle muslimů Ježíš nezemřel na kříži; ještě živý byl vzat na nebesa, odkud se jednoho dne vrátí.“

To mi znělo povědomě.

„A co svatí bojovníci Alláhovi? To radikální křídlo?“

„Co je s nima?“

„Cožpak by džihádisti neměli radost, kdyby se jim do rukou dostaly Ježíšovy kosti?“

„A proč?“

„No přece aby zlikvidovali křesťanství.“ Když jsme parkovali, k zemi se snesl kos. Oba jsme ho pozorovali, jak poskakuje mezi odpadky, křídla napůl roztažená, jako by si nebyl jistý, zda tu má zůstat nebo odletět.

Jake mlčel.

„Mám z Morissonneauovy smrti špatný pocit,“ přiznala jsem.

„Kvůli muslimům ho mít nemusíš.“

„A kvůli čemu tedy?“

„Vážně to chceš slyšet?“ Jake se ke mně otočil.

Přikývla jsem.

„Kvůli Vatikánu.“

Nemohla jsem si pomoct. Rozesmála jsem se. „Teď jsi jak vystřižený ze Šifry mistra Leonarda.“

Jake na to nic neřekl.

Pták za okénkem se pustil do nějaké mršiny. Vzpomněla jsem na Poea. Ta myšlenka nebyla příliš povznášející.

„Poslouchám,“ prohlásila jsem a opřela se.

„Jsi produktem katolického školství?“

„To jsem.

„Jeptišky tě učily Nový zákon?“

„Pokud jde o vinu, byly nedostižné, ale v Písmu svatém jenom druhá liga.“

„Učily tě ty dobré sestry, že měl Ježíš sourozence?“

„Ne.“

„Samozřejmě že ne. A právě proto má papež z Jakubovy schránky naděláno v gatích.“

Ta metafora mi moc nesedla.

„Římskokatolická církev se může posrat kvůli panenskému porodu.“

O téhle metafoře jsem ani nechtěla přemýšlet.

„A je to pitomost. Nový zákon je plný odkazů na Ježíšovy sourozence. Matouš 13:55: ,Což se jeho matka nejmenuje Marie a jeho bratři Jakub, Josef, Simon a Juda?‘ V Markově evangeliu 6:3 se opakuje totéž. V Listu Galatským 1:19 Pavel píše o svém setkání s ,Jakubem, bratrem Páně‘. V Matoušovi 13:56 a Markovi 6:3 se naznačuje, že Ježíš měl i sestry.“

„Ale někteří bibličtí badatelé to interpretovali jako odkazy na nevlastní sourozence, kteří se možná narodili Josefově první manželce, než se oženil s Marií, ne?“

„Matouš v 1:25 a Lukáš v 2:7 tvrdí, že Ježíš byl Mariiným prvorozeným synem, ačkoli tím se nevylučuje, že Josef měl před ním nějaké děti. Jenomže o Ježíšových sourozencích se nezmiňuje jen bible. Historik Josephus mluví o ,bratru Ježíše – kterého zvali Kristem – jehož jméno bylo Jakub‘.“

Jake byl v ráži.

„V Ježíšově době bylo panenství po svatbě nemyslitelné, bylo by to porušení židovských zákonů. Tak se to prostě nedělalo.“

„Takže Jakub a ti ostatní by mohli být pozdější děti Marie.“

„Matoušovo evangelium jasně říká, že po Ježíšově narození Josef poznal Marii.“ Jake dal na slovo „poznal“ velký důraz. „A Matouš tady nemluví o nějakém podání ruky a balíčku sušenek. To slovo používá v jeho biblickém významu. Ačkoli Josef není jediným kandidátem na tatínka Ježíšových sourozenců. Jakmile Ježíš vyrostl, Josef úplně zmizel. Už o něm nikdy nikdo neslyšel.“

„Třeba se Marie znovu vdala.“

„Jestli Josef zemřel nebo ji opustil, dalo by se to očekávat.“

Už jsem chápala, jaké je tohle pro katolickou církev dilema.

„Ať už to byl Josef nebo někdo jiný, vyplývá z toho, že Marie porodila ještě další děti. A jedním z nich byl Jakub. Takže pokud je Jakubova schránka pravá, zpochybňuje celou tu představu věčného panenství a možná i představu panenského porodu.“

Další Jakeovo odfrknutí.

„Tohle upekl svatý Jeroným se svými kumpány ve čtvrtém století. Z Ježíšovy kámošky Máří Magdalény udělali prostitutku. Z Ježíšovy matky Marie pannu. Dobré ženy nemají sex. Špatné ženy ano. Tahle myšlenka se náramně zalíbila misogynistickému mužskému egu. Stalo se z ní dogma a Vatikán ho od té doby brání zuby nehty.“

„Takže jestli je Jakubova schránka pravá a skutečně patřila Ježíšovu bratru, Vatikán bude mít hodně co vysvětlovat.“

„To si piš. Představa Marie jako maminy je pro Vatikán megapro-blém. No, on je to problém i v případě, že by ty další děti byly jenom Josefovy, protože to znamená, že Josef byl schopen přivést své manželky do jiného stavu. A důvěryhodnost Vatikánu jde zase do prdele.“

Ke kosovi se přidali další. Pár okamžiků jsem je pozorovala, jak se domáhají svého práva na zdechlinu.

Dobře. Jakubova schránka odhaluje roušku Mariina panenství. Bylo mi jasné, proč z toho má Vatikán těžkou hlavu. A bylo mi jasné, že po té schránce prahnou křesťanští i muslimští radikálové. Stejný argument, jaký mi předložil Morissonneau. Zachování víry. Zničení víry. Jenomže jak ta schrána souvisí s masadskou kostrou? Nebo nesouvisí? Objevily se oba nálezy ve stejnou dobu jen shodou okolností?

„A co tedy má Jakubova schránka společného s Morissonneauovou kostrou?“

Jake zaváhal. „To nevím jistě. Zatím. Ale jednu zajímavou informaci mám. Oded Golan pracoval v Masadě jako dobrovolník.“

„Pro Jigaela Jadina?“

Jake přisvědčil a opět se rozhlédl kolem. Chtěla jsem dál zkoumat souvislosti mezi Maxem a Jakubovou schránkou, ale Jake mi nedal šanci.

„Jdeme.“

„Kam?“ zeptala jsem se.

„Do Ježíšovy rodinné hrobky.“

20

Než jsem stihla zareagovat, Jake vystoupil z auta. Kosi dotčeně zapípali a vznesli se k obloze.

Jake se natáhl za sedačky a přendal věci z batůžku do přední kapsy mé hokejové brašny. Pak si ji přehodil přes rameno, rozhlédl se po okolí, zamkl dveře u volantu a vykročil.

Já se vlekla za ním a mozkem se mi valily kaskády otázek.

Ježíšova rodinná hrobka? Jestli je pravá, tak to bude trhák. CNN, BBC, celý svět, úžasný objev.

Ale jaké má Jake důkazy?

Proč čekal až doteď, než mi to řekl?

Jakou má ta hrobka souvislost s kostmi, které jsem přivezla z l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges? S Jakubovou schránkou?

Pocítila jsem strach.

Pocítila jsem hrůzu.

Cítila jsem se úplně mimo.

Asi po deseti metrech klesání se Jake zastavil na římse kopce.

„Stojíme na kraji Kidrónského údolí.“ Jake ukázal na roklinu pod našima nohama. „Kousek odtud směrem na jih se setkává s údolím Hinómským a pak se stáčí na západ.“

Musela jsem vypadat naprosto zmateně.

„Hinómské údolí se táhne na jih od Jaffské brány v západní části Starého města, pokračuje na východ kolem jižních svahů hory Sión a pak se spojuje s Kidrónem. Kidrónské údolí odděluje Chrámovou horu od Olivetské hory na východní straně města.“ Jake ukázal rukou. „Támhle. Víš něco o Hinómu?“

„Ani ne.“

„To místo má dost barvitou historii. V předkřesťanské éře se v Hinómu obětovala nemluvňata bohům Molochovi a Baalovi. Židé udělali z údolí městskou skládku na odpadky; vozili sem všechno, co prohlásili za nečisté, včetně těl popravených zločinců. V pozdější židovské literatuře se hovoří o Gehinómu a řečtina Nového zákona mluví o Gehenně. V Hinómském údolí se pálilo smetí, takže se v Knize Izajášově a v Novém zákoně stalo předobrazem ohnivého pekla. Gehenna je základem anglického slova pro peklo – hell.“

Jake ukázal prstem na starý strom za mými zády.

„Tady se prý oběsil Jidáš. Podle tradice jeho tělo viselo na tomhle stromě a bylo vykuchané.“

„Ty věříš, že tohle je vážně ten strom…?“

Mezi námi prolétl maličký pták; letěl tak rychle, že jsem ani nerozpoznala barvu jeho peří. Jakeovi vystřelila ruka nahoru a smekla se mu bota. Oblázky se valily dolů.

Moje nadledvinky spustily adrenalinovou palbu.

Jake našel rovnováhu a pokračoval otázkou.

„Kam se podle bible poděl Kristus po ukřižování?“

„Do hrobky.“

„Sestoupil do pekla a třetího dne vstal z mrtvých. Je to tak?“

Přisvědčila jsem.

„A v době, kdy bylo tohle napsáno, v Hinómském údolí bez ustání hořely ohně, takže to místo se stalo rozšířeným předobrazem toho ,tam dole‘, kde budou nehodní uvrženi do plamenů zkázy. Peklo. Pekelné údolí. Bible mluví o pohřbu přímo v Hinómu nebo v jeho blízkosti.“

Jake nenechal prostor pro žádné námitky.

„Tahle údolí byla místem, kde se pohřbívali bohatí.“

„Jako Josef z Arimatie.“

„Chytrá holka.“ Jake mávl otevřenou dlaní doleva za sebe a pak udělal paží oblouk ve směru hodinových ručiček. „Silván je ta vesnice za námi. Abu Tor je za silnicí.“ Jake uzavřel kruh u kopce po pravé straně. „Olivetská hora je na sever.“

Sledovala jsem jeho prsty. Jeruzalém se plazil nahoru západně od hory a jeho dómy tu stály jako protivníci silvánským minaretům.

„Tyhle kopce jsou prošpikované starověkými hrobkami.“ Jake vytáhl kapesník a otřel si pot z čela. „Vezmu tě do jedné, kterou odkryli před pár lety, když tu Palestinci stavěli silnici.“

„Jak je to daleko?“ zeptala jsem se.

„Hodně daleko.“

Jake zastrčil kapesník do kapsy džin, chytil se keře a seskočil z římsy. Pozorovala jsem ho, jak se drápe dolů a jeho holá lebka svítí jako měděný hrnec.

Použila jsem stejný keř, kecla si na bobek, propnula kolena a vrhla se z římsy dolů. Když se moje nohy dotkly země, otočila jsem se a začala si hledat cestu, klouzala jsem po uvolněných kamenech a chytala se rostlin.

Slunce stoupalo na oslnivě modrou oblohu. V šusťákové větrovce jsem se začínala potit.

Nemohla jsem přestat myslet na ty dva před l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges. Oči mi těkaly mezi hlínou pod nohama a vesnicí za mými zády. V místě, kde se Jake rozhodl pro sestup, měl ten svah nejméně šedesát stupňů. Pokud by si nás chtěl někdo vzít na mušku, byli jsme dokonalý cíl.

Při jednom letmém pohledu zpět jsem si všimla muže kráčejícího po cestě nahoře na okraji údolí.

Moje srdce přeřadilo na nejvyšší rychlost.

Atentátník? Nebo jen muž, co kráčí po cestě nahoře na okraji údolí?

Podívala jsem se dolů. Jake se mi vzdaloval.

Přidala jsem na tempu.

Po pěti metrech jsem uklouzla a odřela si holeň. Slzy se vyřítily z úkrytu, kde trpělivě čekaly na zavolání. Mrkáním jsem je zahnala zpět.

Vykašli se na to. Kdyby nás chtěl někdo zabít, už bychom byli dávno mrtví.

Znovu jsem začala neuměle sestupovat.

Jake se vyjádřil zcela přesně. Hrobka nebyla úplně dole, ale byla hodně daleko – v travnatém pásu posypaném kameny a balvany.

Když jsem se tam dostala, Jake seděl na bobku u obdélníkového odkryvu velikosti mikrovlnné trouby. Viděla jsem, jak roluje kus papíru, zapaluje jeden jeho konec a hází improvizovanou pochodeň dovnitř.

Proboha.

Zavřela jsem oči a pokoušela se ukecat samu sebe.

Vnímej hmatem.

Vítr ve tváři.

Vnímej čichem.

Sluncem vyhřátá tráva. Odpadky. Kouř z uhlí.

Vnímej chutí.

Prach na zubech a na jazyku.

Poslouchej.

Bzučení hmyzu. Řev motorů nahoře nad údolím.

Zhluboka jsem se nadechla. Podruhé. Potřetí.

Otevřela jsem oči.

U nohou mi kvetly červené květy.

Znovu jsem se nadechla a počítala.

Šest květin. Sedm. Deset.

Zvedla jsem oči a uviděla Jakea, jak mě nechápavě pozoruje.

„No víš, já mám trošku klaustrofobii.“ Tak to je eufemismus století.

„Nemusíme chodit dovnitř,“ řekl Jake.

„Když už jsme tady,“ odpověděla jsem.

Jake se tvářil skepticky.

„Je mi dobře.“ Jo, kdybys nekecala.

„Vzduch je čistý,“ prohlásil Jake.

„Co víc bych si mohla přát?“ hlesla jsem.

„Půjdu první,“ navrhl.

Vklouzl po nohou do otvoru a zmizel.

„Podej mi ty kosti.“ Jeho hlas zněl tlumeně a dutě.

Táhla jsem tašku a srdce mi prudce bušilo. Dýcháním jsem ho donutila vrátit se k normálu.

„Pojď dolů.“

Tak se ukaž, holka.

Hluboký nádech.

Otočila jsem se a spustila nohy do temnoty. Jake mě chytil za kotníky. Sunula jsem se pozadu dolů, až jsem cítila ruce v pase. Pustila jsem se.

Bylo tam šero. Zvenčí sem pronikal kosý obdélník světla.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Jake.

„Naprosto.“

Jakeova baterka se rozsvítila.

Ten prostor mohl mít asi dva a půl čtverečního metru a strop byl tak nízko, že jsme se museli krčit. Po zemi se válely obaly od jídla, plechovky a rozbité sklo, stěny byly pomalovány graffiti. Páchlo to tam směsí bláta a čpavku.

„Špatné zprávy, Jakeu. Někdo tu byl před námi.“ Ukázala jsem na použitý kondom.

„Tyhle hrobky se těší velké oblibě mezi tuláky a puberťáky.“

Jakeova baterka těkala sem a tam. Její světlo bylo žlutavé, slabé a zcela nepřesvědčivé.

Mé oči pomalu přivykaly šeru a já začala rozeznávat detaily.

Vchod do hrobky směřoval na východ, ke Starému městu. Severní, západní a jižní stěnu tvořilo několik protáhlých výklenků, každý něco přes půl metru široký. Kameny zahrazovaly vstup do některých z nich, ale většina jich byla otevřená. V jantarovém světle jsem uvnitř zahlédla plno smetí.

„Ty malé komůrky se nazývají loculi,“ promluvil Jake. „Hebrejsky kochim. V prvním století mrtvého zabalili do rubáše a ponechali v loculu, dokud se tělo nerozložilo. Kosti pak posbírali a uložili už jednou provždy do pohřební schrány.“

Něco mě zašimralo na ruce. Pohlédla jsem dolů. Jake si toho všiml a namířil ke mně baterku.

Táta dlouhonožec mi pochodoval po rukávu. Jemně jsem to pavou-čisko chytila za jednu nožku a sundala ho ze sebe. V těsných prostorách krapet šílím, ale pavouky zvládám v pohodě.

„Tahle hrobka má ještě spodní patro.“

Jake se na bobku sunul jako kachna k jihovýchodnímu rohu. Já za ním. Zamířil světlem na cosi, co jsem pokládala za další loculus. Mizel v naprosté temnotě.

„Zvládneš skočit dolů, když tě tam budu chytat?“

„Jdi,“ řekla jsem, aniž bych dala své amygdale čas reagovat.

Jake se překulil na břicho, zasunul nohy do otvoru a spustil se dolů. Zavřela jsem oči a udělala totéž.

Cítila jsem ruce.

Cítila jsem terru firmu.

Dopad jsem zakončila dokonale vzpřímeným postojem.

Otevřela jsem oči.

Nebyl tam ani pixel světla. Jake byl tak blízko, že se naše ramena dotýkala.

Začala jsem se velice intenzivně zajímat o baterku.

„Světlo?“

Temnotu prořízl žlutý šíp.

„Kdy jsi tam dával nové baterky?“ zeptala jsem se.

„Celkem nedávno.“

Tady dole byl pach čpavku ještě silnější. Už jsem to poznávala. Moč. Připomněla jsem si, že se nemám rukama dotýkat země.

Jake jezdil světlem po stěně, před kterou jsme stáli, a pak se jal zkoumat zeď po naší levici.

Spodní komora byla menší, ale její půdorys se podobal té hořejší. To by znamenalo dva loculi na sever. Dva na jih. Tři vzadu.

„Říkal jsi, že takových hrobek tu jsou tisíce?“ Můj hlas zněl v tomhle podzemním prostoru jako bez života.

„Většinu jich už dávno vyloupili. Na tuhle jsem narazil, když jsem tu byl na podzim roku dva tisíce se studenty. Děcka si všimla toho otvoru, viděla, že jsou u něho poházené různé artefakty. Bylo jasné, že lupiči sotva stačili zmizet, tak jsme zavolali IPU.“

„Provedl jsi výkopové práce?“

„Kdepak. Archeologa z IPU to absolutně nezajímalo. Prý tu už nezbylo nic, co by stálo za to chránit, takže to nechali na nás. Zachránili jsme, co se dalo.“

„Proč ten nezájem?“

„Podle něj tohle místo není ničím zvláštní. Nevím, jestli ten chlap tenkrát pospíchal na rande nebo co. Nemohl se dočkat, až odsud vypadne.“

„Ty s jeho odhadem nesouhlasíš?“

„Za necelé dva roky poté, co jsme tuhle hrobku objevili, Oded Golan – ten sběratel starožitností, o kterém jsem ti vyprávěl – prozradil existenci Jakubovy schránky francouzskému epigrafikovi jménem André Lemarie.“

„Ty si myslíš, že tu schránku ukradli odsud?“

„Zapadá to do sebe. Ta schránka údajně pochází z místa nedaleko Silvánu. Necelé dva roky po vyplenění téhle hrobky byla schránka představena světu.“

„Jestli Jakubova schránka pochází z téhle hrobky, znamená to, že tady byl pohřben Ježíšův bratr.“

„Ano.“

„Takže tohle by pak byla Ježíšova rodinná hrobka.“

„Úžasné, co?“

Nevěděla jsem, co říct, a tak jsem neříkala nic.

„Našli jsme dvanáct schránek, všechny roztřískané, ostatky poházené kolem.“

„Ostatky?“

„Kosti.“

Jake si klekl na jedno koleno a druhé zvedl. Ten pohyb roztančil stíny na zdi.

„Ale to ještě není všechno. Jakubova schránka od Golana má velice propracovanou výzdobu a hlavní motiv je úplně stejný jako na schránkách, které jsme našli tady. A navíc –“

Jake prudce zvedl hlavu.

„Co je?“

Jeho prsty mi stiskly paži.

„Co je?“ sykla jsem.

Jake zhasl baterku a položil mi prst na ústa.

Žilami mi proudil led.

Vzpomněla jsem si na chlapa na římse údolí. Sledoval nás?

Není nic snazšího než zahradit vchod. Není nic snazšího než střílet dolů do tunelu.

Cítila jsem, že Jake vedle mě se vůbec nehýbá. Řídila jsem se jeho příkladem.

Srdce mi bušilo a já napínala uši, abych zaslechla i ten nejtišší zvuk.

Nic.

„Planý poplach,“ zašeptal Jake, když uběhlo snad sto let. „Ale kosti jsme nechali nahoře. Dojdu pro ně.“

„Nemůžeme už jet do IPU?“

„Až ti povím, co jsme tu ještě našli, zatoužíš po kompletní prohlídce. A taky budeš chtít vidět, co mám v laborce. Je to úžasné.“ Jake mi podal baterku. „Hned jsem zpátky.“

„Rozhlídni se kolem, až budeš nahoře,“ zašeptala jsem. „Jestli se tam u vchodu náhodou nekrčí nějaký bdělý papeženský strážce.“ Ten vtip vyzněl hodně hloupě.

„Jasně.“

Pozorovala jsem, jak se Jake vytahuje nahoru, a doufala, že mám dost silné paže, abych dokázala totéž. Když zmizely jeho boty, začala jsem se sunout podél zdi před sebou a světlem mířila dovnitř do prvního výklenku.

Byl prázdný, ale jeho špínou pokryté dno bylo odřené a ošoupané. Jakeovi studenti? Lupiči?

Sunula jsem se podél zdi a zatočila za roh.

V každém dalším výklenku to bylo stejné.

Na bobku jsem se dokolébala k tunelu, podívala se nahoru a poslouchala. Seshora sem nedoléhaly vůbec žádné zvuky.

Vzduch byl vlhký a chladný. Pod bundou se mi propocená košile lepila k zádům. Roztřásla jsem se.

Kde ten Jake sakra je?

„Jakeu?“ zavolala jsem.

Žádná odpověď.

„Možná prohlíží okolí,“ zamumlala jsem, abych prolomila to ticho.

Sunula jsem se podél jihovýchodní stěny, když světlo baterky zesláblo, zesílilo, zesláblo a chcíplo.

Tma jak v pytli.

Zaklepala jsem baterkou. Ani tuk. Ještě jednou. Nic.

Za sebou jsem zaslechla nějaký zvuk.

Jen se mi to zdálo?

Zadržela jsem dech. Jedna. Dvě. Tř–

Zaslechla jsem to znovu. Jako by se něco měkkého třelo o kámen.

Proboha! Nejsem tu sama.

Ztuhla jsem.

Po chvíli jsem spíš vycítila, než slyšela, jak se něco pohnulo.

Na šíji a na rukou se mi hrůzou zježily chlupy.

Zůstala jsem zcela nehybná. Vteřinu. Rok.

Další zvuk. Jiný. Hrozivější.

Od hlavy až k hrudní kosti jsem měla kůži napjatou k prasknutí.

21

Vrčení? Předení? Funění?

Než jsem ten zvuk stihla zařadit, ustal.

Můj mozek usilovně hledal šablonu, k níž by přiřadil to, co jsem slyšela.

Nenašel nic.

Palcem jsem posunula vypínač baterky. Nic. Posunula jsem ho na druhou stranu. Další nic.

S vytřeštěnýma očima jsem se rozhlížela kolem sebe.

Černota.

Byla jsem v pasti pod zemí, obklopená kamenem a úbočím kopce asi tisíc metrů tlustým. Byla tma. A vlhko.

A nebyla jsem tu sama!

Něco tu je! řičel hlas v mé hlavě.

Cítila jsem tíhu na hrudi. Nosem jsem vdechovala vzduch.

Zápach moči mi nyní připadal mnohem silnější. A bylo tam ještě něco. Fekálie? Hnijící maso?

Pokusila jsem se dýchat ústy.

Má mysl se vydala na úprk milionem různých směrů.

Otočit se? Křičet? Vyrazit směrem k tunelu?

Stála jsem na místě jako přimrazená. Bála jsem se pohnout. Bála jsem se nehýbat.

Pak jsem to zaslechla znovu. Nezřetelné vrčení.

Mé prsty se křečovitě sevřely kolem baterky. Třeba poslouží aspoň jako klacek.

Cosi zaškrábalo o kámen.

Drápy?

Nervy mi rozpálil chladný strach.

Zatřásla jsem svítilnou. Baterie uvnitř zarachotily, ale světlo se nerozsvítilo.

Zatřásla jsem ještě víc.

Do temnoty se vplížil slabý žlutý kužel světla. Pořád jsem ještě seděla na bobku; pomalu jsem se otočila a osvítila roh za sebou.

A spatřila pohybující se stín v posledním výklenku.

Vypadni odsud! zařval hlas v mé hlavě.

Pozpátku jsem se sunula k tunelu, když se vrčení ozvalo znovu. Znělo hluboce a rozzuřeně.

Opět jsem ztuhla. Třesoucí se rukou jsem zamířila světlo na výklenek.

Dole ve výklenku svítily oči s kulatými zornicemi, rudé jako neonové brusinky. Pod nimi se rýsoval zjizvený čumák.

Divoký pes? Liška? Hyena?

Šakal!

Šakal stál se skloněnou hlavou a ramenní lopatky mu trčely nahoru ke kostnatým výběžkům za ušima. Srst měl špinavou a slepenou. Udělala jsem jeden opatrný krok vzad.

Šakal vycenil zuby; byly hnědé a leskly se. Skrčil přední nohy a zvedl hlavu.

Všechny svaly v těle mi ztuhly.

Šakal komíhal čumákem ze strany na stranu, nozdrami nasával vzduch. Ten pohyb rozvlnil stíny pahorků a údolí jeho hrudního koše. Ačkoli to stvoření bylo vyzáblé, břicho mělo povislé.

Proboha! Ocitla jsem se v podzemí s vyhladovělým šakalem. A navíc je to patrně březí samice. Kde je Jake? Co mám dělat?

Mozek mi vyplivl několik informací, které posbíral v nějakém přírodovědném dokumentu.

Šakali jsou noční lovci a žijí v oblastech obývaných lidmi.

Tenhle šakal tu spal. Jake a já jsme ho probudili. To není dobré.

Šakali si chrání a značkují své teritorium.

Zápach moči. Ten šakal pokládá hrobku za své teritorium a mě za vetřelce. To není dobré.

Šakali žijí a loví v monogamních párech.

K tomuhle šakalovi patří ještě jeden.

Kristapána! Ten druhý se tu může objevit každou chvíli. Třeba je v tom výklenku taky.

Na Jakea už jsem nemohla čekat. Musela jsem něco udělat.

Teď!

Baterku jsem si strčila za opasek, otočila se a plazila se k ústí tunelu.

Za sebou jsem slyšela vrčení, potom škrabání. Cítila jsem proud vzduchu. Vzepřela jsem se a znovu sevřela v ruce baterku. Třeba se mi ji povede nacpat šakalovi do tlamy, takže se mi nebude moct zakousnout do těla. Třeba se mi ho povede přetáhnout přes hlavu.

Šakal nezaútočil.

Vypadni odsud, než na tebe budou dva!

Znovu jsem skryla baterku za pasem a chytila se kamenů, které vyčnívaly z protější strany tunelu. Odrazila jsem se, přitáhla se rukama a vší silou se zvedala nahoru.

Pak jsem se opřela nohama a hledala další úchyt pro ruce, ještě jednou se přitáhla a sunula se nahoru.

Kámen, o který jsem opírala pravou nohu, vydržel. Ten pod levou nohou se uvolnil.

Udělala jsem rychlou otočku, zřítila se dolů tunelem a těžce dopadla na dno. Ramenem a tváří mi projela ostrá, palčivá bolest.

V hrobce se rozhostila tma.

Bušení mého srdce už dosahovalo stratosféry. Ležela jsem bez pohnutí a vnímala zvuky.

V uších mi hučela krev. Tunelem dolů se valily kameny.

Tik-tik-tik. Baterka se odkutálela.

Buch, jak kov narazil o skálu.

A za tím vším hluboké vrčení.

Během pár vteřin kameny přestaly padat a baterka se dokutálela.

Na scéně zbylo jen mé bušící srdce a šakal.

Vrčení už nevycházelo z jihovýchodního loculu. Anebo ano? Hrobka fungovala jako ozvučná komora, odrážela zvuky ode zdi ke zdi. Nedokázala jsem určit, kde šakal je.

Tma se na mě tlačila.

Možností už moc nebylo. Šakal byl ve výhodě. Dokáže ve tmě vidět, slyšet i cítit. Já neměla ponětí, kde je.

Světlo baterky bylo sice slabé, ale šakala zmátlo, drželo ho na místě, jako když reflektor oslepí srnu na dálnici. Třeba to zafunguje znovu.

Když se pohnu, vyprovokuju šakala? Zbylo ještě v baterce trochu šťávy? Riskla jsem to.

Natáhla jsem levou paži a ruku posouvala centimetr po centimetru po podlaze hrobky.

A nenašla jsem nic.

Zašustila mi bunda a v tom malém prostoru to znělo jako zadunění hromu.

Šakal zavrčel hlasitěji a pak ztichl. Slyšela jsem zrychlený dech. To funění bylo ještě děsivější než vrčení. Chystá se ke skoku?

Představila jsem si oči, které mě ve tmě pozorují. Zoufale jsem tápala rukou kolem sebe. Doprava, dopředu, doleva.

Nakonec se mé prsty sevřely kolem kovové trubice.

Přitáhla jsem si baterku k sobě a stiskla vypínač.

Mé tělo osvětlil mdlý, žlutý paprsek.

Vrčení přecházelo do vysokého tónu.

S bušícím srdcem jsem se vzepřela na lokty a namířila světlo k severní a východní stěně.

Šakal nikde.

Jižní stěna.

Šakal nikde.

Obrátila jsem se a přejela paprskem po západní stěně hrobky. Každý výklenek byl plný smetí a kamení, nikde ani štěrbinka, ve které by se mohl skrýt šakal.

Zrovna jsem zkoumala loculus, který byl nejblíž ke mně, když ze stěny spadla sprška hlíny.

A právě tuhle chvíli si baterka vybrala pro další ze svých úmrtí.

Nad hlavou se mi něco hýbalo.

Přemohla jsem pláč a zatřásla baterkou. Ještě se vzpamatovala. Zvedla jsem ji.

Výklenky v západní stěně byly navrstvené jeden nad druhým. Šakal se krčil v jednom z loculů horního patra.

Když ho osvítil kužel světla, stáhl pysky a zavrčel. Celé tělo se mu napjalo. Pokrčil nohy.

Naše oči se střetly. Ty jeho byly kulaté a lesklé.

Vtom mi to došlo. I šakal se cítí v pasti. Chce ven. Já blokuju tunel.

Zírali jsme na sebe. Já zírala o zlomek vteřiny déle.

Šakal se na mě s vrčením vrhl.

Zareagovala jsem bezmyšlenkovitě; skočila jsem na zem, zakryla si hlavu rukama a schoulila se do klubíčka jako embryo. Šakal dopadl plnou vahou na můj levý bok a stehno. Slyšela jsem zavrčení a cítila, jak se ode mě odráží.

Vzepřela jsem se na loket a pokusila se odplazit od ústí tunelu. Tlapy mne uhodily do hrudníku a posunovaly se mi ke krku. Přitáhla jsem bradu k tělu, překřížila ruce a čekala, až mi jeho zuby začnou rvát maso. Tíha a tlak na trupu, dotek srsti na hlavě a náhlá úleva. Šakal mi mizel z dohledu.

Kupodivu baterka pořád ještě svítila, i když slabě. Rychle jsem zhodnotila situaci. Dala jsem šakalovi dost času, aby utekl hodně daleko, a pak jsem se doplazila k tunelu. Pár kamenů se sice zřítilo, ale s hromádkou šutrů si přece poradím.

Dvě minuty jsem zvedala a odvalovala kameny, pak jsem zapříčila nohy na stejná místa jako před chvílí a začala se přitahovat nahoru.

A uvědomila si, že jsem se předtím pořádně praštila do levého boku. Senzace. Ještě jeden takový pád a pobudu si tady pěkně dlouho.

Seskočila jsem zpátky dolů a testovala, jak je na tom moje levá noha.

Přenášela jsem váhu z jedné nohy na druhou. Světlo z baterky se přitom stočilo nahoru a našlo dutinu, ze které se uvolnily padající kameny.

Nechala jsem paprsek, aby si tu trhlinu očuchal.

Vypadala hluboká. Až moc hluboká.

Narovnala jsem se a nacpala se do tunelu, abych lépe viděla.

To nebyla trhlina. To byla skalní rozsedlina.

Změnila jsem úhel světla a nakukovala dovnitř.

Chvíli trvalo, než to můj zrak zaregistroval.

A další chvíli trvalo, než to můj mozek pochopil.

Proboha! Tohle musím ukázat Jakeovi.

Všechna zranění byla zapomenuta a já se začala škrábat nahoru.

Těsně pod ústím tunelu jsem se zastavila a po vzoru prérijních psounů vykoukla ven.

Horní komora se zdála být prázdná. Jake nikde. Šakal nikde.

„Jakeu!“ sykla jsem.

Žádná odpověď.

Jakeu!“ zopakovala jsem, jak nejhlasitěji to šlo, aniž bych zapojila hlasivky.

Stejná – nulová odpověď.

Zapřela jsem nohy, roztáhla paže a po chvíli soukání a přitahování jsem se dostala na podlahu horní komory.

Jake tu nebyl.

Ignorovala jsem protesty svého ramene a boku, sedla si na bobek a ve světle skomírající baterky se rozhlížela kolem sebe.

Byla jsem sama.

Poslouchala jsem.

Zvenčí nepronikaly do hrobky žádné zvuky.

Rychle jsem se otočila a projela paprskem světla skrz sametovou černotu kolem sebe.

V temnotě severního loculu se zalesklo něco modrého.

Co to sakra je?

No jo, vlastně.

Namířila jsem tam baterku. Ano, měla jsem pravdu. Hokejová brašna.

Ale proč? Kde je Jake?

Jakeu!“ Na plné pecky.

Padla jsem na všechny čtyři, dolezla k výklenku, zastavila se. Jake tu tašku neschoval jen tak, pro nic za nic. Obrátila jsem se a zamířila ke vchodu do hrobky.

Právě v té chvíli jsem něco uslyšela; první zvuk od chvíle, co jsem se vysoukala z tunelu. Ztuhla jsem, hlavu napřímenou.

Tlumený hlas.

Další.

Křik.

Jakeův hlas. Slova, která jsem nedovedla rozeznat. Hebrejština?

Další slova, která jsem nedovedla rozeznat. Rozzlobená slova.

Žuchnutí. Další.

Dusot něčích nohou.

Černota ještě víc zčernala. Stočila jsem oči ke vchodu.

Malému obdélníku slunečního svitu stály v cestě něčí nohy.

22

Hned nato na podlahu hrobky dopadly vysoké boty. A za nimi tělo. Velké tělo.

Rychle jsem se stáhla dozadu a přitiskla se ke zdi. Zmuchlané plechovky mě bodaly do kolen a víčka mě škrábala do dlaní.

Myšlenky se mi vrátily k tomu muži na římse údolí. Srdce mi bilo jako o závod. Proboha živého! Přečkám tenhle den?

Pevně jsem stiskla baterku a zvedla ruku, připravená k úderu.

To tělo se uvelebilo na zadku, zády ke mně. Kužel světla ozářil kokosové palmy na modrém pozadí. Waikiki.

Poprvé od chvíle, kdy jsem spatřila ty nohy, jsem se nadechla. Zvenku sem pořád doléhal křik.

„Co se to sakra děje?“

„Chevra Kadiša.“ Jake ta slova ucedil přes rameno a oči nespouštěl z vchodu.

„Já hebrejsky neumím.“

„Ta zatracená kostní policie.“ Jake prudce oddechoval.

Čekala jsem na vysvětlení.

„Da’ataim.“

„Jo, tím se všechno vyjasňuje.“

„Ultraortodoxní.“

Jsou tady?“ Představila jsem si muže s pejzy a ve štreimlech, jak se ženou Kidrónským údolím.

„V plné síle.“

„Proč?“

„Myslí si, že tu máme lidské kosti.“

„Ale my tu máme lidské kosti.“

„Chtějí je.“

„Co budeme dělat?“

„Počkáme, až odtáhnou.“

„Oni odejdou?“

„Nakonec jo.“

Neznělo to moc přesvědčivě.

„To je přece šílené,“ řekla jsem po chvíli naslouchání křiku zvenčí.

„Tihle kreténi se u vykopávek motají každou chvíli.“

„Proč?“

„Aby prudili. Někdy potřebujeme policejní ochranu, abychom mohli dělat svoji práci.“

„Vstup na archeologické naleziště je přece jenom na povolení, ne?“

„Těmhle je to fuk. Jsou padlí na hlavu. Staví se proti exhumaci mrtvých z jakéhokoli důvodu, a aby zabránili vykopávkám, jsou ochotni se uchýlit ke každé výtržnosti.“

„A tohle je většinový názor?“ Před očima se mi zjevil obraz vousatých mužů s transparenty a plakáty.

„Proboha ne.“

Hlasy venku pomalu slábly. Jenomže ticho mi kupodivu připadalo ještě znepokojivější než ten křik.

Řekla jsem Jakeovi o šakalovi.

„Jsi si jistá, že to byl šakal?“

„Jsem si jistá,“ odpověděla jsem.

„Neviděl jsem ho vybíhat z hrobky.“

„Pohyboval se hodně rychle,“ poznamenala jsem.

„A já byl soustředěný na ty pitomce venku. Nestalo se ti nic?“

„Ne, nic.“

„Promiň,“ omlouval se Jake. „Měl jsem to zkontrolovat, než jsme se spustili dolů.“

Ze srdce jsem s ním souhlasila.

Venku bylo pořád ticho.

Posvítila jsem baterkou na hodinky. Devět sedmnáct.

Jaké jsou v Izraeli zákony ohledně lidských ostatků?“ zeptala jsem se a stále mluvila šeptem, jako v kostele.

„Kosti lze exhumovat, pokud jim hrozí zničení stavební činností nebo uloupení. Jakmile jsou prozkoumány, musí se předat ministerstvu pro náboženské záležitosti, které se postará o jejich opětovné pohřbení.“

Po celou dobu, co jsme mluvili, Jake nespouštěl oči z malého otvoru, kterým sem před chvílí spadl.

„To zní rozumně. Domorodá pohřebiště v Severní Americe chrání podobné zákony.“

„Tihle fanatici ale rozum nemají. Pro ně je nejdůležitější halaka, židovský zákon, který zakazuje rušit židovské mrtvé. Tečka.“

„A co když se má na tom místě bagrovat?“

„Jim je to jedno.“ Jake máchl rukou ke vchodu. „Řeknou ti: Postavte most, vykopejte tunel, změňte trasu silnice, zalijte celou hrobku do betonu.“

„Jsou ještě pořád venku?“

„Asi jo.“

„A kdo rozhodne, jestli jsou ty ostatky židovské?“ Žaludek jsem měla pořád sevřený ze setkání s šakalem. Mluvila jsem hlavně proto, abych se uklidnila.

„Samotní strážci ortodoxie. To se hodí, ne?“

„A co když je původ nejasný?“ Myslela jsem na kosti v tašce.

Jake si odfrkl. „Ministerstvo pro náboženské záležitosti vysolí tisíc šekelů za každý nový pohřeb. Jak často asi prohlásí nějaké ostatky za nežidovské, co myslíš?“

„Ale…“

„Chevra Kadiša se nad kostmi pomodlí a voil?, mrtvolka konvertovala k judaismu.“

Nechápala jsem to, ale nechala jsem to být.

Zvenčí sem doléhalo zlověstné ticho. Znovu jsem mrkla na hodinky. Devět dvacet dva.

„Jak dlouho budeme čekat?“ zeptala jsem se.

„Než bude vzduch čistý,“ odpověděl Jake.

Oba jsme zmlkli. Sem tam se jeden z nás pohnul, jak hledal pohodlnější pozici. Vzhledem ke své dvoumetrové postavě se většinou hýbal Jake.

Bolelo mě v boku. Bolelo mě rameno. Byla mi zima a byla jsem mokrá. Seděla jsem v kryptě mezi odpadky a čekala, až odejdou lidi, kteří by zahanbili i inkvizici.

A to ještě není ani deset ráno.

Asi o tisíc let později jsem si znovu posvítila na hodinky. Uběhlo dvacet minut. Už jsem chtěla navrhnout, že se přesvědčíme o čistotě vzduchu, když venku zařval nějaký chlap.

„Asur!“

Přidal se další. „Asur!“

Žaludek se mi sevřel ještě víc. Ti muži byli blízko, na kopečku těsně před hrobkou.

Pohlédla jsem na Jakea.

„Zakázáno,“ překládal.

„Chilul!“

„Znesvěcení.“

Od odkryvu nad vchodem do hrobky se odrazil nějaký předmět.

„Co to sakra bylo?“

„Asi kámen.“

„Háže jí na nás kameny?“ Pokud může být šepot pronikavý, tak ten můj teď byl.

Slyšela jsem, jak další předmět přeletěl přes kamennou klenbu.

„B’nai Belial!“

„Prý jsme děti ďábla,“ vysvětloval Jake.

„Kolik jich tam venku je?“ zeptala jsem se.

„Několik plných aut.“

Do okraje vchodu udeřil kámen velikosti lidské pěsti.

„Asur! Asur la’asot et zeb!“ Pořád stejný refrén. „Asur! Asur!“

Jake zvedl obočí. V té tmě mi připomínalo černé křoví, které levituje směrem k obloze. Odpověděla jsem mu tím, že jsem zvedla to své.

„Podívám se,“ prohlásil.

„Buď opatrný,“ řekla jsem, protože mě nic lepšího nenapadlo.

Jake se na bobku došoural ke vchodu, klesl na jedno koleno, opřel se o něj rukou a natáhl krk, aby viděl ven.

To, co se stalo, se stalo velice rychle.

Prozpěvování se roztříštilo do jednotlivých výkřiků.

„Šalom alejchem,“ popřál Jake tomu muži pokoj.

Odpovědí mu byl rozzlobený hlas.

„Lo!“ zavolal Jake. Hebrejsky jsem rozuměla sice málo, ale věděla jsem, že tohle znamená „ne“.

Další ječeni.

„Reik–“

Ozvalo se odporné křupnutí, jak se kámen trefil do kosti.

Jake se prohnul v zádech, jedna noha mu vystřelila dozadu a pak se sesul k zemi.

„Jakeu!“

Drápala jsem se k němu; po čtyřech.

Ramena a tělo měl v hrobce, ale hlava zůstala venku.

„Jakeu!“

Nic.

Natáhla jsem ruce a třesoucí se prsty jsem položila Jakeovi na krk.

Cítila jsem puls, sice slabý, ale pravidelný.

Dřepla jsem si, a abych lépe viděla na Jakeovu hlavu, nacpala jsem se do otvoru.

Jake ležel tváří k zemi, ale bylo vidět temeno a jedna strana jeho hlavy. Ucho měl zalité krví, která se rudě třpytila na sluncem ozářené trávě. Mouchy už bzučely kolem, aby obhlédly situaci.

Žilami mi proudil ledový strach.

Nejdřív šakal a teď tohle! Co mám dělat? Hýbat Jakem a riskovat, že mu ještě přitížím? Nechat ho být a běžet pro pomoc?

To je ovšem nemožné, pokud nechci riskovat pohmoždění vlastní lebky.

Venku se znovu rozezněl známý refrén.

Mám těm hajzlům dát, co chtějí?

Ale oni tu kostru pohřbí. Už se nikdy nikdo nedozví, kdo byl Max.

Nad hrobkou přeletěl další kámen. A další.

Parchanti!

Žádná starověká záhada nestojí za ztrátu lidského života. Jake potřebuje lékařské ošetření.

Odložila jsem baterku na podlahu hrobky, pak se vyškrábala zpátky, popadla Jakea za nohy a zatáhla.

Ani se nepohnul.

Zatáhla jsem znovu. Silněji.

Centimetr po centimetru jsem sunula Jakea do bezpečí hrobky. Pak jsem oblezla jeho tělo a otočila mu hlavu na stranu. Mohl by začít zvracet a já jsem nestála o to, aby se udusil vlastními zvratky.

Pak jsem si vzpomněla!

Jakeův mobil! Má ho u sebe? Dostanu se k němu?

Začala jsem nahoře a prohledala Jakeovi kapsy u košile, levou přední i zadní kapsu u džin a každý přístupný otvor na jeho maskáčové vestičce.

Po telefonu ani stopy.

Sakra!

Hokejová brašna?

Zamířila jsem k severním výklenkům. Lezla jsem k tašce a připadalo mi, že mé ruce mezitím získaly sněhobílou barvu. Jako kdybych se dívala na ruce někoho jiného. Pozorovala jsem je, jak se potýkají se zipem a miže jí v kapsičkách.

Mozek identifikoval povědomý tvar.

Trhnutím jsem vytáhla mobil a odklopila kryt. Na malém displeji se rozzářil modrý neonový nápis „Vítejte“.

Co mám vytočit? 112?

Neměla jsem ponětí, co člověk v Izraeli vytáčí, když se ocitne v úzkých.

Projela jsem Jakeův adresář kontaktů, vybrala jedno místní číslo a stiskla tlačítko.

Na displeji se objevilo zvolené číslo a slovíčko „vytáčení“. Pak to několikrát krátce a jednou dlouze zapípalo a modrý nápis mě znovu uvítal.

Zkusila jsem to znovu. Se stejným výsledkem.

Do háje! Jsem moc hluboko, není tu signál.

Už jsem se to chystala zkusit potřetí, když Jake zasténal. Strčila jsem telefon do kapsy a dolezla k němu.

Právě v té chvíli se Jake překulil na břicho a dlaně složil pod hrudníkem.

„Jen klid,“ řekla jsem a zvedla baterku.

Jake se opatrně zvedl do sedu. Z tržné rány na čele mu vytékal pramínek krve. Otřel si ho a vytvořil tak na svém nose a pravé tváři tmavou šmouhu.

„Co se stalo?“ Byl grogy.

„Hlavou jsi zastavil letící šutr.“

„Kde jsme?“

„V hrobce v Kidrónu.“

Jake chvilku zápolil s pamětí a pak pronesl: „Chevra Kadiša.“

„Minimálně jednoho z nich čeká skvělá budoucnost v národní baseballové lize.“

„Musíme se odsud dostat.“

„Jestli to má být to poslední, co v životě uděláme…“

„Ta brašna je pořád ve výklenku?“

„Jo.“

Jake vyskočil do podřepu na nohy, zakymácel se, sklonil hlavu a napnutými pažemi se opřel o podlahu.

Natáhla jsem se k němu, abych mu pomohla najít rovnováhu.

„Dokážeš se vyškrábat do toho kopce?“

„Jo, to bude trošičku problém.“ Napjal svaly v celém těle a pak klesl na všechny čtyři. „Volej Enterprise, že jsou tu dva k přenosu.“

Osvětlovala jsem mu cestu a Jake se začal plazit; ne ke vchodu, ale k severní stěně. K výklenku, ve kterém byl Masadský Max, přivalil velký kámen a vmáčkl ho do otvoru.

„Jdeme,“ zavelel, když byl zase vedle mě.

„Vlezou dovnitř?“

„Možná. Ale kolem nich bychom to k autu stejně nepronesli.“

„Všimnou si té hokejové brašny?“

„Mohl bych ji odnést do spodního patra.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem vylezla nahoru, jsem si vzpomněla na to, co jsem objevila ve spodní komoře. Nechtěla jsem, aby se ti chlápci z Chevry Kadiši vydali dolů a našli to taky. Už tak bude dost zlé, jestli přijdeme o Maxe. Ztráta toho, co bylo zazděno dole, by byla ještě horší.

„Necháme tašku ve výklenku a budeme doufat, že si jí nevšimnou. Jestli sem vlezou, nechci, aby čmuchali i dole. Až budeme v autě, vysvětlím ti proč. Jak to provedeme?“

„Vyjdeme ven.“

„Prostě vyjdeme ven?“

„Až uvidí, že jsem zraněný, nejspíš se stáhnou.“

„A taky si všimnou, že nejsme ozbrojení.“

„Jo, to si všimnou.“

„Myslíš, že viděli tu hokejovou brašnu?“

„Nemám ponětí. Jsi připravená?“

Přikývla jsem a vypnula baterku. Jake vystrčil hlavu z otvoru a zakřičel.

Překvapení? Ostražitost? Nebo sbírání dalších kamenů? Bylo ticho.

Jake natáhl obě ruce, pokrčil nohy a vysoukal se otvorem ven.

Jakmile Jakeovy boty opustily otvor, následovala jsem ho. Na půli cesty vzhůru jsem ucítila v pase něčí ruku a v příštím okamžiku jsem už klečela na kopci.

Náraz slunečního světla mě oslepil. Mé zorničky se zmenšily na velikost špendlíkových hlaviček. Pevně jsem zavřela oči.

Když jsem je znovu otevřela, odehrávala se přede mnou jedna z nejpodivnějších scének, jaké jsem kdy byla svědkem.

23

Útočníci měli na hlavách široké klobouky a na sobě dlouhé černé kabáty. Všichni měli dlouhý plnovous a u uší vlnité praménky vlasů a každý z nich vypadal nažhavenější a rozhořčenější než ten předchozí.

Fajn. Přesně takhle jsem si je představovala. Pouze v otázce jejich počtu jsem se poněkud spletla.

Jake popřál těm pánům ještě jednou klid a mír a zahájil rozhovor. Já mezitím rychle počítala.

Dvaačtyřicet, včetně několika dětí mladších dvanácti let, a asi šest výrostků pubertálního věku. Ultraortodoxní víra má očividně velmi slibnou budoucnost.

Všude kolem mě poletovala hebrejština. Díky nově osvojené slovní zásobě jsem pochopila, že Jakea a mě obviňují z toho, že jsme si vzali nebo udělali něco zakázaného a že podle některých z nich jsme děti Satanovy. Předpokládala jsem, že Jake obě tato obvinění odmítá.

Muži a chlapci se dali do křiku; brýle i oblečení měli pokryté prachem. Někteří poskakovali a pejzy se jim natřásaly jako pružinky na provázku.

Po několika minutách živého rozhovoru se Jake zaměřil na šedovlasého muže, patrně vůdce smečky – snad rabína. Když spolu mluvili, ostatní ztichli.

Rabín něco vykřikoval, tvář měl rudou jako malina a hrozil ukazováčkem. Porozuměla jsem slovu „ašem“. Hanba.

Jake naslouchal a klidně odpovídal – ztělesněný hlas rozumu.

Ortodoxní pěšáci začali být po chvíli neklidní. Někteří se znovu rozkřičeli. Jiní hrozili pěstmi. Pár mladších mužů, patrně studentů ješivy, se sehnulo pro kameny.

Právě tyhle jsem nespouštěla z očí.

Po zcela promarněných deseti minutách Jake zvedl ruce, jako by říkal „vzdávám se“. Otočil se ke mně se slovy: „Tohle nemá cenu. Jdeme odsud.“

Přidala jsem se k němu a společně jsme udělali malý oblouček doleva.

Rabín vydal nějaký příkaz. Batalión se rozestoupil. Pravé křídlo zůstalo u hrobky. Levé křídlo se nalepilo na mě a Jakea.

Jake začal dlouhými kroky stoupat nahoru z Kidrónského údolí. Já za ním; na každý jeho krok jsem musela udělat dva.

Metr po metru jsem se škrabala nahoru, funěla, potila se, přitahovala se za kameny, šlahouny a křoví. Můj bok křičel bolestí. Nohy jsem měla jako ze železa.

Párkrát jsem se ohlédla dolů. Asi tucet černých klobouků mi šel v patách jako honicí psi. Krk a záda jsem měla strnulá; snad jsem podvědomě očekávala náraz dlažební kostky nebo lebky.

Naštěstí naši pronásledovatelé trávili dlouhé dny v chrámech a ješi-vách, nikoli v posilovnách. Jake a já jsme opouštěli údolí jako první a s velkým náskokem.

Na volném prostranství za Silvánem teď stálo půl tuctu aut. Jakeův pick-up byl tam, kde jsme ho nechali, ale okénko u řidiče na svém místě nebylo. Slunce se odráželo od maličkých úlomků skla na zemi. Dveře na obou stranách byly dokořán a všude kolem se válely papíry, knihy a oblečení.

„Do prdele!“ Jake vzal posledních pár metrů sprintem a začal shánět svoje svršky a házet je zpátky do auta.

Pomohla jsem mu. Za pár vteřin jsme všechno posbírali, bouchli za sebou dveřmi a práskli do koní.

První černé klobouky se na vrcholku objevily, když Jake otočil klíčkem, zacloumal řadicí pákou a šlápnul na plyn. Kola se roztočila, vyrazili jsme kupředu a nechali za sebou oblaka prachu.

Ohlédla jsem se.

Muži si otírali čela, nasazovali zpátky své pokrývky hlavy a hrozili pěstmi. Vypadali jako roztřesené marionety z kočovné loutkoherecké společnosti, kterým se sice právě zamotaly šňůrky, ale přesto neochvějně věří, že za ně tahá Bůh.

Jake to vzal doleva a pak doprava ven z vesnice. Já nespouštěla oči ze zpětného zrcátka.

Na asfaltce Jake zpomalil a položil mi ruku na paži, aby mě uklidnil.

„Myslíš, že pojedou za námi?“ zeptala jsem se.

Má paže v Jakeových prstech si naráz připadala jako ve svěráku.

Otočila jsem se k němu.

A znovu mě přepadl strach.

Jakeova levá ruka pevně svírala volant. Až moc pevně. Klouby mu vystupovaly jako bílé kostnaté hrbolky. Obličej měl bledý a krátkými, mělkými nádechy lapal po vzduchu.

„Je ti něco?“

Auto ztrácelo rychlost, jako kdyby se Jake nedokázal soustředit na řízení a zároveň přidávat plyn.

Otočil se ke mně. Místo jedné zorničky měl malou tečku, místo druhé prázdnou černou díru.

Popadla jsem volant právě ve chvíli, kdy se na něj Jake svalil a jeho noha plnou vahou stlačila plynový pedál.

Auto se zakymácelo. Ručička na tachometru vystřelila nahoru. Dvaatřicet kilometrů za hodinu. Pětatřicet. Čtyřicet.

Mou první reakcí byla panika. Ta přirozeně pick-up nezpomalila.

Pak mi naskočil mozek.

Opřela jsem Jakea o sedadlo a popadla volant.

Auto pořád nabíralo rychlost.

Levou rukou jsem řídila a pravou se pokoušela odsunout Jakeovu nohu z pedálu. Vážila tunu. Nedokázala jsem ji zvednout ani odstrčit na stranu.

Jeli jsme z kopce a neustále zrychlovali. Pětačtyřicet. Padesát.

Vší silou jsem se opřela do Jakeovy nohy. Kopala jsem do ní patou.

Tím jsem ovšem rozkmitala volant. Auto uhnulo a sjelo jedním kolem na krajnici. Srovnala jsem ho. Okolo létal štěrk a pick-up skočil zpátky na silnici.

Stromy kolem nás ubíhaly rychleji a rychleji. Teď už jsme jeli pěta-padesátkou. Musela jsem něco udělat.

Nalevo se jako strmá stěna tyčila Olivetská hora. Asi dvacet metrů před námi jsem spatřila výklenek a před ním maličké volné prostranství porostlé ostružiním.

Přemohla jsem nutkání stočit volant. Ještě ne. Vydrž.

Panebože, prosím tě, zastav dopravu!

Teď!

Rozmáchla jsem se volantem doleva. Auto přejelo dělicí čáru a naklonilo se na dvě kola. Vykašlala jsem se na řízení, nacpala jsem obě ruce pod Jakeovo stehno a zatáhla.

Auto roztříštilo dřevěné svodidlo, odmrštilo ho stranou a dostalo smyk. Kolem poletoval prach a štěrk. Obklopilo nás ostružiní a chladná kambrická skála.

Škubla jsem Jakem směrem k sobě a dolů. Pak jsem ho zalehla a pažemi přikryla naše hlavy.

Větve drásaly boční plechy. Něco praštilo do předního skla.

Slyšela jsem hlasité skřípání kovu, pocítila jsem náraz a oba nás to s Jakem mrštilo na volant.

Motor zhasl.

Neozval se ani hlásek. Nezabzučela jediná včela. Kolem neprosviš-tělo žádné auto. Jen ticho hory a můj vlastní zrychlený dech.

Pár vteřin jsem zůstala bez hnutí a cítila, jak mi žilami koluje adrenalin.

Nakonec někde zkusmo zapípal ptáček.

Posadila jsem se a prohlédla si Jakea. Na čele měl bouli velikosti atlantické ústřice. Jeho oční víčka měla světle fialovou barvu a kůže byla na dotyk chladná. Potřeboval doktora. Pronto.

Dokážu s ním pohnout?

Povede se mi znovu nastartovat?

Přes odpor ostružiní jsem otevřela dveře, svezla se k zemi a prodírala se kolem auta na druhou stranu.

Vytáhnout Jakea ven? Odstrčit ho na druhé sedadlo?

Jake měl skoro dva metry a vážil osmdesát kilo. Já měřím sto pětašedesát a vážím – no, o něco míň.

Poprala jsem se s bujnou vegetací, škubnutím otevřela dveře u řidiče a nastoupila. Právě jsem cpala ruku za Jakeova záda, když u nás zpomalil projíždějící vůz a těsně za námi sjel ze silnice. Prudce zabrzdil a od kol odlétly kousky štěrku.

Samaritán? Zélóta?

Stáhla jsem ruku a otočila se.

Bílá corolla. Dva chlapi vepředu.

Dívali se na mě skrz přední sklo. Já se dívala na ně.

Radili se.

Pohled mi sjel k poznávací značce. Bílá čísla na červeném podkladě.

Zaplavila mě úleva.

Oba vystoupili. Jeden měl na sobě sportovní bundu a plátěné kalhoty. Ten druhý byl oblečený do světle modré košile s černými epo-letami, na rameni černou nášivku a zpod paží mu visela černá zakrou-cená šňůra, která se ztrácela v levé náprsní kapse. Na stříbrném štítku u pravé kapsy se skvěl hebrejský nápis; patrně policistovo jméno.

„Šalom.“ Policajt měl vysoké čelo, na které navazovaly jemné světlé vlasy sestřižené podle předpisu na ježka. Vypadal tak na třicet. Ještě dva roky a začne si zjišťovat, kolik stojí transplantace vlasů.

„Šalom,“ odpověděla jsem.

„Geveret, hakol beseder?“ Paní, je všechno v pořádku?

„Můj přítel potřebuje lékařské ošetření,“ řekla jsem anglicky.

Ježek přistoupil blíž. Jeho parťák zůstal za otevřenými dveřmi jejich auta, pravou ruku založenou v bok.

Vymotala jsem se z křoví a poodstoupila od vozu – jsem neškodná.

„A vy jste?“

„Temperance Brennanová. Jsem soudní antropoložka. Američanka.“

„Aha.“

„Řidič je doktor Jacob Drum. Je to americký archeolog a tady v Izraeli pracuje.“

Jakeovi se z hrdla vydral podivný chrčivý zvuk. Ježek na něj pohlédl a pak si přeměřil zbytky Jakeova bočního okénka.

Právě tuhle chvíli si Jake vybral, aby znovu nabyl vědomí. Anebo byl možná při smyslech celou dobu a poslouchal, jak si tu pěkně povídáme. Předklonil se, z podlahy mezi pedály vylovil sluneční brýle, nasadil si je a narovnal se.

Sjel pohledem z policajta na mě a zpátky a přesunul se na sedadlo spolujezdce, aby se mohl zapojit do konverzace.

Policajt obešel auto a došel k němu.

Ještě jednou šalom.

„Jste zraněný, pane?“

„Je to jen boule.“ Jakeův smích byl přesvědčivý. Modřina na jeho čele nikoli.

„Mám zavolat vysílačkou sanitku?“

„Není třeba.“

Ježek se tvářil pochybovačně. Patrně ho zarážel rozpor mezi vážností Jakeova zranění a stavem okénka u řidiče. Možná se takhle chová vždycky. Vlastně se pochybovačně tvářil už ve chvíli, kdy vystupoval z corolly.

„Vážně,“ řekl Jake. „Nic mi není.“

Měla jsem něco namítnout. Neudělala jsem to.

„Asi jsem vjel do díry, pustil volant nebo tak něco.“ Jake předvedl dokonalou ukázku provinilého smíchu. „Taková pitomost.“

Ježek mrknul na asfaltku, pak zpátky na Jakea.

„Já pracuju na vykopávkách u Talpiotu. S lidmi z Rockefellerova muzea.“

Takže mě Jake slyšel.

„Jen jsem tady mladé dámě ukazoval okolí.“

Mladé dámě?

Ježek pohnul ústy, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a požádal nás o doklady.

Jake se vytasil s americkým pasem, izraelským řidičákem a techni-čákem od vozu. Já vysolila pas.

Ježek si všechny dokumenty pečlivě prohlédl. Pak pravil: „Hned se vrátím,“ a Jakeovi nakázal: „Zůstaňte v autě.“

„Bude vám vadit, když zkusím, jestli ta kraksna nastartuje?“

„Vozem nehýbejte.“

Zatímco Ježek kontroloval naše jména, Jake zkoušel zapalování – znovu a znovu, bezúspěšně. Ta nabouraná kraksna už dneska dál nedojede.

Po silnici projel tirák. Autobus. Vojenský džíp. Sledovala jsem, jak jeden po druhém mizí a jejich zadní světla se zmenšují.

Jake se s žuchnutím opřel a několikrát polkl. Měla jsem podezření, že se mu zvedá žaludek.

Ježek se vrátil a podával nám doklady. Mrkla jsem do zpětného zrcátka. Polda v civilu se teď hrbil za volantem.

„Mohu vás někam odvézt, doktore Drume?“

„Jo.“ Jakeova předstíraná statečnost byla ta tam. „Díky.“

Vystoupil a poněkud zbytečně zamkl auto. Pak jsme následovali Ježka a nastoupili dozadu do corolly.

Polda v civilu si nás změřil a kývl na pozdrav. Na unavené tváři měl brýle se stříbrnými obroučkami. Ježek ho představil jako seržanta Schenka.

„Kam to bude?“ zeptal se Schenk.

Jake začal vysvětlovat cestu ke svému bytu ve čtvrti Bejt Chanina. Přerušila jsem ho.

„Do nemocnice.“

„Mně nic není,“ protestoval Jake. Chabě.

„Odvezte nás prosím na úrazovku.“ Tón mého hlasu nedával ani centimetr manévrovacího prostoru.

„Vy bydlíte v American Colony, doktorko Brennanová?“ Schenk.

Chlapci jsou pečliví.

„Ano.“

Schenk otočil auto do protisměru a vjel na asfaltku.

Po cestě zůstal Jake při vědomí, ale byl úplně pasivní. Na mou žádost Schenk zavolal vysílačkou do nemocnice.

Když Schenk před špitálem zabrzdil, dva zřízenci vytáhli Jakea z auta, připoutali ho na vozík a odvezli na CT, magnetickou rezonanci či jiný technický zázrak, co se používá při poranění hlavy.

Schenk a Ježek mi podali nějaký formulář. Podepsala jsem ho. Odjeli.

Jakási sestra ze mě začala tahat informace o Jakeovi. Řekla jsem, co jsem věděla. Podepsala jsem další formuláře. Zjistila jsem, že jsme ve fakultní nemocnici Hadassa na hoře Skopus, jen pár minut severně od ředitelství Izraelské státní policie.

Když bylo po papírování, posadila jsem se v čekárně a připravila se na delší pobyt. Uplynulo deset minut, když se ve dvojitých vstupních dveřích zjevil vysoký muž v tmavých brýlích.

Cítila jsem – co? Úlevu? Vděk? Rozpaky?

„Jste v pořádku, vojáku?“ Elektrické modré oči byly celé naplněné obavami.

„V pohodě.“

„Stopy po šarvátce s útočníkem?“ řekl a ukázal mi na obličej.

„Uklouzla jsem a spadla do hrobky.“

„No jo, to mě taky vždycky vytočí.“ Ryanova ústa udělala ten šku-bavý pohyb, který dělají vždycky, když vypadám pekelně.

„Neříkej to,“ varovala jsem ho.

Vlasy jsem měla zpocené ze sestupu do Kidrónu a následného výstupu. Obličej jsem měla poškrábaný a oteklý z potápění v tunelu. Na bundě jsem měla otisky tlapek. Byla jsem špinavá, podrápaná od ostružin a na džínách a za nehty jsem měla tolik bláta z hrobky, že bych mohla uplácat chýši.

Ryan se svezl vedle mě na židli.

„Co se tam dole stalo?“

Pověděla jsem mu o hrobce a šakalovi a o útocích Chevry Kadiši.

„Jake ztratil vědomí?“

„Na chvíli.“ Podrobnosti o neovladatelném pick-upu jsem vynechala.

„Asi má slabý otřes mozku.“

„Asi.“

„Kde je Max?“

Řekla jsem mu to.

„Doufejme, že se ti hoši řídí vlastními příkazy a nechají mrtvé odpočívat v pokoji.“

Vysvětlila jsem mu Jakeovu teorii, že Jakubova schránka byla ukradená z téhle hrobky, z níž se tím pádem stává Ježíšova rodinná krypta.

„Svou hypotézu zakládá na nějakém nápisu ze staré bedny?“

„Jake tvrdí, že má v laborce další důkazy. Prý to bude kolosální objev.“

Přišla nějaká žena s miminkem. Miminko plakalo. Žena na mě pohlédla, šla dál a posadila se na židli na opačném konci místnosti.

„Něco jsem viděla, Ryane.“ Palcem jedné ruky jsem si vyndávala bláto zpod nehtu palce ruky druhé. „Když jsem byla v té spodní komoře.“

„Něco?“

Popsala jsem mu, co jsem zahlédla dírou, která vznikla, když odpadl kus skály.

„Jsi si jistá?“

Přikývla jsem.

Nemluvně na druhé straně místnosti zvyšovalo decibely. Matka vstala a začala přecházet sem a tam.

Pomyslela jsem na Katy. Vzpomněla jsem si na tu noc, kdy se jí teplota vyšplhala přes čtyřicítku a my s Petem uháněli na pohotovost. Najednou se mi po dceři velmi zastesklo.

„Jak jsi věděl, že jsme tady?“ zeptala jsem se a vrátila se myšlenkami do přítomnosti.

„Schenk je z kriminálky. Věděl, že Friedman dělá na Kaplanově případu a že já jsem přiletěl do Izraele s americkou antropoložkou. Dal si dvě a dvě dohromady a brnknul Friedmanovi.“

„Něco nového na téhle frontě?“

„Kaplan popírá krádež náhrdelníku.“

„To je všechno?“

„Ne tak docela.“

24

„Ukázalo se, že obviněný – tedy Kaplan, a poškozený – tedy Litvak, se dobře znají.“

„Kaplan se kamarádí s majitelem obchodu, kterého okradl?“

„Je to jeho vzdálený bratranec a příležitostný dodavatel. Kaplan pro Litvaka občas zajišťuje… jak to jenom Litvak nazval? Pozoruhodné předměty.“

„Litvak obchoduje se starožitnostmi?“

Ryan přisvědčil.

„Nelegálně.“

„Samozřejmě že ne.“

„Samozřejmě že ne.“

„Litvak se s Kaplanem pohádal těsně před tím, než zmizel ten náhrdelník.“

„Pohádal? Kvůli čemu?“

„Kaplan něco slíbil a nedodal. Litvak se naštval. Chytli se. Kaplan vztekle odešel.“

„A cestou si strčil do kapsy ten náhrdelník.“

Ryan přisvědčil. „Litvaka to tak vytočilo, že zavolal poldy.“

„Děláš si srandu?“

„Litvak neoplývá dvakrát bystrým úsudkem. A má krapet horkou hlavu.“

Miminko se právě pokoušelo o osobní rekord v hlasitosti pláče. Žena prošla kolem nás a hladila ho po zádech.

Ryan a já jsme je provázeli úsměvem.

„A co měl Kaplan Litvakovi dodat?“ zeptala jsem se, když se matka s dítětem vzdálila.

„Pozoruhodný předmět.“

Obrátila jsem oči v sloup. Bolelo to.

Ryan složil sluneční brýle a zasunul je do kapsy u košile. Opřel se, natáhl nohy a propletl si prsty na břiše.

„Oprááávdovou relikvii z Masady.“

Dralo se mi na jazyk něco hodně chytrého, jako třeba „hovno“, když sestra z příjmu vešla do čekárny a vydala se směrem k nám. Ryan a já jsme vstali.

„Pan Drum utrpěl lehký otřes mozku. Doktor Epstein rozhodl, že si ho tu necháme přes noc.“

„Zůstane tady?“

„Na pozorování. Není to nic vážného. Jeden dva dny a bude v pořádku. Jen ho bude trochu bolet hlava a možná bude podrážděný.“

„Kdy ho můžu vidět?“

„Tak za hodinu nebo dvě ho převezou nahoru.“

Když sestra odešla, Ryan se otočil na židli.

„Co bys řekla obědu?“

„To nezní špatně.“

„A co takhle oběd, silná kořalka a nakonec sex?“

„Jsi ďábelsky výmluvný svůdce.“

Ryan se rozzářil.

„Jenomže to nepůjde.“

Ryan zvadl.

„Musím říct Jakeovi, co jsem viděla v té hrobce.“

Za dvě hodiny jsme už byli s Ryanem v Jakeově pokoji. Pacient měl na sobě jednu z těch košil, co se zavazují za krkem a už zažily hodně bělidla. Z pravé paže mu čouhala hadička. Levou měl přehozenou přes čelo, dlaní nahoru.

„Tam nešlo o tu hrobku,“ vyštěkl Jake těžkopádně a tvář měl bělejší, než byla ta košile.

„Tak proč ta demonstrace?“

„Chevra Kadiša měla spadeno na tebe.“

Vida, s tou podrážděností to sestřička myslela vážně.

„Na mě?“

„Vědí, že jsi v Izraeli.“

„Jak by to mohli vědět?“

„Volala jsi do IPU.“

„Co jsem tady, tak ne.“

„Kontaktovala jsi Tovje Blotnika z Montrealu.“ Štěkal jako šelma, co se chystá sežrat vlastní mladé.

„Ano, ale…“

„Telefony v IPU jsou napíchnuté.“

„A kým?“ Tomu jsem nevěřila.

„Ultraortodoxními.“

„Kteří tě pokládají za dítě ďábla,“ vložil se do hovoru Ryan.

Vrhla jsem na něj pohled, který říkal, že tohle mě vážně nepobavilo.

Jake to ignoroval.

„Tohle jsou šílenci,“ pokračoval. „Házejí kameny, aby lidi nemohli o šábesu jezdit v autě. Vyvěšují plakáty, kde jmenovitě zatracují jednotlivé archeology. I mně v noci pořád někdo volá a pouští mi nahrané vzkazy – proklínají mě, abych umřel na rakovinu, aby se mé rodině staly ty nejhorší věci.“

Jake zavřel oči před světlem zářivky, která mu plála nad hlavou.

„Nešlo o hrobku,“ opakoval. „Oni vědí, že hrobka je prázdná. A nemají ponětí o tom, jaký má ve skutečnosti význam.“

„Tak co teda chtěli?“ zeptala jsem se zmateně.

Jake otevřel oči.

„Řeknu ti, co chtěli. Ten rabín žádal o ostatky hrdiny z Masady.“

Masadského Maxe.

Kterého jsme nechali ve výklenku, ani ne patnáct metrů od nich.

„Prohledají hrobku?“

„Co myslíš?“ Tvrdohlavý desetiletý kluk.

Odmítla jsem se nechat nakazit Jakeovou špatnou náladou.

„Myslím, že to závisí na tom, jestli nás viděli s hokejovou brašnou.“

„Dejte prosím dámě jednu velkou zlatou hvězdu.“

Mladé dámě.

Jake spustil ruku a zíral na sevřenou pěst. Pár vteřin ani jeden z nás nepromluvil.

Ticho jsem prolomila já.

„Mám ještě něco, Jakeu.“

Jake na mě pohlédl. Všimla jsem si, že zorničky už má zase normální.

„Když jsem lezla z té spodní komory nahoru, uvolnila jsem kámen. Za tunelem je ještě další výklenek, úplně oddělený.“

„Jasně.“ Uštěpačně. „Skrytý loculus.“

„Když jsem tam posvítila baterkou, viděla jsem něco, co vypadalo jako stará látka.“

„To myslíš vážně?“ Jake se s námahou posadil.

Přikývla jsem.

„Není pochyb, že ta hrobka pochází z prvního století. Dokazují to pohřební schránky. Textilie z tohohle období se našly v poušti, ale nikdy v Jeruzalémě.“

„Jestli mi slíbíš, že mi neutrhneš hlavu, řeknu ti i to ostatní.“

Jake se svalil do polštářů.

„Myslím, že ta látka by mohla být rubáš.“

„Ani náhodou.“

„A viděla jsem i kosti.“

„Lidské?“

Přikývla jsem.

V té chvíli vešla dveřmi sestra a gumové podrážky jí vrzaly na lesklé šedé podlaze. Když zkontrolovala Jakea, obrátila se ke mně.

„Musíte už odejít. Pacient potřebuje odpočívat.“

Jake se vydrápal na lokty. „Musíme se tam vrátit,“ řekl mi.

„Lehněte si, pane Drume.“ Sestra položila Jakeovi ruce na ramena a zatlačila.

Jake odolával.

Sestra ho obdařila pohledem, který říkal, že jako další přijdou na řadu gumové hadice.

Jake to vzdal.

Sestra se zadívala na mě.

„Hned.“ Její tón říkal cosi o gumových hadicích pro návštěvy.

Poplácala jsem Jakea po paži.

„Přijdu zítra hned ráno.“

„Tohle nepočká.“

Velká sestra Ratchedová si mě upřeně měřila.

Ustoupila jsem od postele.

Jake zvedl hlavu z polštářů a vyštěkl jedno poslední slovo.

„Hned!“ Vážně, celý jako Velká sestra Ratchedová.

Ryan zatelefonoval z nemocniční haly na policejní ředitelství. Měla jsem plnou hlavu jiných věcí, takže jsem tomu nevěnovala velkou pozornost.

Jak najdu cestu zpátky do Kidrónu? Kdo mi pomůže, až se dostanu do té hrobky? Ryana poprosit nemůžu. Je tady služebně a má tu práci. Friedman je mu k dispozici i ve svém volném čase. Ryan se musí soustředit na Kaplana.

„Friedman sem jede,“ oznámil Ryan a zacvakl kryt u půjčeného mobilu.

„S Kaplanem skončil?“

„Dává mu trochu času na přemýšlení.“

„Kaplan si myslí, že ho zavřeli kvůli Litvakovu náhrdelníku?“

„A ještě kvůli několika padělaným šekům v Kanadě.“

„Na Ferrise ses ho ještě neptal?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Friedman má velice zajímavý přístup. Skoro nemluví, nechá mluvit podezřelého a pořád si dává pozor na detaily a nesrovnalosti, se kterými na něj pak může uhodit.“

„Dej lháři dost dlouhé lano…“

„Kaplan už ho má tak dlouhé, že by se mohl houpat na K2.“

„A kdy vyrukujete s Ferrisem?“

„Zítra.“

„Ukážeš Kaplanovi tu fotku, co mi dal při pitvě?“

„To by ho mělo nakopnout.“

V tu chvíli něco nakoplo mě.

„Proboha, Ryane! Myslíš tedy, že Max by mohl být ta Kaplanova oprááávdová relikvie z Masady? Myslíš, že Kaplan se o té kostře dozvěděl od Ferrise?“

Ryan se široce usmál. „Chceš tam jít se mnou a zeptat se ho?“

„Mohla bych pomoct Friedmanovi na Kaplana uhodit.“

„Určitě by s tebou souhlasil.“

„Jsem fakt dobrá.“

„Viděl jsem tě. Jde z tebe strach.“

„To mám od pánaboha.“

Zatímco jsme čekali, Ryan se zeptal, jak se chci dostat zpátky do Kidrónského údolí.

Připustila jsem jistou mezeru v oblasti logistiky.

Strávili jsme v hale asi deset minut, než dorazil Friedman. Cestou do American Colony nás informoval o Kaplanově výslechu.

Moc toho nebylo. Kaplan stále opakuje, že chtěl náhrdelník zaplatit. Litvak přišel pro změnu s tím, že možná jednal poněkud ukvapeně.

Ryan shrnul pro Friedmana moje dopolední aktivity.

„Vy si myslíte, že ta textilie opravdu pochází z prvního století?“ zeptal se Friedman a díval se na mě zpětným zrcátkem.

„Každopádně je stará,“ řekla jsem. „A ten loculus vypadá neporušeně.“

„A lupiči se na tu hrobku vrhnou jako mouchy na mrtvolu.“

Friedman chvíli přemýšlel. Pak vydal jakési „hoho“.

Hebrejsky?

„Hurá do hrobky.“

Friedman se asi hodně kouká na televizi.

„Kam to bude?“ zeptal se.

„Opravdu to chcete udělat?“ zeptala jsem se.

„Ab-so-lut-ně,“ prohlásil Friedman. „Kulturní dědictví této země beru velice vážně.“

„A nemusíme mít povolení? Nebo aspoň nějaký souhlas?“

„O to se postarám.“

Tím líp.

„Do hotelu prosím. Vezmu si foťák.“

„Potřebuješ ještě něco?“ zeptal se Ryan.

„Lopatku a něco na uvolnění kamenů.“ V mysli se mi vyjevila vzpomínka na černotu ve spodní komoře. „A pořádnou svítilnu s fungl novýma baterkama.“

Friedman mě vysadil u American Colony a pak se s Ryanem vydali shánět ostatní propriety. Já uháněla do třetího patra.

Jake se uzdraví!

Vyzvednu Maxe a navíc možná ještě rubáš z prvního století!

Čí jsou v něm asi ostatky?

Z čí hrobky?

Byla jsem tak natěšená, že jsem brala schody po dvou.

Mýdlo v dosahu! A hřeben! A suchá košile!

Ryan a Friedman mi pomůžou!

Život je báječný! Čeká mě dobrodružství!

Otevřela jsem dveře.

A jen nevěřícně zírala.

25

Pokoj jsem měla obrácený vzhůru nohama.

Rozházená postel, zvednutá matrace, prostěradlo na zemi. Skříň i almara byly dokořán a všude okolo se válely boty, ramínka a svetry.

Veškerá euforie byla ta tam.

„Je tu někdo?“

Blbá otázka. Jasně že už jsou proč, a i kdyby nebyli, asi by nespěchali s představováním.

Hledala jsem na dveřích známky násilného vniknutí. Zámek byl nedotčený. Dřevo nepoškrábané.

Vrazila jsem do pokoje a srdce mi v hrudníku nadskakovalo.

Všechny zásuvky byly vytažené. Kufr jsem měla vyhrabaný a jeho pomuchlaný obsah se povaloval na podlaze.

Laptop ležel nedotčený na stole.

Pokoušela jsem se přemýšlet, co to znamená.

Zloději? Jasně že ne.

Proč by tu nechávali počítač?

Varování?

Od koho? Kvůli čemu?

Třesoucíma se rukama jsem sbírala prádlo, trička, džíny.

Jako Jake, když lovil svršky u svého auta.

Mozek se začínal probírat.

Bylo to jasné.

Ta myšlenka uvolnila prostor pro čerstvý příval vzteku.

„Hajzlové odporní!“

Mlátila jsem zásuvkami. Skládala svetry. Věšela kalhoty.

Ten vztek mě zatvrdil a sprovodil ze světa i ten sebemenší náznak pláče.

Když jsem byla hotová v pokoji, přesunula jsem se do koupelny. Srovnala jsem si toaletní potřeby. Umyla jsem si obličej. Učesala jsem si vlasy.

Akorát jsem si převlékla košili, když zazvonil telefon. Ryan byl dole v hale.

„Někdo mi prohledával pokoj,“ řekla jsem bez úvodu.

„Krucinál.“

„Nejspíš tu Chevra Kadiša hledala Maxe.“

„Dneska fakt nemáš nejlepší den.“

„To nemám.“

„Vletím na ředitelku hotelu.“

„Jdu dolů.“

Než jsem sešla ze schodů, Ryan s Friedmanem zjistili dvě věci. Nikdo se na mě v hotelu neptal. Recepční nikomu nedával klíč od mého pokoje.

Nebo to aspoň tvrdil.

Věřila jsem mu. American Colony provozovali Arabové a Arabové tu i pracovali. Pochybovala jsem, že by se mezi nimi našel stoupenec Chevry Kadiši.

Ředitelka, paní Hananiová, se mě dotázala, jestli to chci oficiálně nahlásit policii. Z jejího hlasu bylo patrné, že touhle představou není zrovna nadšená.

Řekla jsem, že nechci.

Paní Hananiové se zjevně ulevilo a slíbila, že nechá prohledat hotel, posílí ostrahu a nahradí mi všechno, co se ztratilo nebo poničilo.

Friedman ji ujistil, že je to báječný plán.

O něco jsem ji požádala. Paní Hananiová odběhla do kuchyně, aby mé přání splnila.

Za chvíli se vrátila, já strčila ty věci do batohu, poděkovala jsem a ujistila ji, že se mi nic cenného neztratilo.

Když jsem lezla do Friedmanova auta, v duchu jsem si říkala, jestli přijde chvíle, kdy budu litovat svého rozhodnutí o oddělených pokojích. K čertu s profesionálním chováním. Až si večer lehnu do postele, zaručeně budu chtít Ryana vedle sebe.

# # #

Trvalo nám skoro hodinu, než jsme se dostali zpátky do Kidrónského údolí. Jeruzalémská policie dostala hlášku, že z Betléma se k městu blíží sebevražedný útočník s výbušninou. Všude přibyla kontrolní stanoviště a silnice byly ucpané.

Cestou jsem se zeptala Friedmana na povolení. Poklepal si na kapsu a ujistil mě, že ho sehnal. Věřila jsem mu.

V Silvánu jsem navedla Friedmana na stejné volné prostranství, kde jsme předtím parkovali s Jakem. Zatímco s Ryanem tahali z kufru nářadí, prohlížela jsem si údolí.

Ani jeden černý klobouk v dohledu.

Vedla jsem výpravu z kopce dolů. Ryan a Friedman šli za mnou.

U hrobky jsem se na chvíli zastavila a prohlížela si vchod. Malý černý portál na mě prázdně zíral.

Srdce mi poskočilo; ignorovala jsem to. Otočila jsem se. Oba mí společníci byli zpocení a ztěžka dýchali.

„Co ten šakal?“ zeptala jsem se.

„Ohlásím, že jsme přišli na kus řeči.“ Friedman vytáhl revolver, dřepl si a vpálil do hrobky kulku. „Jestli je vevnitř, vyleze.“

Čekali jsme. Šakal se neobjevil.

„Už je nejspíš na míle daleko,“ poznamenal Friedman.

„Zkontroluju spodní patro,“ nabídl se Ryan a nastavil dlaň.

Friedman mu podal pistoli.

Ryan hodil do otvoru lopatku a páčidlo a potom se vsoukal do hrobky. Zaslechla jsem druhý výstřel a pak škrábání bot. Ticho. Další škrábám a Ryanova tvář se objevila ve vchodu.

„Šakalů prosté,“ oznámil a vrátil Friedmanovi jeho zbraň.

„Beru si první hlídku.“ Friedman měl rty pevně sevřené. V duchu jsem dumala, jestli se mnou sdílí averzi ke stísněným prostorům.

Popošla jsem pár kroků dopředu, prostrčila do tmy nejdřív batoh a pak nohy, pustila se a doufala, že obalamutím všechny ty neurony, co se starají o monitorování osobního prostoru. Skočily na to. Byla jsem v hrobce dřív, než se můj mozek vzpamatoval a uvědomil si, co dělám.

Vedle mě už Ryan svítil baterkou. Naše obličeje vypadaly jako bludičky a naše stíny připomínaly v té bílé záplavě za námi černé vystřihovánky.

„Posviť támhle.“ Ukázala jsem na severní loculus.

Ryan tam namířil baterku. Kameny byly odsunuté. Neproblesko-vala tam vůbec žádná modrá.

Dolezla jsem k výklenku. Ryan za mnou.

Loculus byl prázdný.

„Do hajzlu!“

„Dostali ho?“ zeptal se Ryan.

Přikývla jsem.

Ani mě to nepřekvapilo.

Ale přesto mě to zasáhlo.

Maxe odvezli.

„Je mi to líto,“ prohlásil Ryan.

Jižanská výchova. Reflex. Začala jsem říkat: „To je v pořádku,“ ale pak jsem se vzpamatovala. Nebylo to v pořádku.

Kostra je fuč.

Dosedla jsem na paty a pocítila tu skličující tíhu hrobky. Studená skála. Zatuchlý vzduch. Sametové ticho.

Opravdu jsem zažila blízké setkání s jedním z masadských mrtvých?

Ztratila jsem ho jednou provždy?

Sedím teď na místě posledního odpočinku „toho svatého“?

Sleduje mě někdo?

Chevra Kadiša?

Duše těch, kteří plnili katechismus mého dětství?

Kdo byl Max?

Kdo ležel v téhle hrobce?

Kdo tu ještě leží?

Na rameni jsem ucítila ruku. Mozek přeskočil zpátky.

„Jdeme dolů,“ zašeptala jsem.

Dolezla jsem k tunelu a použila stejnou techniku, která mě dostala do hrobky.

Ryan byl vedle mě ve vteřině.

Ty popadané kameny jsem přece odházela doprava. A teď jich pár leží nalevo. Klame mě vlastní paměť? Nebo s nimi také někdo hýbal?

Dobrotivý bože, ať je pořád ještě tady!

Ryan stočil svítilnu k puklině, kterou jsem vytvořila při svém pádu. Jasně bílé světlo proniklo inkoustovou černí.

A dopadlo na červenohnědý předmět.

Stejně jako před chvílí se mé oči pokoušely vnímat. Mozek se ze všech sil snažil třídit.

Hrubá textilie. Žmolkovitá kontura.

Při pohledu z boku na jednom konci skoro nepostřehnutelně vykoukl maličký hnědý váleček.

Lidský prst.

Chytla jsem Ryana za ruku.

„Je tam!“

Na dodržení řádného archeologického protokolu nebyl čas. Museli jsme zboží odvézt dřív, než se Chevra Kadiša vzpamatuje.

Já držela svítilnu a Ryan zapřel páčidlo do pukliny ve skále, těsně nad škvírou. Zabral a seshora se snesla sprška oblázků.

Skála se zachvěla a zapadla zpátky na své místo.

Ryan zabral ještě víc.

Skála se pohnula a zase usadila.

Pozorovala jsem Ryana, jak už snad podesáté tlačí na páčidlo, a byla jsem ráda, že nám Friedman nahoře kryje záda. Doufala jsem, že ho tady dole nebudeme potřebovat.

Ryan vyměnil páčidlo za lopatku. Zasunul ji dovnitř a vší silou se pověsil na držadlo.

Skála vyskočila dopředu a s obrovskou ránou se zřítila na zem.

Dolezla jsem k rozšířenému otvoru. Byl dost velký.

Moje srdce si začalo přihazovat údery mimo rytmus.

Uklidni se. Je tu Ryan. Friedman hlídá u vchodu.

Hlavu a ruce jsem zasunula do výklenku a soukala se dovnitř. Pohybovala jsem se opatrně a otírala se o stěnu. Ryan mi svítil na cestu.

To, co jsem ráno viděla, byla opravdu textilie. Zachovaly se tu dva kusy, shnilé a skoro bezbarvé. Ten větší se nacházel u otvoru výklenku; tam musely ležet nohy. Ten menší byl víc uvnitř, patrně v místě, kde podle mých předpokladů spočívala hlava.

Naklonila jsem se blíž a rozeznala hrubou, šachovnicovitou vazbu. Ty kousky byly malé a konce měly roztřepené, což svědčilo o tom, že většina originálu se už ztratila.

Pod rubášem ležely kosti. Další ho obklopovaly. Kromě článku prstu jsem poznávala úlomky loketní a stehenní kosti, pánve a lebky.

Jak mám vyndat to, co tu zbylo, a nepoškodit přitom rubáš? V duchu jsem si vypočítávala možnosti. Ani jedna nebyla ideální.

Konečky prstů jsem uchopila roh většího kusu textilie.

Látka se zvedla a jemně zapraskala, jako když vám pod nohama křupe suché listí.

Chvilku jsem počkala a zkusila to znovu.

Některé části šly snadno, jiné držely pevně.

Z batohu jsem vydolovala digitální foťák. Ryan coby jednočlenný filmový štáb svítil do výklenku, já tam položila svůj švýcarák kvůli měřítku a udělala několik fotek z různých úhlů.

Když bylo dofoceno, vytáhla jsem plastové krabičky a stěrku, které mi obstarala paní Hananiová.

Stěrkou a konečky prstů jsem opatrně oddělila látku od kostí a kamene. Až ji zvednu celou, jemně smotám každý kousek zvlášť a roličky uložím odděleně do různých krabiček.

Není to optimální, ale za daných okolností to nejlepší, co můžu udělat.

Jakmile byl rubáš uklizený, naskytl se mi nerušený výhled na lidské ostatky.

Článek prstu a patní kost byly jediné dvě neporušené kosti. Ostatní části kostry byly rozlámané a zchátralé.

Stínové loutky na stěnách okolo napodobovaly mé pohyby a já celou další hodinu sbírala kosti, zuby a to, co leželo pod nimi.

Záda a klouby mě bolely, protože jsem musela pracovat zašprajco-vaná ve stísněném prostoru. Nohy jsem skoro necítila.

Seshora se jednou ozval Friedmanův hlas: „Všechno v pořádku?“

„V naprostém,“ odpověděl Ryan.

Za chvíli: „Ještě dlouho?“

„Chvilku.“

„Mám rozbít tábor?“

Ještě chvilku,“ opakoval Ryan.

Pozdní odpoledne už umíralo a snášel se soumrak, když jsme konečně vylezli nad zem.

Ryan šplhal první. Podala jsem mu lopatku, páčidlo a batoh obsahující pozůstatky rubáše a osoby, kterou ten rubáš kdysi halil.

Látka ležela stočená ve dvou nízkých plastových krabičkách. Kosti naplnily dvě nádobky. Stěží. Třetí nádobka obsahovala suť z podlahy výklenku.

Friedman seděl na zemi s překříženými kotníky, zády ke kopci. Nevypadal naštvaně. Nevypadal ani znuděně.

Vypadal jako Gilligan, když čeká na svého kapitána.

Jakmile nás zahlédl, dopil vodu v láhvi a vyškrábal se na nohy.

„Máte toho kluka?“

Dobrá otázka. Dovolila jsem si nakouknout, jenomže úlomky pánve vysílaly ve věci pohlaví smíšené signály.

Zvedla jsem palec a pak si začala třít ruce o sebe, abych z nich odstranila špínu.

„Nahoru?“ zeptal se Ryan Friedmana jako obsluha ve výtahu.

Friedman přisvědčil, vzal lopatku a začal šplhat. Pověsili jsme se mu na paty.

Asi dvacet metrů pod vrcholem jsme se zastavili a hromadně funěli. Friedmanův obličej byl rudý. Ryan měl zpocené vlasy. Ani já jsem nebyla zrovna upravená pro fotografa.

Ještě pár minut a seděli jsme ve Friedmanově autě.

„Dáš si s námi večeři?“ zeptal se Ryan, když Friedman vyjížděl ze Silvánu.

Friedman zavrtěl hlavou. „Musím domů.“

Copak tam na něj asi čeká, říkala jsem si v duchu. Žena? Andulka? Žebírko, co se rozmrazuje v kuchyňském dřezu?

Po příjezdu do hotelu zůstali Ryan a Friedman ještě chvíli venku, a já šla přímo k recepci. Recepční si mě přeměřil od hlavy k patě a šikovně se vyhnul přímému očnímu kontaktu. Udělalo to na mě dojem, ale ne zas takový, abych mu začala vysvětlovat, proč vypadám jako oběť hromadné havárie.

S klíči v rukou jsem se pomalu vydala zpátky ke kruhové příjezdové cestě. Ryan se už rozloučil s Friedmanem a kráčel přes portiko směrem ke mně. Friedman zůstal stát vzadu a povídal si s paní Hananiovou.

Ředitelka hotelu vypadala trošku zaraženě, oči upírala k zemi a mačkala si zápěstí.

Friedman jí cosi říkal. Paní Hananiová rychle zvedla hlavu a nesouhlasně jí zavrtěla.

Friedman mluvil dál a paní Hananiová vytáhla z kapsy cigarety a chtěla si jednu zapálit. Hlavička sirky chvilku poskakovala a nakonec trefila cíl. Paní Hananiová vtáhla kouř do plic, vyfoukla a znovu zavrtěla hlavou.

Friedman odkráčel. Paní Hananiová si dala dalšího čouda, pomalu vyfoukla a přes kouř pošilhávala po jeho vzdalujících se zádech. Její výraz jsem nedokázala přečíst.

„Co je?“ zeptal se Ryan.

„Nic.“

Ryan mi sevřel ruku.

„Jaké kuchyni byste dnes dala přednost, madam?“

Věděla jsem, že se chci vysprchovat. Věděla jsem, že chci čisté oblečení. Věděla jsem, že chci jídlo a pak dvanáct hodin spánku.

Neměla jsem ponětí, na co mám chuť.

„Máš nějaký nápad?“

„K Finkovi?“

„K Finkovi.“

„Na ulici Histadrut. Stojí tam odjakživa, to snad ještě ani neexistoval Izrael. Podle Friedmana je Mouli Azrieli fakt třída.“

„Mouli bude asi majitel, že?“

Ryan přisvědčil. „Mouli se proslavil, když odmítl Kissingera, protože nechtěl podnik zavřít pro stálé hosty. Ale k věci, Mouli prý dokáže schrastit talíř zatracenýho hovězího guláše.“

Schrastit talíř zatracenýho guláše? Že by se Ryan vracel do své kovbojské minulosti?

„Půl hodiny.“ Zvedla jsem zablácený prst. „A jedna podmínka.“

Ryan rozevřel náruč. Cože?

„Začneš mluvit jako člověk.“

Otočila jsem se ke schodišti.

„Ten lup schovej v sejfu,“ pronášel Ryan k mým zádům. „V těchhle končinách se potloukaj zlodějové koní.“

Zastavila jsem se. Ryan měl pravdu. Jenomže do mého pokoje se už jednou vloupali. Není bezpečný. O jedny kosti jsem už přišla a nechtěla jsem riskovat, že přijdu o další.

Otočila jsem se.

„Myslíš, že by Friedman ty kosti přes noc zajistil na policejním ředitelství?“

„Bezpochyby.“

Podala jsem mu batoh. Ryan ho vzal.

Mýdlo a šampon. Pudr a řasenka. Za půl hodiny jsem v tlumeném světle a z příhodného úhlu vypadala celkem k světu.

U Finka bylo celkem šest stolů. A všude miliony maličkých serepe-tiček. Dekorace byla sice poněkud zastaralá, guláš ovšem vynikající.

A Mouli si k nám opravdu přisedl a přinesl i album s výstřižky. Golda Meirová. Kirk Douglas. John Steinbeck. Shirley MacLaineová. Jeho sbírka celebrit si v ničem nezadala s American Colony.

V taxíku se mě Ryan zeptal: „Na co myslíš, děvenko?“ Přerod kovboje v milovníka?

„Mouli potřebuje nové záclony. A na co myslíš ty?“

Ryan se rozzářil úsměvem tak širokým, že by si nezadal s žádnou hvězdou filmového plátna.

„Aha,“ řekla jsem.

„Přesně tak,“ přitakal.

Už jsem si nemusela dělat starosti, že bych se mohla v noci sama a ve tmě zoufale obracet na posteli.

26

Zaspala jsem muezzinovo svolávání k modlitbě. Zaspala jsem ranní dopravní špičku pod oknem. Zaspala jsem i Ryanův kradmý odchod do vlastního pokoje.

Probudily mě džíny, které si prozpěvovaly „Perný den“.

Tady něco nehraje.

„Měl bych spát jako pařez…“

Hudba ztichla.

Divný sen. Znovu jsem si lehla a vzpomněla si na včerejší večerní skotačení po jídle. Text písničky se mi v hlavě přetočil dopředu.

„Víš, že mi je fajn…“

Ta melodie se rozezněla znovu.

Jakeův mobil!

Vystřelila jsem z postele, vytáhla z kapsy telefon a hodila džíny zpátky na podlahu.

„Jakeu?“

„Ty máš můj mobil?“

„Jak se ti daří?“

Jukla jsem na hodinky. Sedm čtyřicet.

„Bezva. Miluju, když mi berou krev a strkají prsty do zadnice.“

„Pěkně řečeno.“

„Musím odsud pryč, než na mě znovu skočí.“

„Propustili tě?“

„Správně,“ zavrčel Jake.

„Jakeu, musíš…“

„No jo. Máš to?“

„Brašna byla už pryč.“

„Zasraní parchanti.“

Tenhle výbuch jsem očekávala.

„Mám ten rub…“

„Neříkej to do telefonu! Můžeš přijet do mého bytu?“

„Kdy?“

„Musím se postarat o auťák a někde splašit náhradní vozidlo.“ Pauza. „V jedenáct?“

„Popiš mi cestu,“ řekla jsem a rychle došla ke stolu.

Popsal. Orientační body a názvy ulic mi vůbec nic neříkaly.

„Musím zavolat do IPU, Jakeu.“ Abych jim řekla, že jsem kostru ztratila. Děsila jsem se toho.

„Nejdřív ti chci ukázat, co jsem v té hrobce ještě našel.“

„Jsem v Izraeli už dva dny. Musím zavolat Blotnikovi.“

„Až uvidíš, co mám.“

„Dneska,“ nedala jsem se.

„No jo,“ odsekl. „A přines ten můj zatracený telefon.“

Ticho.

Jake je patrně stále ještě podrážděný. A paranoidní? Opravdu věří, že jeho hovory někdo odposlouchává?

Stála jsem tam nahá, telefon v jedné, pero v druhé ruce, když někdo zaklepal na dveře.

Do háje. Co teď?

Podívala jsem se do kukátka.

Ryan se vracel s bagely a kávou. Byl oholený a vlasy měl ještě mokré ze sprchy.

Během ranní toalety jsem mu převyprávěla Jakeův telefonát.

„S Kaplanem budeme do jedenácti hotoví. Kde Jake bydlí?“

„Bejt Chanina.“

„Hodím tě tam.“

„Popsal mi cestu.“

„Jak mu je?“

„Má záchvaty zuřivosti.“

Kaplana zadržovali na policejní stanici v Ruské kolonii, jedné z prvních, které vznikly za hranicemi Starého města. Původně to měla být obydlí pro ruské poutníky, dnes to ovšem byl vybydlený kus vnitřního města, který zoufale volal po renovaci.

Obvodní velitelství a jemu náležející vazbu tvořilo několik budov zasunutých mezi Jaffskou třídou a ruským kostelem. Kamenné zdi, v oknech železné mříže. Sešlé a omšelé baráky dobře splývaly s okolím.

Všude kolem stála zaparkovaná policejní auta. Friedman mezi ně zajel až k betonové barikádě obíhající celý komplex. Kousek vedle čněl ze země napolo odhalený obrovský kamenný sloup.

Sloup byl obehnán železným pletivem a uvnitř se válely miliony cigaretových špačků. Představila jsem si policisty a nervózní vězně, jak si tu na čerstvém vzduchu dávají posledního sluka, než vkročí – nebo jsou dostrkáni dovnitř.

Friedman si všiml, že si sloup prohlížím.

„Z prvního století,“ prohlásil.

„Herodes se vrací?“ ušklíbl se Ryan.

Friedman přisvědčil. „Prý byl určen pro královskou kolonádu na Chrámové hoře.“

„Pantáta byl ale stavitel.“

„Kameníci v lomu si všimli, že je prasklý, tak ho nechali v zemi. Dva tisíce let, a pořád ještě stojí.“

Prošli jsme kolem malé strážnice, kde nás prohledali a vyzpovídali. Uvnitř na stanici jsme museli odpovědět na pár dalších otázek strážníkovi, který vypadal, že odmaturoval tak před rokem, a pak nás uvedli do právě uvolněné kanceláře.

Ve vzduchu byl cítit kouř. Na stole se válely papíry a na nich stál zpola vypitý šálek kávy. Hory hlášení. Otočný adresář otevřený na písmenu T.

Přečetla jsem si jméno na hrnku. Solomon.

Napadlo mě, jak asi chudákovi Solovi je, když ho vykázali z vlastní kanceláře.

Ve vzduchu byl cítit univerzální pach policejních služeben. Malý větrák dělal, co mohl, ale nestačilo to.

Friedman zmizel a vrátil se. Za pár minut policista v uniformě přivedl do kanceláře vězně. Kaplan měl na sobě černé kalhoty a bílou košili. Byl bez pásku. A bez tkaniček u bot.

Policajt se postavil venku ke dveřím. Ryan se opřel o stěnu. Já o druhou.

Kaplan hodil po Friedmanovi úsměvem člena obchodní komory. Byl dohladka oholený a oči měl ještě oteklejší, než jsem si pamatovala.

„Věřím, že pan Litvak přišel k rozumu.“

Řekl jí lásko, mne ubývá sil…

Ten chraplavý hlas. Je to jasné jako facka. Kessler a Kaplan je jeden a tentýž člověk.

Friedman ukázal na židli. Kaplan se posadil.

„Je to jen hloupé nedorozumění.“ Kaplan se hloupě a nedorozuměně culil.

Friedman si sedl na Solovu židli a začal si prohlížet nehty na rukou.

Kaplan se otočil a poprvé se na mě pořádně podíval. V očích mu něco zablesklo, hrozně rychle.

Poznal mě? Dochází mu, proč je tady?

Ryan vykročil dopředu. Beze slova natáhl ruku s Maxovou fotkou.

Kaplanův úsměv sice zakolísal, ale držel se pevně.

„Pamatujete si doktorku Brennanovou?“ Ryan kývl směrem ke mně.

Kaplan neodpovídal.

„Na Avrama Ferrise?“ pokračoval Ryan. „A na tu nepříjemnou pitvu?“

Kaplan polkl.

„Povězte mi o tom něco,“ vyzval ho Ryan.

„A co mám povídat?“

„Já se neharcoval až do Izraele, abych si s vámi povídal o šecích, pane Kaplane.“ Ryanův hlas by dokázal rozříznout ledovec na severním pólu. „Anebo vám mám raději říkat pane Kesslere?“

Kaplan překřížil ruce. „Ano, detektive. Znal jsem Avrama Ferrise. Na to jste se mě přijel zeptat?“

„Kde jste to vzal?“ Ryan poklepal na fotku.

„Od Ferrise.“

„Aha.“

„Je to pravda.“

Ryan dopřál Kaplanovi svou dávku ticha. Kaplan ho zaplnil.

„Vážně.“

Kaplan hodil pohledem po Friedmanovi. Ten pořád ještě obdivoval svou manikúru.

„Ferris a já jsme spolu občas obchodovali.“

„Obchodovali?“

„Je tu dusno.“ Kaplanova rozšafnost rychle mizela. „Potřebuju vodu.“

„Ale, pane Kaplane.“ Hluboké rozčarování ve Friedmanově hlase. „Jak se říká?“

„Prosím.“ Těžký vzdech.

Friedman došel ke dveřím a promluvil s někým na chodbě. Když se vrátil ke své židli, usmál se na Kaplana. V tom úsměvu bylo asi tolik vřelosti, kolik dokáže vyjádřit mlok.

„Obchodovali?“ zopakoval Ryan.

„Kupoval a prodával jsem pro něj nějaké věci.“

„Jaké věci?“

Do místnosti vešel maličký chlapík s velkým nosem a podal Kaplanovi ušmudlanou sklenici. Mračil se. Že by Sol?

Kaplan se napil, zvedl oči, ale nepromluvil.

„Jaké věci?“ zopakoval Ryan.

Kaplan cukl rameny. Voda se roztančila.

„Věci.“

„Hájíte klientovy důvěrné informace, pane Kaplane?“

Kaplan znovu pohodil rameny.

„Kosterní věci?“ Ryan mával Maxovou fotkou.

Kaplanovi ztuhla tvář. Dopil vodu a opatrně položil sklenici na Solovu podložku na stole, opřel se a propletl si prsty.

„Chci právníka.“

„Vy potřebujete právníka?“

„Vy mi strach nenaženete.“

„Vy snad před námi něco skrýváte, pane Kaplane?“

Ryan se obrátil k Friedmanovi.

„Co myslíš, Iro? Myslíš, že byl pan Kaplan zapletený do obchodování na černém trhu?“

„Myslím, že je to docela možné, Andy.“

Kaplanova tvář zůstávala bez výrazu.

„Anebo možná dospěl k závěru, že nezákonné starožitnosti jsou pro děti, a zahájil mnohem ambicióznější kariéru.“

Kaplanovy prsty náhle zeštíhlely. Tiskl je tak silně, až mu vystouply bílé klouby.

„To je možné, Andy. Víš, jak ho tak poslouchám, připadá mi jako vskutku renesanční člověk.“

Ryan se obrátil přímo na Kaplana.

„Je to tak? Rozhodl jste se přitvrdit?“

„Nevím, co tím myslíte.“

„Myslím vraždu, Herši. Jste Herš, viďte?“

„Kristapána.“ Od Kaplanova límečku se směrem na sever rozlila rudá barva. „Zbláznil jste se?“

„Co myslíš, Iro? Myslíš, že Herš nám zamordoval Avrama Ferrise?“

„Ne!“ vyjekl Kaplan a těkal pohledem z Ryana k Friedmanovi. „Ne!“

Ryan i Friedman pokrčili rameny.

„To je šílené.“ Rudá barva zaplavila celý Kaplanův obličej. „Já nikoho nezabil. To bych nedokázal.“

Ryan i Friedman čekali.

„Dobře.“ Kaplan zvedl obě ruce. „Podívejte.“ Pečlivě volil slova. „Občas se dostanu k předmětům pochybného původu.“

„Dělal jste to pro Ferrise?“

Kaplan přisvědčil. „Ferris mi zavolal a zeptal se, jestli bych dokázal najít kupce pro jednu extra věcičku.“

„Extra věcičku?“

„Výjimečnou. Takovou, co člověk dostane do ruky jednou za život.“

Další čekání.

„Něco, co by mohlo být obrovskou pohromou pro celý křesťanský svět. To jsou jeho slova.“

Ryan zvedl fotku.

Kaplan přisvědčil. „Ferris mi dal tu fotku a nakázal mi, abych nikomu neříkal, od koho ji mám.“

„Kdy to bylo?“

„Nevím. Letos v zimě.“

„To je poněkud vágní, Herši.“

„Začátkem ledna.“

S Ryanem jsme se po sobě podívali. Ferrise zastřelili v polovině února.

„Co se stalo?“

„Rozhodil jsem sítě, zjistil, že by zájem byl, a řekl jsem Ferrisovi, že do toho půjdu. Ale nejdřív že potřebuju víc než jen jeho slovo a fotku. On slíbil, že dodá další důkazy o pravosti kostry. Než jsme se stihli se jít, byl Ferris mrtvý.“

„Co vám Ferris řekl o té kostře?“ zeptala jsem se.

Kaplan se ke mně otočil. V jeho očích se na vteřinu cosi zalesklo, pak se do nich vrátil neutrální výraz.

„Že pochází z Masady.“

„Jak k ní Ferris přišel?“

„To neříkal.“

„Ještě něco?“

„Říkal, že je to historicky důležitá osoba, a tvrdil, že má důkazy.“

„Nic jiného?“

„Nic jiného.“

Všichni jsme o tom přemýšleli. Jaký důkaz mohl Ferris mít? Prohlášení od Lernera? Z Musée de l’Homme? Spis z muzea, který Lerner ukradl? Nebo originály dokumentů z Izraele?

Zaslechla jsem, jak s policistou za dveřmi někdo mluví. Že by chudák vyhnanec Sol?

„A co Miriam Ferrisová?“ Ryan změnil směr.

„Co je s ní?“

„Znáte paní Ferrisovou?“

Kaplan pokrčil rameny.

„To znamená ano?“

„Znal jsem ji.“

„V biblickém smyslu toho slova?“

„To je nechutné.“

„Dobrá, zformuluji to jinak, Herši. Už jsem se ptal, jestli jste Herš, viďte? Měl jste poměr s paní Ferrisovou?“

„Cože?“

„Nejprve jsem vás žádal, abyste mi potvrdil, jak zní vaše křestní jméno. Pak jsem se vás ptal, jestli jste to dělal s Miriam. Dvě otázky naráz jsou pro vás příliš velké sousto?“

„Miriam byla provdaná za bratra mé bývalé ženy.“

„Po smrti švagra jste vy dva zůstali ve styku?“

Kaplan neodpověděl. Ryan čekal. Kaplan to zabalil.

„Ano.“

„Tak jste se dostal k Ferrisovi?“

Znovu ticho. Znovu čekání. Znovu se Kaplan rozsypal.

„Miriam je moc hodná.“

„Odpovězte na otázku, Herši.“

„Ano.“ Znělo to hořce.

„Proč jste se při Ferrisově pitvě vytasil s tou fotkou?“

Kaplan pokrčil rameno. „Chtěl jsem jenom pomoct.“

Ryan to celé opakoval pořád znovu a znovu, Kaplan začal být neklidný, ale držel se svojí verze. Miriam znal přes bývalého švagra a Ferrise přes Miriam. Sem tam si střihnul kšeftík s nelegálním zbožím. Ano, souhlasil, že zkusí najít Ferrisovi kupce na tu kostru. Než se o kostech dozvěděl víc, Ferrise zabili. On to neudělal. Svědomí mu kázalo, aby odevzdal tu fotku.

Kaplan svou verzi nezměnil.

Tentokrát.

27

V půl jedenácté jsme se s Ryanem opětovně přihlásili k vlastnictví rubáše a kostí a nasedli do Friedmanova soukromého vozu – fordu tempo z roku osmdesát čtyři, který měl na pravém zadním okénku nalepené písmeno K. Friedman zůstal s Kaplanem.

„Jaký má plán?“ zeptala jsem se.

„Dá našemu pánovi trochu času, aby mohl přemýšlet o své historce.“

„A pak?“

„Pak ho požádá, aby ji zopakoval.“

„Opakování je dobrá věc,“ poznamenala jsem.

„Odkryje nesrovnalosti.“

„A opomenuté detaily.“

„Zářným příkladem je babi Ferrisová,“ připomenul Ryan.

„Jo, navedla nás na Jossiho Lernera a Sylvaina Morissonneaua,“ souhlasila jsem.

Bejt Chanina je arabská vesnička, která má to štěstí, že se ocitla na území lemovaném hranicemi moderního Jeruzaléma. Nyní je to Bejt Chanina Hadaša anebo Nová Bejt Chanina. Jake si tam drží byt snad odjakživa.

Podle Jakeových instrukcí jsme se dostali na území, které bylo od roku devatenáct set čtyřicet osm do roku devatenáct set šedesát sedm součástí Jordánska. Deset minut poté, co jsme opustili Ruskou kolonii, jsme se ocitli u kontrolního stanoviště ve čtvrti Neve Jakov na silnici mířící do Nábulusu, která ovšem dnes už nese jméno podle města Ramalláh. Dobré načasování. Fronta se táhla jen přes jeden a půl bloku.

Ryan se zařadil a pomalu jsme se posunovali dopředu, auto za autem. Cestou do Kidrónského údolí mi Jake vykládal, že bezpečnostní zeď, která by měla odříznout Izrael od zbytku světa, přetne právě tuhle silnici. Prohlížela jsem si obchody lemující obě strany.

Pizza přes ulici. Čistírny. Cukrárny. Květinářství. Klidně jsme mohli být v St-Lamber. Scarsdale. Pontiacu. Elmhurstu.

Jenomže jsme byli v Izraeli. Nalevo byli „domácí“, jejichž obchůdky budou prosperovat bez ohledu na existenci oné zdi. Napravo byli „hosté“, jejichž obchůdky začnou kvůli té zdi chátrat. Smutné, pomyslela jsem si. V tomhle sporu jsou skutečnými vítězi a poraženými zase jen obyčejní lidé, kteří se hrbí, aby uživili rodiny.

Friedman s námi nebyl, takže jsme s Ryanem očekávali při kontrole horké chvilky. Au contraire. Strážný mrknul na naše pasy a Ryanův odznak, sklonil se, aby nakoukl dovnitř, a mávnutím ruky nás poslal dál. Jakmile jsme se dostali na Západní břeh, zabočili jsme doleva, pak ještě jednou a ocitli se v Jakeově ulici.

Jake si pronajímal horní patro štukovaného domku, který patřil italské archeoložce Antonii Fiorelliové. Jake bydlel nahoře. Fiorelliová dole; se sedmi kočkami.

Ryan ohlásil náš příjezd skrz křaplavý mikrofon ve zdi, která tvořila plot okolo pozemku. Za pár vteřin Jake otevřel branku, vedl nás kolem výběhu pro kozy a králíky ohrazeného drátěným pletivem, po oblázkové cestičce a nahoru po venkovním schodišti. V prvním patře jsme už měli doprovod čítající tři kočky.

Koček existuje několik druhů. První je mourek: „Hlaď mě, zbožňuju tě, chci se ti schoulit na klíně“. Druhý je siamka: „Nakrm mě a neotravuj, sama si tě zavolám“. Třetí je divoký kocour: „Když spíš, dívám se, jestli ti ještě pořád tluče srdce“.

Tohle trio na první pohled patřilo do třetí kategorie.

Většinu Jakeova bytu zabíral pokoj s hnědými dlaždicemi na podlaze, bílými stěnami a cihlovými obklady kolem oken a dveří. Dřevěné skříňky se táhly po jedné stěně a pak prudce zahnuly za roh a vytvořily ostrůvek oddělující kuchyň od obývací a jídelní části.

Jakeova ložnice měla velikost mikrovlnné trouby. Obsahovala neu-stlanou postel, šatník a lepenkovou krabici na špinavé prádlo.

Všechno ostatní byla „kancelář“. Z předsíně se stala počítačová a mapová místnost. Zastřešená veranda posloužila pro čištění artefaktů. Zadní pokoj byl zařízen pro katalogizaci, administrativu a analýzu.

Jakeův stav se ve srovnání s naším posledním telefonickým rozhovorem trochu zlepšil. Přivítal nás a dokonce se zeptal, jak se nám daří, ještě dřív, než se začal zajímat o rubáš. Říkal dokonce „prosím“. A usmíval se.

„Za daných okolností to líp nesl…“

„Jo, jasně.“ Jake mě oběma rukama vybízel, abych zbytečně nezdržovala.

Dobře. Závod s cílem „dobrá nálada“ pro něj ještě neskončil.

Vyskládala jsem plastové krabičky paní Hananiové na kuchyňský pult. Jake otevřel první a začal zkoumat její obsah.

„Proboha živého.“

Serval víčko z druhé misky.

„Proboha živého.“

Ryan se na mě podíval.

Jake se přesunul k misce s rubášem.

Proboha živého, pronášel neslyšně Ryan nad Jakeovými skloněnými zády. Přivřela jsem oči, aby toho okamžitě nechal.

Jake beze slova zíral na větší kousek rubáše.

„Pro. Boha. Živého.“

Jake zmizel v zadním pokoji, vrátil se s lupou a začal zkoumat větší zbytek.

„Dnes odpoledne to odvezu k Ester Getzové,“ prohlásil.

Jake civěl na rubáš snad celou minutu, pak se narovnal.

„Getzová je odbornice na textil a pracuje v Rockefellerově muzeu. Prohlížela jsi ty kosti?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Moc toho k prohlížení není.“

Jake odložil lupu, o krok ustoupil a svou dlouhou paží udělal rozmáchlé gesto. Z Ryanových úst se linula neslyšná oslavná fanfára.

Došla jsem k pultu a jemně vysypala obsah každé misky na příslušné víčko.

„Máš rukavice?“

Jake vyrazil k zadnímu pokoji.

,A pinzetu,“ dodala jsem směrem k jeho mizejícím zádům. „A špejli nebo párátko.“

Měl všechno. Jake a Ryan přihlíželi a já třídila a pojmenovávala jednotlivé úlomky.

„Článek prstu. Patní kost.“ To bylo jednoduché. Ani jeden z dalších úlomků nebyl větší než můj ušní lalůček. „Loketní kost. Stehenní kost. Pánev. Lebka.“

„Takže co si o tom myslíš?“ zeptal se Jake, když jsem skončila.

„Myslím si, že toho není moc k prohlížení.“

„Muž nebo žena?“

„Ano,“ odpověděla jsem.

„Sakra, Tempe. Tohle je vážná věc.“

Studovala jsem si sama pro sebe kousíček týlové kosti. Sagitální hřeben byl výrazný, ale žádný rekordman. Totéž platilo pro kostní hřeben na úlomcích stehenní kosti. Jediné, co zbylo z pánve, byla silná, robustní část, která tvoří spoj s kostí křížovou. Nedochoval se žádný znak, který by jasně určil pohlaví.

„Svalové úpony jsou robustní. Odhadla bych to na muže, ale nic lepšího asi nevyzkoumám. Pro měření není dost kompletních nálezů.“

Vzala jsem do ruky patní kost a otočila ji. Zaujalo mě malé, kulaté poškození. Jake si toho všiml.

„Co tam máš?“

Ukázala jsem mu tunýlek ve vnější straně kosti. „Tohle není přirozené.“

„Co tím myslíš, že to není přirozené?“ chtěl vědět Jake.

„Nemělo by to tam být.“

Jake zopakoval svoje gesto zvané „pospěš si“ a byl ještě netrpělivější než předtím.

„To není žádný otvor pro cévy nebo nervy. Ta kost je strašně odřená, ale z toho, co vidím, jsou okraje té díry ostré, a ne hladké.“

Položila jsem patní kost a podala Jakeovi lupu. Sklonil se a zadíval se na prostřední část kosti.

„Co to podle tebe je?“ zeptal se Ryan.

Než jsem stihla odpovědět, Jake vystřelil do vedlejší místnosti. Bylo slyšet otevírání a zavírání šuplat, pak se vrátil a listoval sepnutými papíry.

Hodil je na pult a do jednoho zabodl prst.

Sklopila jsem oči.

Jake ukazoval na článek nazvaný „Antropologická pozorování u kosterních ostatků z Giv’at ha-Mivtar“. Prst měl zapíchnutý do stránky s fotografiemi. Při kopírování se ztratila řada cenných detailů, ale předmět byl zřetelný.

Čtyři snímky zobrazovaly úlomky patní kosti a ostatních kostí nohy, některé samostatně, některé poskládané. Železný hřebík byl sice pokrytý vápenatou krustou, ale bylo vidět, že prochází skrz naskrz patní kostí. Zpod hlavičky hřebu vykukovala dřevěná destička.

Na páté fotce byla pro srovnání současná patní kost s kruhovitou lézí přesně v tom místě, kde byla poškozena naše patní kost z rubáše.

Pohlédla jsem na Jakea s otázkou v očích.

„V osmašedesátém se ve třech pohřebních jeskyních našlo patnáct vápencovitých schrán. Třináct jich obsahovalo kosterní ostatky v prvotřídním stavu. Byly tam i kytice z polních květů. Pšeničné klasy. Poranění kostí naznačovalo, že několik osob zemřelo násilnou smrtí. Rány od šípů. Tupá poranění.“

Jake poklepal na fotku.

„Tenhle chudák byl ukřižovaný.“

Jake položil vedle článku další papíry a nalistoval nákres těla na kříži. Paže oběti byly roztažené na příčném trámu, ale na rozdíl od moderních zobrazení byla zápěstí přivázaná, ne přibitá. Nohy byly trochu roztažené a chodidla byla přibitá ke svislému trámu ze stran, nikoli zepředu.

„Od Josepha Flavia víme, že v Jeruzalémě bylo málo dřeva, takže Římané nechávali svislý trám kříže na místě. Nosil se jen příčný trám. Obě části se používaly opakovaně.“

„Takže ruce byly přivázané, ne přibité,“ ozval se Ryan.

„Ano. Ukřižování vzniklo v Egyptě. V Egyptě přivazovali. Nezapomínej, že příčinou smrti není samotné přibití na kříž. Když člověk visí na kříži, ochabují obě skupiny dýchacích svalů – mezižeberní svaly a bránice. Nastává smrt udušením.

Oběť tedy umístili tak, že měla nohy obkročmo kolem vzpěry, a každé chodidlo přibili z jedné strany. Patní kost je největší kostí chodidla. Proto hřeb projel patní kostí – zvenčí dovnitř.“

Ježíšova rodinná hrobka. Ukřižovaný muž v rubáši.

Když jsem si uvědomila, kam Jake míří, mávla jsem rukou k patní kosti, která ležela na stole.

„V tomhle případě se nedá zjistit, jestli to poškození vzniklo v důsledku poranění nebo choroby. Mohlo k němu dojít až po smrti. Mohl to tam vykousat červ nebo slimák.“

„Mohl to způsobit hřeb?“

Jakeovi plály oči vzrušením.

„Možné to je.“ Moc přesvědčivě to neznělo.

Ukřižování? Koho? Jednoho kandidáta jsme už vyloučili. Max byl příliš starý, pokud člověk věří tradičnímu Písmu. Anebo příliš mladý, pokud se rozhodl uvěřit Joyceově teorii založené na Grossetově svitku. Chce snad Jake naznačit, že tohle jsou kosti Ježíše Nazaretského?

Stejně jako v případě Maxe se maličký kousek mého mozku rozhodl uvěřit. Poměrně větší část hlasovala proti.

„Říkal jsi, že jsi z té hrobky v Kidrónu vyzvedl ještě další kosti,“ obrátila jsem se na Jakea.

„Jo. Lupiči na kosterní pozůstatky kašlou. Klidně rozhazou kosti po zemi, když odnášejí nedotčené pohřební schrány. Máme je. Máme taky kosti, co zůstaly uvnitř schránek, které rozbili a nechali na místě.“

„Doufám, že jsou v lepším stavu než tyhle.“ Ukázala jsem na obsah plastových krabiček.

Jake potřásl hlavou. „Všechno jsou to úlomky a nijak zvlášť zachovalé. Ale ty vyházené kosti byly na samostatných hromádkách a byly do nich přimíchané kousky schránek. To nám pomohlo roztřídit kostry, co ležely na zemi.“

„Ten materiál někdo analyzoval?“

„Fyzický antropolog z Hebrejské univerzity. Podařilo se mu identifikovat tři dospělé ženy a čtyři dospělé muže. Víc informací z té směsice nevydoloval. Nic měřitelného tam nebylo, takže nemohl spočítat výšku postavy ani provést porovnání se základním souborem.

Nenašel žádné znaky konkrétního věku, žádné jedinečné individuální charakteristiky.“

„Všiml si nějakých poranění podobných těmhle?“

„Zmiňoval se jen o osteoporóze a artritidě. O úrazech ani nemocech nic dalšího neříkal.“

„Našly se některé z těch kostí ve výklencích jako tady tenhle?“ zeptala jsem se.

Jake zavrtěl hlavou. „Těm mizerům šlo o schránky, ne o kosti. Díky bohu, že nezačali mlátit do zdí. Pořád nemůžu uvěřit, že jsi našla skrytý loculus. A rubáš. Proboha živého! Dva tisíce let. Víš, kolik lidí se v té hrobce vystřídalo? A ty jsi našla neporušený pohřeb. Proboha živého!“

Za Jakeovými zády se synchronně roztančily Ryanovy rty: Proboha živého.

„Kde jsou ty ostatní kosti teď?“ zeptala jsem se.

„Zpátky,“ Jake pohnul prsty jako E.T., „ve svaté půdě. A Chevra Kadiša nám těžko prozradí kde. Ale mám antropologickou zprávu.“

Ryan napodobil Jakeův prstový taneček.

Na Jakeovu tvář se pomaličku vkrádal úsměv. „Tedy většina z nich je ve svaté půdě.“

„Cože?“ Zvedla jsem obočí.

„Pár úlomečků se kamsi ztratilo.“

„Ztratilo?“

„Vzpomínáš si na náš telefonický rozhovor o testech DNA pro kostru z Masady?“

Přikývla jsem.

„V té laborce jsou fajn lidi.“

„IPU souhlasil s odesláním vzorků?“

„Ne tak docela.“

„Tys ty vzorky poslal na vlastní triko?“

Jake pokrčil rameny. „Blotnik to odmítl. Co jsem měl dělat?“

„To bylo hodně troufalé,“ poznamenal Ryan.

„Zeptám se tě na stejnou věc jako tenkrát,“ řekla jsem. „Jaký má smysl sestavovat genetický profil, když ho nemáš s čím porovnat?“

„Stejně je to potřeba. Teď pojďte za mnou.“

Jake nás zavedl do zadního pokoje, kde měl na psacím stole rozložené fotografie. Na některých byly celé pohřební schrány. Na většině jen úlomky.

„Lupiči spoustu schránek odnesli, jiné rozbili,“ vysvětloval Jake. „Ale to, co tam nechali, na rekonstrukci stačilo.“

Vytáhl z hromady snímek formátu třináct krát osmnáct a podal mi ho. Bylo na něm osm schrán. Všechny byly popraskané. Ani jedna nebyla kompletní.

„Liší se stylem, velikostí, tvarem, tloušťkou kamene, způsobem připevnění víka. Většinou jsou jednoduché, ale některé jsou pracně zdobené. Třeba sarkofág Josefa Kaifáše.“

„Člen sanhedrinu, který poslal Ježíše na soud k Pilátu Pontskému,“ podotkl Ryan.

„Ano. Jeho hebrejské jméno znělo Josef bar Kaifa. Kaifáš byl jeruzalémský velekněz od roku osmnáct do roku třicet sedm našeho letopočtu. Jeho pohřební schránka byla objevena v roce devatenáct set devadesát. Je nádherná, zdobená neuvěřitelně překrásnými nápisy. Přibližně ve stejné době našli i schránu nadepsanou ,Alexandr, syn Simona z Kyrény‘. I tahle schránka byla bohatě zdobená.“

„Šimon pomáhal nést Ježíšovi kříž cestou na Golgotu.“

Ryan, náš biblický expert.

„Nový zákon znáš vcelku dobře,“ pochválil ho Jake. „Simona i jeho syna Alexandra zmiňuje Marek ve verši 15:21.“

Ryan se skromně usmál, pak poklepal na fotku Jakeových rekonstruovaných schránek. „Líbí se mi ta s těmi okvětními lístky.“

„To jsou rozety.“ Jake vytáhl další dvě lesklé fotky. „Koukni na tyhle.“

Podal snímky Ryanovi. Natáhla jsem se, abych také viděla.

Tahle schránka byla téměř obdélníková, měla připevněné víko a zprohýbaný povrch. Na první pohled tam byly viditelné stopy tesaných rozet. Ty obrázky z maličkých kroužků mi připomínaly vzory, které jsme jako děti kreslili kružítkem.

Na druhý pohled jsem si všimla u okraje praskliny, která se stáčela prudce doprava a pak přímo nahoru po té straně schrány, kterou fotoaparát snímal.

Tahle rakvička vypadala úplně stejně jako ty, které Jake vlastnoručně poslepoval.

Jakubova schránka?“ zeptala jsem se.

„Všimněte si toho nápisu.“ Jake nám každému podal lupu. „Umíš číst aramejsky?“ zeptal se Ryana.

Ryan zavrtěl hlavou. Počastovala jsem ho pohledem předstíraného překvapení.

Jakeovi význam mého pohledu buď unikl, nebo ho ignoroval. „To nejpozoruhodnější na Jakubově schráně je neobvyklá propracovanost nápisu. Mnohem víc se podobá nápisům, které se našly na bohatších a zdobnějších schránkách.“

Mně to tedy tak nepřipadalo. I pod lupou mi ta písmena připomínala dětský škrabopis.

Jakeův prst se začal pohybovat po shluku symbolů úplně vpravo.

„Židovské jméno Jákob nebo Jákov se překládá jako Jakub.“

„Odtud pochází i označení jakobité pro stoupence anglického krále Jakuba II.“

Ryan mi začínal lézt na nervy.

„Správně.“ Jakeovy prsty se pohybovaly doleva a přejížděly přes ona slavná písmenka: „Jakub, syn Josefův, bratr Ježíšův’.“ Poklepal na shluk symbolů na levém konci. „Ješua neboli Jošua se překládá jako Ježíš.“

Jake fotky poskládal a odložil.

„Pojďte se mnou.“

Zavedl nás dozadu na zastřešenou verandu, odemkl velkou skříň a otevřel dvojité dveře. Horní dvě přihrádky zaplňovaly vápencové úlomky. Ve spodních šesti policích byly složené pohřební schrány.

„Tohle nebyli moc chytří zloději. Uniklo jim několik úlomků s nápisy.“

Jake mi podal trojúhelníkový kousek z horní police. Písmena byla mělká, téměř neviditelná. Dala jsem si ho pod lupu. Ryan ke mně naklonil svou tvář.

„Maria,“ četl Jake, „Marie.“

Ukázal na nápis jedné z rekonstruovaných schránek. Ty symboly mi byly povědomé.

„Matja. Matouš.“

Jake jel prstem po písmenech na větší schránce o polici níž.

„Jehuda, syn Ješuův. Juda, syn Ježíšův.“

Jake se sklonil ke třetí polici.

„Joses. Josef.“

Přesunul se ke schránce vedle Pepy.

„Ješua, syn Jehosefův. Ježíš, syn Josefův.“

Police číslo čtyři.

„Mariameme. Tedy ,ta, zvaná Mara‘.“

„To písmo vypadá jinak,“ poznamenal Ryan.

„Máš dobré oko. Je to řecky. Hebrejština. Latina. Aramejština. Řečtina. Střední východ byl v té době lingvistickou mozaikou. Maria, Miriam a Mara jsou jedno a totéž jméno, v podstatě Miriam nebo Marie. A stejně jako dnes se i tenkrát používaly přezdívky. Mariameme je zdrobnělina Miriam.“ Jake ukázal na třetí polici. „A Jehosef nebo Joses je samozřejmě Josef.“

Jake se vrátil k horní polici, vybral další úlomek a vyměnil ho za ten, který jsem držela v ruce. Ve srovnání s tímhle vypadal ten první jako nový. Písmo bylo skoro nepostřehnutelné.

„Tohle jméno je pravděpodobně Salomé,“ řekl Jake, „ale tím si nemůžu být jistý.“

Probírala jsem si v duchu všechna ta jména.

Marie. Marie. Salomé. Josef. Matouš. Juda. Ježíš.

Ježíšova rodina? Ježíšova rodinná hrobka? Kromě Matouše sem všichni zapadali.

Napadla mě dvě slova. Ale nahlas jsem je neřekla.

Proboha živého.

28

„Jak bibličtí badatelé nebo historikové interpretují Ježíšovu rodinu?“ zeptala jsem se a snažila se, aby se mi netřásl hlas.

„Historikové tvrdí, že Ježíš, jeho čtyři bratři – Jakub, Josef, Šimon a Juda, a dvě sestry – Marie a Salomé, byli biologickými potomky Josefa a Marie. Protestanti tvrdí, že Ježíš neměl lidského otce, ale Marie měla s Josefem další děti.“

„Čímž byl Ježíš nejstarší sourozenec,“ poznamenal Ryan.

„Ano,“ souhlasil Jake.

„Pro Vatikán je Marie jednou provždy panna,“ doplnila jsem je.

„Sourozenci zakázáni,“ přidal se Ryan.

Jake přikývl. „Katolíci tvrdí, že ti ostatní byli bratranci a sestřenice z prvního kolene, potomci Josefova bratra Kleofáše, který si vzal také ženu jménem Marie. Pravoslavní tvrdí, že otcem Ježíše je Bůh, Marie zůstala pannou a ti bratři a sestry jsou dětmi Josefa – vdovce, z předchozího manželství.“

„Čímž by byl Ježíš nejmladší.“ Ryan patrně bazíruje na prvoroze-nectví.

„Ano,“ potvrdil Jake.

Můj mozek začal třídit.

Dvě Marie. Salomé. Juda. Josef. A kdosi jménem Matouš.

Najednou se mi začalo něco mrskat v břiše.

„Ale ta jména byla tenkrát přece naprosto běžná. Asi jako dneska Pepa nebo Tomáš, ne?“ ptala jsem se.

„Jo, to byla,“ přitakal Jake. „Máte hlad?“

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Ano,“ odpověděl Ryan.

Napochodovali jsme zpátky do kuchyně. Jake vytáhl nějaký nářez, sýr, kulatý chléb, pomeranče, nakládané okurky a olivy. Posloužili jsme si a kočky nás pozorovaly. Ryan olivy vynechal.

Jakmile jsme si každý namazali příslušný počet krajíců, přesunuli jsme se ke stolku v jídelní části. Při jídle jsme si dál povídali.

„Marie bylo v římské Palestině prvního století úplně nejběžnější jméno,“ vykládal Jake. „Z mužských jmen to byl Šimon a hned za ním Josef. Najít schrány s těmito jmény není nic zvláštního. Mnohem zvláštnější je to, že jsou pohromadě – že jsou všechny v jedné jediné hrobce. To je ta největší pecka.“

„Ale, Jakeu…“

„Studoval jsem publikované katalogy židovských pohřebních schránek. Z tisíců schrán, které se nacháže jí ve sbírkách po celém Izraeli, jich jenom šest nese jméno Ježíš. A z těch šesti je jenom jedna nadepsaná ,Ježíš, syn Josefův‘. A teď ta naše.“

Jake odehnal kočku.

„Slyšeli jste někdy o onomastice a prospografíi?“

Ryan i já jsme zavrtěli hlavou.

„Statistická analýza jmen.“ Jake si hodil do úst olivu a v průběhu vypeckovávání dál hovořil. „Jeden izraelský archeolog jménem Rah-mani jmenuje ve svém katalogu pohřebních schrán devatenáct Josefů, deset Jošuů a pět Jákobů neboli Jakubů.“

Jake vyplivl pecku na dlaň a zasunul další olivu.

„Jiný odborník studoval registrovaná jména v Palestině prvního století a dospěl ke čtrnácti procentům pro Josefa, devíti procentům pro Ježíše a dvěma procentům pro Jakuba. Do těchhle čísel se pustil francouzský paleoepigrafík André Lemaire a spočítal, že jenom žádná celá čtrnáct procent mužské populace v Jeruzalémě se mohla jmenovat Jákob, syn Josefův.“

Pecka ven. Oliva dovnitř.

„Na základě předpokladu, že každý muž měl přibližně dva bratry, Lemaire vypočítal, že asi osmnáct procent mužů jménem Jákob, syn Josefův, mohlo mít bratra jménem Ježíš. Takže během dvou generací by se Jákob, syn Josefův, bratr Ježíšův mohlo jmenovat jen žádná celá nula pět procent populace.“

„Kolik lidí žilo v prvním století v Jeruzalémě?“ zeptala jsem se.

„Lemaire pracoval s osmdesáti tisíci.“

„Z nichž asi čtyřicet tisíc byli muži,“ řekl Ryan.

Přikývnutí. „Lemaire došel k závěru, že během dvou generací před rokem sedmdesát našeho letopočtu by v Jeruzalémě odpovídalo nápisu na Jakubově schránce sotva dvacet lidí.“

„Ale každý přece neskončil v pohřební schráně,“ namítla jsem.

„To ne.“

„A ne každá schrána byla nadepsaná.“

„Bystrý postřeh, doktorko Brennanová. Jenomže zmínka o bratrovi je trochu neobvyklá. Kolik Jakubů, synů Josefových, mělo bratra Ježíše, co byl dost slavný na to, aby se spřízněnost s ním uváděla na sarkofágu?“

Na tohle jsem odpověď neměla, takže jsem reagovala další otázkou.

„Souhlasí ostatní odborníci na jména s Lemaireovým odhadem?“

Jake si odfrkl. „Jasně že ne. Podle některých je to moc, podle jiných málo. Ale jaká je asi tak šance, že se celá tahle skupinka jmen sejde v jedné hrobce? Obě Marie, Josef, Ježíš, Juda, Salomé. Nekonečně malá.“

„Je to tentýž Lemaire, kterému Oded Golan jako prvnímu odhalil Jakubovu schránku?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

Očima jsem sjela k patní kosti s tím podivným poraněním. Myslela jsem na Donovana Joyce a jeho bizarní teorii, že Ježíš se dožil bojů v Masadě a teprve během nich zemřel. Myslela jsem na Jossiho Lernera a jeho bizarní teorii o Ježíšových kostech, které skončily v pařížském Musée de l’Homme.

Lerner věřil, že ta kostra, které my říkáme Max, je Ježíš, a tak ji ukradl. Jenomže Maxův věk ukázal, že se Lerner pletl. Podle výsledků kosterní analýzy tomu člověku bylo něco mezi čtyřiceti a šedesáti, což znamenalo, že Max byl příliš mladý na osmdesátníka, co sepsal Grossetův „Ježíšův svitek“.

Jake teď přichází s další bizarní teorií a dalším kandidátem. Ježíš zemřel na kříži, ale jeho tělo nebylo vzkříšeno a zůstalo v hrobce. Ta hrobka se stala místem posledního odpočinku Ježíšovy rodiny. Ta hrobka je v Kidrónu. Našli ji lupiči a ukradli z ní Jakubovu pohřební schránku. Jake hrobku objevil a vyzvedl z ní zbytky schrán a kostí, které tam lupiči nechali. Já v té hrobce narazila na skrytý loculus a našla dalšího pohřbeného. Ježíšovy kosti v rubáši.

Mrskání v břiše přestalo. Udělal se mi tam uzel.

Odložila jsem sendvič. Jeden z kocourů se k němu začal pomalu plížit.

„Byl Jakub ve své době známý?“ zeptal se Ryan.

„To si teda piš. Trochu si to objasníme. Historické důkazy naznačují, že Ježíš se narodil z linie známé jako Davidova, tedy linie přímých potomků Davida, krále Izraele z desátého století před naším letopočtem. Podle hebrejských proroků měl právě z tohoto královského rodu vzejít mesiáš, poslední král obnoveného izraelského národa. Davidovci a jejich radikální revoluční potenciál byli dobře známi nejen Herodově rodině, která v té době vládla Palestině, ale i Římanům, a to až do těch nejvyšších kruhů – císaři. Nespustili tyhle ,krále‘ z očí a sem tam je i pronásledovali a vraždili.

Když byl v třicátém roce našeho letopočtu Ježíš ukřižován, protože si dělal nárok na mesiášské království, vůdcem křesťanského hnutí v Jeruzalémě se stal jeho bratr Jakub, další v davidovské linii.“

„Takže ne Petr?“ divil se Ryan.

„Ani Petr, ani Pavel. Ale Jakub Spravedlivý. Tohle se moc neví a skoro nikdo tomu nepřikládá náležitý význam. Když Jakuba v roce šedesát dva našeho letopočtu ukamenovali – v podstatě za stejné mesiášské nároky jako Ježíše –, štafetu převzal bratr Simon. Po pětačtyři-cetiletém běhu, za císaře Trajána, byl Šimon ukřižován, a to právě kvůli svému královskému původu. Hádej, kdo nastoupil na start jako další?“

Oba jsme s Ryanem zavrtěli hlavou.

„Třetí příbuzný, Juda.“

Přemýšlela jsem o tom. Ježíš a jeho bratři, nárokující si mesiášský titul krále židů? Dobře. Tenhle poněkud pozměněný politický náhled jsem byla ochotná zkousnout. Ale co to chce Jake ještě naznačit? Že Ježíš pořád leží v hrobce?

„Jak si můžeš být jistý, že ta kidrónská hrobka pochází ze správného období?“ Vyznělo to kousavě. Najednou jsem byla nabroušená.

„Pohřební schránky se používaly pouze v období od roku třicet před naším letopočtem do roku sedmdesát našeho letopočtu.“

„Jeden z těch nápisů je řecký.“ Mávla jsem rukou k miskám ležícím na stole. „Možná ti lidé ani nebyli židi.“

„V hrobkách z prvního století je míchání řečtiny a hebrejštiny velice obvyklé. A schrány se používaly jen při židovských pohřbech.“ Mou další otázku už Jake předvídal. „A téměř výhradně v Jeruzalémě a jeho okolí.“

„Myslel jsem, že Kristův hrob je pod kostelem Svatého hrobu za hradbami Starého města,“ pronesl Ryan a balil si okurčičku do plátku šunky.

„To si myslí spousta lidí.“

„Ty ne.

„Já ne.“

„Ježíš byl z Nazaretu,“ opáčila jsem. „Rodinnou hrobku by měl mít spíš tam, ne?“

„Nový zákon naznačuje, že po ukřižování zůstala Marie se svými dětmi v Jeruzalémě. Prý tu i zemřela a byla pochovaná. Tady, ne na severu v Galileji.“

Nastalo dlouhé ticho, během něhož se kocour doplazil jen pár centimetrů od mých nohou.

„Jestli tomu dobře rozumím…“ Při zvuku mého hlasu kocour odskočil zpátky. „Tak ty jsi přesvědčený, že nápis na Jakubově schránce je pravý.“

„To jsem,“ potvrdil Jake.

„A že tu věc ukradli z hrobky, ve které jsme spolu byli.“

„Vždycky se mluvilo o tom, že ta schránka pochází z téhle lokality.“

„A že ta hrobka je místem posledního odpočinku Ježíšových příbuzných.“

„Ano.“

„A že zranění na patní kosti z rubáše naznačuje, že jeden z obyvatelů té hrobky byl ukřižovaný.“

Jake mlčky přikývl.

Mé oči se střetly s Ryanovým pohledem. Nebyl v něm ani náznak úsměvu.

„Podělil ses o teorii o svojí hrobce s Blotnikem?“

„Jo. Samozřejmě až na tu ukřižovanou patní kost. Tu jsi našla až ty. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„A?“

„Vysmál se mi. Je to paličatej kretén.“

„Jakeu?“

„To poznáš, až se s ním setkáš.“

Nechala jsem to být a změnila směr.

„Tys šlohnul vzorky z kostí, které zůstaly v rozmlácených schránkách nebo byly poházené na zemi, a poslal je na testování DNA? Kdy?“

„Nechal jsem si pár vzorků, když jsem tu sbírku předával k analýze a opětovnému uložení do země. Poslal jsem je na testování hned po našem telefonickém rozhovoru. Tys mi tenkrát potvrdila to, v co jsem doufal. Mitochondriální DNA může odhalit příbuznost lidí v hrobce v mateřské linii a aDNA aspoň určí pohlaví.“

Mé oči opět zabloudily ke kostem na stole. V hlavě se mi formovala otázka. Ale ještě jsem nebyla připravená ji položit.

„Těla se běžně nechávala rok být, aby se rozložila. Pak se kosti posbíraly a uložily do schrány, je to tak?“ ptal se Ryan. „Proč tedy toho v rubáši nechali v loculu?“

„Podle rabínských zákonů musí kosti mrtvého posbírat jeho syn. Možná tenhle žádného neměl. Možná to souviselo s tím, jak zemřel. Možná se přihodilo něco, co rodině zabránilo v návratu.“

Něco? Jako třeba poprava disidenta a potlačení celého hnutí, které zahnaly rodinu a ostatní stoupence do ilegality? Bylo naprosto jasné, kam Jake míří.

Ryan se tvářil, jako kdyby chtěl něco podotknout, ale raději si to nechává pro sebe.

Vstala jsem a znovu našla článek s fotografiemi kostí nohou. Když jsem kráčela zpátky ke stolku, všimla jsem si hlavičky nahoře na každé stránce.

N. Haas. Ústav anatomie, lékařská fakulta. Hebrejská univerzita.

Můj mozek se toho okamžitě chytil. No tak, mysli na Maxe. Na Masadu. Na cokoli kromě té patní kosti s podivným zraněním.

„To je ten Haas, co pracoval v Masadě?“

„Ano, madam.“

Přelétla jsem článek. Věk. Pohlaví. Výsledky měření lebky. Traumata a patologie. Grafy. Tabulky.

„Je to hodně podrobné.“

„Špatné, ale podrobné,“ souhlasil Jake.

„A přesto Haas nenapsal ani čárku o kostrách z Jeskyně 2001.“

„Ani čárku.“

O masadské kostře nikdy nikdo nepsal; unesli ji z Izraele, ukradli z muzea a propašovali do Kanady. Podle Kaplana Ferris tvrdil, že je to historicky významná osoba objevená v Masadě. Jake připustil, že o existenci takové kostry slyšel. Dobrovolný pracovník při vykopávkách potvrdil objev kostry. Kaplanova fotka přiměla Jakea, aby letěl do Montrealu a do Paříže. Přemluvil mě, abych kvůli Maxovi odcestovala do Izraele.

Lerner si myslel, že je to kostra Ježíše. Pletl se. Věk v době úmrtí nesedí. Jake naznačuje, že ta věc teď leží přede mnou na stole.

Proč se tedy tolik let kuly pikle kvůli masadské kostře? Kdo je ten člověk, kterému jsme dali jméno Max?

Představila jsem si Maxe; je ukradený a patrně jednou provždy ztracený.

Představila jsem si divokou jízdu v Jakeově autě.

Představila jsem si nepořádek ve svém hotelovém pokoji.

Vzplanula ve mně zloba.

Fajn. Tak ji využij. Soustřeď se na Maxe. Zapomeň na to neskutečné, co se náhodou našlo v kidrónské hrobce. To neskutečné, co leží v plastových krabičkách na kuchyňském pultu.

„Masadská kostra je už navždycky ztracená, je to tak?“ zeptala jsem se.

„Možná ne.“ Jakeovi přes tvář přelétl zvláštní výraz. Nedokázala jsem ho pojmenovat. „Promluvím si dnes s Blotnikem.“

„Blotnik má nějaké pletky s Chevrou Kadišou?“ zeptal se Ryan.

Jake neodpověděl. Venku zamečela koza.

„Na co myslíš?“ zeptala jsem se.

Jake se zamračil.

„No tak?“ nedala jsem se.

„Tady jde o něco mnohem většího.“ Jake si třel oči hřbetem ruky.

Otevřela jsem pusu. Ryan zachytil můj pohled a téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. Pusu jsem zavřela.

Jake spustil ruce a předloktí mu plácla o stůl.

„Tady jde o víc než o nějaký pitomý pohřeb. Chevra Kadiša musela dostat echo. Sledovali nás do Kidrónu kvůli těm kostem z Masady.“ Jeden dlouhý prst začal sbírat drobky. „Myslím, že Jadin věděl o té kostře něco, co ho vyděsilo k smrti.“

„Co něco?“

„Nejsem si jistý. Proč chtěli pro kostru někoho posílat z Izraele až do Kanady? Proč ti prohledali pokoj? Možná i někoho zabili. Tady už nejde jen o Chevru Kadišu.“

Pozorovala jsem Jakea, jak malou kupičku drobků přeměňuje v dlouhou, tenkou čáru. Myslela jsem na Jossiho Lernera, Avrama Ferrise a Sylvaina Morissonneaua.

Myslela jsem na Džamala Hasana Abu-Jarura a Muhameda Hazmana Salajdecha, ty Palestince, kteří parkovali před l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges.

Neznala jsem hráče. Neznala jsem terén. Ale můj instinkt mi napovídal, že Jake má pravdu. Tohle je moc nebezpečná hra, jejím cílem je Max a náš protivník je odhodlaný zvítězit.

Pořád tatáž otázka. Kdo je Max?

„Jakeu, poslouchej.“

Jake zvedl nohy, dopadl na opěradlo, založil ruce a podíval se nejprve na Ryana a pak na mě.

„Budeš mít výsledky testů DNA. Budeš mít výsledky rozboru té textilie. Tolik hrobka. Ano, je to důležité, ale teď se soustředíme na Masadu.“

V té chvíli zazvonil Ryanovi mobil. Podíval se na displej a vypochodoval z místnosti.

Otočila jsem se zpátky k Jakeovi.

„Haas o kostrách z jeskyně nikdy nic nenapsal, je to tak?“

„Jo.“

„A co poznámky z terénu?“

Jake zavrtěl hlavou. „Někteří archeologové si vedou deníky, ale poznámky v tom smyslu, jak je chápeme ty a já, nebyly v masadském protokolu.“

Musela jsem se tvářit šokovaně.

„Jadin se každý večer scházel s ostatními a projednávali, co ten den našli. Tyhle schůze se nahrávaly a později přepisovaly.“

„Kde jsou ty přepisy?“

„V Ústavu archeologie Hebrejské univerzity.“

„Dá se do nich nahlédnout?“

„Můžu obvolat pár lidí.“

„Jak se cítíš?“ zeptala jsem se.

„Tip top.“

„Co kdybychom si udělali výlet na univerzitu a nakoukli do těch starých spisů?“

„Co kdybychom nejdřív odvezli rubáš Esther Getzové a pak si udělali výlet na univerzitu?“

„Kde má Getzová laboratoř?“

„V Rockefellerově muzeu.“

„Tam má přece sídlo i IPU?“

„Ano.“ Dramatický povzdech.

„Senzace,“ řekla jsem. „Je na čase, abych se představila panu Blotnikovi.“

„Nebude se ti líbit.“

Zatímco jsem uklízela stůl, Jake obvolal těch svých pár lidí. Právě jsem šroubovala víčko na sklenici s okurkami, když se Ryan vrátil. Z jeho tváře se dalo vyčíst, že zpráva, co dostal, nepatří k nejlepším.

„Kaplan pozměnil historku,“ oznámil.

Čekala jsem.

„Tvrdí, že si ho někdo najal, aby oddělal Ferrise.“

29

Zamrkala jsem, odložila sklenici a po chvíli se vzpamatovala natolik, abych položila další otázku.

„Kaplanovi zaplatili, aby zabil Ferrise?“

Strnulé přikývnutí.

„Kdo?“

„O tenhle nepatrný detail se s námi musí ještě podělit.“

„Tvrdil, že je nevinný jako beránek. Jak to, že promluvil?“

„Kdo ví?“

„Friedman mu věří?“

„Poslouchá.“

„Připomíná mi to mafiánské spiknutí – jak vystřižené z Rodiny Sopránů.“

„Jo, dá se to tak říct.“ Ryan pohlédl na hodinky. „Musím se tam vrátit.

Ryan byl pryč pět minut, když se z pracovny vynořil Jake. Dobré zprávy. Můžeme nahlédnout do přepisů z Masady. A Getzová nás přijme. Pověděl jí o rubáši, ale ne o kostech: V duchu jsem sice přemítala, nakolik je takové utajování moudré, ale musela jsem připustit, že jsme v Izraeli, takže tohle je jeho hřiště, ne moje. A Jake mne ubezpečil, že chce jen získat pár dní.

Podezřívala jsem ho, že mu jde i o pár ukradených kostních vzorků.

Jake do sebe hodil dva aspiriny, já vrátila rubáš do krabičky a mezitím jsme se dohadovali, co uděláme s kostmi. Chevra Kadiša o jejich existenci očividně neví, protože jinak už by na nás ječeli, ať je koukáme vrátit. A protože Maxe už dostali, neměli nadále důvod mě sledovat nebo kontrolovat. Rozhodli jsme, že Jakeův byt je bezpečný.

Zamkli jsme kosti do skříně s pohřebními schránkami, zajistili dveře i venkovní branku a vyrazili. Ačkoli sevřené čelisti prozrazovaly, že Jakea asi pořádně bolí hlava, trval na tom, že za volant pronajaté hondy usedne sám.

Přejeli jsme zpátky přes kontrolní stanoviště na silnici do Nábulusu a hlemýždím tempem se sunuli k ulici Sultána Sulejmána ve východním Jeruzalémě. Naproti severovýchodnímu konci stěny obklopující Staré město, před Květnou bránou zajel Jake do uličky, co vedla do kopce a končila u kovových dveří. Omlácená tabulka hlásila anglicky a hebrejsky, že tady je Rockefellerovo muzeum.

Jake vystoupil a něco řekl do zrezlého mikrofonu u dveří. Po pár minutách se dveře otevřely a my jsme vešli na překrásně upravený trávník.

Ustoupila jsem o krok k vedlejšímu vchodu a všimla si nápisu na budově: PALESTINSKÁ VLÁDA, ODBOR PAMÁTEK.

Časy se mění.

„Kdy tu budovu postavili?“ zeptala jsem se.

„Muzeum otevřeli v roce devatenáct set třicet osm. Většinou jsou tu památky objevené v době britské správy.“

„Od roku devatenáct set devatenáct do roku čtyřicet osm.“ Přečetla jsem si to v průvodci od Winstona. „Je to krásná budova.“

Opravdu byla. Bílý vápenec, samá věžička, zahrady, klenby.

„Mají tu i nějaké prehistorické exponáty. A pár úžasných pohřebních schrán. Ty fakt stojí za vidění.“

To určitě stojí, jenomže teď tu nebyla ani noha.

Jake mě vedl několika výstavními sály ke schodišti. Dutá ozvěna našich kroků se odrážela od kamenných stěn. Vzduch byl těžký a páchl po dezinfekci.

Nahoře jsme prošli několika klenutými průchody a zabočili doprava do jakési alkovny. Tabulka na dveřích označovala kancelář Esther Getzové.

Jake lehce zaklepal a opřel se do dveří.

Na druhé straně místnosti jsem spatřila ženu asi tak mého věku. Byla silná a čelist, jako měla ona, by klidně zvládla na jaře prosekat zamrzlou řeku Svatého Vavřince. Když nás spatřila, odstoupila od mikroskopu a vykročila k nám.

Jake nás představil.

Usmála jsem se a napřáhla ruku. Getzová jí potřásla, jako bych byla nakažená.

„Přivezli jste ten rubáš?“ Jake přisvědčil.

Getzová udělala na stole kousek místa. Jake tam položil dvě plastové krabičky.

„Nebudete tomu věř…“

Getzová ho přerušila. „Odkud že to pochází?“

Jake popsal hrobku, ale o přesném umístění se nezmínil.

„Cokoli dnes řeknu, bude jen předběžné.“

„Samozřejmě,“ odvětil Jake.

Getzová vypáčila jedno víčko a prohlížela si rubáš. Totéž provedla s druhou krabičkou. Pak si navlékla rukavice a opatrně vyjmula oba kousky. Trvalo jí čtvrt hodiny, než ten menší vzorek rozvinula.

Všimli jsme si toho všichni najednou. Jako děti v učebně chemie jsme se naklonili nad stůl.

„Vlasy.“ Ta slova nepatřila nám, Getzová jen přemýšlela nahlas.

Další čtvrthodinu trvalo, než většinu vláken přenesla pinzetou do skleněné ampule a pár si jich vložila pod mikroskop.

„Čerstvě ustřižené. Některé se lesknou. Žádné stopy vší ani hnid.“

Getzová vyměnila vlasy za větší kousek látky.

„Jednoduchá plátnová vazba.“

„Typická pro první století.“ Jake zapumpoval paží jako olympijský vítěz.

Getzová posunula vzorek a přeostřila mikroskop. „Vlákna jsou hodně rozložená, ale povrch není rovný; na len to nevypadá.“

„Vlna?“ ptal se Jake.

„V tuhle chvíli musím říct ano.“

Getzová pohybovala vzorkem sem a tam. „Žádné uzlíky ve vazbě. Žádné díry. Žádné správky.“ Pauza. „To je zvláštní.“

„Co?“ Jakeova paže ztuhla.

„Tahle příze je spředená jinak, než se to běžně dělalo v prvním století v Izraeli.“

„Co to znamená?“

„Byla dovezená.“

„Odkud?“

„Já bych to odhadovala na Itálii nebo Řecko.“

Další půl hodiny trvalo, než se Getzová pustila do menšího kousku.

„Plátno.“ Narovnala se. „Proč jsou ty kousky každý zvlášť?“

Jake se otočil na mě.

S tímhle jsem si věděla rady.

„Ten menší kousek pochází z nejhlubší části loculu a patřil ke kraniálním úlomkům. Ten větší pochází z místa těsně u otvoru a patřil k postkraniálním úlomkům.“

„Jeden obal na hlavu, druhý na tělo,“ hlásil Jake. „Přesně tak to popisuje Šimon Petr v Janově evangeliu, verš 20:6-7. ,Uviděl tam ležet lněná plátna, ale šátek, jímž ovázali Ježíšovu hlavu, neležel mezi plátny, nýbrž byl svinut na jiném místě.‘“

Getzová pohlédla na hodinky.

„Uvědomujete si, doufám, že tohle musí převzít do úschovy IPU. Můžete ty vzorky nechat u mě.“ Ani náznak diplomacie.

„Samozřejmě. Náš nález je plně zdokumentovaný.“ Důraz na „náš“. Ani Jake si nebral servítky. „Budu požadovat datování uhlíkem C14.“ Jake vyslal ke Getzové ten nejvítězoslavnější úsměv. „Mezitím budu jako na jehlách očekávat vaši zprávu.“

Getzová Jakeovu kouzlu kupodivu odolala.

„To nejste sám,“ odsekla a ukázala na dveře. Propouštěla nás.

Vyvlekla jsem Jakea na chodbu a jednou věcí jsem si byla naprosto jistá: Esther Getzové určitě nikdy nikdo neříkal Getzerka. Ne, tahle děvenka nemívala přezdívky.

Příští zastávka, Tovje Blotnik.

Kancelář ředitele IPU byla o čtyři alkovny dál než kancelář Getzové. Blotnik vstal, když jsme vešli, ale od svého psacího stolu se nehnul.

Je to legrační. Hlas v telefonu vyčaruje nějaký obraz. Někdy je ten obraz naprosto přesný, jindy na hony vzdálený skutečnosti.

Ředitel IPU byl malý, šlachovitý muž s šedou kozí bradkou a vlasy, které mu v chomáčích vyrůstaly kolem modré hedvábné jarmulky.

Představovala jsem si spíš Santa Clause. Tenhle ale vypadal jako židovský elf. Jake mě představil.

Blotnik se zatvářil dost překvapeně, pak se vzpamatoval a naklonil se dopředu, aby mi potřásl rukou.

„Šabat šalom.“ Nervózní úsměv. Santaclausovský hlas. „Prosím, posaďte se.“

Volba byla omezená, jelikož kromě dvou byly všechny židle zavalené papíry a knihami. Jake a já jsme si sedli.

Blotnik se pohodlně uvelebil za stolem. Poprvé si pořádně všiml mého obličeje.

„Zranila jste se?“ Americká angličtina. Nejspíš New York. „To nic není,“ odvětila jsem.

Blotnik otevřel ústa a zase je zavřel, protože si nebyl jistý, co by měl říct. „Ale už jste si odpočinula po dlouhém letu, že?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Děkuji.“

Blotnik pokyvoval hlavou a rozložil obě ruce na stole. Všechny jeho pohyby byly prudké a rychlé jako u kolibříka.

„Je od vás nesmírně laskavé, že mi vezete tu kostru. Opravdu, předčilo to veškerá má očekávání.“ Elfí úsměv na plné pecky. „Máte ji s sebou?“

„Vlastně ne,“ řekl Jake. Blotnik na něho pohlédl.

Jake popsal incident s Chevrou Kadišou; detaily týkající se hrobky vynechal.

Blotnikovi poklesla čelist. „To je absurdní!“

„Ano.“ Ledově. „Však znáte Chevru Kadišu.“

„Ani ne.“

Jakeovi vystřelilo obočí, ale nic neříkal.

„Kde je ta hrobka?“ Blotnik spojil prsty. Na desce stolu zůstaly dva dokonalé otisky dlaní.

„V Kidrónu.“

„Odtamtud pochází textilie, o které se zmiňovala Esther?“

„Ano.“

Blotnik položil ještě několik otázek týkajících se hrobky. Jake odpovídal vágně a ledovým hlasem.

Blotnik vstal.

„Je mi líto, ale zastihli jste mne na odchodu.“ Blotnik předvedl cosi, co zřejmě považoval za omluvný úsměv. „Je šábes. Chci se odtud dnes utrhnout dřív.“

„Šabat šalom“ řekla jsem.

„Šabat šalom,“ opáčil Blotnik. ,A děkuji vám za vaši snahu, doktorko Brennanová. IPU je vám velice zavázán. Taková dlouhá cesta. Taková ztráta. Vaše vstřícnost je opravdu nevšední.“

Byli jsme na chodbě.

Cestou k Hebrejské univerzitě jsme s Jakem probírali setkání s Blotnikem.

„Ty ho vážně nemáš rád,“ konstatovala jsem.

„Je to povýšený, sobecký podvodník.“

„Jasně, Jakeu, jen si ulev.“

„A nevěřím mu.“

„Proč?“

„Z profesního hlediska není úplně poctivý.“

„Jak to?“

„Používá práce druhých, publikuje, neuvádí zdroje. Mám pokračovat?“

Jakeovi se hnusili vědci, kteří využívají své mladší kolegy nebo studenty. Jeho kázání na toto téma jsem si už vyslechla. Dál jsem se k tomu nevyjadřovala.

„Getzová řekla Blotnikovi o tom rubáši.“

„Jo, došlo mi, že to udělá, ale tohle riziko jsem byl ochoten nést. Esther je v oboru starověkých textilií jednička a já potřebuju, aby prokázala pravost té látky. Krom toho, když to půjde přes Getzovou, Blotnik nemá šanci si tenhle nález přivlastnit.“

„Ale pokud jde o kosti, nevěříš ani jednomu z nich.“

„Ty kosti neuvidí živá duše, dokud je řádně nezdokumentuju.“

„Blotnik nevypadal zas tak naštvaně kvůli té masadské kostře,“ poznamenala jsem. „Ani ho moc nepřekvapilo, že mě vidí. To jsem nečekala.“

Jake na mě pohlédl.

„Když jsem mu z Montrealu volala, o datu svého příjezdu jsem určitě nemluvila.“

„Ne?“

Jake odbočil doleva.

„A co ta poznámka, jestli jsem si po dlouhém letu už odpočinula?“

„A co jako?“

„Jako kdyby Blotnik přesně věděl, jak dlouho už jsem tady.“

Jake začal mluvit; přerušila jsem ho.

„A cožpak v Izraeli existuje nějaký archeolog, který by nikdy neslyšel o Chevře Kadiše?“

„Přesně,“ odfrkl Jake. „Taky sis toho všimla, viď?“

„Co když byl Blotnik tak bezstarostný právě proto, že kostru má on sám?“

„Pochybuju. Je totálně neschopný.“ Jake po mně střelil pohledem. „Ale jestli ji má, nakopu mu prdel tak, že poplachtí až do Tel Avivu.“

Pak jsme probrali komentář Getzové.

„Zrovna upovídaná není, co?“

„Esther na to jde přímo.“

Takhle bych Getzerku fakt nepopsala.

„Ale to, co říkala, se ti líbilo,“ dodala jsem.

„To teda jo. Čisté vlasy. Žádné vši. Dovezená tkanina. A vlna byla tenkrát velký luxus. Rubáše se šily skoro výhradně z plátna. Ať už byl ten chlapík kdokoli, měl ve společnosti vysoké postavení.“ Jake po mně znovu střelil pohledem. „A díru v patní kosti. A k tomu příbuzné se jmény opsanými z evangelia.“

„Jakeu, musím připustit, že jsem skeptická. Nejdřív ta masadská kostra, teď kosti v rubáši. Není to náhodou tak, že sám sebe přesvědčuješ o něčem, čemu chceš zoufale věřit?“

„Nikdy jsem nevěřil, že ta masadská kostra je Ježíšova. Tak to interpretoval Lerner podle pomateného výkladu Donovana Joyce. Ale myslím si, že to jsou kosti někoho, kdo neměl na té skále co dělat. A právě proto si kvůli němu Izraelci – a možná i Vatikán – cvrnknou do gatí.“

„Někdo, kdo nepatřil k zélótům.“

Jake přisvědčil.

„Kdo?“

„To právě musíme zjistit.“

Chvíli jsme jeli v naprostém tichu. Pak jsem se vrátila k rubáši.

„Ten rubáš, co jsem našla v hrobce, se podobá Turínskému plátnu?“ zeptala jsem se.

„Turínské plátno je opravdové plátno a má mnohem složitější, kep-rovou vazbu – třívaznou. Dává to smysl, protože pochází ze středověku, někdy z let dvanáct set šedesát až třináct set devadesát našeho letopočtu.“

„Datování uhlíkem C14?“

Jake přisvědčil. „Potvrzeno laboratořemi v Tucsonu, Oxfordu a Curychu. A Turínské plátno byl jeden kus látky pro celé tělo. My tu máme dvoudílný obleček.“

„Jaký panuje v současnosti názor na obrazce na Turínském plátně?“ zeptala jsem se.

„Že nejspíš vznikly v důsledku oxidace a dehydratace vláken celu-lózy v samotné látce.“

Další bod pro Vatikán.

Cesta na univerzitu netrvala tak dlouho jako hledání místa na zaparkování. Nakonec Jake vklínil svou hondu do prostoru původně zamýšleného pro skútr a společně jsme vykročili směrem k východní části kampusu.

Na modré obloze bez mráčku zářilo slunce. Vzduch voněl čerstvě posekanou trávou.

Procházeli jsme skvrnami světla a stínu, míjeli učebny, kanceláře, pokoje a laborky. Venku u stolečků studenti popíjeli kávu anebo se potloukali kolem s barevnými šátky na hlavě, batůžky na zádech a pantoflemi na nohou. Nějaký kluk házel svému psovi létající talíř.

Stejně dobře jsme mohli být v jakémkoli jiném univerzitním kampusu kteréhokoli města na světě. Na samém vrcholku hory Skopus je Hebrejská univerzita ostrovem klidu v městském moři stráží, barikád, smogu a betonu.

Jenomže v téhle zemi není nikdo tak docela imunní. Kráčeli jsme dál a mozek mi na pozadí téhle idylky servíroval docela jiné obrázky. Televizní zpravodajství: třicátý první červenec roku dva tisíce jedna. Den jako ten dnešní. Studenti skládali zkoušky nebo se zapisovali na letní kurzy. Na stolku v kavárně zůstal jeden zapomenutý balíček. Sedm mrtvých, osmdesát zraněných. K útoku se přihlásilo hnutí Hamáš a tvrdilo, že šlo o odvetu za izraelský atentát na Salaha She-hadeha v Gaze. Zemřelo tam čtrnáct Palestinců.

A dál se tluče na buben.

Vrátného v Ústavu archeologie dělala žena jménem Irena Poratová. Asi tak o deset let starší a s vkusem upřednostňujícím chlupaté, kytičkované svetříky byla Poratová každopádně mnohem méně hrozivá než Esther Getzová.

Několikrát zaznělo šalom.

Poratová mluvila s Jakem hebrejsky.

Jake jí odpovídal a já se dohadovala, že jí připomíná svůj telefonát. Jake vysvětloval účel naší návštěvy a Poratová bedlivě studovala nějaké drobky, které si vydloubla z ucha. Zachytila jsem slovo „Masada“ a Jadinovo jméno.

Když Jake skončil, Poratová se na něco zeptala.

Jake jí odpověděl.

Poratová něco řekla a kývla hlavou směrem ke mně.

Jake jí odpověděl.

Poratová se naklonila k Jakeovi a hovořila s ním o poznání tišeji. Jake přisvědčil, v tváři vážný výraz. Poratová mi věnovala svůj nejvřelejší uvítací úsměv. Oplatila jsem jí stejně – důvěřivá spolupachatelka. Poratová nás zavedla o dvě poschodí níž, do temné místnosti bez oken. Stěny a podlaha byly šedé a jediným vybavením byly otlučené stoly, skládací židle a řady polic od země až ke stropu. Dva rohy zcela zaplnily velké krabice.

„Prosím.“ Poratová na mě ukázala prstem, kterým předtím sondovala v uchu, a pak ho namířila na stůl. Posadila jsem se.

Poratová a Jake zmizeli mezi policemi. Když se znovu objevili, Jake nesl tři velké šanony z hnědé lepenky. Poratová vlekla ještě jeden.

Hodila svůj náklad na stůl, věnovala nám poslední instrukci, poslední úsměv a odešla.

„Milá paní,“ poznamenala jsem.

„Jo, ale trochu to přehání s angorou,“ ucedil Jake.

Každý šanon byl nadepsaný hebrejsky, černou tlustou fixou. Jake je poskládal vedle sebe, vybral ten první a vytáhl sešity, které byly uvnitř.

Jeden si vzal Jake, další já.

Obyčejný papír, evropský formát. Hebrejské písmo.

Prolistovala jsem pár stránek.

Nepřečetla jsem vůbec nic.

Rychlokurz. Jake mi napsal pár vět, které mi měly posloužit jako vodítko: Joram Zafrir. Nicu Haas. Jeskyně 2001. Kostra. Kosti. A taky mi ukázal, jak číst hebrejská data.

Jake se pustil do prvního sešitu. Já si vzala druhý v pořadí. S pomocí svého seznamu jsem zahájila průzkum a připadala jsem si jako v mateřské školce. Která písmenka vypadají stejně? Která jsou jiná?

Několikrát jsem ztropila planý poplach. Asi po hodině jsem se poprvé doopravdy strefila.

„Co je tohle?“ zeptala jsem se a posunula sešit k Jakeovi.

Jake přelétl text a poposedl si.

„Je to zápis ze schůzky z dvacátého října šedesát tři. Mluví se tam o Jeskyni 2001.“

„Co tam píšou?“

„Joram Zafrir podává zprávu o postupu prací v jiné jeskyni, číslo 2004. Poslouchej.“

To jsem měla opravdu v úmyslu.

„Zafrir říká, že nálezy jsou: ,…krásnější než ty, které byly nalezeny v jeskyních 2001 a 2002.‘“

„Takže Jeskyni 2001 prozkoumali ještě před dvacátým říjnem,“ poznamenala jsem.

„Ano.“

„Ale vykopávky začaly přece začátkem října, ne?“ Jake přikývl.

„Takže tu jeskyni museli objevit během prvních dvou týdnů vykopávek.“

„Jenomže se o ní poprvé zmiňují až na tomhle místě.“ Jake se zamračil. „Pokračuj. Já se vrátím ke stránkám, co už jsem prošel.“

Další odkaz na Jeskyni 2001 byl z šestadvacátého listopadu šedesát tři, tedy o více než měsíc později. Haas byl přizván do skupiny.

„Haas tu referuje o třech kostrách z místa číslo osm, to je severní palác, a místa 2001, to jsou kosti z jeskyně.“ Jakeův prst jel po řádce. „Říká, že je tam čtyřiadvacet až šestadvacet osob a šestiměsíční plod. Čtrnáct mužů, šest žen, čtyři děti a několik neznámých.“

„Jenže my už víme, že ta čísla nesouhlasí,“ poznamenala jsem.

„Jo.“ Jake zvedl hlavu. „Ale mnohem zajímavější je něco jiného: kde jsou předchozí debaty o jeskyni a jejím obsahu?“

„Možná nám to uniklo,“ řekla jsem.

„Možná.“

„Víš co? Začneme znovu číst všechny zápisy před dvacátým říjnem,“ navrhla jsem.

Udělali jsme to.

Nebyla tam jediná zmínka o objevení jeskyně ani o vykopávkách.

Ale něco jsem přece jen zjistila.

Stránky byly očíslované. Arabskými číslicemi.

Arabské číslice dovedu přečíst.

Znovu jsem se vrátila k období, které nás zajímalo.

Stránky z prvních dvou říjnových týdnů chyběly.

Se sílícím pocitem hrůzy jsme znovu prohlédli všechny sešity ve všech šanonech.

Žádné stránky nebyly vloženy na nesprávných místech.

Byly prostě pryč.

30

„Půjčují tady materiály i domů?“ zepatala jsem se.

„Ne. A Poratová mě ujistila, že nám dala úplně všechno.“

„Jestli ty stránky někdo odstranil, tak to musel být někdo odsud.“

Chvíli jsme tuhle možnost mlčky zvažovali.

„Jadin oznámil objev palácových koster na tiskové konferenci v listopadu šedesát tři,“ pokračovala jsem. „Je zřejmé, že ho zajímaly lidské ostatky.“

„Jasně že jo. Jak jinak by doložil sebevraždy v Masadě?“

„Takže Jadin mluvil o třech lidech, které našel nahoře, v oblasti obývané hlavní skupinou. Malá statečná zélótská ,rodinka‘.“ Při posledním slově jsem dvěma prsty naznačila uvozovky. „Ale ignoroval ostatky v Locusu 2001 – přes dvacet lidí nalezených v jeskyni pod dvojitou zdí, na jihovýchodním výběžku. Tihle se popularity v tisku nedočkali.“

„Trefa.“

„Co Jadin řekl médiím?“

Jake si třel oba spánky konečky prstů. Skrz bělavou kůži mu prosvítaly modré žíly. „Nevím to přesně.“

„A neměl třeba pochybnosti o stáří těch kostí?“

„Ve své zprávě z prvního období Jadin uvedl, že všechny nálezy v jeskyni ukazují na období první vzpoury. A měl pravdu. Začátkem devadesátých let byly zveřejněny výsledky datování uhlíkem C14 pro kousky látek, které byly promíchané s kostmi. Mluvilo se tehdy o období mezi rokem čtyřicet a sto patnáct našeho letopočtu.“

Chybějící stránky. Ukradené kostry. Zavražděný dealer. Mrtvý kněz. Připadalo mi, že nakukuju do síně s nakloněnými zrcadly. Co je skutečné? Co je pokřivený obraz? Co vedlo k čemu?

Jednu věc jsem intuitivně cítila.

Nějaké neviditelné vlákno tohle všechno bezpochyby spojovalo s kostmi z jeskyně.

A s Maxem.

Všimla jsem si, že Jake pokradmu juknul na hodinky.

„A jde se do postele,“ řekla jsem velitelským hlasem a začala za-strkávat sešity do šanonů.

„Jsem v pohodě.“ Řeč jeho těla tvrdila pravý opak.

„Rozpadáš se mi tu přímo před očima.“

„Příšerně mě bolí hlava. Nevadilo by ti, kdybys mě odvezla domů a pak si vzala moje auto?“

Vstala jsem.

„Bez problémů.“

Jake mne vybavil mapou, instrukcemi a klíčky od své hondy. Usnul ještě dřív, než jsem odešla z jeho bytu.

Instrukce zvládám skvěle. Mapy zvládám taky skvěle. Absolutně ovšem nezvládám nápisy v cizích jazycích a navíc psané zcela neznámým písmem.

Cesta z Bejt Chaniny do American Colony měla trvat asi dvacet minut. Po hodině jsem byla beznadějně ztracená. Nějak jsem se dostala na Sderot Jigal Jadin. Pak jsem se ocitla na Sa’arei Jerušalaim, a to jsem vůbec nezatáčela.

Zkontrolovala jsem název spojovací ulice, vjela tam, na volantu rozložila Jakeovu mapu a pokoušela se zjistit, kde jsem.

Ve zpětném zrcátku jsem si všimla, jak nějaké auto zajíždí k obrubníku asi deset metrů za mnou. Mozek provedl automatické načtení dat. Sedan. Tmavomodrý. Uvnitř dva lidé.

Cedule hlásala, že jsem nedaleko výpadovky na Tel Aviv. Jenomže které výpadovky? Na mapě byly dvě.

Pátrala jsem po dalších orientačních bodech.

Načítání dat. Ze sedanu nikdo nevystoupil.

Všimla jsem si směrovky k hlavnímu autobusovému nádraží a Holiday Inn. Tam i tam mi určitě poradí, kudy dál.

Z hlavy se mi skoro kouřilo. Měla jsem plán.

Vyrazila jsem s úmyslem dojet k jednomu z těch dvou záchytných bodů.

Načítání dat. Sedan vyjel za mnou.

Pocítila jsem první náznak obavy. Byl pátek a blížil se soumrak. Na ulicích bylo vymeteno – jako o šábesu.

Zahnula jsem doprava.

Sedan zahnul doprava.

Dvakrát v životě mě někdo sledoval v autě. Ani v jednom případě to nebylo s úmyslem prospět mému zdraví.

Řízla jsem to doprava a hned na dalším rohu doleva.

Sedan udělal totéž.

Tohle se mi nelíbilo.

Sevřela jsem volant oběma rukama a přidala plyn.

Sedan se mě držel.

Jedna levotočivá.

Sedan zahnul za stejný roh jako já.

Znovu jsem zabočila. Byla jsem ztracená v bludišti menších uliček.

V dohledu jediná dodávka. Sedan se přibližoval.

Hlavou mi proletěla jediná myšlenka: vypadni odsud!

Přidala jsem rychlost, objela dodávku, řítila se dopředu a hledala útočiště.

Známá cedule. Červený kříž. První pomoc. Klinika? Nemocnice? To je fuk, hodí se obojí.

Mrkla jsem do zpětného zrcátka.

Sedan jsem měla za zadkem.

Uprostřed náměstíčka jsem zahlédla kliniku. Zajela jsem na parkoviště, nechala auto autem a doběhla ke dveřím.

Sedan profrčel kolem. Skrz vytočené okénko jsem na vteřinu zahlédla obličej.

Rozzlobená ústa. Hadí oči. Nestříhaná bradka fundamentalisty.

V sedm jsem se sešla s Ryanem v hotelové hale. Pořád jsem si ještě nebyla jistá, jestli mě sledovali anebo ne. Někdo mi prohledal pokoj. Vrčel na mě šakal. S Jakem nás kamenovali. Maxe ukradli. Rozmlátili jsme auto. Během dlouhé koupele jsem přesvědčovala samu sebe, že mé pochroumané nervy si jen špatně vysvětlily některé události.

Možná ten sedan prostě jel stejným směrem jako já. Možná se řidič taky ztratil. Možná v něm seděly izraelské obdoby našich testosteronem nabitých frajírků, co si u nás doma v pátek večer vyrazí na divokou jízdu. „Nebuď naivní,“ říkala jsem si v duchu a zhluboka jsem se nadechla. Tohle auto mělo jeden konkrétní zájem: můj vůz.

Ryan ani já jsme neměli chuť na těžká jídla. Recepční nám poradila nedalekou arabskou restauraci.

Když ta žena mluvila, pořád po mně házela očima. Jakmile jsem její pohled opětovala, sklopila zrak. Měla jsem pocit, že mi chce něco říct. Pokoušela jsem se vrhat přátelské, vstřícné pohledy, ale ať už měla na srdci cokoli, nesvěřila se mi s tím.

Restaurace byla označená vývěsním štítem velikosti mého mýdla. Našli jsme ji, teprve když jsme se třikrát zeptali na cestu. Ozbrojený vrátný nás zavedl dovnitř.

Uvnitř bylo šero a narváno. Kolem dvou stěn byly boxy, prostředek zaplňovaly stoly. Klientelu tvořili většinou muži. Těch pár přítomných žen mělo na sobě hidžáby. Majitel očividně netušil, co to je nekuřácké oddělení.

Uvedli nás k boxu, v němž byla taková tma, že se nedalo přečíst jediné slovo. Mrkla jsem na jídelní lístek a gestem vybídla Ryana, aby si ho vzal.

Číšník měl bílou košili a černé kalhoty. Zuby měl zažloutlé od hromady vykouřených cigaret a ve tváři vrásky.

Ryan pronesl něco arabsky. Rozuměla jsem jedinému slovu: „Cola“. Číšník položil otázku. Ryan zvedl palec. Číšník si něco načmáral do bločku a odkráčel.

„Co jsi objednal?“ zeptala jsem se.

„Pizzu.“

„Slovník ? la Friedman?“

Ještě se umím zeptat, kde jsou záchody.“

„Jaké?“

„Splachovací.“

„Jaké pizzy?“

„To nevím.“

Pověděla jsem Ryanovi o návštěvě v Rockefellerově muzeu.

„Getzová si myslí, že ten rubáš pochází z prvního století, je vyrobený z vlny a plátna a patrně byl dovezený.“

„Což znamená, že byl pěkně drahý.“

„Ano. A ty vlasy byly čisté, stříhané a bez vší.“

Ryan to pochopil hned. „Dobré nitě. Dobrý holič. Ten chlapík v rubáši byl horní třída a měl perforovanou patní kost. Jake si myslí, že je to J. K.“

Převyprávěla jsem mu Jakeův výklad o dějinách Kidrónu a Hinómu. Pekelné údolí. Pak jsem začala odpočítávat na prstech.

„V kidrónské hrobce se najde vysoce postavený člověk a Jake si je jistý, že to byla Ježíšova rodinná hrobka. V té hrobce byly pohřební schrány popsané jmény z evangelia. Jake věří, že právě odsud pochází Jakubova schránka, která možná patří Ježíšovu bratrovi.“

Spustila jsem ruce. „Jake je přesvědčený, že ten v rubáši je Ježíš Nazaretský.“

„A co si myslíš ty?“

„No tak, Ryane. Jak velká je tu pravděpodobnost? Pomysli na ty důsledky.“

Oba jsme to chvíli dělali. Ryan promluvil první.

„Jak s tou kidrónskou hrobkou souvisí Max?“

„Myslím, že nijak. A to je další věc. Jak velká je pravděpodobnost, že se přesně ve stejnou dobu objeví dvě kostry, které si dělají nárok na to, že jsou Ježíš Kristus?“

„To není tak docela pravda. Maxe vykopali už v šedesátých letech. Teď jen znovu vyplul na povrch.“

„Ferrise zabijí. Kaplan mi ukáže fotku. Najdu Maxe a vyloučím ho. Za tři neděle najdu chlapíka v rubáši, který je Ježíš Kristus. To je přece absurdní.“

„Jake tolik toužil po Maxovi, že byl ochoten ti zaplatit cestu do Izraele. Kdo podle něj Max je?“

„Někdo důležitý, kdo neměl v Masadě co dělat.“

Shrnula jsem výlet na Hebrejskou univerzitu a řekla Ryanovi o chybějících stránkách v masadských zápiscích.

„Divné,“ poznamenal.

Také jsem mu popsala setkání s Tovje Blotnikem a nezapomněla se zmínit o averzi, kterou k němu chová Jake.

„Divné,“ poznamenal.

Chvíli jsem váhala, jestli mám Ryanovi prásknout i ten sedan. Co když to celé byl jen výplod mé fantazie?

A co když ne?

Lepší se mýlit než dostat kamenem do palice. Nebo třeba ještě něco horšího.

Popsala jsem mu celý incident.

Ryan poslouchal. Usmíval se? Těžko říct.

„Asi to nic nebylo,“ řekla jsem.

Ryan se natáhl přes stůl a vzal mě za ruku. „Je ti dobře?“

„Víceméně,“ řekla jsem.

Ryan mi hladil palcem kůži na ruce. „Víš, že bych byl raději, kdyby ses tu nepotloukala sama.“

„Já vím,“ přikývla jsem.

Číšník hodil na stůl dva tácky a na každý z nich zaparkoval plechovku coly. Při hodinách hebrejštiny se Ryan zatím očividně nepro-pracoval ke slovíčku „dietní“.

„Ty si nedáš pivo?“ zeptala jsem se.

„Nemají ho tu.“

„Jak to víš?“

„Žádné cedule.“

„Detektiv nikdy nespí, co?“ řekla jsem s úsměvem.

„Ne, to zločin nikdy nespí.“

„Myslím, že zítra zajedu do Jerusalem Post, prohlídnu archiv a mrknu se, co v šedesátých letech Jadin říkal o kostrách z masadské jeskyně,“ prohlásila jsem.

„A proč nezkusíš univerzitní knihovnu?“

„Jake tvrdil, že Post archivuje staré články podle témat. Mělo by to být o hodně rychlejší než se hrabat v horách mikrofišů.“

„Jenomže Post bude v sobotu zavřený,“ poznamenal Ryan.

Samozřejmě. Změnila jsem téma.

„Jak probíhal výslech?“

„Kaplan trvá na tom, že ho najali, aby odbouchl Ferrise.“

„Kdo?“

„Prý se mu nepředstavila,“ řekl Ryan.

„Ona?“

Mám za to, že Ryan přisvědčil.

„A co mu ta záhadná žena řekla?“

„Že potřebuje střelce.“

„Ale proč by chtěla po Kaplanovi, aby zabil Ferrise?“

„Protože ho chtěla mít mrtvého.“

Obrátila jsem oči v sloup. Marná práce, byla tam tma jak v pytli.

„Kdy ho požádala o tuhle laskavost?“

„Prý to bylo druhý týden v lednu.“

„Zhruba ve stejné době, kdy Ferris žádal Kaplana, aby prodal tu kostru.“

„Jo.“

„Ferrise zastřelili v polovině února.“

„Jo.“

Číšník se přivalil s ubrousky, talíři a příbory a pak mezi nás postavil pizzu. Byla s olivami, rajčaty a maličkými zelenými věcičkami, které jsem šacovala na kapary.

„Jak se s ním ta žena zkontaktovala?“ zeptala jsem se, když číšník odešel.

„Zavolala mu do obchodu.“

Ryan servíroval porce pizzy.

„Počkej moment. Cizí ženská mu zavolá, zeptá se na morčata a pak řekne: ,Mimochodem, chci abyste někdo odpravil?‘“

„To je jeho verze.“

„Tohle je divné.“

„Je to jeho verze.“

„Ta žena se nepředstavila?“

„Ne.“

„Řekl ti o ní Kaplan ještě něco?“

„Prý mu připadala jako feťačka.“

Pizza byla vynikající. Chviličku mi trvalo, než jsem se prokousala všemi chutěmi. Rajčata, cibule, zelená paprika, olivy, sýr feta a koření, které jsem nedokázala pojmenovat.

„Co mu nabídla?“

„Tři tácy.“

„A Kaplan na to?“

„Deset táců.“

„On dostal deset tisíc dolarů?“

„Ta dáma kontrovala třemi tácy hned a třemi po splnění úkolu.“

„Co Kaplan udělal?“

„On tvrdí, že si vzal zálohu a pak ji vypekl.“

„On ji podvedl?“

„A co by tak mohla dělat? Zavolat poldy?“

„Zbylé tři tácy měla v záloze.“

„Dobrý postřeh.“ Ryan nandal další várku.

„Setkal se Kaplan s tou ženskou někdy tváří v tvář?“

„Ne. Peníze mu nechala pod odpadkovým košem v Jarryho parku.“

„Jak vystřižené z bondovky.“

„Podle něj se to odehrálo přesně takhle.“

Jedli jsme a pozorovali lidi okolo sebe. Naproti seděla žena a její tvář vypadala v té tmě jako bledé vejce. Víc jsem neviděla. Hidžáb, uvázaný pod bradou, jí zakrýval vlasy. Měla tmavou halenu s dlouhými rukávy, jejichž manžety byly u zápěstí pevně zapnuté na knoflíčky.

Naše oči se setkaly. Ona pohled neodvrátila. Já ano.

„Myslela jsem, že Kaplan je výhradně na čistou práci,“ řekla jsem.

„Možná už ho to začalo nudit a rozhodl se změnit povolání.“

„A co když si to Kaplan celé vymyslel, aby měl od tebe pokoj.“

„To už zkoušeli i menší šílenci,“ opáčil Ryan a rozdělil poslední dva kousky pizzy.

Opět jsme jedli mlčky. Když jsem dojedla, opřela jsem se zády o stěnu.

„Mohla by ta záhadná žena být Miriam?“

„Přesně tuhle otázku jsem Kaplanovi položil. Důrazně to odmítl. Naše vdova je prý čistá jako lilium.“

Ryan zmuchlal ubrousek a hodil ho na talíř.

„Napadá tě někdo?“ zeptala jsem se.

„Madonna. Katie Couricová. Tetka Hubbardová. Na světě přece existuje spousta ženských, co volají bezvýznamným podvodníčkům, kteří nemají v rejstříku žádné záznamy o hrdelních zločinech, a nabízejí jim peníze, aby spáchali vraždu.“

„Čím dál divnější,“ podotkla jsem.

31

,,Alláhúú-úúú-akbááár-“

Modlitba z magneťáku vybuchla přímo za mým oknem.

Otevřela jsem jedno oko.

Věci v mém pokoji pomalu osvětloval úsvit. Jednou z nich byl Ryan

„Jsi vzhůru?“

„Hamdulilah.“ Ryanův hlas byl zastřený a hluboký.

„Aha,“ řekla jsem.

„Sláva bohu,“ zněl zamumlaný překlad.

„Kterému?“ zeptala jsem se.

„Na pět ráno je to zapeklitá otázka.“

Ano, byla to zapeklitá otázka. A já o ní dumala ještě dlouho poté, co Ryan včera večer usnul.

„Jsem si jistá, že to je Max.“

„Ten muezzin?“

Praštila jsem Ryana polštářem. Překulil se.

„Někdo tolik stál o Maxe, že byl ochoten kvůli němu zabíjet.“

„Ferrise?“

„V první řadě.“

„Poslouchám.“ Ryanovy oči byly modré a ospalé.

„Jake má pravdu. Tohle už je moc i na Chevru Kadišu.“

„A já myslel, že kluci od CHK chtějí každého.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tady nejde o mrtvé židy obecně, Ryane, tady jde o Maxe.“

„Takže kdo je Max?“

„Kdo byl Max.“ Znělo to provinile.

„Nebyla to tvoje vina.“

„Přišla jsem o něj.“

„A cos mohla dělat?“

„Odvézt ho hned do IPU. Netahat ho s sebou do Kidrónu. Anebo aspoň udělat něco, aby byl v bezpečí.“

„No jo, ten sapík jsi neměla nechávat v tanku.“

Znovu jsem po něm mrštila polštář. Zkonfiskoval ho, zmuchlal a strčil si ho pod hlavu. Zavrtala jsem se vedle něho.

„Fakta, madam,“ vybídl mě Ryan.

Tuhle hru jsme hráli pokaždé, když jsme byli v koncích. Odstartovala jsem časovou řadu.

„V prvním století našeho letopočtu v Masadě zemřeli lidé a byli pohřbeni do jeskyně, a to patrně během sedmi let, co horu okupovali zélóti. Ve třiašedesátém Jigael Jadin se svým týmem odkryl jeskyni, ale zapomněl ohlásit nález kostí. Fyzický antropolog Nicu Haas kosti prohlédl a ústně sdělil Jadinovi a jeho týmu, že ty promíchané ostatky představují dvacet čtyři až dvacet šest osob. Haas se vůbec nezmínil o jedné izolované, spojené, kompletní kostře, kterou později Jakeu Drumovi popsal dobrovolník z vykopávek, co pomáhal při odkrývání jeskyně.“

Ryan se chopil hozeného lana.

„Ta izolovaná, spojená a kompletní kostra, dále označovaná jako Max, skončila v Musée de l’Homme v Paříži. Odesílatel neznámý.“

„V roce devatenáct set sedmdesát tři Jossi Lerner ukradl Maxe z muzea a předal ho Avramu Ferrisovi,“ pokračovala jsem.

„Ferris propašoval Maxe do Kanady a později ho svěřil do péče otci Sylvainu Morissonneauovi v l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges,“ přidal se Ryan.

„Dvacátého šestého února Morissonneau odevzdal Maxe Brennanové. O několik dní později našli Morissonneaua mrtvého.“

„Přeskakuješ,“ pokáral mě Ryan.

„Jo, máš pravdu.“ Chvíli jsem v duchu porovnávala data. „Patnáctého února našli v Montrealu zastřeleného Avrama Ferrise.“

„Šestnáctého února muž jménem Kessler předal Brennanové fotku kostry, ze které se později vyklubal Max.“ Ryan.

„Hirš Kessler se proměnil na Heršla Kaplana, bezvýznamného podvodníčka a obchodníka s nelegálními starožitnostmi.“

„Kaplan zdrhnul z Kanady a byl zatčený v Izraeli.“ Ryan. „Odletěl jen pár dní před tím, než druhého března zemřel otec Morissonneau.“

„Devátého března Ryan s Brennanovou přiletěli do Izraele. Druhý den Drum odvezl Brennanovou k hrobce a Maxe ukradli hoši z Chevry Kadiši. Podle všeho. Téhož dne někdo prohledal Brennanové pokoj,“ dodala jsem.

„Další den, tedy jedenáctého března, při odborně vedeném výslechu,“ Ryan vykouzlil ten nejskromnější ze svých úsměvů, „Kaplan přiznal, že ho Ferris žádal, aby prodal Maxe. Kaplan tvrdil, že někdy v polovině ledna rozhodil sítě a rozhlásil, že je kostra k mání.

Téhož dne Brennanovou sledovali muži, kteří vypadali jako muslimové. Jo a zapomněli jsme na Džamala Hasana Abu-Jarura a Muhameda Hazmana Salajdecha.“

„Ti muži parkovali před l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges,“ podotkla jsem.

„Turisti,“ Ryan dal to slovo konečky prstů do uvozovek.

„Chronologicky to vychází na dva týdny po Ferrisově vraždě.“

„Přesně tak,“ souhlasil Ryan. „Při ještě odborněji vedeném výslechu téhož dne Kaplan přiznal, že si ho najala nějaká žena, aby zabil Ferrise, nicméně popřel, že ji znal a že střílel.“

„Plácli si začátkem ledna, několik týdnů před tím, než Ferrise zastřelili.“ Chvíli jsem přemýšlela. „Ještě něco?“

„To jsou fakta, madam. Tedy pokud se nechcete dostat až ke kostem v rubáši. Ale ty patrně nemají s Maxem ani Ferrisem co dělat.“

„To je pravda.“ Posunula jsem naši hru do druhé fáze. „Hlavní hráči?“

Ryan začal. „Jossi Lerner, ortodoxní žid a osvoboditel Maxe Masadského.“

„Avram Ferris, oběť vraždy a také jeden z majitelů Maxe,“ pokračovala jsem.

„Heršl Kaplan, alias Hirš Kessler, podezřelý z vraždy a potencionální prodejce Maxe.“ Ryan.

„Miriam Ferrisová, truchlící vdova, co má pletky s Heršlem Kaplanem,“ řekla jsem.

„A vyinkasuje čtyřmilionovou pojistku.“

„Ano.“

„Sylvain Morissonneau, možná oběť vraždy a zároveň jeden z majitelů Maxe.“

„Kaplanova záhadná žena.“

„Trefa,“ chválil mě Ryan.

„Vedlejší role?“

Ryan se zamyslel.

„Pan Litvak, izraelský partner, co obvinil Kaplana z krádeže.“

„Jak sem pasuje Litvak?“ zeptala jsem se.

„Další osoba, co mohla mít zájem o Maxe,“ vysvětloval Ryan.

„Fajn. Takže dál. Tovje Blotnik.“

„Ředitel IPU?“

„Ze stejného důvodu,“ řekla jsem.

„Jake Drum,“ pokračoval Ryan.

„Ani náhodou,“ oponovala jsem.

Ryan pokrčil rameny.

„Epizodní role?“ zeptala jsem se.

„Dora Ferrisová, matka oběti.“

„Courtney Purvianceová, zaměstnankyně oběti.“

„Začínáme blbnout.“

„Jo,“ souhlasila jsem. „Ale jedna věc je jasná. Všechno to souvisí s Maxem.“

„Hypotézy?“ Ryan zahájil třetí fázi.

Začala jsem.

„Hypotéza číslo jedna. Skupina ultraortodoxních židů odhalí Maxovu identitu a obává se, že jeho přítomnost v Masadě poškodí obrázek posvátného místa judaismu.“

„Jenomže my víme, že Max není J. K. Takže kdo to je?“

„Nějaký nazarén. Předpokládejme, že tahle ultraortodoxní skupina zjistí, že ti, kdo žili v jeskyni, nepatřili k hlavní skupině židovských zélótů. Byli to ve skutečnosti židovští následovníci Krista, možná dokonce členové jeho rozvětvené rodiny.“

„Jadin to věděl? A IPU?“

„Tím by se vysvětlovalo, proč Jadin nechtěl debatovat o ostatcích z jeskyně a proč vláda odmítla jejich další zkoumání.“

„Ještě jednou prosím. Proč by následovníci Krista v Masadě byli něco špatného?“

„Izraelci si udělali z Masady symbol židovské svobody a odporu proti vnějšímu útlaku. A teď se ukáže, že tam nahoře žili i křesťani. Oni věří, že znovu pohřbili kosti posledních obránců Masady, a najednou zjistí, že mají pod svým pomníkem pochované první křesťany? Určitě by je to naštvalo, tedy hlavně izraelské židy.“

„Podle hypotézy číslo jedna se nějaká okrajová skupinka černoklo-boučníků ze všech sil pokouší udržet celou věc v tajnosti.“

„Jen mě to tak napadlo.“

Vzpomněla jsem si na ujetou teorii Donovana Joyce a způsob, jakým na ni reagoval Lerner.

„Vzpomínáš na tu knihu, co jsem četla? Jmenovalo se to Ježíšův svitek.“

„To je ta o Ježíšovi v důchodu?“

„Ano.“ Zvedla jsem dva prsty. „Hypotéza číslo dvě. Skupina mili-tantních, pravicových křesťanů se dozví o Maxově existenci a uvěří, že je to Ježíš. Mají strach, že kostru někdo použije, aby zpochybnil Písmo svaté.“

„Tomuhle věřil Jossi Lerner,“ poznamenal Ryan.

„Ano,“ přisvědčila jsem. „A možná i Ferris. A svého času i Morissonneau.“

„Jenomže Max není J. K.“

„My víme, že Max nemůže být Ježíš. Ale Lerner si tím byl jistý a koukni, jak reagoval. Možná si to myslí i někdo další a tenhle někdo sáhne i po baseballové pálce, aby nechal ty kosti zmizet.“

„Hypotéza číslo tři.“ Ryan otočil můj scénář naruby. „Skupina islámských fundamentalistů se dozví o Maxově existenci a uvěří, že je to Ježíš. Chtějí kosti použít k tomu, aby podkopali křesťanskou teologii.“

„Jak?“

„Ježíš v Masadě by otřásl samotným základem zmrtvýchvstání. Existuje snad lepší způsob, jak podrazit křesťanství nohy?“

„A tihle muslimští fanatici se nezastaví před ničím, aby se zmocnili Maxe. Jo, to by šlo.“

Představila jsem si Sylvaina Morissonneaua v jeho kanceláři v l’Ab-baye Sainte-Marie-des-Neiges. Udělala jsem si v duchu poznámku, že se mám spojit s LaManchem a zeptat se, jestli nařídili exhumaci a pitvu.

„Hypotéza číslo čtyři.“ Nabídla jsem hybrid své hypotézy číslo dvě a Ryanovy hypotézy číslo tři. „Skupina islámských fundamentalistů se dozví o Maxově existenci a uvěří, že je to někdo z nazarejských, možná dokonce i člen Ježíšovy rodiny. Bojí se, že křesťané i židé by se tohohle faktu mohli chytit a změnit interpretaci Masady – zélóti a první křesťané tu bojovali bok po boku proti útlaku. Bojí se, že kostru využijí, aby oživili náboženský zápal v židovsko-křesťanském světě.“

„A přísahají, že tomu zabrání,“ dodal Ryan. „To by šlo.“

Ještě chvíli jsme dumali o svých hypotézách. Fanatičtí křesťané, židé nebo muslimové, co věří, že tohle jsou kosti Ježíše nebo někoho z jeho rodiny či následovníků? Každá z těch variant byla hrozivější než ta předchozí.

Ryan prolomil ticho.

„Takže kdo je Kaplanova záhadná žena?“ zeptal se. „A co ji pojí s Ferrisem? A co ji pojí s Maxem?“

„Vynikající otázka, detektive.“

„Dnes odpoledne bych měl dostat výpis telefonických hovorů.“

Ryan si mě přitáhl k sobě.

„Friedman chce nechat Kaplana ještě den vydusit.“

„To by mohlo přinést ovoce,“ řekla jsem.

Ryan mě políbil na tvář.

„Myslím, že jsme na správné cestě, Ryane.“

„Jenomže i když jsi na správné cestě, můžou tě převálcovat, když tam jen tak sedíš.“

„Will Rogers,“ uhádla jsem ten citát. Další naše hra.

Ryan zabloudil rukou k mému týlu.

„O šábesu se toho moc dělat nedá.“

Ryanovy rty se mi otřely o ucho.

„Den odpočinku,“ souhlasila jsem.

„Teď toho moc nenadetektivujeme.“

„Hm,“ zamumlala jsem. To bych řekla.

„Ale já mám ještě jednu vynikající otázku,“ zašeptal Ryan.

A já měla vynikající odpověď.

Ano!

Na letišti v Torontu jsem si všimla knihy o tao sexu, zdraví a dlouhověkosti. Nekoupila jsem si ji, ale odhadovala jsem, že při současném tempu tu budu do sto osmdesáti. Už jen to hluboké dýchání mi určitě přidalo patnáct let.

Po snídani a hádce kvůli mé sólo jízdě do Bejt Chaniny se Ryan vydal na policejní ředitelství a já odjela sólo do Bejt Chaniny.

Jake byl v poměrně lepší náladě, než když jsem od něho odcházela.

„Mám něco, co se ti bude zaručeně líbit,“ halasil a mával nad hlavou kusem papíru.

„Šéfkuchařův recept na křepelčí vejce?“

Jake spustil ruku. „Ty odřeniny už vypadají líp.“

„Díky.“

„Bylas na kosmetice? Nebo nějaká léčebná kúra?“

„Pleťový krém.“ Kývla jsem bradou k tomu papíru. „Co to máš?“

„Haasovo sdělení pro Jadina. Jsou tam poznámky o kostech z Jeskyně 2001.“ Jake se naklonil až ke mně a přimhouřil oči. „Vážně jenom pleťový krém?“

I já zamžourala. „Stoprocentně zářivý.“

„Fakt jsi s tím nic jiného nedělala?“

O tom, co jsem dělala dnes ráno, jsem s ním nemínila diskutovat.

„Ukaž mi ten papír.“ Natáhla jsem ruku.

Jake vydal dopis. Byl psaný rukou a hebrejsky.

„Jak dlouho to máš?“

„Pár let.“

Střelila jsem po něm pohledem.

„Přimíchalo se to mezi materiály, které jsem si vyžádal o synagoze z prvního století, kde teď kopu. Možná proto, že i v Masadě je synagoga z prvního století. Vzpomněl jsem si na to dnes při snídani.

Matně jsem si vybavoval, že jsem někde zahlédl dopis od Haase. S Talpiotem to nemělo nic společného, tak jsem to odložil stranou. Prohledal jsem papíry a bylo to tam. Vlastně jsem si to pořádně přečetl teprve dneska ráno.“

„Haas se zmiňuje o samostatné, spojené kostře?“

„Ne. Z toho dopisu je zřejmé, že tuhle kostru nikdy neviděl.“ Úsměv přes půl místnosti. „Ale zmiňuje se o prasečích kostech.“

„Prasečích kostech?“

Přikývnutí.

„Co tam píše?“

Jake četl a překládal. „Nemá to nic společného s hádankou prasečího talitu.“

„Co to znamená?“

„To nevím, ale dvakrát tu mluví o prasečím talitu a ,hádance‘ nebo ,problému‘.“

„Co by dělaly prasečí kosti v Masadě? A co to má společného s Jeskyní 2001?“

Jake mou otázku ignoroval. „To není všechno. Jadin odhadoval, že v jeskyni bylo přes dvacet koster, jenomže Haas zkatalogizoval jenom dvě stě dvacet jednotlivých kostí. Řadí je do dvou kategorií: ty, co jsou čisté, a ty, co čisté nejsou, a dále podle stáří.“

Znovu překládal z dopisu.

„V kategorii čistých kostí uvádí sto čtyři starých, třicet tři dospělých, dvacet čtyři mladistvých a sedm dětských.“ Jake zvedl hlavu. „Šest z nich podle něho patřilo ženám.“

Dospělá lidská kostra se skládá z dvou set šesti kostí. Provedla jsem rychlý výpočet.

„Haas zkatalogizoval dvě stě dvacet kostí. To by znamenalo, že devadesát šest procent sbírky chybí.“

Pozorovala jsem Jakea, jak si hryže odumřelou kůžičku na zakulaceném palci.

„Máš kopii fotky z Jadinovy knihy?“

Jake se vrátil ke svým šanonům a za chvíli byl zpátky s černobílou fotografií o rozměrech devět krát třináct.

„Pět lebek,“ konstatovala jsem. „To je další nesrovnalost,“ prohlásil Jake. „Zafrir si do svého terénního deníku zapsal, že v jeskyni bylo deset až patnáct koster – ani dvacet a něco, ani pět.“

Neposlouchala jsem ho. Zaujala mě jedna věc na té fotce.

Bylo mi to povědomé.

Nehrálo to.

„Můžu si to pořádně prohlédnout?“

Jake mě zavedl do zadního pokoje. Sedla jsem si k mikroskopu, zapnula světlo a prostřední lebku na snímku vložila pod čočku.

„To mě teda podrž.“

„Co je?

Ještě víc jsem si to zvětšila, posunula fotku doleva nahoru a pomalu přejížděla po obrázku.

Po chvíli Jake promluvil. Souhlasila jsem s ním.

Po další chvíli jsem si všimla, že Jake už vedle mě není.

S každým dalším zrnitým detailem rostly moje obavy. Stejné obavy, které jsem pocítila ve chvíli, kdy jsem objevila u Maxe zub, jenž mu nepatřil.

Cožpak si toho vážně nikdo nevšiml? Všichni ti slavní odborníci se spletli?

Nebo se pletu já?

Znovu jsem začala zkoumat levý horní roh.

Po dvaceti minutách jsem se opřela.

Nepletla jsem se.

32

Jake byl v kuchyni a právě polykal aspirin.

„Tahle těla nebyla v jeskyni jen tak pohozená.“ Mávala jsem před sebou Jadinovou fotkou. „Byla tam pohřbená. Uložená v hrobech.“

„To není možné.“

Položila jsem fotku na pult. „Podívej se na ruce a nohy.“

„Kosti jsou spojené,“ řekl Jake. „Leží v anatomické pozici.“

„Což znamená, že alespoň v některých případech opravdu šlo o primární pohřeb.“

„Takhle tu jeskyni ještě nikdo neinterpretoval. Ale proč je všechno ostatní rozházené a promíchané?“

„Koukni se na dlouhé kosti. Tady.“ Perem jsem ukázala na maličkou dírku. „A tady.“ Ukázala jsem na druhou.

„Stopy po zubech?“

„To si piš.“ Ťukla jsem ještě na několik kostí a pár dlouhých, roztřepených úlomků. „Tyhle byly odštípané, aby se z nich dal vysát morek. A podívej na tohle.“ Posunula jsem pero k díře v bázi jedné lebky. „Nějaký tvoreček se pokoušel vykousat mozek.“

„Co tím chceš říct?“

„Že tohle nebyla skládka těl. Byl to hřbitůvek, který rozhrabala divoká zvěř. Římští vojáci po dobytí pevnosti nenaházeli lidská těla jen tak do jeskyně. Dali si práci, vykopali hroby a těla umístili do země. Později je vyhrabala zvířata.“

„Jestli tu jeskyni použili jako hřbitov, tak co tam dělaly ty kotlíky a lampy a odpadky z domácnosti?“

„To místo bylo možná nejdřív obydlené, a teprve později posloužilo jako hřbitov. Anebo lidé, kteří žili ve vedlejší jeskyni, používali 2001 jako pohřebiště a skládku odpadu. Sakra, já nevím. Ty jsi archeolog. Přítomnost hřbitova ovšem naznačuje, že ta interpretace, co tvrdí, že římští vojáci sem těla naházeli, je mylná.“

Jake byl pořád ještě skeptický. „Hyeny a šakalové tady byli velký problém po dlouhá staletí. Ve starověku se na židovské i křesťanské hroby v severním Negevu dávaly desky, aby zvířata nemohla těla vyhrabat. Beduíni dodnes používají kameny.“

„Podívej na tu fotku, myslím, že se jednalo o dva nebo tři samostatné pohřby a pak společný hrob tak pro pět nebo šest lidí,“ řekla jsem. „K vyhrabání došlo patrně velice brzy po pohřbu. Proto je tam takový chaos.“

„Hyeny jsou známé tím, že si tahají ostatky do doupěte.“ Skepse slábla. „Tím by se vysvětloval ten velký počet chybějících kostí.“

„Přesně tak.“

„Dobře. V jeskyni byly hroby. A co? Stejně nevíme čí.“

„Ne,“ musela jsem mu dát za pravdu. „Haas v dopise píše o prasečích kostech. Jejich přítomnost by naznačovala, že ty pohřby nebyly židovské, ne?“

Jake pokrčil kostnatými rameny. „Haas mluví o hádance prasečího talitu, ať už to znamená cokoli, ale není jasné, kde to prase a jeho modlitební šál našli. Prasečí kosti v jeskyni by mohly svědčit o tom, že to jsou těla římských vojáků. I tahle interpretace má své stoupence. Anebo by to mohlo znamenat, že to jsou kosti byzantských mnichů. Mniši měli na Masadě malou kolonii v pátém a šestém století.“

„Podle Haase bylo mezi ostatky z jeskyně šest žen a šestiměsíční plod. To mi na římské vojáky nepasuje,“ prohlásila jsem. „A na mnichy ještě míň.“

„A nezapomínej, že na základě testů pochází tkanina, kterou u kostí našli, z období od roku čtyřicet do roku sto patnáct našeho letopočtu. To je na mnichy trošku brzy.“

Jake se znovu zadíval na fotku.

„Víš, Tempe, tahle tvoje interpretace zplanýrovaného hřbitova dává smysl. Vzpomínáš si na kostry z paláce?“

Vzpomínala jsem si.

„Z Jadinovy knihy vyplývá, že tam našel tři osoby – mladíka, ženu a dítě mužského pohlaví. Dospěl k závěru – podle mě velice dramatickému –, že palácové kostry patří posledním obráncům Masady.“

„To je nepřesné?“ zeptala jsem se.

„Trochu to přehnal. Nedávno jsem směl probádat archivní materiály týkající se severního paláce, včetně deníků a fotek. Očekával jsem, že uvidím tři různé kostry. Nebylo to tak. Ty kosti byly rozptýlené a úlomkovité. Počkej vteřinku.“

Jake odložil fotku a vzal si Haasův dopis.

„Myslel jsem si to. Haas taky mluví o palácových kostrách. Popisuje oba muže jako dospělé, jednoho kolem jedenadvaceti, druhého asi čtyřicetiletého.“

„Žádné děcko, jak to popsal Jadin.“

„Ne. A já si vzpomínám, že z jednoho toho chlapa zbyly jen nohy a chodidla.“

Začala jsem mluvit. Jake mě přerušil.

„A ještě něco. Jadinův terénní deník obsahuje zmínku o zvířecím trusu na nalezišti v paláci.“

„Hyeny nebo taky šakali tam mohli natahat kusy ze tří těl úplně odkudkoli.“

„To už není ten úžasný obrázek statečné rodinky, co se brání do posledního dechu.“

Náhle jsem si uvědomila, co mi na těch palácových kostrách vadilo.

„Uvažuj chvíli, Jakeu. Římani Masadu dobyli a usídlili se tam na dalších osmatřicet let. Myslíš, že by nechali v jednom z Herodových luxusních paláců povalovat mrtvoly?“

„Za tu dobu, co tam bydleli zélóti, se mohly ty paláce začít rozpadat. Ale máš pravdu. Nenechali by je tam.“

„Jadin si zoufale přál, aby ty palácové kostry představovaly židovskou povstaleckou rodinku. Při interpretaci těch kostí si dopřál poněkud větší svobodu a pak slavnostně oznámil svůj objev tisku. Proč tolik opatrnosti v případě kostí z jeskyně?“

„Třeba Jadin od samého začátku věděl o prasečích kostech,“ uvažoval Jake. „Třeba byl z těch prasečích kostí nesvůj kvůli totožnosti lidí z jeskyně. Třeba měl podezření, že nešlo o židy. Třeba si myslel, že to byli římští vojáci. Anebo nějaká jiná skupinka, co žila v Masadě během okupace, ale nepatřila k hlavní skupině zélótů.“

„Třeba toho Jadin věděl ještě víc,“ poznamenala jsem a myslela přitom na Maxe. „Třeba to bylo úplně obráceně. Třeba Jadin – nebo někdo z jeho lidí – přišel na to, kdo je v jeskyni vlastně pochovaný.“

Jake uhodl moje myšlenky. „Ta jediná spojená kostra.“

„Propašovali ji ven z Izraele a poslali do Paříže.“

„Zašoupli ji do sbírek Musée de l’Homme a tam ji taky o deset let později objevil Jossi Lerner.“

„Lerner náhodou narazil na kostru a pak se mu dostala do ruky Donovanova kniha. Byl přesvědčený o tom, že ta kostra v sobě skrývá hodně výbušný potenciál, a tak ji šlohnul.“

„A teď tu kostru šlohnul někdo další. Zmiňuje se Haas někde ve svém dopise o kompletní kostře?“

Jake zavrtěl hlavou.

„Myslíš, že ten odkaz na prasečí kosti je důležitý?“

„Nevím.“

„Co Haas myslí tou ,hádankou prasečího talitu‘?“

„Nevím.“

Další otázky bez odpovědí.

A pořád ještě zůstává ta hlavní.

Kdo je sakra Max?

Ryan mě vyzvedl v jedenáct Friedmanovým autem. Jake mi ještě jednou poděkoval, že jsem vrátila jeho půjčený vůz, a zalezl si do postele.

S Ryanem jsme se vydali zpátky do American Colony.

„Nálada se mu zlepšila,“ poznamenal Ryan. „Ale pořád se tváří jak zfetovanej.“

„Neuběhlo ani osmačtyřicet hodin. Dej mu čas.“

„Faktem zůstává, že se tvářil jako zfetovanej už před –“

„To stačí.“

Pověděla jsem Ryanovi o Haasově dopise a hádance prasečího talitu. Taky jsem mu pověděla, že z Haasova soupisu kostí bylo zřejmé, že Maxe nikdy nespatřil.

Podělila jsem se s Ryanem o své přesvědčení, že ty kosti byly v jeskyni pohřbené, ne naházené, a že hroby po čase rozhrabala zvířata.

Zeptal se, co to všechno znamená. Neměla jsem jinou odpověď, než že se tím zpochybňuje tradiční interpretace Masady.

„Dostal jsi ty telefonické záznamy?“

„Ano, madam.“ Ryan si poklepal na náprsní kapsu.

„To trvá výpis telefonátů vždycky tak dlouho?“

„Nejdřív musíš získat povolení. Když ti ho vydají, Bell Canada začne pracovat – rychlostí šneka. Já chtěl příchozí a odchozí hovory už od listopadu a trval jsem na tom, aby identifikovali každý z nich.“

„Co to znamená?“

„Ferrisův telefon doma i v kanceláři. Kaplanův obchod a byt.“

„A co mobily?“

„Tihle dva naštěstí mobily nevlastní.“

„Tím se všechno zjednodušuje.“

„Podstatně.“

„Zjistil jsi něco?“

Jen jsem na to mrknul. Tady je o šábesu všude zavřeno, a tak jsem si říkal, že bychom si to mohli rozdělit – za odpoledne to stihneme.“

„Ty chceš, abych to prohlížela s tebou?“

„Co ty na to?“

Je to hodně otravná práce?

Po půldruhé hodině jsem to věděla naprosto přesně.

Za jeden měsíc průměrný člověk uskuteční a přijme tolik hovorů, že se vejdou na dvě až čtyři stránky formátu A4. Droboučkým písmem. My jsme prohlíželi dva domácí a dva služební telefony, a to za čtyři a půl měsíce. Spočítejte si to.

Jak na to? Po chvíli debatování jsme se rozhodli pro vědecký přístup. Panna: chronologicky. Orel: podle čísel.

Mince si zvolila časovou řadu.

Začali jsme v listopadu. Já si vzala Ferrisovu domácí linku a Les Imports Askhenazim, Ryan si vzal Kaplanův byt a le centre d’animaux Kaplan. Během první hodiny jsme zjistili následující.

Herš Kaplan nepatřil k nejoblíbenějším klukům ve městě. Jediná osoba, která mu v listopadu volala do bytu, byl Mike Hinson, jeho kurátor. Totéž platilo pro volání z bytu.

V le centre d’animaux Kaplan tvořili většinu volajících dodavatelé zvířat, krmiva a potřeb nebo lidé z okolí – patrně zákazníci.

U Ferrise doma hovory běhaly sem a tam mezi Dorou, Ferrisovými bratry, řezníkem, prodejnou s košer potravinami, synagogou. Žádné velké překvápko.

V Mirabel se jednalo o telefonáty s dodavateli, obchody a synagogami po celé východní Kanadě. Párkrát se volalo do Izraele. Courtney Purvianceová telefonovala do skladu anebo se ze služebního telefonu volalo k ní domů. Miriam se také sem tam ozvala, ale podstatně méně často. Avram do bytu v Côte-des-Neiges skoro nevolal.

Třetí hodina odhalila, že v prosinci se model telefonování poněkud změnil. Ke konci měsíce se z Ferrisova domu několikrát telefonovalo do cestovní kanceláře. A taky do hotelu Renaissance Boca Raton. Číslo Renaissance někdo dvakrát vytočil i ze skladu.

Ve tři jsem se opřela a ve spáncích cítila mírnou bolest.

Ryan vedle mě odložil fix a protřel si oči.

„Přestávka na oběd?“

Přikývla jsem.

Odkráčeli jsme dolů do restaurace. Za hodinu už jsme byli zpátky u stolu v mém pokoji. Vzala jsem si opět Ferrisovy záznamy. Ryan se znovu pustil do těch Kaplanových.

Za půl hodiny mě cosi upoutalo.

„To je divné.“

Ryan zvedl hlavu.

„Čtvrtého ledna Ferris volal do l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges.“

„Do toho kláštera?“

Posunula jsem papír ke straně. Ryan se na něj podíval.

„Mluvili čtrnáct minut.“ Obrátil se ke mně. „Zmínil se Morissonneau, že byl s Ferrisem ve styku?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ani slovíčkem.“

„Dobré oči, vojáku.“ Ryan zvýraznil příslušnou řádku žlutou fixou.

Deset minut. Patnáct. Půl hodiny.

„Jaká trefa!“ Našla jsem ten hovor. „Sedmého ledna Ferris volal Kaplanovi.“

Ryan se přeorientoval od záznamů pro zverimex na Kaplanovu domácí linku.

„Dvaadvacet minut. Ze by Ferris žádal Kaplana, aby na černém trhu prodal Maxe?“

„Ten hovor se uskutečnil tři dny poté, co Ferris mluvil s Morissonneauem.“

„Tři dny poté, co Ferris mluvil s někým v klášteře.“

„Jo, to máš pravdu.“ To mě nenapadlo. „Ale ten hovor ze čtvrtého ledna trval skoro čtvrt hodiny. Ferris určitě mluvil s Morissonneauem.“

Ryan zvedl ukazováček v gestu hlásajícím, že se chystá citovat. „Předpoklad je matkou průseru.“

„To sis vymyslel,“ řekla jsem.

„Angelo Donghia.“

„To je kdo?“

„Je to na internetu. Simpsonovy citáty. Najdi si to googlem.“

V duchu jsem si napsala poznámku, že přesně tohle musím udělat.

„Ferrisova pitva proběhla šestnáctého února,“ řekl Ryan. „Když ti Kaplan dával tu fotku, mluvil taky o tom, jak dlouho ji má?“

„Ne.“

Zpátky k výpisům. O pár řádek níž jsem si všimla povědomého čísla, před nímž stála předvolba do Izraele. Vstala jsem a mrkla do svého diáře.

„Osmého ledna Ferris volal někomu do IPU.“

„Komu?“

„To nevím. Tohle je číslo na ústřednu.“

Ryan se opřel. „Napadá tě, proč to dělal?“

„Možná jim chtěl navrhnout, že vrátí masadskou kostru.“

„Anebo prodá.“

„Možná pátral po dokumentaci.“

„K čemu?“

„Aby se ubezpečil o pravosti kostry.“

„Anebo zvedl cenu.“

„Jo, ověření pravosti by cenu zvedlo.“

„Když jsi poprvé mluvila s Blotnikem, řekl ti, že o těch kostech ví?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Ryan si napsal poznámku.

Uběhla další půlhodina.

Fax byl rozmazaný, čísla a písmena sotva čitelná. Bolelo mě za krkem. Oči mě pálily. Rozladěně jsem vstala a začala přecházet po pokoji. V duchu jsem si říkala, že je nejvyšší čas se na to vybodnout. Jenomže já radám svého nitra naslouchám velmi zřídka. Vrátila jsem se ke stolu a znovu se zapřáhla. Slyšela jsem každý svůj nádech – ve stejném rytmu, jako mi bušilo v hlavě.

Já to uviděla první.

„Ferris volal Kaplanovi ještě jednou. Desátého.“

„Někdo z Ferrisova skladu volal Kaplanovi ještě jednou desátého.“

Možná to bylo tím bolením hlavy. Možná to bylo tou rozladěností. Ryanovo šťourání už mi nepřipadalo vůbec zábavné.

„Tak hele, já tu taky vůbec nemusím být.“ Znělo to mnohem ostřeji, než jsem zamýšlela.

Ryan zvedl oči, modré a překvapené. Dlouho se pozorně dívaly přímo do mých.

„Promiň. Chceš něco k pití?“

Ryan zavrtěl hlavou.

Došla jsem k minibaru a otevřela si dietní colu.

„Kaplan přijal další hovor od Ferrise devatenáctého,“ informoval Ryan moje záda.

Dopadla jsem na židli a našla ten hovor ve výpisu z Ferrisova skladu.

„Čtyřiadvacet minut. Už asi plánovali ten svůj velký kšeft.“

Měla jsem pocit, že mi někdo zevnitř mlátí do hlavy pěstí. Ryan mě viděl, jak si mačkám prsty na spánky. Položil mi ruku na rameno.

„Už toho nech, jestli máš dost.“

„Nic mi není.“

Ryan zkoumal můj obličej. Odsunul mi vlasy z čela.

„Není to tak vzrušující jako sledovačka, co?“

„Není to ani tak vzrušující jako dělení buněk.“

„Ale je to smysluplná detektivní práce.“

„Vážně?“ Teď už jsem byla opravdu pořádně mrzutá. „Za pět hodin jsme zjistili co? Že Kaplan volal Ferrisovi. Ferris volal Kaplanovi. Senzace. Jenomže to jsme věděli už předtím. Kaplan nám to řekl.“

„Nevěděli jsme, že Ferris volal Morissonneauovi.“

Usmála jsem se. „Nevěděli jsme, že Ferris volal do kláštera.“

Ryan zvedl dlaň. „Mír.“

Rukou bez života jsem si s ním plácla.

A loktem jsem převrhla colu. Obsah plechovky skýtající „to pravé“ nadělal pořádný bordel; zmáčel desku stolu a valil se vesele na podlahu.

Oba jsme vyskočili. Já uháněla pro utěrku, Ryan popadl papíry a vy-třepával z nich colu. Já vytírala, on sušil. Pak jsme jednotlivé stránky rozložili na podlahu v koupelně, aby doschly.

„Promiň,“ řekla jsem hluše.

„Přestávka na sušení,“ odvětil Ryan. „Jdeme se najíst.“

„Nemám hlad.“

„Musíš jíst.“

„Ne, nemusím.“

„Ano, musíš.“

„Mluvíš jako moje matka.“

„Výživa je klíčem k dobrému zdraví.“

„Dobré zdraví jen zpomaluje tempo umírání.“

„Tos ukradla.“

Asi ano. Kdo to řekl? George Carlin?

„Musíš jíst,“ zopakoval Ryan.

Vzdala jsem to.

Navečeřeli jsme se v hotelové restauraci a atmosféra u našeho stolu byla nepřirozeně napjatá. Moje chyba. Zasekla jsem se. Nervy jsem měla v kýblu.

Mluvili jsme jen tak, aby řeč nestála. O jeho dceři. O mé dceři. Žádné vraždy. Žádné kostry. I když se Ryan opravdu snažil, u stolu vládlo poměrně často dlouhé ticho.

Nahoře mě Ryan políbil přede dveřmi. Nezvala jsem ho dál. Nena-léhal.

Tu noc mi trvalo opravdu dlouho, než jsem usnula. A nebylo to bolavou hlavou. Ani muezzinem. Ani kočkama, co se dole na ulici mrouskaly.

Já nemám moc ráda spolky. Nezapisuju se do dámské ligy, svazu zahrádkářů ani do fan klubů. Jsem alkoholička, co se nikdy nespřáhla s AA. Nic proti sdružením. Já jsem prostě z těch, co si nejraději pomáhají sami.

Čtu. Vstřebávám. Kousek po kousku luštím záhadu sebe sama.

Jako třeba proč bych si právě teď nejradši nalila do hlavy litr merlotu.

Anonymní alkoholici prohlašují, že kdo byl jednou alkoholik, zůstane jím navždycky. Někteří lidé si o nás naivně myslí, že jsme vyléčení. Pletou se. To, že člověk zahodí flašku, ještě neznamená, že skončil jeho alkoholický taneček. Ten nikdy nekončí. Člověk to má prostě zakódované ve šroubovici.

Jeden den jste královnou maturitního plesu. Druhý den nemáte proč vstát z postele. Jeden večer usnete jako novorozeně. Druhý večer jste vzhůru, plní vás úzkost, převalujete se z boku na bok, a vůbec nevíte proč.

Tohle byl jeden z těch druhých večerů. Hodiny ubíhaly a já ležela a zírala na minaret ve tmě za oknem a v duchu se ptala, ke komu míří ta věžička. K bohu z koránu? Bible? Tóry? Láhve?

Proč jsem na Ryana tak vylítla? Jasně, babrali jsme se s tím celé odpoledne a skoro na nic jsme nepřišli. Jasné, raději bych řešila tajemství Maxe. Ale proč jsem si to vylévala na Ryanovi?

Proč mám tak příšernou chuť na kapičku chlastu?

A proč jsem tak nemotorně převrhla tu colu? Ryan mohl mít jinak svůj velký den.

Zabrala jsem až po půlnoci a zdál se mi rozkouskovaný sen. Telefony. Kalendáře. Odhmotněná čísla, jména a data. Ryan na harleyi. Jake vyhánějící šakaly z jeskyně.

Ve dvě jsem vstala a došla si pro vodu. Pak jsem unaveně dosedla na kraj postele. Co ty sny znamenaly? Bylo to prostě jen opáčko, které způsobila bolest hlavy a odpolední napětí? Anebo se mi podvědomí pokouší něco vzkázat?

Nakonec jsem usnula.

Probudila jsem se ještě několikrát a pokaždé jsem v pěsti pevně svírala cíp deky.

33

Nemohu tvrdit, že bych vstávala s muezzinem. Ale o moc jsem se neopozdila.

Slunce vycházelo. Ptáci zpívali. Bolest hlavy byla pryč.

Démoni byli pryč.

Nejdřív jsem posbírala z podlahy v koupelně papíry, pak jsem se osprchovala a dokonce zašla ještě o kus dál než obvykle – zdravíčko na tváře a řasenka na oči. V sedm jsem zavolala Ryanovi.

„Omlouvám se za ten včerejšek.“

„Možná bys mohla začít chodit na hodiny baletu.“

„Nemyslím tu rozlitou colu. Myslím sebe.“

„Ty jsi něžná květinka, okouzlující víla, roztomilé stvoření a…“

„Proč to ode mě všechno snášíš?“

„No přece proto, že jsem ten nejgalantnější a nejbáječnější chlap na světě, ne?“

„Jo, to jo.“

„A sexy.“

„Někdy jsem pořádná potvora.“

„Jo. Ale jsi moje potvora.“

„Polepším se.“

„Krajkové kalhotky?“

Toho chlapa člověk prostě musí obdivovat. Nikdy se nevzdává.

Friedman volal při snídani. Kaplan chce mluvit o Ferrisovi. Friedman Ryanovi nabídl, že ho vyzvedne a já si můžu nechat forda. Přijala jsem.

Ze svého pokoje jsem pak zavolala Jakeovi, ale nebral to. Řekla jsem si, že nejspíš ještě spí.

Počkat? Ani náhodou. Čekám už dva dny.

Noviny Jerusalem Post sídlí vedle ulice Jirmejahu, hlavní tepny, která začíná u dálnice na Tel Aviv, pak se stáčí k náboženským čtvrtím severního Jeruzaléma a setkává se s ulicí rabína Meir Bar Hana, která se proslavila svými šábesovými vrhači kamenů. Těmhle chlapíkům je fuk, jestli jste nebo nejste žid, prostě nechtějí, abyste v jejich posvátný den řídili auto. Ironií osudu jsem při svém pátečním bloudění projela necelý blok od dveří Postu.

Zaparkovala jsem a vydala se k budově; ohlédla jsem se přes ramena, jestli mě nepronásledují nějací křižáci nebo džihádisti. Z Fried-manovy načrtnuté mapky jsem věděla, že se nacházím ve čtvrti Romema na vzdáleném konci západního Jeruzaléma. Tahle čtvrť každopádně nebyla turistickou lokalitou. I to je hodně mírně řečeno. Tahle čtvrť byla ošklivá jako noc, samé garáže a oplocené pozemky přecpané pneumatikami a rezavějícími automobilovými díly.

Vstoupila jsem do dlouhého, nízkého obdélníku, na němž bylo vytesáno JERUSALEM POST. Z architektonického hlediska měl tenhle barák kouzlo asi jako letištní hangár.

Po bezpečnostní prohlídce a několikanásobném šalom mě nasměrovali k suterénu. Vedoucí archivu byla asi čtyřicetiletá žena se světlým knírkem a rozpraskaným make-upem u koutků úst. Vlasy měla světle plavé; s výjimkou posledních dvou centimetrů u hlavy – ty byly tmavé.

„Šalom.“

„Šalom.“

„Prý archivujete staré články podle témat.“

„Ano.“

„Máte prosím složku pro Masadu?“

„Ano, máme.“

„Ráda bych si ji prohlédla.“

„Dneska?“ Z jejího tónu jsem pochopila, že by raději vydala svoje šanony dětem z mateřské školky vyzbrojeným prstovými barvami.

„Ano, prosím.“

„Víte, naši zaměstnanci tu především zanášejí archivy do počítače, on-line.“

„To je nesmírně náročná práce.“ Ramena mi poklesla v gestu sympatií. „Ale velmi cenná.“

„Máme tady materiály ještě z doby, kdy se noviny jmenovaly Palestinian Post.“

„Chápu.“ Vykouzlila jsem svůj nejpodařenější úsměv profesionální prodavačky. „Já vůbec nespěchám.“

„Ale nesmíte to vynášet ven.“

„Samozřejmě že ne.“ Zatvářila jsem se přiměřeně zhrozeně.

„Máte aspoň dva doklady?“

Ukázala jsem pas a průkazku z fakulty UNCC. Obojí si prohlédla.

„Vy si připravujete materiál na nějakou knihu?“

„Hm.“

Ukázala na jeden z dlouhých dřevěných stolů. „Počkejte tady.“

Paní Archivářova obešla svůj stůl a přistoupila k bance šedých kovových registračních skříněk, vytáhla jednu zásuvku a vyndala z ní objemnou složku. Položila ji na můj stůl a skoro se usmála.

„Nemusíte spěchat, děvenko.“

Výstřižky byly nalepené na čistých papírech. Bylo jich spousta. U každého článku bylo nadepsané datum a v mnohých z nich bylo v textu nebo v titulku zakroužkované slovo „Masada“.

V poledne jsem už věděla tři důležité věci.

Za prvé, Jake nepřeháněl. Kromě stručné zmínky na tiskové konferenci po druhé etapě vykopávek nebyly nálezy z jeskyně nikdy oznámeny médiím. Jerusalem Post měl v listopadu devatenáct set šedesát čtyři speciální rubriku „Masada“. V ní Jadin popisoval všechny senzační nálezy z první etapy – mozaiky, svitky, synagogu, mikve, kostry z paláce. Ani slovo o kostech z jeskyně.

Za druhé, Jadin věděl o prasečích kostech. V článku z března devatenáct set šedesát devět citují jeho slova, že v Masadě byly mezi nejrůznějšími lidskými ostatky nalezeny i zvířecí kosti, včetně prasečích.

Na jiném místě Jadin prohlásil, že zástupci ministerstva pro náboženské záležitosti tuto skutečnost vysvětlují tím, že prasata byla přivedena na Masadu, aby pomohla s likvidací odpadu. Totéž se prý dělalo ve varšavském židovském ghettu ve čtyřicátých letech.

Nechápala jsem to. Pokud měli zélóti problémy s odpadky, mohli je klidně házet dolů jako dárek Římanům.

Od svého tvrzení z roku šedesát devět Jadin neustoupil. V rozhovoru z roku devatenáct set osmdesát jedna řekl reportérovi Postu, že v devětašedesátém sdělil nejvyššímu rabínovi Jehudovi Untermanovi, že nemůže zaručit, že ostatky v Jeskyni 2001 jsou židovské, a to právě proto, že se mezi nimi našly prasečí kosti.

Za třetí, Jadin tvrdil, že ostatky z jeskyně nebyly nikdy podrobeny radiokarbonovým testům. V rozhovoru z roku osmdesát jedna, kde se zmiňuje i o prasečích kostech, uvedl, že se o datování uhlíkem C14 nežádalo a že tohle nespadalo do jeho kompetence. Jeden z antropologů to odůvodňoval vysokými náklady. Na tenhle rozhovor si nejspíš pamatoval Jake.

Opřela jsem se a uvažovala.

Jadin očividně pochyboval, že lidi z jeskyně byli židovští zélóti. A přesto neposlal vzorky na radiokarbonové datování.

Proč? Ten test nebyl zas tak drahý. Jaké měl Jadin podezření? Co věděl? Dokázal on sám nebo někdo z jeho lidí uhodnout totožnost jeskynních pohřbů? Nebo Maxovu?

Začala jsem zastrkovat stránky zpátky do šanonu.

Anebo Jadin či někdo z jeho lidí ve skutečnosti poslal vzorky na radiokarbonové testování? Mohl někdo použít žádost o radiokarbonovou zkoušku nebo jiný druh analýzy jako zástěrku pro to, aby dostal problematický důkaz ze země?

Problematický důkaz Maxova typu?

Mohl někdo poslat Maxe do Paříže, aby ho schoval? Aby Max prostě zmizel?

Už jsem věděla, kde bude moje další zastávka.

Stejně jako při první návštěvě mě ohromilo, jak moc se hora Skopus podobá ostatním univerzitním kampusům. V sobotu odpoledne tu bylo mrtvo jako v posledním zapadákově.

V klidu zaparkovat a nedopustit se přitom přestupku bylo ovšem i dnes asi stejně pravděpodobné jako získat audienci u papeže.

Nechala jsem forda na stejném místě, kam Jake minule nacpal hondu, a pospíchala rovnou do knihovny. Prošla jsem bezpečnostní kontrolou, doptala se na sekci periodik, našla časopis Radiocarbon a vytahala všechna jeho čísla, která vyšla počátkem šedesátých let.

Opustila jsem sklad, našla si místo u stolu a začala hledat – výtisk po výtisku.

Netrvalo mi to ani půl hodiny.

Opřela jsem se a zírala na své poznámky jako premiantka třídy, co právě učinila zcela zásadní objev, ale nemá nejmenší ponětí, co to vlastně znamená.

Vrátila jsem časopisy na police a vypadla.

Jakeovi trvalo celou věčnost, než mi otevřel. Oči měl na půl žerdi a zmačkaná kůže na levé tváři připomínala silniční mapu.

Jakeovi v patách jsem vešla do jeho bytu a celá jsem se chvěla vzrušením ze svého objevu. On zamířil rovnou do kuchyně. Já už skoro pukala, když naléval do konvice vodu a dával ji vařit.

„Čaj?“

„Ano, jasně. Znáš časopis Radiocarbon?“

Jake přisvědčil.

„Dneska jsem si zaskočila do univerzitní knihovny. Od šedesátého prvního do šedesátého třetího Jadin posílal z Izraele do laboratoří v Cambridgi materiál ze svých vykopávek na nalezištích souvisejících s Bar Kochbou.“

„Odkud přesně?“

„Bar Kochbova jeskyně u Mrtvého moře? Z období potlačeného povstání proti Římanům? Druhé století našeho letopočtu? Nevím. Ale to není zas tak důležité.“

„Aha.“ Jake hodil do hrnků čajové sáčky.

„Mně jde o to, že Jadin posílal materiál z vykopávek na radiokarbonové datování.“

„Aha.“

„Posloucháš mě?“

„Jsem ohromen.“

„A taky jsem pročítala veškeré materiály o Masadě v archivu Jerusalem Post.“

„Ty jsi v jednom kole.“

„V rozhovoru z roku osmdesát jedna řekl Jadin reportérovi Postu, že nebylo v jeho kompetenci žádat radiokarbonové zkoušky.“

„No a?“

„Jadin si protiřečí.“

Jake zvedl ruku, aby zamaskoval říhnutí.

„Jadin vždycky tvrdil, že z Masady neodešel ani kousíček na datování pomocí uhlíku C14; je to tak?“

„Pokud vím, tak jo.“

„Ale posílal materiál z jiných svých vykopávek. A nebyl to jen on a vykopávky související s Bar Kochbou. I další izraelští archeologové tehdy využívali služeb podobných laboratoří. Třeba Americké geologické laboratoře ve Washingtonu, D.C.“

„Smetanu nebo cukr?“

„Smetanu.“ Bojovala jsem s nutkáním s Jakem zatřást, aby se probral. „Ty jsi říkal, že v šedesátých letech někteří členové Knesetu tvrdili, že kostry z Masady byly dopraveny do ciziny.“

„Slomo Lorinez.“

„Cožpak to nechápeš? Co když měl Lorinez pravdu? Některé kosti z Jeskyně 2001 mohly být klidně odeslány pryč z Izraele.“

Jake naplnil oba hrnky a jeden mi podal.

„Myslíš tu spojenou kostru?“

„Přesně tak.“

„Ale to je jenom spekulace.“

„Haas ve svém dopise mluví o dvou stech dvaceti kostech, ne?“

Jake přikývl.

„Normální kostra dospělého člověka má dvě stě šest kostí. Takže Haas nemohl do celkového počtu zahrnout Maxe.“

„Kdo je Max?“

„Masadský Max. Ta spojená kostra.“

„Proč právě Max?“

„Ryan má rád aliteraci.“

Jakeovi vylétlo huňaté obočí, ale nijak to nekomentoval.

„Haas tu kostru nikdy nespatřil,“ řekla jsem. „A proč ne?“

Jake přestal lovit pytlík s čajem. „Protože ji poslali do Musée de l’Homme v Paříži?“

„Vítej v říši živých, Jakeu.“

„Hezky řečeno.“

„Ale proč to drželi v tajnosti?“ ptala jsem se.

Na odpověď jsem nečekala.

„A proč právě Musée de l’Homme? Tam se radiokarbonové testování nedělá. A proč úplná kostra? Na zkoušku stačí maličký vzorek kosti. A proč zrovna tahle kostra? Jadin o ní nikdy nemluvil. Haas ji nikdy neviděl.“

„Já jsem od začátku tvrdil, že tahle kostra je mnohem důležitější, než je kdokoli ochoten připustit.“

„Sliboval jsi, že uhodíš na Chevru Kadišu, jestli Maxe opravdu sebrali. Volal jsi jim?“

„Dvakrát.“

„A co?“

„Čekám, až zavolají zpátky.“ Znělo to hodně sarkasticky.

Omotala jsem si provázek kolem prstu a vymačkala čajový sáček lžičkou.

„Budeš to mít hořký,“ poznamenal Jake.

„Mám ráda silný čaj.“

„Bude to hořký.“ Jake už byl dokonale probraný a opět ve své hádavé náladě.

„Myslím, že mi líp vyhovovalo, když jsi napůl spal.“

Oba jsme si nalili smetanu a zamíchali čaj.

„Co je s tou DNA?“ zeptal se Jake.

„Už několik dní jsem nekontrolovala e-mail. Připojení v hotelu je zlý sen.“ Byla to pravda, ale stejně jsem výsledky zatím ještě nečekala. Abych byla upřímná, jelikož nebylo s čím porovnávat, obávala jsem se, že údaje o DNA Maxe nebo toho cizího zubu nebudou skoro k ničemu.

„Když jsem odesílal vzorky z kidrónské hrobky – potom, co jsem ti volal do Montrealu –, poprosil jsem je, aby výsledky poslali i tobě. Napadlo mě, že budu potřebovat tlumočníka.“

Zase ta Jakeova paranoia? Nechala jsem to bez poznámky.

„Co kdybys to zkusila? Z mého počítače.“ Jake kývl bradou k vedlejší místnosti. „Já se zatím rychle osprchuju.“

A proč by ne? Odnesla jsem si hrnek k laptopu a připojila se.

V poště jsem měla maily z obou laboratoří DNA.

Nejdřív jsem si otevřela zprávu o Jakeových kostech z Kidrónského údolí. Uvedené informace mi nic neříkaly. Předpokládala jsem, že čísla vzorků odpovídají číslům schránek nebo kostí, které byly roztroušené na podlaze hrobky.

Pak jsem otevřela zprávu o staré a mitochondriální DNA týkající se Maxe a jeho zubu.

Nejdřív jsem byla překvapená. Pak zmatená.

Poslední odstavec jsem si četla pořád dokola. Nemohla jsem pochopit, co to znamená. Ale jednu věc jsem věděla.

S Maxem jsem měla zatraceně pravdu.

A pokud šlo o význam DNA, zatraceně jsem se spletla.

34

Nejspíš jsem se tvářila jako srna lapená mezi reflektory projíždějícího auta.

„Na co to civíš?“

Pomačkaná mapa zmizela a Jakeova tvář byla teď pro změnu mokrá. Místo tepláků měl na sobě džíny a pestrou červenou košili.

„Výsledky DNA.“

„Vážně?“

Jake kliknul na ikonku tiskárny a já vyjela příslušné stránky.

Jake si prohlížel zprávy a tvářil se přitom neutrálně. Pak prohlásil: „Moc pěkné.“ Přitáhl si ke mně židli a svalil se na ni. „Tak. Co to znamená?“

„Mitochondriální DNA…“

„Pomalu.“

Zhluboka jsem se nadechla.

„A od začátku.“

„Od začátku?“ Na přednášku z biologie jsem fakt neměla náladu.

„Jo, od Adama.“

Další hluboký nádech. Uklidni se. Spusť.

„Víš něco o nukleární DNA?“

„To je ta dvojitá šroubovice v jádru buňky.“

„Ano. Na zmapování molekuly DNA vědci pracují už roky. Většinou se zaměřují na oblast, co kóduje specifické proteiny, které má lidstvo společné.“

„To mi připomíná Atkinsovu dietu. Žádné cukry, žádné tuky.“

„Hele, chceš si to poslechnout nebo ne?“

Jake zvedl obě ruce v omluvném gestu.

Snažila jsem se přijít na jednodušší způsob, jak mu to naservírovat.

„Někteří vědci se pokoušejí zmapovat oblast DNA zodpovědnou za to, že jsme si podobní – to znamená geny, díky nimž máme dvě uši, málo chlupů na těle, pánev uzpůsobenou k chůzi. Lékařský výzkum identifikuje geny, které mohou zmutovat a způsobovat choroby, jako třeba cystickou fíbrózu nebo Huntingtonovu nemoc.“

„Takže ,kartografové‘ zkoumají geny, díky kterým jsme všichni stejní. Doktoři zkoumají geny, které můžou něco pěkně pošramotit.“

„Jo, i tak se to dá říct. Soudní věda naopak zkoumá ty části molekuly DNA, díky nimž jsou lidé z genetického pohledu odlišní. Tahle DNA – říká se jí odpadní – je polymorfní, obsahuje rozdílnosti, které odlišují jednu osobu od druhé. Ale tyhle rozdíly nejsou patrné fyzicky.

Tak, teď dál. V soudní vědě působí i lidé, kteří se z odpadní DNA a jejích variací přeorientovali na geny určující fyzické vlastnosti, tedy rozdíly, jichž si všímáme mezi jednotlivými osobami. Tihle vědci zkoumají, co z genů se dá využít pro odhad individuálních znaků, jako třeba barvy pleti nebo očí.“

Jake se tvářil zmateně. A měl proč. Byla jsem tak rozčilená, že jsem ten výklad pořádně zrušovala.

„Řekněme, že policie získá vzorek DNA, který někde nechal neznámý pachatel. Třeba krev nebo sperma na místě činu. Protože netuší, kdo by mohl být podezřelý, nemají s čím tenhle vzorek porovnat, existuje prostě ve vzduchoprázdnu. Ale kdyby se tenhle vzorek dal využít na to, aby se vymezil základní soubor potencionálních podezřelých, byl by to hodně užitečný vyšetřovací nástroj.“

Jake už chápal, kam mířím. „No jo, určíš pohlaví a rázem máš podezřelých polovičku.“

„Jo, přesně tak. Dnes už existují programy, které dovedou určit biogeografický původ. Když jsi mi volal do Montrealu, mluvili jsme o podobném případu.“

„Takže výhoda je, že nejsi omezená porovnáváním neznámého vzorku se známým a vlastně můžeš odhadnout, jak asi ten kluk vypadal.“

„Nebo holka.“

„I někdo jako Max nebo lidi v mojí hrobce?“

„Jasně. Zatím jsem mluvila o nukleární DNA. Jak jsi na tom se znalostmi o mitochondriální DNA?“

„Potřebujou osvěžit.“

„Mitochondriální DNA není umístěna v jádru, ale nachází se mimo jádro, v buňce.“

„Co dělá?“

„Představ si ji jako zdroj energie.“

„Hele, potřebuju menší nalejvárnu. Jaká je její úloha v kontextu soudní vědy?“

„Kódovací oblast mitochondriální DNA je malá, asi tak jedenáct tisíc párů bází, a vykazuje jen malé změny. Ale stejně jako u nukleární DNA je i tady část genomu, která toho sice moc nedělá, ale má dost polymorfních míst.“

„Jakou má výhodu oproti nukleární DNA?“

„V každé lidské buňce existují jen dvě kopie nukleární DNA, ale stovky až tisíce kopií mitochondriální DNA. Takže pravděpodobnost získání mitochondriální DNA z malého nebo poškozeného vzorku je mnohem větší.“

„Malého nebo poškozeného – jako moje kosti z Kidrónu. Anebo dva tisíce let starý Max.“

„Ano. Čím je kost starší, tím menší je pravděpodobnost, že se podaří extrahovat vzorek nukleární DNA, který by se dal otestovat. Další výhodou mitochondriální DNA je, že se dědí pouze v ženské linii, takže geny se nemíchají a nekombinují pokaždé, když dojde k početí. To znamená, že pokud není k dispozici nikdo, s kým by se dalo porovnávat, referenční vzorek se dá odebrat kterémukoli členu rodiny spřízněnému po mateřské linii. Tvoje mitochondriální DNA je stejná jako DNA mitochondrií tvé matky, tvých sester nebo tvé babičky.“

„Ale mé dcery budou mít mitochondriální DNA svých matek, ne mou.“

„Správně.“

„Já to teď převedu na naši hrobku, protože právě ta mě zajímá. U starých a poničených kostí je mnohem pravděpodobnější, že získáš mitochondriální DNA, a ne nukleární.“

„Ano.“

„Jak mitochondriální, tak nukleární DNA se může použít pro porovnání neznámého se známým. Jako když dokážeš spojit podezřelého a místo činu nebo přitlačíš ke zdi tatíka ve sporu o otcovství. Obě DNA lze použít pro prokázání rodinné příbuznosti, ale různými způsoby. Díky nukleární DNA se už dnes dají odhadovat individuální znaky.“

„Ve velice omezeném měřítku,“ přerušila jsem ho. „Pohlaví a některé ukazatele rasového původu.“

„Dobrá. Zpátky do hrobky.“

Vzala jsem ze stolu zprávu z laboratoře. „Ne všechny tvoje vzorky přinesly nějaké výsledky. Ale nukleární DNA nám říká, že tu máš čtyři ženy a tři muže. A prosím tě, nezapomínej, že tohle není slovo boží.“

„Nech si ty vtípky. Radši vysvětluj.“

„V genetické výbavě máš gen pro amelogenin, a ten má markery odlišné pro X a Y. Když to hodně zjednoduším, tak platí, že pokud jsou ve vzorku oba markery, je to kluk. Když tam není žádné Y, je to holka.

Jenomže u starých kostí se to hodně komplikuje. Alely nebo geny v poškozených vzorcích nemusí hned ukázat svůj podpis. Ale když test zopakuješ několikrát a pokaždé vyjdou jen samá X, můžeš dost dobře předpokládat, že ten vzorek pochází od ženy.“

„Co dál?“ Jake se ohlédl přes rameno ke dveřím. Moje oči ho následovaly, jako kdyby je svými pohyby ovládal.

„Minimálně šest jedinců z hrobky je spřízněno,“ řekla jsem.

„Vážně?“ Jake si přisedl blíž a vrhl stín na vytištěnou zprávu.

„Ale to se dá v rodinné hrobce bezpochyby předpokládat. Překvapivé na tom je…“

„Kterých šest?“ Jakeovy legrácky byly ty tam.

„Já nevím. Tady jsou uvedení jen pod čísly vzorků.“

Jake si přitiskl dlaň k ústům a asi dvě nebo tři vteřiny ji tam držel. Pak popadl zprávy, vyskočil na nohy a třemi dlouhými kroky přešel místnost.

„Jakeu. To není to nejdůležitější.“

Mluvila jsem do prázdna.

Zapomeň na kosti z hrobky. Chtěla jsem mluvit o Maxovi. To bylo důležité. Pak jsem si vzpomněla na zprávu týkající se zubu.

Ne, řekla jsem si v duchu. Tohle všechno má svůj význam.

Jakea jsem objevila v zadní ložnici, jak si rovná papíry na pracovním stole. Když jsem k němu došla, zjistila jsem, že to jsou fotky schrán, které jsme s Ryanem už viděli.

Pozorovala jsem Jakea, jak na spodní okraj každé fotky píše jméno. Vedle každého jména připsal ještě referenční číslo z laboratoře DNA.

Podal mi papíry a začal vyvolávat. První číslo vzorku. Našla jsem ho ve zprávě o nukleární DNA.

„Žena,“ četla jsem.

„Maria,“ pronesl. Marie.

Jake nakreslil ženský symbol na fotku Mariiny schrány a pak prolistoval několik sešitých listů papíru.

„Fyzický antropolog ji odhadl na pětašedesát nebo víc.“ Připsal si tam příslušný údaj a přečetl další číslo.

„Žena,“ řekla jsem.

„Mariameme. Ta zvaná Marie.“

Jake nahlédl do zprávy fyzického antropologa. „Starší dospělý.“ Označil si fotku a přečetl třetí číslo.

„Muž,“ řekla jsem.

„Jehuda, syn Ješuův.“

Juda, syn Ježíšův, překládala jsem si v duchu.

„Dvacet pět až čtyřicet let.“ Jake přečetl další číslo.

„Žena,“ řekla jsem.

„Salomé. Starší dospělý.“

Propracovávali jsem se ostatky, které byly spojené s nadepsanými schránkami. Marie. Marie. Josef. Matouš. Juda. Salomé. Ježíš. V každém případě nápis odpovídal pohlaví, které vykazovala nukleární DNA. Anebo naopak.

Dvoje ostatky z podlahy hrobky byly určeny jako jedny mužské a jedny ženské.

V případě Ježíše, Matouše a dalších vzorků získaných z podlahy hrobky nebyla amplifíkace nukleární DNA úspěšná. Žádné výsledky. Žádné informace o těchto jedincích.

S Jakem jsme na sebe pohlédli. Připadala jsem si jako hráčka baseballu, co čeká, jestli se soupeři podaří odpálit. Ani jeden z nás to neřekl nahlas. Ale i když tam byly mezery, všechno do sebe zapadalo. Ježíšova rodina.

„Takže kdo je spřízněný s kým?“ zeptal se Jake.

Přepnula jsem z nukleární na mitochondriální DNA.

„Nezapomínej, že tyhle výsledky ukazují existenci nebo neexistenci vazeb po ženské linii. Matka – dcera, matka – syn, sourozenci od jedné matky, bratranci nebo sestřenice, jejichž matky měly tutéž matku, a tak dál. Jasný? Tak jedem. Mariameme a Salomé byly příbuzné.“ Mluvila jsem nahlas a přiřazovala čísla vzorků ke jménům. „A Maria, ta starší Marie.“

Jake si to poznamenal na příslušné tři fotky.

„Joses taky patří do rodiny. A Juda.“

Další poznámky.

„Muž z podlahy je s nimi spřízněný.“

„Což znamená, že vykazuje stejnou sekvenci mitochondriální DNA jako Mariameme, Salomé, Maria, Joses a Juda.“

„Ano,“ řekla jsem. „Žena z podlahy k nim nepatří. To není nic zvláštního. Mohla se do rodiny přivdat. Jestliže je s nimi spřízněná jen sňatkem, a ne pokrevně, tak ona i její děti, pokud nějaké měla, budou mít mitochondriální DNA stejnou jako linie její matky.“

„Nic od táty.“

„Mitochondriální DNA se znovu nekombinuje. Celá ta sbírka pochází vždycky od mamči.“

Znovu jsem se sklonila ke zprávě.

„Matouš je také mimo. Ale zase, pokud byla jeho matka z jiné rodiny, bude mít její mitochondriální DNA, ne jejího manžela.“

„Mohl by to být bratranec.“

„Ano. Potomek bratra a jeho ženy.“

Zvedla jsem hlavu.

„Ježíšovy kosti byly příliš poškozené. Stanovení sekvence nebylo možné.“

Jake si už začínal kreslit rodokmen; ruka mu létala po papíře jako kolibřík.

„Všechno do sebe zapadá. Starší Marie je matka.“ Jake nakreslil kruh, pojmenoval ho Marie a směrem dolů načrtl několik šipek. „Salomé. Marie. Josef. Ježíš. Podle Písma to jsou čtyři ze sedmi Mariiných dětí.“

Ten nápis. Jehuda, syn Ješuův. Juda, syn Ježíšův.

Bláznivá teorie Donovana Joyce. Ježíš přežil ukřižování, oženil se a zplodil dítě. Jsme zase u toho?

Ne, moje mysl to odmítala přijmout.

K čertu s vyčkáváním. Skočila jsem do toho rovnýma nohama.

„Jak tam zapadá Juda?“ zeptala jsem se.

Jake zvedl obočí a brada mu poklesla. Vážně to musím říkat? ptal se jeho pohled.

„Ježíš měl sourozence, přežil a stal se z něj táta? Poslyš, mluvíš tady o třech základních doktrínách katolické církve – panenský porod, zmrtvýchvstání a celibát.“

Jake zvedl ramena. Byl tak rozčilený, že to gesto připomínalo spíš křeč.

„Ne, Jakeu. To, co dovozuješ, není možné. Juda má DNA, která ho spojuje s ostatními ženami v té hrobce, se starší Marií, Salomé a Mariameme. Jestli měl Ježíš syna, tak ten syn by měl mitochondriální DNA své matky, ne otce.“

„Dobře. Juda může být Ježíšův synovec. Mariin vnuk.“ Jake nakreslil na konci jedné šipky kruh a z něho pak směrem dolů další šipku. „Jedna ze sester se mohla provdat za jiného muže jménem Ježíš a porodit syna Judu.“

„Donovan Joyce tvrdil, že viděl svitek sepsaný jakýmsi Ježíšem, synem Jakubovým,“ prohlásila jsem, skoro proti své vůli.

„To nemohl být Jakub z té schrány, Ježíšův bratr. Jakubova žena by nebyla spřízněná a Jakubův syn by měl mitochondriální DNA své matky, ne babičky, že jo?“

„Jo.“

Hlavou mi létaly myšlenky. „Jakeu, je tu ještě ně…“

Zase mě přerušil.

„Ta žena z podlahy s nimi není spřízněná. Mohla by to být…“ Jake se zarazil. Něco ho napadlo. „Do háje, Tempe. Donovan Joyce si myslel, že se Ježíš oženil s Máří Magdalénou. A není sám. Ta žena může být Máří Magdaléna.“

Jake jako by ani nestíhal dýchat.

„Vlastně není zas tak důležité, kdo to je. A Matouš s nimi taky není spřízněný, že ne? Mohl by to být jeden z učedníků, který z nějakého důvodu skončil pohřbený v téhle hrobce. Anebo syn některého z bratrů, další synovec.“

„Samé ,možná‘. Samé ,mohl by‘.“ Odmítala jsem se nechat unést Jakeovým nadšením.

Jake to ignoroval.

„Jakub chybí, protože jeho schránku ukradli. A Simon zemřel o desítky let později. Krucinál, Tempe, to je skoro celá rodina.“

Takřka současně se nám zjevila v mozcích stejná myšlenka. Jake ji vyslovil.

„Kdo je ten ukřižovaný?“

„Možná ukřižovaný,“ mírnila jsem ho.

„Dobrá. Ježíš ze schrány může být další synovec. Sakra! Proč ho v tý laborce nedokázali zpracovat?“

Jake se náhle otočil a došel ke skříňce s pohřebními schránami. Odemkl visací zámek a nakoukl dovnitř. Pak dveře spokojeně zavřel a znovu zamkl.

Ježíš, co nezemřel a měl dítě? Ježíš, co zemřel a zůstal v rubáši v hrobce? Jeden scénář horší než druhý.

„Jsou to všechno jen spekulace,“ prohlásila jsem.

Jake se obrátil a pohlédl mi přímo do očí. „Pokud dokážu, že Jakubova schránka pochází z téhle hrobky, tak ne.“

Zvedla jsem zprávu o mitochondriální DNA. Maria, Mariameme, Salomé, Joses, Jehuda a jeden neznámý patřili do stejné mateřské linie. Matouš mohl pocházet z jiné rodiny a neznámá žena na podlaze hrobky ještě z jiné. Kosti ze schránky nadepsané Ješua, syn Jehosefův byly příliš poškozené, než aby poskytly DNA.

Ježíš, syn Josefův. Ale který Ježíš? Který Josef?

Opravdu Jake našel hrobku Svaté rodiny? A pokud ano, kdo je ten muž v rubáši, kterého jsem objevila ve skrytém loculu?

„Je tu ještě něco, Jakeu.“

„Co?“

Začala jsem mluvit, ale zarazil mě zvuk Jakeova telefonu.

„Zázrak zázraků. Třeba je to Chevra Kadiša a konečně mi volá kvůli Maxovi,“ utrousil a odklusal vedle.

Po dobu Jakeovy nepřítomnosti jsem si četla zprávu o Maxovi a jeho zubu.

Nukleární DNA mi sdělovala, že Max byl muž. No, to jsem poznala už podle kostí. Totéž platilo o cizí stoličce v Maxově čelisti. Mužská.

Mitochondriální DNA mi říkala, že Max nepatřil do mateřské linie z kidrónské hrobky. Jeho sekvence byla jiná. Pokud tohle byla opravdu Ježíšova rodina, Max byl outsider. Anebo přinejmenším nebyl potomkem žádné z přítomných žen.

Mitochondriální DNA mi dále říkala, že ta cizí stolička v Maxově čelisti patřila někomu jinému. Fajn. To tvrdil už Bergeron. Byl si jistý, že pochází od mladšího jedince.

A právě ten následující závěr nedával nejmenší smysl. Četla jsem si to už potřetí, když se Jake vrátil.

„Parchan…“

„Chevra Kadiša?“

Strnulé přikývnutí.

„Co říkali?“

„Baruch dayan haemet.“

Mávnutím prstů jsem mu naznačila, aby pokračoval.

„Požehnán budiž Soudce pravdy.“

„Co dál?“

„Jsme děti Satana. Oni plní tu nejvyšší micvu. A teď se ty farizejský pitomečkové chystají na moje vykopávky v Talpiotu.“

„Ty jsi odkryl v synagoze z prvního století kosterní ostatky?“

„Jasně že ne. Říkal jsem jim to, ale oni mi nevěří. Prý tam se svým komandem udeří v plné síle už dneska.“

„Zeptal ses, jestli sebrali Maxe?“

„Ten dobrák rabín o tom odmítl diskutovat.“

Jake zaváhal. „Jenomže mi ještě řekl něco hodně divného.“

Čekala jsem.

„Chce, aby přestaly všechny ty výhružné telefonáty.“

„No a?“

„Já jsem jim volal jen dvakrát.“

„Kdo jim teda telefonuje?“

„Jak se zdá, tak rabín nemá tušení.“

Následovalo zvláštní ticho. Prolomila jsem ho.

„Měl jsi pravdu, Jakeu.“ Zvedla jsem zprávy o mitochondriální DNA Maxe a jeho zubu. „Tohle může být mnohem významnější, než si kdokoli z nás uvědomuje.“

„Spusť.“

Spustila jsem.

A Jake se tvářil jako srna lapená mezi reflektory projíždějícího auta.

35

Zopakovala jsem to dvakrát. Jakeovi to ale pořád nedocházelo.

„Zub a kostra vykazují různé sekvence mitochondriální DNA. To znamená, že zub pochází z jiné osoby, ne z té kostry. Ale to jsme už věděli. Potvrdil mi to zubař, co spolupracuje s naší laboratoří v Montrealu. Zub patřil někomu mladšímu, než byl Max.

Maxova mitochondriální DNA je jedinečná, liší se jak od DNA zubu, tak od DNA členů mateřské linie v hrobce. Jestli Max patřil do rodiny, tak jeho matka přišla zvenčí.“

„Přivdala se.“

„Možná. A teď přijde ta největší pecka. Mitochondriální DNA ze stoličky je stejná jako mitochondriální DNA v rodinné hrobce v Kidrónu.“

„DNA ukazuje, že ten zub do Mariiny linie patří, a Max ne?“

„Sekvence ukazují, že ten cizí zub z Maxovy čelisti patří do stejné mateřské linie jako jedinci v tvojí hrobce.“

„Ten zub, co někdo nacpal Maxovi do pusy?“

„Ano, Jakeu. Znamená to, že původní majitel zubu byl spřízněný s lidmi v tvojí hrobce. Byl členem té rodiny, po matce.“

„Ale ten zub do té čelisti nepatřil. Jak se tam dostal?“

„Podle mě šlo o obyčejný omyl. Ten zub patrně vypadl z čelisti, která byla mezi promíchanými ostatky, a omylem se ocitl u spojené kostry. Možná k tomu došlo při odkrývání. Možná během přepravy. V Haasově laboratoři se to stát nemohlo. Víme, že Haas Maxe nikdy neviděl.“

„Takže minimálně jedna osoba z Jeskyně 2001 byla nade vší pochybnost spřízněná s lidmi z kidrónské hrobky. Co sakra člen té rodiny dělal nahoře na Masadě?“

Jake došel k oknu, strčil ruce do kapes a zahleděl se dolů. Čekala jsem, a on se zabýval vlastními myšlenkami.

„Jadin nechtěl o pohřbech v jeskyni s nikým mluvit. Haas o nich nepsal.“ Jake ztišil hlas. „Jasně. To nebyli zélóti. V té jeskyni žila skupina nazarénů.“

Ačkoli Jake nemluvil přímo ke mně, měl mou absolutní pozornost.

„Do čeho jsme to setsakra šlápli? Kdo byl Max? Proč tuhle jedinou kostru nedali Haasovi? Kdo byl schovaný ve výklenku kidrónské hrobky? Proč ty kosti nikdy nikdo neposbíral a nedal do pohřební schránky?“

Znělo to spíš jako hlasité uvažování.

„Ježíšovi následovníci v Masadě, jeden z nich dokonce s biologickou vazbou na kidrónskou hrobku. Jeden z nich byl členem Svaté rodiny. Abych to dokázal, musím dokázat, že Jakubova schránka pochází z téhle hrobky.“

Jake se otočil a oči mu hořely, až mě z toho zamrazilo.

„Myslel jsem si, že máme dva nesouvisející nálezy z prvního století a že každý sám o sobě je ohromující. Není to pravda. Všechno spolu souvisí. Chybějící masadská kostra a kidrónská hrobka patří do stejného příběhu. A je to fakt kolosální. Možná největší objev století. Sakra, co století, tisíciletí.“

Jake doštrádoval zpátky ke stolu, našel posudek fyzického antropologa, zase ho položil, dotkl se fotky jedné schrány, pak druhé, shrnul obrázky na hromádku, dal posudek nahoru a prsty přejel po okrajích.

„Je to ještě větší, než jsem si já myslel, Tempe. A nebezpečnější.“

„Nebezpečnější? Vždyť Maxe už nemáme. A o těch kostech v rubáši nikdo neví.“

„Zatím.“

„Je na čase to říct Blotnikovi.“

„Ne!“ zařval Jake.

Cukla jsem sebou, jako bych dostala ránu elektrickým proudem.

Jake zvedl omluvně ruku.

„Promiň. Už mi zase třeští hlava. Prostě jen… já… Blotnikovi ne.“

„Jakeu, přece nedovolíš, aby ti osobní antipatie zatemnily úsudek.“

„Blotnik je už vyřízený. Ne,“ Jake si odfrkl, „to jsem na něj ještě hodný. Nikdy nebyl k ničemu. A je to totální debil.“

„Blotnik může být klidně samotný Caligula, ale pořád je šéf IPU. Tohle místo si snad něčím zasloužil, ne?“

„Jo, v šedesátých letech publikoval pár vynikajících článků. Akademický svět padnul na zadek a nadělal si z něj do gatí. Dostal spoustu lukrativních nabídek. Od té doby si drží svou židli a už nikdy nic slušného nenapsal. Veze se na zádech těch ostatních.“

„Bez ohledu na to, co si o Blotnikovi myslíš, má IPU na starosti památky a starožitnosti v téhle zemi.“

Venku klaply dveře u auta. Jakeovi sjel pohled k oknu, k zamčené skříni a pak ke mně. Vzdychl si, zvedl propisku a začal s ní cvakat.

„Dnes odpoledne zajdu za Ruth Anne Bloomovou.“

„Bloomová je fyzická antropoložka v IPU?“

Jake přikývl.

„Ty jí řekneš o těch kostech v rubáši?“

„Ano.“ Jake si volnou rukou stiskl nosní přepážku.

„Opravdu to uděláš?“

„Opravdu to udělám.“ Jake odhodil propisku. „Máš pravdu. Schovávat ty kosti tady je až moc riskantní.“

Riskantní pro koho? ptala jsem se v duchu a pozorovala Jakea, jak jde zpátky k oknu. Pro ty kosti? Pro Jakea? Pro Jakeovu budoucí kariéru? Svého přítele jsem dobře znala. I on má akademické ambice.

„Chceš, abych s tebou zajela do Rockefellerova muzea?“

Jake zavrtěl hlavou. „Musím se zastavit na vykopávkách a varovat svoje lidi před Chevrou Kadišou. Oni už to znají, ale chci si být jistý, že je ta zatracená kostní policie nepřekvapí.“

Podívala jsem se na hodinky.

„Mám se sejít s Ryanem ve čtyři v hotelu. Ale můžu to posunout.“

„Není třeba. Zavolám ti za pár hodin.“

„Zajdeš s námi dneska na večeři?“

Jake přisvědčil, ale už mě vlastně neposlouchal, byl zabraný ve vlastních myšlenkách.

Ryan vešel do mého pokoje chvilku po mně. Musela jsem se tvářit pořádně nešťastně.

„Je ti něco?“

Zavrtěla jsem hlavou; nechtělo se mi zacházet do podrobností o sporu s Jakem.

„Jak se má tvůj kámoš?“

„Bolí ho hlava, jinak dobrý.“ Práskla jsem dvířky u minibaru. „Má tvrdou palici, ale je fajn.“

Ryan to nerozváděl.

„Dozvěděla ses v Postu něco užitečného?“

Otevřela jsem si dietní colu a pověděla Ryanovi o článcích, ve kterých si Jadin protiřečí ve věci využití radiokarbonového datování.

„Takže posílal materiál do ciziny. Proč neudělal totéž s masadskou kostrou?“

„Toť otázka.“

„Ale poslechni si tohle. Mám výsledky DNA. Několik jedinců v kidrónské hrobce má totožnou sekvenci.“

„To jako že jsou příbuzní?“

„Ano. To ani nestojí za řeč, je to přece rodinná hrobka. Dá se očekávat, že lidé, kteří jsou společně pohřbení, budou příbuzní. Co ale stojí za řeč, je, že mitochondriální DNA spojuje Maxův cizí zub s touhle rodinou.“

„Chceš říct, že někdo pohřbený v Jeskyni 2001 byl členem rodiny pohřbené v kidrónské hrobce?“

Miluju Ryanovu bystrost.

„Přesně tak. A protože Jake je přesvědčený, že hrobka v Kidrónu obsahuje ostatky členů Svaté rodiny, znamenalo by to, že v době obléhání Masady tam nahoře žili první křesťané.“

„Pane jo.“

„Jo. Izraelcům se tohle tvrzení vůbec nebude líbit.“

„Ježíšovi lidi v Masadě, možná dokonce člen Svaté rodiny.“

„Přesně tak. Ale pořád nevím, kdo je Max.“ Lokla jsem si. „Tedy byl. Sekvence u jeho DNA je jiná. Jestli byl spřízněný s těmi z kidrónské hrobky, tak prostřednictvím některé z dam, které Jake objevil.“

„Kaplan tohle téma dnes ráno mírně nakousl.“

Tohle upoutalo mou pozornost.

„Tvrdí, že Ferris si s Maxem tykal.“

„Měl důkaz o jeho totožnosti?“

„Svět podle Kaplana.“

Páteří mi projelo vzrušení. Měsíc jsem se pokoušela navléknout masadské kostře nějakou cedulku. Připadala jsem si, jako když honím kouř v černočerném tunelu. Pokud bych byla sama k sobě upřímná, musela jsem si přiznat, že jsem už pomalu přestávala doufat.

„Proboha, Ryane. Co říkal Kaplan? Mluv.“

„Kaplan tvrdí, že on to nikdy nezjistil. Ale mezi lidmi se prý povídalo, že je to nějaký hlavoun.“

„Myslíš mezi lidmi nelegálně prodávajícími starožitnosti?“

Ryan přisvědčil. „A teď ta špatná zpráva. Friedman musel Kaplana pustit.“

„Děláš si srandu?“

„Kaplan si našel právníka. A právník sic zdvořile, leč neoblomně prohlásil, že byla porušena práva jeho klienta, neboť je držen ve vazbě déle, než povoluje zákon. Mám pocit, že se na Friedmana vytasil s termínem ,porušení ústavy‘.“

„A co ta krádež v obchodě?“

„Litvak stáhl žalobu. A já nemám ani ťuk, abych Kaplana kvůli Ferrisovi zatkl.“

„Kaplan přece přiznal, že ho najali, aby Ferrise zastřelil.“

„Jo, ale taky říká, že to neudělal.“

„Měl v plánu prodat kradenou kostru.“ Můj hlas zněl v tichém pokoji hodně pronikavě.

„Úmysl není zločin. Krom toho, teď zase tvrdí, že tu věcičku vlastně ani nechtěl střelit. Jen prý obvolal pár lidí. Ze zvědavosti.“

„Do háje.“

„A máme tu ještě jednu novou, velmi zajímavou okolnost. Courtney Purvianceová je fuč.“

„Ferrisova sekretářka zmizela?“

„Když nám Kaplan poprvé řekl o masadské kostře, ptali jsme se, proč se Ferris rozhodl ty kosti prodat, když je předtím přes třicet let schovával.“

Tohle vrtalo hlavou i mně.

„Ferrisova firma prý šla ke dnu.“

„Purvianceová ti tvrdila opak.“

„Jo, takže někdo tady lže. Proto jsme se chtěli Purvianceové optat na pár dalších podrobností. Obrátil jsem se na milované kolegy. V Montrealu na tom se mnou dělá chlapík jménem Birch.“

„Ten blonďatý detektiv, kterého jsem viděla při Ferrisově pitvě?“

Ryan přikývl. „Birch se už několik dní pokouší spojit s Purvianceovou. Není ani ve Ferrisově skladu, ani doma. Vypadá to, že madam zmizela.“

„Řekl jí někdo, že nemá opouštět město?“

„Není podezřelá. Nemohl jsem jí nařídit, ať se ani nehne. Sice jsem naznačil, že by bylo příjemné, kdybych ji mohl kdykoli zastihnout, ale obávám se, že Purvianceová hraje jen podle vlastních pravidel.“

„Nějaký náznak, že plánovala cestu?“

Ryan zavrtěl hlavou.

„To není dobré,“ poznamenala jsem.

„Ne, to není. Birch na tom dělá.“

Ryan došel až ke mně a položil mi ruce na ramena.

„Friedman a já se na Kaplana přilepíme jako klíšťata. Neunikne nám jediné místečko, kam ten mizera půjde, nic, co udělá, nikdo, s kým se setká.“

„Friedmanovo lano?“

„Vsadím se, že Kaplan si tu smyčku utáhne sám.“

Ryan si mě přitáhl k sobě.

„Chvilku si budeš muset poradit sama.“

„To zvládnu.“

„Číslo mýho mobilu znáš.“

Vyprostila jsem se z jeho objetí a věnovala mu jeden falešně rozzářený úsměv. „Zbytečně se ti tají dech, krasavce. Dnes večeřím s jedním vysokým, šarmantním pánem.“

„Krapet proplešlým.“

„Pleš je teď moderní.“

Ryan se usmál. „Nesnáším, když kvůli mně brečíš.“

„Mazej.“ Nasměrovala jsem Ryana ke dveřím. „Adrenalinová sledovačka už na tebe čeká.“

Když Ryan odešel, zavolala jsem Jakeovi, abychom se domluvili na restauraci. Nebral to.

Na mých hodinkách bylo pět. Byla jsem od svítání na nohou a teď se začínalo pomalu stmívat.

Že by šlofíček? A proč ne? Jake stejně tak za hodinku zavolá.

Po pár vteřinách mě probudil nějaký zvuk za dveřmi.

Klíč? Lomcování klikou?

Byla jsem naprosto dezorientovaná a mrkla na hodiny.

Sedm třicet dva.

Přeběhla jsem pokoj.

„Jakeu?“

Ticho.

„Ryane?“

Na dlaždicích u mých nohou cosi zašustilo. Viděla jsem, jak se ke mně štěrbinou pode dveřmi sune složený papír.

Otevřela jsem dveře.

Chodbou utíkala mladá žena. Měla na sobě hidžáb, černé šaty a šněrovací polobotky.

„Slečno?“

Aniž by se zastavila, křikla přes rameno: „Ten muž poškodit váš pokoj.“

S těmito slovy zmizela za rohem a její kroky doznívaly na kamenném schodišti.

Zavřela jsem dveře a zamkla se. Venku na ulici to hučelo. Tady uvnitř bylo hrobové ticho.

Sehnula jsem se, zvedla papír a rozložila ho. Byla na něm napsaná stejná slova, která ta žena pronesla. A jedno jméno. Hossam al-Ahmed.

Byla to pokojská? Stala se snad svědkem vloupání do mého pokoje? Proč to prozradila až teď? A proč zrovna takhle?

Popadla jsem telefon a chtěla mluvit s paní Hananiovou. Bylo mi řečeno, že pro dnešek už odešla. Nechala jsem jí vzkaz, aby mi zatelefonovala.

Papír jsem si uložila do kabelky a zavolala Jakeovi. Pořád to nebral. Je ještě venku? Pokusil se už se mnou spojit? Zaspala jsem jeho telefonát?

Zkusila jsem to znovu ve tři čtvrti na osm, v osm a ve čtvrt na devět. V půl deváté jsem to vzdala a sešla dolů do baru.

Večeře byla dobrá, ale já byla příliš rozrušená, než abych si dovedla vychutnat šéfkuchařovo umění. Pořád mi vrtalo hlavou, proč mi Jake nezavolal.

Že by byl ještě v Rockefellerově muzeu?

Ale on měl přece v úmyslu se nejdřív zastavit na vykopávkách a teprve pak jet do Rockefellerova muzea za Bloomovou, ne? Rozmyslel si to s návštěvou u Bloomové? Možná se rozhodl, že sám s těmi kostmi nikam nepojede.

Ale na vykopávkách už být nemůže. Je tma.

Možná mi volal do pokoje, a když jsem to nebrala, rozhodl se, že povečeří se svými lidmi.

Byla jsem fakt tak unavená, že mě neprobudilo zvonění telefonu? Pochybovala jsem o tom.

Čím víc jsem si to přemílala v hlavě, tím větší jsem si dělala starosti.

Na druhé straně baru jsem si všimla dvou mužů s tmavou pletí. Seděli u stolku v jiném výklenku. Jeden byl malý a šlachovitý, měl ulízané vlasy a mezeru mezi předními zuby. Druhý vypadal jako delfín a dlouhé řídké vlasy měl stažené do ohonu.

Myslela jsem na Hossama al-Ahmeda. Kdo je to? Opravdu mi prohledával pokoj? Proč?

Muži ve výklenku pili džus a nemluvili. Stůl jim osvětlovala žlutá svíce. Nahoru se sunuly stíny a měnily jejich rysy v halloweenské masky.

Sledují mě? Anebo moje představivost jede na nejvyšší rychlost?

Kradmo jsem tam jukla.

Delfín vytáhl z kapsy sluneční brýle, nasadil si je a věnoval mi jeden slizký úsměv.

Oči jsem přikovala k talíři.

Podepsala jsem účet za večeři, rychle se vrátila do pokoje a znovu zavolala Jakeovi.

Nebral to.

Možná se mu zhoršila ta bolest hlavy, a tak vypnul telefon a spí.

Protože jsem neměla nic lepšího na práci, napustila jsem si vanu. Obvyklý lék na pocuchané nervy. Jenomže to nezabralo.

Kdo byli ti chlapi v baru?

Kdo je Hossam al-Ahmed?

Co se stalo s Courtney Purvianceovou?

Kde je Jake?

Co je s Jakem? Má snad recidivu? Embólii? Subdurální hematom?

Marjápano! Začínám vážně bláznit.

Když jsem se utírala, padl mi pohled na Ryanovy výpisy telefonických hovorů; byly už suché, ale po setkání s colou zahnědlé a zvlněné.

A co by ne? Aspoň nebudu myslet na Jakea.

Uvelebila jsem se v posteli, rozsvítila lampičku a chvíli zírala z okna. Věžička minaretu se rozmazaně tetelila v chuchvalcích mlhy.

Ačkoli jsem pohledem neobsáhla celý majestátný Jeruzalém, uklidňovalo mě to. Noční obloha. Spousta noční oblohy. Stejné oblohy, která tady je od nepaměti.

Pak jsem se podívala dovnitř.

Na ztemnělém stropě si hrály šípy světla. Horký den odcházel a v místnosti byl příjemný chládek. Vzduchem se nesla parfémovaná vlhkost.

Zavřela jsem oči a zaposlouchala se; papíry opřené o pokrčená kolena.

Auta. Zacinkání zvonečku u prodavačových dveří. Kočky zdravící jiné kočky na dvorku.

Staccatové pískání alarmu u něčího vozu.

Otevřela jsem oči a vzala do ruky Ryanovy seznamy.

Šlo mi to o poznání rychleji než v prvním kole, nacházela jsem souvislosti a poznávala více čísel.

Jenomže koupel měla až příliš uklidňující účinek. Víčka mi ztěžkla. Začala jsem se v těch číslech ztrácet.

Už jsem se chystala zhasnout, když mou pozornost upoutala jedna položka. Je to tou ospalostí, anebo tu fakt něco nehraje?

Četla jsem si to znovu a znovu.

Cítila jsem, jak mi mozkem proudí krev.

Popadla jsem telefon a zavolala Ryanovi.

36

„Tady Ryan.“

„Tempe.

„Jaká byla večeře?“ Tlumeně.

„Jake se vůbec neukázal.“

Lehké zaváhání. Překvapení.

„Nechám toho nezdvořáka zbičovat.“

„Ale nakonec to bylo k něčemu dobré. Zdá se, že jsem cosi objevila v telefonním výpisu.“

„Poslouchám.“

„Kdy jeli Ferris a Miriam do Boca Raton?“ zeptala jsem se.

„V polovině ledna.“ Ryan se omezoval na několikaslabičné odpovědi. Představila jsem si ho, jak se společně s Friedmanem mačká jako preclík v potemnělém autě.

„Fajn. Tak poslouchej, tohle jsem dala dohromady. Osmadvacátého a devětadvacátého prosince se volalo ze skladu v Mirabel do hotelu Renaissance Boca Raton. To si tam Ferris zamlouval pokoj.“

„Pokračuj.“

„Čtvrtého ledna se uskutečnil hovor do l’Abbaye Sainte-Marie-des-Neiges. To dával Ferris Morissonneauovi na vědomí svůj plán vyzvednout si Maxe.“

„A dál?“

„Sedmého ledna se volalo Kaplanovi domů. Ferris kontaktoval svého prostředníka. Kaplanovi se volalo ještě jednou, desátého ledna. Od šestnáctého do dvacátého třetího došlo k výraznému poklesu počtu odchozích hovorů z Mirabel.“

„Ferris byl s Miriam na jihu.“

„Správně. Dva hovory do letoviska v Boca Raton. Purvianceová se asi potřebovala šéfa na něco zeptat. Ale teď dávej pozor. Devatenáctého ledna se ze skladu znovu volalo do Kaplanova bytu.“

Ryanovi to došlo hned. „Ferris byl na Floridě. On to být nemohl. Kdo tedy volal Kaplanovi?“

„Purvianceová?“ navrhla jsem.

„Vedla podnik, když byl Ferris pryč. Ale proč by Purvianceová volala Kaplanovi? Není to ani zákazník, ani dodavatel. A Ferrisovy kšefty s Kaplanem nebyly tak docela košer. Purvianceová do těchhle transakcí asi zasvěcená nebyla.“ Pomlka. „Co když reagovala na Kaplanův vzkaz?“

„Jo, to mě taky napadlo. Výpis telefonátů ze skladu ale neukazuje žádný příchozí hovor z Kaplanova bytu ani obchodu.“

„Takže někdo volal z Ferrisova skladu Kaplanovi domů, když byl Ferris na Floridě. Kaplan ale do skladu netelefonoval, ani z domu, ani z práce, takže není pravděpodobné, že by Purvianceová kontaktovala Kaplana na základě vzkazu pro Ferrise. Tak kdo to do háje telefonoval? A proč?“

„Někdo jiný, kdo měl přístup k telefonu? Někdo z rodiny?“

„Ale proč?“

„Trefná otázka, detektive.“

„Kurva práce.“

„Jo, kurva práce. Ozval se ti Birch?“

Slyšela jsem šramocení a představovala si, jak Ryan hledá pohodlnější posez.

„Purvianceová je pořád nezvěstná.“

„To není dobré, že ne?“

„Jestli ta dáma něco slyšela nebo viděla, tak jí třeba někdo skřípnul, aby držela jazyk za zuby.“

„Kristapána.“

„Jenomže kluci z balistiky na něco kápli v souvislosti s tou devítkou, co zabila Ferrise. Čtyřiasedmdesátiletému instalatérovi jménem Ozols se přesně taková pistolka ztratila. Vloupání do auta v Saint-Leonard.“

„Kdy?“

„Dvacátého druhého ledna, tedy necelé tři neděle před tím, než odbouchli Ferrise. Birch tipuje pouličního zlodějíčka. Otočil pistoli, naběhl do skladu, nějak se to pokazilo a Ferris to koupil.“

Cosi se mi zavrtělo v podvědomí.

„Podle Purvianceové se neztratilo nic cenného,“ řekla jsem nepřítomně, protože mou pozornost odváděly narážky ze zadního mozku.

„Třeba ten hajzlík jenom zpanikařil.“

„Krádež pistole může svědčit o naplánované akci. Někdo chtěl zaútočit a potřeboval palnou zbraň. A Ferris to koupil dvakrát zezadu do hlavy. To by ukazovalo na profesionální práci, ne na střelbu v panice.“

„Miriam byla na Floridě.“

„Ano,“ souhlasila jsem. „To byla.“

V pozadí jsem zaslechla čísi hlas.

„Kaplan jde ven,“ řekl Ryan a zavěsil.

Ospalost mě přešla, a tak jsem se znovu začetla do výpisů. Tentokrát jsem začala seznamem hovorů z Kaplanova bytu. V lednu a únoru jich moc nebylo.

Téměř okamžitě jsem dostala další ránu.

Prvního února. Devět set sedmdesát dva. Mezinárodní předvolba pro Izrael. Nula dva. Jeruzalém a Hebron. To číslo jsem znala.

Rockefellerovo muzeum. A tentokrát to nebyla ústředna.

Kaplan vytočil číslo kanceláře Tovje Blotnika. Hovor trval třiadvacet minut.

Blotnik byl v obraze minimálně deset dní před tím, než Ferris zemřel.

Už jsem Blotnikovo číslo někde viděla? Tohle mi našeptávalo moje id?

Vrátila jsem se k záznamům hovorů z Ferrisova skladu a prohlédla celý únor.

Trefa. Ferris telefonoval na ústřednu Rockefellerova muzea osmého ledna. O měsíc později už volal Blotnikovi na přímou linku.

Tohle je ten signál, který mi posílal můj zadní mozek? Ne, to svr-bění nepřestávalo.

Co to je?

Přemýšlej!

Bylo to jako fata morgana. Čím víc jsem se soustřeďovala, tím rychleji se ten obraz rozplýval.

Do háje s tím vším.

Začala jsem vytáčet Ryanovo číslo, ale nechala jsem toho. Mají s Friedmanem dost práce se sledováním Kaplana. Rozeřvaný telefon by je mohl prozradit. Anebo ho Ryan bude mít stejně vypnutý.

Zkusila jsem Jakea.

Pořád to nebral.

Bezmocně jsem práskla sluchátkem.

Jedenáct deset. Kde sakra je?

Pokusila jsem se znovu začíst do výpisů. Ale můj mozek se odmítal soustředit.

Vstala jsem a začala chodit po pokoji; oči mi bloudily po stole, oknu, obrazcích vetkaných v koberci. Jaký příběh ty obrazy vyprávějí?

Jaký příběh by vyprávěl Max, kdyby mohl mluvit?

Blotnik a Kaplan mluvili. Spolu. Proč? Volal Kaplan do IPU, aby něco vyčmuchal o té kostře? Ne, to byla spíš Ferrisova práce. Kaplan byl jenom prostředník. Byl snad Blotnik potencionálním kupcem?

Co když je Jakeovi zle? Co když leží v bezvědomí v ložnici na podlaze?

Zlobí se? Naštvaly ho moje poznámky o Blotnikovi víc, než dal najevo?

Byl Jakeův odhad Blotnika správný?

Příšerná myšlenka.

Je Blotnik víc než jen ctižádostivý? Je nebezpečný?

Znovu jsem vytočila Jakeovo číslo. Znovu se mi ozval záznamník.

„Do prdele práce.“

Natáhla jsem na sebe džíny a větrovku, popadla klíčky od Friedmanova auta a seběhla dolů po schodech.

V Jakeově bytě nesvítilo jediné okno. Mlha zhoustla a zcela zahalila okolní domy.

Úžasné.

Vystoupila jsem z auta a pospíchala ulicí. Přemýšlela jsem, jak se dostanu do Jakeova domu. Nad stěnou jsem zaregistrovala vrcholky stromů; na pozadí noční oblohy jejich větve připomínaly chlupaté pařáty.

Nemusela jsem si s tím dělat těžkou hlavu. Branka byla odemčená a pootevřená.

Mám štěstí? Nebo je to špatné znamení?

Opřela jsem se do ní.

Na dvorku svítila jediná žárovka a vrhala kužel slabého žlutého světla na kozí chlívek. Když jsem procházela kolem, něco se pohnulo. Pohlédla jsem tím směrem a spatřila rozmazanou rohatou siluetu.

„Méé,“ zašeptala jsem.

Ticho.

Pach zvířat se přidal k zápachu městské skládky. Výkaly. Pot. Shnilý salát a ohryzky z jablek.

Jakeovo schodiště tvořilo úzký černý tunel. Stíny se stýkaly s dalšími stíny a vytvářely růžici tvarů. Nahoru jsem šla celou věčnost. Pořád jsem se ohlížela.

U dveří jsem lehce zaklepala.

„Jakeu?“

Proč šeptám?

„Jakeu!“ zavolala jsem a zabušila na dveře otevřenou dlaní.

Tři pokusy, žádná odpověď.

Zmáčkla jsem kliku. Dveře povolily.

Záchvěv strachu.

Nejdřív branka, teď i dveře. Jake by přece nenechal byt odemčený.

V žádném případě, jestli šel ven. Ale zamykal se, když byl doma? Nevzpomínala jsem si.

Zaváhala jsem.

Jestli je Jake doma, proč neodpovídá? Proč mi nezavolal?

Hlavou mi začaly vířit obrazy. Jake na podlaze. Jake v posteli v bezvědomí.

Něco se mi otřelo o nohu.

Nadskočila jsem a ruka mi vylétla k ústům. S bušícím srdcem jsem pohlédla dolů.

Zírala na mě kočka a její oči v té tmě zářily jako dvě koule.

Než jsem stihla zareagovat, dveře se otevřely dovnitř. Panty slabě zavrzaly a kočka byla ta tam.

Nakukovala jsem škvírou. Na druhé straně pokoje jsem rozeznávala nějaké předměty pohozené vedle počítače. I v té tmě jsem poznala, co to je. Jakeovy sluneční brýle. Jakeova peněženka. Jakeův pas.

A taky jsem věděla, co to znamená.

Opřela jsem se do dveří. „Jakeu?“

Zašmátrala jsem po vypínači a žádný nenašla.

„Jakeu, jsi tady?“

Poslepu jsem si klestila cestu tmou a vešla do předního pokoje. Osahávala jsem stěnu a vtom se nalevo ode mě cosi zřítilo.

Tělo se mi rozhořelo přívalem adrenalinu. Moje prsty našly vypínač. Celá jsem se třásla, když jsem jím otočila a pokoj se naplnil světlem.

Kočka byla na kuchyňském pultě; nohy natažené, svaly napjaté ke skoku. Na dlaždicích se válela rozbitá váza a jako krev z mrtvého těla z ní vytékala rezavá voda.

Kočka seskočila a začala očichávat louži.

„Jakeu!“

Kočka sebou trhla, ztuhla, zvedla jednu tlapku a skrčila ji. Nespouštěla ze mě oči a vydala jedno váhavé vrrr.

„Kde je sakra ten Jake?“ zeptala jsem se jí.

Zvíře ztichlo jako podvodník při daňové kontrole.

„Jakeu!“

Vyplašená kočka kolem mě proletěla a vyřítila se ven stejnou cestou, jakou se dostala dovnitř.

Jake nebyl ve své ložnici. Nebyl ani v pracovně.

Proběhla jsem bytem a můj mozek registroval detaily.

Hrnek ve dřezu. Aspirin na pultě. Fotky a zprávy uklizené ze stolu. Jinak to tady vypadalo stejně, jako když jsem odcházela.

Odvezl Jake ty kosti Ruth Anne Bloomové?

Spěchala jsem k zadní verandě a tápavě hledala vypínač na stěně. Když jsem ho našla a otočila jím, nic se nestalo.

Zkroušeně jsem se vrátila do kuchyně a prohrabávala zásuvky, dokud jsem neobjevila baterku. Rozsvítila jsem ji a vrátila se na verandu.

Skříň stála na druhém konci. V místě, kde se stýkala obě křídla dveří, jsem si všimla černého pruhu odshora až dolů. Srdce se mi sevřelo v hrudi.

Pevně jsem stiskla baterku a plížila se dopředu. Cítila jsem lepidlo, prach a tisíc let starou špínu. V místech mimo dosah paprsku světla se překrývaly stíny a formovaly podivné tvary.

Necelé dva metry od skříně jsem zůstala stát jako přimrazená.

Visací zámek byl pryč a jedno křídlo dveří bylo nakřivo. Ať už kosti měl nebo neměl, Jake nikdy nezapomněl zamknout.

A ta branka.

Prudce jsem se otočila.

Černota.

Slyšela jsem vlastní dech, jak mi stoupá a klesá v ústech.

Dvěma kroky jsem překonala tu propast a osvětlila vnitřek skříně. Kontrolovala jsem poličku po poličce a v kuželu tvrdého, bílého světla poletoval prach.

Zrekonstruované pohřební schrány byly na svém místě.

Úlomky byly na svém místě.

Kosti z rubáše byly pryč.

37

Odvezl Jake ty kosti k Bloomové?

Ani náhodou. Skříň nenechával nikdy otevřenou a určitě by neodešel bez pasu a peněženky a nenechal by dveře odemčené.

Někdo ty kosti ukradl?

Jen přes Jakeovu mrtvolu.

Proboha. Jakea unesli? Nebo něco horšího?

Strach bývá otcem velice silných emocí. Hlavou se mi valil proud různých jmen. Chevra Kadiša. Heršl Kaplan. Hossam al-Ahmed.

Tovje Blotnik!

Přes hradbu mého strachu pronikl tichý, křupavý zvuk.

Kroky na štěrku?

Zhasla jsem světlo, zadržela dech a poslouchala.

Rukáv otírající se o bundu. Větev drápající o štuk. Kozí mečení doléhající sem ze dvorku.

Neškodné zvuky, nic nepřátelského.

Klesla jsem na kolena a hledala visací zámek. Nebyl nikde v dohledu.

Vrátila jsem se do kuchyně a položila baterku na místo. Zavřela jsem zásuvku a přitom jsem si všimla Jakeova telefonního záznamníku na horní poličce. Světélko blikalo – desetkrát po sobě.

Počítala jsem svoje vlastní hovory Jakeovi. Osm; první kolem páté, poslední před odchodem z hotelu.

Některý z těch dalších vzkazů by mi mohl napovědět, kde Jake je.

Vniknout do Jakeova soukromí?

Do háje, jasně že jo. Tohle totiž vůbec nevypadá dobře.

Stiskla jsem tlačítko „přehrát vzkazy“.

První volající jsem byla samozřejmě já.

Druhý vzkaz nechal nějaký muž mluvící hebrejsky. Zachytila jsem slova Chevra Kadiša a iša – žena. Nic víc. Naštěstí byl ten chlapík stručný. Opakovaně jsem tiskla „přehrát vzkazy“ a rychle vzkaz foneticky přepisovala.

Dalším volajícím byla Ruth Anne Bloomová. Namluvila jen svoje jméno a řekla, že dnes bude pracovat dlouho do noci.

Zbylých sedm vzkazů bylo ode mě.

Přístroj se vypnul.

Co jsem zjistila? Prdlajs.

Byl Jake už pryč, když jsem mu poprvé volala? Ignoroval můj vzkaz anebo ho neslyšel? Poslouchal mě, když jsem to namlouvala? Odjel poté, co si vyslechl toho muže? a Ruth Anne Bloomovou? Odjel z vlastní vůle?

Pohlédla jsem na tu hatmatilku na papíře, co jsem držela v ruce.

Pohlédla jsem na hodinky. Bylo už po půlnoci. Komu zavolat?

Ryan to vzal po prvním zazvonění.

Řekla jsem mu, kde jsem a co jsem zjistila.

Ryanovo dýchání prozradilo, že je na mě naštvaný, protože jsem si sama vyrazila ven. Věděla jsem, co přijde, a na kázání jsem vážně neměla náladu.

„Jakeovi se klidně mohlo něco stát,“ spustila jsem.

„Počkej chvíli.“

Pak se ozval Friedmanův hlas.

Vysvětlila jsem mu, co chci, a jeden po druhém mu předčítala fonémy, které jsem si poznamenala. Nepovedlo se to hned napoprvé, ale nakonec mi Friedman přesně odrecitoval vzkaz na záznamníku v hebrejštině.

Muž, který volal, byl členem Chevry Kadiši a odpovídal na Jakeův dotaz.

Fajn, to jsem odhadla. Další část Friedmanova překladu mě ovšem překvapila.

Prý je telefonem několikrát obtěžovala nějaká žena.

„To vážně říká?“

„Volající přeje vašemu příteli, aby mu uschly a upadly obě ruce, jestli ještě znesvětí nějaký hrob.“

Nějaká žena telefonovala na číslo Chevry Kadiši?

V telefonu to zašumělo, jak ho Friedman podával zpátky Ryanovi.

„Víš, co chci, abys udělala.“ Zprudka.

„Ano,“ řekla jsem.

„Vrátíš se do American Colony?“

„Ano.“ Jasně že se tam nakonec vrátím.

Ryan mi to nespolkl.

„A co budeš dělat teď?“

„Porozhlédnu se tady a zkusím najít nějaké kontakty na Jakeovy lidi. Třeba tu vyhrabu seznam jeho spolupracovníků v Talpioru.“

„A pak?“

„Zavolám jim.“

„A pak?“

Adrenalin vytočil můj mozek na nejvyšší obrátky. Ryanova autori-tativnost tu rychlost nijak nesnížila.

„Vyrazím na návštěvu k Arafatovi, ukážu kolínko a možná si i domluvím rande na sobotu večer.“

Ryan to ignoroval.

„Pokud půjdeš někam jinam než do hotelu, tak mi prosím tě zavolej.“

„Zavolám.“

„Myslím to vážně.“

„Zavolám ti.“

Ticho. Prolomila jsem ho.

„Co dělá Kaplan?“

„Plní dalšího bobříka.“

„Kterého?“

„Být včas v posteli.“

„Pořád ho sledujete?“

„Ano. Hele, Tempe, ono je klidně možné, že Kaplan opravdu nestřílel. A jestli to tak je, znamená to, že střílel někdo jiný.“

„Dobře. Nepojedu do Ramalláhu.“

Ryan odpověděl svým starým osvědčeným: „Ty teda dokážeš člověka vytočit, Brennanová.“

A já jako vždycky opáčila: „Dělám, co můžu.“

Když jsme domluvili, rychle jsem došla do Jakeovy pracovny. Oči mi spočinuly na předmětech vedle počítače. Moje úzkost prudce stoupla.

Jakeovy vykopávky jsou v poušti. Neodjel by tam bez slunečních brýlí. A bez dokladů by neodjel vůbec nikam.

Klíčky od auta?

Začala jsem se štrachat v papírech, prohledávala jsem tácky, otevírala a zavírala šuplata.

Klíčky nikde.

Prolezla jsem ložnici, kuchyň, dílnu.

Klíčky nikde.

A žádné informace o spolupracovnících. Žádné jmenné seznamy. Žádné soupisy úkolů. Žádné odfajfkované účty. Nic.

Vrátila jsem se k počítači a všimla si žluté cedulky vykukující zpod klávesnice. Vytáhla jsem ji.

Jakeův rukopis. Jméno Esther Getzová a telefonní číslo, které se jen čtyřmi posledními číslicemi lišilo od Blotnikovy linky v Rockefellerově muzeu.

Něco mě napadlo. Mohla by být Getzerka ta žena, co volala lidem z Chevry Kadiši?

Pro tohle tvrzení jsem neměla jedinou molekulu důkazu. Nic. Pokud nepočítám shodu v rodě. A vůbec, ty telefonáty s tímhle nejspíš nijak nesouvise jí.

Dobře. Jake měl v úmyslu zajít za Getzovou nebo Bloomovou. Nebo za oběma. Udělal to?

Zírala jsem na to číslo. Volat v tuhle dobu je zbytečné. A troufalé.

„No a co?“ Chtěla jsem, aby Bloomová věděla, že Jakea hledám.

Čtyři zazvonění. Hlasová schránka. Vzkaz.

Chvíli jsem stála, prsty sevřené na sluchátku.

Getzovou?

Proč ne?

Hlasová schránka. Vzkaz.

Co teď? Komu ještě brnknu?

Věděla jsem, že tohle telefonování nemá cenu, ale byla jsem zoufalá a nic lepšího mě nenapadalo.

Znovu ten blikající kurzor z mého id. Tady. Pryč. Tady. Pryč.

Co mi to má říct? Když mi věci nedávají smysl, opakuju si pořád dokola známá fakta a doufám, že se vynoří nějaké vysvětlení.

Uvažuj.

Masadská kostra. Ukradená.

Kosti v rubáši. Zmizely.

Jake. Zmizel.

Courtney Purvianceová. Zmizela.

Avram Ferris. Mrtvý.

Sylvain Morissonneau. Mrtvý.

Heršl Kaplan. Najali ho na vraždu. Najala ho žena. Možná. Teď je v Izraeli. Pokoušel se prodat kosti?

Můj hotelový pokoj. Prohledaný.

Moje auto. Sledované.

Telefonické rozhovory Ferris – Kaplan – Blotnik.

Ruth Anne Bloomová. Nevěřím jí. Proč? Kvůli Jakeovu varování, abych nekontaktovala IPU?

Tovje Blotnik. Jake mu nevěří.

Kosti z Jeskyně 2001 a kosti z kidrónské hrobky k sobě patří.

Je to ono?

Jo. Všechno to vede zpátky k Maxovi.

Proč je moje id tak neklidné? Je tu nějaký kousíček, který do skládačky nezapadá?

Jestli ano, tak já ho nevidím.

Pohled mi zabloudil k fotce nad monitorem. Byl na ní Jake; usmíval se a v ruce držel kamennou nádobu.

Myšlenková smyčka.

Jake. Zmizel.

Vytočila jsem další číslo. Udivilo mě, když se na druhém konci ozval hlas.

„Jsem tady.“ Tlumeně, jako kdyby si zakrýval ústa rukou.

Představila jsem se.

„Ta Američanka?“ Překvapení.

„Omlouvám se, že volám touhle dobou, doktore Blotniku.“

Já… já pracuji dlouho do noci.“ Byl vyvedený z míry. Můj hlas nebyl tím, který očekával. „Je to můj zvyk.“

Vzpomněla jsem si na svůj první rozhovor s IPU. Tenkrát Blotnik dlouho do noci opravdu nepracoval.

Přeskočila jsem úvodní zdvořilostní fráze.

„Viděl jste dnes Jakea Druma?“

„Ne.“

„Ruth Anne Bloomovou?“

„Ruth Anne?“

„Ano.“

„Ruth Anne odjela na sever do Galileje.“

Bloomová nechala Jakeovi vzkaz, že bude pracovat dlouho do noci. Ale kde? Doma? V Rockefellerově muzeu? Někde v laboratoři? Změnila plány? Lhala? Lže Blotnik? Nebo to jen špatně pochopil?

Rychle jsem se rozhodla.

„Musím s vámi mluvit.“

„Ještě dnes?“

„Hned.“

„To není možné. Já –“ Blotnik byl evidentně vyděšený.

„Za půl hodiny jsem u vás. Počkejte na mě.“

Blotnikovu odpověď už jsem si nevyslechla.

V autě jsem si vzpomněla na Ryana. Měla jsem mu zavolat a říct, kam jedu, ale před odchodem mě to nenapadlo a mobil jsem u sebe neměla. Zavolám mu od Blotnika.

Byla to noc otevřených bran.

Měla jsem to chápat jako znamení, ale místo toho jsem prostě jen předpokládala, že Blotnik očekává můj příjezd.

Zajela jsem do komplexu, zatočila na přední dvůr a pěšky se vydala po příjezdové cestě. Mlha se pomalu rozplývala a začínalo mrholit. Vzduch voněl hlínou, květinami a tlejícím listím.

Rockefellerovo muzeum se tyčilo jako obrovská černá pevnost a jeho hrany splývaly se sametovou nocí. Obešla jsem roh a ohlédla se k bráně, jíž jsem před chvílí projela.

Za ní dřímalo Staré město, místo tmavých a tichých kamenů. Ani stopy po poslíčcích, ženách v domácnosti, školačkách a nakupujících, co se postrkují v úzkých uličkách. Viděla jsem auto, jak odbočuje z ulice Sultána Sulejmána na Derech Jericho a bílé kužely jeho předních světel pronikají oparem.

Došla jsem k postrannímu vchodu, který používá jen personál muzea. Stejně jako brána byly i dveře odemčené. Přitiskla jsem rameno na dřevo, opřela se a vešla.

Maličký vestibul se koupal v okrovém světle ze starodávného lustru na stropě. Krátká chodba končila vepředu u dveří do jednotlivých výstavních sálů. Vpravo se vinulo železné točité schodiště, které vedlo zezadu ke kancelářím zaměstnanců, k nimž jsme se s Jakem poprvé dostali z přední části muzea.

Vedle dveří do výstavního sálu jsem si všimla telefonu na dřevěné poličce. Došla jsem k němu a zvedla sluchátko. Oznamovací tón zněl v noční opuštěné budově jako hlaholení lesního rohu.

Vytočila jsem Ryanovo číslo. Nevzal to. Že by se Kaplan vydal ven? Nechala jsem mu vzkaz.

Hluboký nádech a pak výstup nahoru s rukou na zábradlí a vahou na přední části chodidel. Nahoře jsem se otočila a vydala se dlouhou chodbou; zvuky mých kroků se odrážely od stěn i podlahy.

Před naprostou temnotou zachránil chodbu jeden svícínek na stěně. Napravo byly balkónky s brlením shlížející do sálů v přízemí. Nalevo alkovny, které krom jedné všechny mizely v inkoustové temnotě. Vepředu vchod, který jsme s Jakém použili při návštěvě u Getzové.

Čtvrtá alkovna se zdála být lehce osvětlená. Když jsem se přiblížila, pochopila jsem proč. Z mezery kolem Blotnikových dveří prosakovalo ven bledě žluté světlo.

A hlasy – sotva slyšitelné, ale poklidné.

Byla jedna hodina v noci. Kdo tady proboha může s Blotnikem být? Jake? Bloomová? Getzová?

Došla jsem ke dveřím a slabě zaklepala.

Hlasy neumlkly.

Zaklepala jsem znovu, silněji.

Konverzace pokračovala.

„Doktore Blotniku?“

Ti muži mluvili dál. Byli to muži?

Opřela jsem se o dveře a přitiskla k nim ucho.

„Doktore Blotniku?“ Hlasitěji. „Jste tam?“

Legrační, jak lidský mozek rád pořizuje momentky. Pořád vidím tu kliku, starou a nazelenalou. Pořád cítím chlad mědi ve své dlani.

Id je rychlé jako blesk a vytváří mapy ve chvíli, kdy smysly pořád ještě hledají orientační body.

Panty zavrzaly a dveře se otevřely.

Ty hlasy. Ten zápach.

Jedna část mého mozku zanesla do mapy poslední čárku.

Aniž bych si to uvědomovala, věděla jsem.

38

Příjem reality. Bajty dat deroucí se mi do uší, nosu, očí.

Odměřená dikce. Hlasy BBC. Rádio na komodě vedle Blotnikova psacího stolu.

Ve vzduchu zápach korditu. A ještě něco. Měď. Sůl.

Vzadu na krku a na rukou mi naskočila husí kůže. Oči mi sjely k psacímu stolu.

Bankovní lampička vydávající tajemné zelené světlo. Na podložce rozházené hromádky papírů. Roztroušené knihy, pera. Převržený květináč, rozlomený ve dví, kořeny maličkého kaktusu pořád ještě v odhalené hlíně.

Blotnikova židle odstrčená v podivném úhlu. I když byla světla na stropě zhasnutá, vzadu a nahoře na zdi jsem rozeznávala kapičky krve, jako kdyby ta stěna byla smrtelně zraněná.

Krev se rozstříkla ve vysoké rychlosti.

Proboha. Na koho se tu střílelo? Na Jakea? Na Blotnika?

Nechtěla jsem se tam podívat.

Musela jsem se tam podívat.

Po špičkách jsem došla ke stolu a nakoukla za něj.

Žádná mrtvola.

Úleva? Zmatek?

Všimla jsem si, že vpravo vzadu jsou dveře do kumbálu. Škvírou mezi futry sem pronikala slabá záře.

Obešla jsem stůl, došla ke dveřím a zatlačila na ně konečky prstů.

Další asimilace obrazu. Tmavé dřevo, ohlazené mnoha generacemi silných vrstev laku.

Kovové police nacpané kancelářskými potřebami, bednami a nadepsanými krabicemi. Vlevo vybíhal kolmo z místnosti malý přístěnek, z něhož to tlumené světlo vycházelo.

Naklonila jsem se o kousíček dopředu a rukou opatrně přejela po hraně police.

Pět kroků dovnitř a noha mi sklouzla po čemsi vlhkém a lepkavém.

Podívala jsem se dolů.

Tmavý potůček se vinul jako had za roh přístěnku.

Jako výkřik před nárazem. Jako stín před útokem jestřába. Mentální poplach už byl spuštěný. Jdu pozdě.

Pozdě, ale pro koho?

Donutila jsem své nohy, aby se obrátily.

Blotnik ležel na břiše. Krví nasáklou jarmulku měl zaraženou do díry v lebce. Další ránu měl na zádech a ještě jednu v rameni. Krev se srážela v kaluži obklopující jako aureola jeho tělo a v praméncích, které z něj vytékaly.

Ruka mi vylétla k ústům. Zatočila se mi hlava, skoro se mi udělalo špatně.

Zády jsem dopadla na stěnu a hlavou mi proletěla jedna jediná věta.

Jake ne. To ne. Prosím tě, řekni, žes to neudělal, Jakeu.

A kdo tedy? Ultraortodoxní radikálové? Křesťanští fanatici? Islámští fundamentalisté?

Vteřina. Pět. Deset.

Mé smysly přicházely k sobě.

Obešla jsem krvavou louži, dřepla na bobek a sáhla Blotnikovi na krk. Žádný puls. Kůže byla chladná, ale ne studená.

Blotnik není mrtvý dlouho. Jasně že ne. To jsem přece věděla. Ani ne před hodinou jsem s ním mluvila.

Je vrah pořád ještě tady?

Doklopýtala jsem zpátky do kanceláře a popadla telefon.

Byl hluchý.

Očima jsem jela po šňůře. Pět centimetrů od sluchátka končila.

Vysokonapěťový strach.

Pohled mi tančil po stole a dopadl na kus papíru.

Proč právě na tenhle?

Ležel uprostřed desky, pěkně urovnaný a neposkvrněný. I přes ten okolní chaos. V tom okolním chaosu.

Než chaos nastal?

Co když ho Blotnik zrovna četl? Zavede mě k Jakeovi?

Místo činu! Nedotýkat se! hulákala moje levá mozková hemisféra.

Najdi Jakea! kontrovala ta pravá.

Uchopila jsem papír do konečků prstů. Byla to zpráva Getzové o rubáši. Adresovaná Jakeovi.

Jak to, že měl Blotnik zprávu Getzové? Šlohnul ji u ní v kanceláři? Anebo mu takovéhle zprávy automaticky všechny chodí? Getzová pracuje v Rockefellerově muzeu, ne v IPU. Proto šel Jake za ní, i když odmítal mluvit s Blotnikem?

Opravdu Getzová pracuje pro muzeum? Nabídla se nám, že tu textilii u sebe pro IPU uschová. Patří k Blotnikovým zaměstnancům? Pracuje pro muzeum i IPU? Nikdy jsem se na to Jakea nezeptala.

Měla Getzová s Blotnikem nějakou tajnou dohodu? O kostech v rubáši? Ale Jake Getzové o kostech v rubáši nic neřekl. Anebo ano? Jméno a číslo Getzové bylo na lístečku v Jakeově pracovně. Mluvili spolu od chvíle, kdy jsme u ní nechali ten rubáš?

Jake nenáviděl Blotnika. Tu zprávu by mu nikdy nedal.

Příšerná myšlenka.

Někdo ukradl kosti v rubáši. Jake podezříval Blotnika a přiřítil se sem, aby se dožadoval jejich navrácení. Ano, Jake vlastní pistoli. Vymklo se mu to z ruky? Zabil Blotnika v návalu vzteku?

Letmo jsem mrkla na tu zprávu. Vyskočila z ní na mě dvě slova. „Kosterní ostatky.“

Přečetla jsem si celý odstavec. Getzová našla v rubáši mikroskopickou kost. Její zpráva naznačuje, že mohou existovat větší kosterní ostatky.

Takže Blotnik to věděl!

Rychle jsem prohledala kancelář. Zádně kosti, žádný rubáš. Právě jsem prohlížela kumbál, když jsem zaslechla tiché zaskřípání.

Dech mi zamrzl v hrdle.

Dveřní pant!

Někdo je v Blotnikově kanceláři.

Kroky na podlaze kanceláře. Šustění papíru. Další kroky. U komody?

Aniž bych přemýšlela, začala jsem se plížit směrem k přístěnku.

Jedna bota se trefila do krvavé kaluže a uklouzla. Padala jsem dopředu.

Instinkty převzaly kontrolu. Rozhodila jsem ruce a hledala záchranné lano. Prsty se mi sevřely kolem kovové vzpěry.

Police se zakymácela.

Čas se zlomil.

Role papírových utěrek se rozhoupala a spadla na zem.

Bum.

V kanceláři všechno ztichlo.

V kumbálu taky. Dravec i kořist větřili. Pak rychlé kroky. Odchází?

Úleva.

A potom strach, jako pěst přitisknutá na hrudi.

Ty kroky se blížily mým směrem.

Schoulila jsem se jako ochrnutá a vnímala každý zvuk.

Mozek škytl a předhodil mi dávno zapomenuté varování.

Nikdy nedávej tomu druhému výhodu světla.

Blotnikův návštěvník mě uvidí lépe než já jeho.

Popadla jsem knihu, prudce jsem se otočila a namířila na svítidlo za sebou. Žárovka se rozkřápla a sklo pršelo na Blotnikovo tělo.

Dveře zaplnila silueta; z levého ramene jí visel beztvarý vak, pravou paži měla pokrčenou a nějakým tmavým předmětem mířila asi ve výši hrudníku. Tvář jí stínila čepice s okrajem, takže rysy jsem nerozeznala.

Odkašlání a pak: „Mi šam?“ Kdo je tam?

Byl to ženský hlas.

Ani jsem se nepohnula.

Ta žena si znovu odkašlala a zkusila to s arabštinou.

Slaboučký hlas v kanceláři ohlásil zprávy BBC.

Žena o krok ustoupila. V nazelenalém světle z kanceláře jsem viděla, že má na sobě kozačky, džíny a khaki košili. Pod paží mokré skvrny. Zpod čepice vykukoval pramen plavých vlasů.

Na Getzovou byla malá a při těle. A navíc blondýna.

Ruth Anne Bloomová?

Cítila jsem pot na tváři. Chladné horko v hrudi. Zabila tahle žena Blotnika? Zabije i mě?

Někde v hlubinách mozku se zrodila myšlenka.

Hrej o čas!

„Kdo jste?“

„Tady se budu ptát já.“ Na mou angličtinu reagovala také angličtinou.

To není Ruth Anne Bloomová. Ta mluví anglicky se silným přízvukem.

Neodpověděla jsem.

„Tak mluv. Jinak si koleduješ o velké nepříjemnosti.“ Tvrdé. Ale rozrušené. Nejisté.

„Nezáleží na tom, kdo jsem.“

„O tom rozhodnu já.“ Hlasitě. Hrozba násilí.

„Doktor Blotnik je mrtvý.“

„A tobě můžu stejně rychle nasypat do zadku další zásobník.“

Policajtský slovník? Je ta ženská od nich? Anebo patří k těm milionům obyčejných lidí, co se prostě jen moc často dívají na televizi?

Než jsem mohla zareagovat, promluvila znovu.

„Počkat. Ten přízvuk znám. I tebe znám.“

A já znala její hlas. Jenomže odkdy? Odkud? Kde se naše cesty zkřížily? V hotelu? V muzeu? Na policejním ředitelství? V Izraeli jsem tolik žen zase nepotkala.

Najednou mi to došlo. Ten chlap, co volal Jakeovi do bytu, mluvil o ženě, co otravuje Chevru Kadišu.

Několikrát je telefonem obtěžovala nějaká žena.

Může to být ona? Měla s Maxem svoje vlastní plány? To ona ukradla kosti v rubáši?

Neměla jsem ponětí, jaký by pro to měla motiv. Mluví anglicky, hebrejsky a arabsky. Je křesťanka? Židovka? Muslimka?

„Přišla jsi zabavit kosti ve jménu Pána?“ vyhrkla jsem.

Žádná odpověď.

„Ve jménu kterého Pána?“

„Ale no tak.“

Popotáhla nosem. Volná ruka jí vylétla k tváři.

Nevěděla jsem, jak na ni.

„Vím o masadské kostře.“

„Nevíš ani hovno.“ Zase popotáhla. „Tak vstávej.“

Vstala jsem.

„Ruce nahoru a na hlavu.“

Zvedla jsem ruce a propletla si prsty nahoře na hlavě. Uvnitř mi hučelo. Pokusila jsem se o novou sérii otázek.

„Proč jsi zabila Blotnika?“

„Jinak to nešlo.“

Ferris? Proč ne?

„Kdo zastřelil Ferrise?“

Žena ztuhla. „Na tohle nemám čas.“

Vycítila jsem, že tentokrát jsem udeřila na správnou strunku, a tak jsem přitlačila.

„Dvě kulky do hlavy. Chladnokrevně.“

„Drž hubu!“ Popotáhla a odkašlala si.

„Měla jsi vidět, co mu provedly kočky.“

„Smradlavý malý potvory.“

Když do sebe věci začnou správně zapadat, většinou se to stane hodně rychle.

Neumím říct, čím to bylo. Intonací. Kapáním z nosu. Blond vlasy. Trojjazyčností. Skutečností, že mě ta žena zná. A zná kočky.

Neslučitelná fakta do sebe najednou pasovala.

Neumělý policajtský žargon.

Právo a pořádek. Briscoe, co říká podezřelému, že neví ani hovno.

Nějaká žena si najala Heršla Kaplana, aby zabil Avrama Ferrise.

Kaplan říkal, že mu připadala jako feťačka.

To popotahování. Odkašlávání.

„Mám problémy s dutinami.”’

Kaplanovi někdo volal ze skladu v Mirabel v době, kdy šéf byl na dovolené s Miriam.

„Takže někdo volal z Ferrisova skladu Kaplanovi domů, když byl Ferris na Floridě. Kaplan ale do skladu netelefonoval, ani z domu, ani z práce, takže není pravděpodobné, že by Purvianceová kontaktovala Kaplana na základě vzkazu pro Ferrise. Tak kdo to do háje telefonoval? A proč?“

Ferris byl zastřelený poloautomatem Jericho, ráže devět. Krádež téhle zbraně nahlásil muž jménem Ozols. Na Saint-Léonard.

„A tohle je lotyšsky ,dub‘. Na Saint-Léonard se nám koná mezinárodní konference pěstitelů stromů.“

Ozols. Dub. Litevské jméno, které jsem viděla dole v hale na Saint-Léonard.

V hale domu Courtney Purvianceové.

„A máme tu ještě jednu novou, velmi zajímavou okolnost. Courtney Purvianceová je fuč.“

Mé podvědomí vyjevilo úplnou, barevnou mapu.

Courtney Purvianceová zabila Avrama Ferrise. Nikdo ji neunesl. Stojí tu ve dveřích a míří mi pistolí na srdce.

Samozřejmě. Purvianceová znala sklad a jeho obsah. Patrně věděla i o Maxovi. Cesty do Izraele byly pravidelnou součástí její práce. Létala sem jako domů.

Ale proč zabila Ferrise? Blotnika?

Z náboženského přesvědčení? Z chamtivosti? Z nějaké osobní cho-romyslné vendety?

Zabije se stejnou otrlostí i mě?

Pocítila jsem příval strachu, pak zlost a nakonec téměř nadpozemský klid. Z tohohle se budu muset vykecat. Kolem té pistolky neproběhnu.

„Co se přihodilo, Courtney? Ferris ti nechtěl odkrojit z koláče dost velký kousek?“

Hlaveň poklesla, ale vzápětí se pistole znovu napřímila.

„Anebo jsi prostě chtěla ještě víc?“

„Sklapni.“

„Musela jsi ukrást další pistoli?“

Purvianceová opět ztuhla.

„Anebo se v Izraeli taková věcička opatří snáz?“

„Varuju tě.“

„Chudák pan Ozols. Takhle by ses k sousedům opravdu neměla chovat.“

„Proč jsi tady? Proč ses do toho musela míchat?“

Všimla jsem si, jak Purvianceová prstem hladí kohoutek. Je nervózní. Rozhodla jsem se blufovat.

„Dělám pro policii.“

„Hni se.“ Zamávala pistolí směrem ke mně. „Pomalu.“

Udělala jsem dva kroky. Já se blížila k ní a ona ustupovala.

V potemnělém zeleném světle jsme odhadovaly jedna druhou.

„Jo. Přišla jsi ke mně domů s tím debilem od kriminálky.“

„Poldové po tobě jdou kvůli Ferrisovi.“ Opičila jsem se po jejích hollywoodských policajtech.

„A ty jsi jako jedna z nich, jo?“ Sarkastické.

„Dohrála jsi.“

„Vážně?“ Popotáhla. „No jo, venku čeká celé komando, až zavoláš, co? Vezmou muzeum útokem, viď?“

Prokoukla moje blufování. Dobře, zůstanu u žargonu policejní stanice, jen trošku změním směr.

„Jsi ve srabu, holka. Nenech se falešně obvinit. To Ferris nabízel zboží, které neměl. K čertu s pánembohem. K čertu s dějinami. Nejdůležitější jsou přece prachy.“

Purvianceová si olízla rty, ale nepromluvila.

„To tys měla víc rozumu, viď? Radila jsi mu, aby ty kosti neprodával. Tedy, minimálně ne bez tebe. Jenomže on s tebou vyběhl.“

Vnitřní konflikt se jasně odrážel ve výrazu její tváře. Purvianceová byla rozzlobená a ublížená. A nervy měla napjaté k prasknutí. Špatná kombinace.

„Kdo jsi, abys mohla šéfovi kecat do kšeftů? Jen obyčejná sekretářka. Služka. Kočička, co mu žehlí trenýrky. Ten parchant s tebou nejspíš zacházel jako s námezdní silou, co?“

„Tak to nebylo.“

Přitlačila jsem ještě víc.

„Ten Ferris byl ale studenej čumák. A pěknej hajzl.“

„Avram byl hodný člověk.“

„Jasně. Hitler měl taky rád psy.“

„Avram mě miloval.“ Vyhrkla to.

Další díl skládanky dosedl na své místo.

Purvianceová žila sama. Všechny ty telefonáty ze skladu v Mirabel k ní domů. Ferris a Purvianceová byli víc než spolupracovníci. Byli milenci.

„Dostal, co zasloužil. Ten mizera na tebe ušil pěknou boudu. Nejspíš se vytasil s oblíbenou báchorkou, že se na svou starou vykašle, že jo?“

„Avram mě miloval.“ Už podruhé. „Věděl, že jsem desetkrát chytřejší než ta jeho kráva.“

„Jo, a proto se vypařil na jih se svojí Miriam? Nejsi přece blbá. Dala sis dvě a dvě dohromady – nikdy by od ní neodešel.“

„Ona ho nemilovala.“ Byla v tom hořkost. „Jenomže on byl moc slabý, aby se k tomu nějak postavil.“

„První rána. Miriam si chytá bronz, zatímco ty trčíš doma v zimě. Jasně že s tebou se muchluje radši, ale koho nechá v kanclu, aby bral telefony? A k tomu všemu tě ten skrblickej mizera vyšachoval i z kšeftu s tou kostrou.“

Purvianceová si otřela nos hřbetem ruky, v níž držela pistoli.

„Druhá rána. Kaplan tě přechcal. Nejdřív milenec, potom i chlápek, kterého sis na něj najala. Fakt jsi neměla štěstí.“

Purvianceová škubla pistolí, takže hlaveň mi teď mířila přímo na obličej. Klídek. Už ji dál nepopuzuj.

„Ferris ti zůstal dlužný. Kaplan taky. Ta kostra ti to mohla všechno vynahradit. Proč by sis ji tedy nevzala?“

„Proč ne?“ Vzdorovitě.

„Pak kosti zmizely. Třetí rána. A zas to bylo na hovno.“

„Drž hubu.“

„Podnikla jsi cestu do Izraele, aby sis je ukradla zpátky. Jenomže kosti nebyly k nalezení. Čtvrtá rána. A zas to bylo na hovno.“

„Na hovno? Ne, myslím, že tohle bude stačit.“

Purvianceová si poklepala na pytel. Slyšela jsem duté zarachocení plastové nádobky.

„Máš kuráž. Odpráskla jsi šéfa. Tak proč ne i Blotnika?“

„Blotnik byl zloděj.“

„Ale ušetřil ti práci – nemusela ses nikam vloupat.“

Na tváři Purvianceové se objevil úsměv. „Neměla jsem o těchhle kostech ani potuchy, dokud to Blotnik nevyžvanil. Blbec jeden, ohřály se u něj sotva dvě hodiny.“

„Jak se o nich dozvěděl?“

„Nějaká baba našla úlomky, když prohlížela látku, ve které byly zabalené. Na tom nesejde.“ Purvianceová si opět poklepala na pytel. „Může to být sračka. A může to být svatý grál. Tentokrát nebudu nic riskovat.“

„Co jsi nabídla Blotnikovi? Myslel si, že máš kostru z Masady?“

Opět ten chladný úsměv. „Jen jsem podfoukla podfukáře.“

Zabila Blotnika, ukradla kosti v rubáši a vypadla. Co tu tedy dělá?

„Už takhle tě mají na mušce. Proč ses vrátila?“

„Obě víme, že bez papíru nemá žádná relikvie ani tu nejmenší hodnotu.“

Obě jsme to slyšely ve stejném okamžiku. Tiché zavrzání gumových podrážek.

Purvianceová škubla prstem na spoušti. Váhala, nemohla se rozhodnout.

„Hni se,“ sykla.

Ustoupila jsem rychle zpátky do kumbálu a oči upírala na pistoli v její ruce.

Dveře kumbálu práskly. Zástrčka zapadla.

Spěšné kroky, pak ticho.

Přitiskla jsem ucho na dřevo.

Ozval se zvuk připomínající vlnobití, ale vzápětí ho přehlušilo jednotvárné mumlání rozhlasového komentátora.

Zůstat tiše? Přilákat pozornost?

Do háje.

Bouchala jsem.

Křičela jsem.

Za pár vteřin se dveře z kanceláře odrazily od vnitřní stěny.

S bušícím srdcem jsem ustupovala dozadu, směrem k přístěnku.

Pás světla pod dveřmi kumbálu.

Gumové podrážky.

Západka cvakla.

Dveře se prudce otevřely.

39

Snad ještě nikdy jsem nebyla tak ráda, že ho vidím.

„Co tady ksakru děláš?“ Jake byl vážně v šoku.

„Viděl jsi ji?“

„Koho?“

„Purvianceovou?“

„Kdo je Purvianceová?“

„To máš fuk.“ Protlačila jsem se kolem něho a popadla ho za paži. „Musíme ji zastavit.“

Škubla jsem s ním. Oba jsme se rozběhli.

„Má sotva tři minuty náskok.“

Ven z kanceláře. Přes chodbu.

„Kdo je Purvianceová?“

„Dáma, co má tvoje kosti z rubáše.“

Chytla jsem se zábradlí a brala to po třech schodech naráz. Jake se mnou držel tempo.

„Přijel jsi autem?“ střelila jsem po něm přes rameno.

„Mám tu dodávku, Tempe…“

„Kde?“ Ztěžka jsem oddychovala.

„U vjezdu.“

Když jsme vylétli ze dveří, profrčelo kolem nás auto; hlavu řidiče bylo nad volantem stěží vidět.

„To je ona,“ supěla jsem.

Auto vyrazilo z brány.

„Dělej!“

Jake otevřel trhnutím dveře a oba jsme se vrhli do vozu.

Jake otočil klíčkem a napumpoval do motoru šťávu. Auto zařvalo na neutral. Jake škubnul řadicí pákou a pak předvedl trojúhelník krátkých zatáček.

Když jsme se otočili, auto Purvianceové mizelo na konci příjezdové cesty.

„Zahnula doleva na třídu Sultána Sulejmána.“

Jake šlápl na plyn. Pneumatiky našeho vozu plivaly štěrk a my se řítili dopředu.

„V čem to jede?“

„Myslím, že má citroën C-3. Viděla jsem ho jenom zběžně.“

Hnali jsme se z kopce dolů. Za silnicí mlha polykala Staré město.

Jake skoro nebrzdil a prudce strhl volant. Hodilo mě to doleva a ramenem jsem se praštila o okénko.

Vepředu před námi kličkovala zadní světla Citroënu a znovu zmizela vlevo.

Jake dupal na plynový pedál.

Natáhla jsem se za sebe, škubla a zapnula si bezpečnostní pás.

Jake zabočil na Derech Jericho.

Citroën zvyšoval náskok. Z jeho zadních světel teď byly dvě malé červené tečky.

„Kam to jede?“

„Teď jsme na HaEgoz, aleje to výpadovka na Jericho. Možná míří právě do Jericha. Ksakru, možná jede k Jordánu.“

Podél chodníku se sunulo jen několik aut. Mlha vířila kolem pouličních lamp.

Purvianceová to nakopla na osmdesát.

Jake se jí držel jako klíště.

Purvianceová to nakopla na pětadevadesát.

„Drž se.“

Položila jsem obě ruce na přístrojovou desku.

Jake sešlápl pedál až k podlaze. Mezera se zmenšovala.

Vzduch v autě byl vlhký a těžký. Přední sklo pokrývala orosená vrstva.

Jake zapnul stěrače. Já srolovala okno.

Po obou stranách ulice blikala světla. Byty? Garáže? Noční kluby? Synagogy? Ty baráky mi připomínaly černé kostičky lega. Nebyla jsem si jistá, kde zrovna jsme.

Vpravo se vynořila věž a v mlze tančil neonový nápis. Hyatt. Teď přejedeme silnici do Nábulusu.

Purvianceová odbočila.

„Míří na sever,“ vyhrkla jsem. Kecám z nervozity. Jake to přece vidí, ne?

Na semaforu blikla červená. Jake ji ignoroval a prudce otočil volantem. Dostali jsme smyk. Jake dotlačil zadní kola zpátky do lajny s předními.

Zadní světla citroënu se smrskla na malé tečky. Purvianceová už měla asi čtyři sta metrů náskok.

Srdce mi dělalo kotrmelce. Dlaně na přístrojovce jsem měla vlhké.

Chvílemi se nám ve výhledu objevil nějaký billboard a zase zmizel. Hnali jsme se dál.

Najednou se z mlhy vynořil nápis. MA‘ALEH ADUMIN. JERICHO. MRTVÉ MOŘE.

„Míří na dálnici 1.“ Jakeův hlas byl napjatý jako kotevní lano.

Něco se dělo. Zadní světla Citroënu se začala zvětšovat.

„Ona zpomaluje,“ řekla jsem.

„Kontrolní stanoviště.“

„Tam ji zastaví?“

„Tady většinou bez problémů pouštějí.“

Jake měl pravdu. Po kratičké přestávce citroën profrčel kolem strážnice.

„Řekneme jim, aby ji zastavili?“

„Ani nápad.“

„Mohli by ji dohonit.“

„Tohle jsou hoši od pohraniční stráže, ne od policie.“

Jake přibrzdil. Auto zpomalilo.

„Zeptáme se…“

„Ne.“

„Děláš chybu.“

„Ani slovo.“

Došourali jsme se ke stopce. Strážný si nás znuděně prohlédl a mávl rukou, abychom jeli dál. Než jsem stihla promluvit, Jake šlápl na plyn.

Najednou mě něco napadlo.

V muzeu se Jake vůbec neptal na Blotnika.

Nedala jsem mu dost času?

Anebo už věděl, že je Blotnik mrtvý?

Pohlédla jsem na stranu. Jake byl jen černá silueta; dlouhý krk se mu vlnil jako kostnatá trubice.

Prokristapána. Měl snad Jake svůj plán?

Jake stále zrychloval. Auto se naklánělo ze strany na stranu a řítilo se vpřed.

Dlaně mi plácly o přístrojovou desku.

Krajina byla vylidněná. Můj svět se zúžil na dvě červené skvrny na zadku Citroënu.

Purvianceová to vypumpovala na sto deset, pak na sto třicet.

Hnali jsme se pouští starší než čas. Věděla jsem, co se rozprostírá po obou stranách dálnice. Cihlově červené kopce, rozpálená údolí, tábory kočovníků s chatrnými budkami a podřimujícími stády; dnes v noci všechno zahalila mlha.

Míle a míle ticha. Nicota. Jen tu a tam zalila některá z místních lamp Citroën proudem umělého světla. Po pár vteřinách jím projela i naše dodávka. Viděla jsem své vlastní ruce, surrealisticky lososové, jak se vzpírají o palubní desku.

Purvianceová už jela skoro sto padesát. Jake s ní držel krok.

Citroën vybíral zatáčku za zatáčkou, světla nám mizela z dohledu a po chvíli se zase objevovala. Náš auťák se už na víc nezmohl. Začali jsme zaostávat.

Napětí v kabině bylo hmatatelné. Ani jeden z nás nemluvil, oba jsme soustředěně sledovali ty dvě pulsující rudé oči.

Najeli jsme na hrbol. Jake přeřadil. Přední kola se vznesla do vzduchu. Zadní je následovala. Když auto dopadlo na zem, praštila jsem se do hlavy.

Zvedla jsem oči, právě když zadní světla Citroënu mizela v mlze.

Jake znovu zařadil čtyřku a hnal motor na plné obrátky. Světla se zvětšila. Kradmo jsem jukla do zrcátka. Za námi nikdo nebyl.

To, co se stalo pak, je v mé paměti uloženo zpomaleně, jako znovu přehrávaná scéna. Ve skutečnosti to celé nejspíš netrvalo déle než půldruhé minuty.

Citroën vjel do zatáčky. My za ním. Vzpomínám si, že se asfaltový povrch leskl. Ručička tachometru ukazovala na sto padesát. Jakeovy ruce svíraly volant.

Na druhé straně dálnice se objevilo auto; jeho světla připomínala rozmazané stuhy protínající mlhu. Stuhy se zatřepotaly a pak zamávaly na Citroën.

Purvianceová strhla volant. Citroënem to mrštilo doprava a dvě kola dopadla na krajnici. Purvianceová znovu strhla řízení. Citroën doskočil zpátky na vozovku.

Přijíždějící auto přejelo přes dělicí čáru a osvětlilo Citroën. Viděla jsem, jak se Purvianceové kývá hlava dopředu dozadu, když zápasí s volantem. Červené světlo mi napovědělo, že má nohu přišpendlenou k brzdě.

Přijíždějící auto se stočilo směrem od Citroënu. Akce a reakce. Citroën se také stočil a znovu se zakousl do štěrku za krajnicí.

Purvianceová prudce otočila volantem doleva a vybojovala asfalt. Jenomže pak auto z nepochopitelných důvodů sklouzlo zpátky doprava. Citroën vyskočil ze silnice, naklonil se a odrazil od svodidel. Vylétly jiskry.

Purvianceová zpanikařila a vší silou se snažila zatočit doleva. Citroën najel na kluzký povrch, proletěl kaluží a dostal smyk.

Přijíždějící auto se teď řítilo přímo na nás, pneumatiky obkročmo přes dělicí čáru. Viděla jsem hlavu řidiče. Viděla jsem spolujezdce.

Připravila jsem se na náraz.

Jake strhl volant. Vystřelili jsme doprava a přední pneumatika opustila silnici.

Auto se prohnalo kolem nás.

Silnici opustilo i zadní kolo.

Jake začal pumpovat nohou a rukama škrtil volant ve smrtelném sevření.

Poskakovali jsme a houpali se, kamínky a štěrk mlátily do svodidla.

Oběma rukama jsem se vzepřela o palubní desku a pokusila se ohnout lokty. Bradu jsem přitiskla na hrudník.

Slyšela jsem, jak kov drnčí o kov.

Zvedla jsem oči a viděla, že zadní reflektory Citroënu se kymácejí sem a tam. Na zlomek vteřiny se přestaly hýbat a pak skočily po hlavě do temnoty.

Slyšela jsem výbuch kovu, písku a hlíny. Ještě jeden. Kvílející klakson. Ticho. Děsivé ticho.

Zpomalovali jsme. Svodidla do nás narážela v prodlužujících se intervalech.

Ještě jsme ani úplně nezastavili a Jake už otevíral mobil.

„Do prdele.“

„Není tu signál?“

„Krám jeden podělanej.“ Vztekle mrštil telefonem na palubní desku a šťouchnul do dveří přední skříňky. „Světlo.“

Zatímco jsem hledala baterky, Jake vytáhl zezadu světlice. Společně jsme pak odstartovali sprint po asfaltu.

Ve svodidlech zela díra se zkroucenými, zubatými okraji. Zírali jsme před sebe, dolů z kopce. Mlha byla jako hustý oceán a polykala světlo vycházející z našich baterek.

Jake odpálil světlici, já přeskočila svodidla a klopýtala dolů ze svahu.

V kotlině mé světlo narazilo na několik předmětů. Poklice. Boční plech. Boční zrcátko.

Citroën se proměnil na černou hromadu plechu. Namířila jsem na ni baterku.

Auto narazilo, obrátilo se a přistálo na střeše. Všechna okna byla roztříštěná. Zpod pomačkané kapoty syčela pára nebo kouř.

Purvianceová byla napůl venku, napůl uvnitř. Horní část těla jí čouhala z okna. Byla zkroucená jako hadrová panenka pohozená na podlaze. Tvář měla tak zamazanou od krve, že skrz neprosvítala žádná kůže. Bundu měla nasáklou.

Zaslechla jsem křupání. Jake stál vedle mě.

„Ježíšikriste!“

„Musíme ji dostat ven,“ vyhrkla jsem.

Pokoušeli jsme se Purvianceovou vyprostit. Tělo měla pokryté kluzkou vrstvou mlhy a krve. Nedokázali jsme ji pořádně chytit.

Nahoře zastavilo nějaké auto. Vystoupili z něj dva muži a začali na nás něco volat. Nevěnovali jsme jim pozornost a soustřeďovali se na Purvianceovou.

Vyměnili jsme si s Jakém strany. Nepomohlo to. Nemohli jsme se k ní dostat. Purvianceová slabě zasténala. Popadla jsem baterku a přejela s ní po celé délce jejího těla. Na šatech a v krví nasáklých vlasech se třpytily úlomky skla.

„Jednu nohu má zaklíněnou mezi pedály,“ řekla jsem. „Vlezu dovnitř druhými dveřmi.“

„Ani náhodou.“

Nehádala jsem se. Obešla jsem Citroën a odhadovala velikost toho, co zbylo z okna u spolujezdce. Jo, to stačí.

Položila jsem baterku, předklonila se a po hlavě se vmáčkla dovnitř. Odstrkovala jsem se lokty a soukala se k sedadlu řidiče.

Šmátrala jsem kolem jako slepec a ujistila se, že mám pravdu. Purvianceová měla jednu nohu zaklíněnou pod brzdovým pedálem.

Natáhla jsem ruce a zkusila nohu jemně vykroutit. Zůstávala tam jak přibitá. Zatlačila jsem silněji. Kdepak.

V nose mě šimral ostrý zápach. Oči mi slzely.

Hořící guma!

Srdce mi narazilo na žebra.

Po břiše jsem se přitáhla ještě blíž, trup přehodila přes sedadlo, nahmatala zip na kozačce, popadla patu a zatáhla.

Trošku to povolilo.

Ještě jednou a pata byla volná. Prsty jsem jí zouvala botu.

„Teď!“ zařvala jsem, když prsty vyklouzly ven.

Jake zatáhl a já vyprostila nohu mezi pedály. Pak jsem se zadkem napřed vysoukala ven z okna.

Z motoru se valil kouř.

Z dálnice na nás křičely hlasy. Nepotřebovala jsem tlumočníka.

„Vraťte se!“

„Vybuchne to!“

Oběhla jsem Citroën a popadla Purvianceovou pod paží. Jake ji chytil na druhé straně. Společně jsme ji vytáhli a položili na zem.

Jake vyrazil k autu.

„Musíme odsud!“

Jakea pohltil kouř. Viděla jsem jeho hubené tělo, jak se prudce pohybuje sem a tam.

„Jakeu!“

Jake pobíhal jako šílenec od jednoho rozbitého okna ke druhému.

„Tohle sama nezvládnu!“

Jake nechal auto být a pomohl mi odtáhnout Purvianceovou dalších pět metrů. Pak se vrátil k Citroënu a začal kopat do kufru.

„Vyletí to do vzduchu!“ Teď už jsem ječela.

Jakeova noha znovu a znovu dopadala na plech.

Něco bouchlo. Syčení zesílilo, kouř zhoustl.

Jsme ještě v dosahu? Silný výbuch promění kusy auta ve smrtelně nebezpečné střely.

Popadla jsem Purvianceovou za paže, otočila jsem se a začala centimetr po centimetru couvat. Její tělo bylo těžké jako kámen. Má to už za sebou? Anebo jí víc ubližuju než pomáhám?

Krok za krokem jsem se sunula dál.

Tři metry.

Ruce mi klouzaly po krvi. Dlaně a prsty jsem měla pořezané od milionů střepů.

Pět.

Někde v dálce houkaly sirény.

Prsty se mi třásly. Nohy jsem měla jako z olova. Jenomže jsem byla nadopovaná adrenalinem. Nějaká divoká vnitřní energie mě hnala dál.

Nakonec jsem dospěla k názoru, že jsme už dost daleko, a nechala jsem Purvianceovou sesout k zemi. Padla jsem na kolena a přiložila jí prsty na krk.

Slabý puls? Nebyla jsem si jistá.

Rozervala jsem jí bundu. Hledala jsem ránu, ze které vytéká tolik krve. Na břiše měla černou díru ve tvaru půlměsíce. Přitiskla jsem na ni dlaň.

V té chvíli noc vybuchla. Slyšela jsem příšerný zvuk, jak kov krájí kov.

Zvedla jsem hlavu. Citroën explodoval jako světelná koule. Z motoru vylétl oheň a do černé mlhy poslal bílé gejzíry.

Proboha! Kde je Jake?

Rozběhla jsem se k Citroënu.

Po deseti metrech mě zastavila nepropustná stěna plamenů. Ruka mi vylétla nahoru.

„Jakeu!“

Místo auta tam bylo peklo. Plameny olizovaly podvozek a šlehaly z oken. Po Jakeovi ani stopa.

„Jakeu!“

Na obličeji jsem cítila popel a pot. Mžení. Slzy stékající po tvářích.

Jakeu!“

Druhá hlubinná puma vyslala k obloze záplavu kovu a plamenů.

Z hrdla se mi vydral vzlyk.

Něčí ruce mě popadly za ramena.

Kdosi mě prudce stáhl zpátky.

40

Nebudu s tím dělat žádné ciráty. Přežili to všichni.

Oprava. Přežili to všichni až na kluka v rubáši. Ze skupenství kostí se proměnil na skupenství kostního popela.

Jake si popálil ruce a přišel o obočí. Nic vážného.

Purvianceová ztratila spoustu krve a měla zlomenou nohu a několik žeber. Slezinu měla na cucky a do kotníku jí museli dát železné šrouby. Ale dostane se z toho. A půjde sedět.

Citroën se z toho nedostal. To, co z něj zbylo, skoro nestálo za odvoz na hřbitov vraků.

Purvianceová byla jeden den v bezvědomí, ale pak to z ní začalo pomalu lézt.

Hodně pomalu. Podle toho, jakými verzemi ji zásoboval Ryan na základě informací od Kaplana a Birche.

Moje mentální mapování bylo naprosto přesné. Ferris a Purvianceová měli poměr. Birch našel obvyklé důkazy v jejím bytě na Saint-Léonard. Pánský župan v šatně. Náhradní žiletky a zubní kartáček v koupelně.

Jejich aférka začala krátce poté, co Purvianceová nastoupila do Les Imports Askhenazim. Roky ubíhaly a ona čím dál víc tlačila na Ferrise, aby se rozvedl s Miriam. A on to pořád oddaloval. A ona zvyšovala svůj vliv v podniku.

Purvianceová věděla, jak to ve skladu funguje. Jinými slovy: věděla všechno a do všeho strkala nos. Vyslechla Ferrise, jak volá Kaplanovi a žádá ho, aby mu dělal prostředníka při prodeji masadské kostry. Vyslechla rozhovory s otcem Morissonneauem a Tovje Blotnikem a dozvěděla se, jakou má ta kostra historii. Nelíbilo se jí, že Ferris na tomhle kšeftíku dělá sám, že ji vynechal.

Netrvalo dlouho a vyslechla další telefonát – Ferris volal do cestovky. Plánoval dovolenou s manželkou na slunné Floridě. To byla poslední kapka. Ferris si kšeftuje bez ní a navíc se snad ještě pokouší vyspravit svoje manželství. Purvianceová dala milenci nůž na krk, musí se rozhodnout.

Ferris už byl unavený pocitem viny a měl už dost toho věčného vymlouvání a kombinování. Rozhodl se pustit Purvianceovou k vodě. Les Imports Askhenazim se odrazil ode dna a vede si vcelku dobře. Jeho vztah s Miriam se zlepšuje. Purvianceovou nepotřebuje. Ano, firma občas najede na nějaký ten hrbol, ale prodejem kostry se všechno vyřeší. Bude lepší, když Purvianceovou propustí. Ferris jí slíbil odškodné ve výši šesti měsíčních platů a řekl jí, aby si sbalila věci.

První telefonát do Boca Raton během dovolenkového týdne byla Purvianceová – prosila Ferrise, aby si to rozmyslel. Ferris ji stroze odbyl. Je konec, doopravdy konec. Nemá milence ani práci.

Druhý telefonát do Boca Raton byla znovu Purvianceová – tentokrát s výhrůžkou. Ví o kostře a zná její cenu. Chce podíl z toho kšeftu, jinak poví Miriam o jejich vztahu a oznámí úřadům existenci kostry. Ferris se jí vysmál.

Cím víc o tom Purvianceová přemýšlela, tím větší měla vztek. Vybudovala Ferrisovi podnik. Vzala ho k sobě do postele. A on ji teď odhodí jako smetí z minulého týdne. Když ho práskne manželce a poldům, sice mu uškodí, ale sama z toho nebude mít nic. A neuškodí mu tak, jak by chtěla. Ferris zaplatí mnohem dráž. Jakožto věrná divačka seriálů Kriminálka New York, Právo a pořádek a Policie New York se Purvianceová rozhodla, že si najme zabijáka. Zbaví se Ferrise a zmocní se firmy.

Hodná židovská holka, co nemá žádné styky. Žádného zabijáka neznala. Komu zavolat? Kaplan byl už trestaný a zabýval se nelegálními kšeftíky. Purvianceová se k jeho telefonnímu číslu dostala ve skladu.

Kaplan byl podvodník, to ano, ale ne zabiják. Poznal, že má před sebou husu, a cítil příležitost namastit si kapsu. Vzal si od Purvianceové peníze, ale slíbené služby neposkytl.

Zhrzená milenka. Odkopnutá společnice ve firmě. Napálená zákaznice. V Purvianceové to jenom vřelo. Poháněl ji šílený vztek a rozhodla se jednat. Věděla, že soused si nechává v autě pistoli, ukradla ji a Ferrise zabila sama.

Jenomže zlost jí poněkud zatemnila strategické uvažování. Jakmile vpálila Ferrisovi do hlavy dvě kulky, omotala jeho prsty kolem pistole a vypálila do stropu. Další fígl odkoukaný z televizních detektivek. Pokud si člověk způsobí střelnou ránu, doktoři najdou stopy prachu na jeho prstech. Jenomže Purvianceová udělala jednu velkou chybu. Zbraň nechala na místě, ale posbírala nábojnice, čímž zcela vyloučila možnost sebevraždy.

Nakonec technici našli v přístěnku úlomek kulky, který odlétl při vstupu střely do Ferrisovy lebky. Další kulku vyndali ze zdi v hale. S kulkou, kterou už předtím vyňali ze stropu v přístěnku, a s úlomky, které se našly ve Ferrisově hlavě, bylo jasné, že celkem zazněly tři výstřely. Balistická rekonstrukce prokázala, že Ferris to koupil, když byl otočený ke dveřím. Patrně neměl ponětí o mordýřských sklonech Purvianceové, takže se ani neotočil, když vstoupila do přístěnku a postavila se za něho.

Jak to bylo s Courtney dál? Samotnou ji překvapilo, s jakou chladnokrevností odpráskla Ferrise. Tak, a teď zabít dvě mouchy jednou ranou. Vypadnout z Ameriky a vynahradit si ekonomické ztráty. Purvianceová si zabukovala let do Izraele a použila jméno Channah Purvianceová, což byla před-kanadská verze jejího tuniského pasu. Díky této malé nesrovnalosti proklouzla radarům pasové kontroly.

Věděla, že Ferris byl ve spojení s Blotnikem, a tak se stavila v IPU a tvrdila, že zastupuje svého šéfa a ráda by dohodla způsob platby. Jenomže tady na ni čekala další rána. Blotnik masadskou kostru nedostal. Purvianceová blufovala a prohlásila, že ví, kdo ji ukradl. Kostru dodá, pokud má Blotnik peníze nebo nějaké cenné zboží. Blotnik jí ukázal kosti z rubáše. Purvianceová dospěla k závěru, že v sobě skrývají dostatečný hotovostní potenciál, takže udeřila ještě jednou a nové kostičky strčila k sobě do pytlíčku.

Kaplanův příběh byl prostý. Miriam Ferrisová byla jeho laskavou přítelkyní i v dobách, kdy si odpykával trest. Miriam mu posílala čokoládové bonbony. Psala mu dopisy. Ten pohled, který jsme našli u něj doma, byl jen jedním z mnoha lístků, které mu měly dodat odvahu a víru.

Kaplan od Purvianceové věděl o jejím románku s Ferrisem. Byla to jeho první otázka, když se na něho obrátila, aby zabil jejího šéfa. Během jednání Kaplan dospěl k závěru, že Purvianceová je zrádná mrcha bez svědomí. Došlo mu, že kdyby se dostala do úzkých, udělala by cokoli, aby si zachránila krk. A kdo je zranitelnější než podvedená manželka? Bál se, že by Purvianceová mohla ukázat prstem na Miriam, a tak mi podstrčil fotku Maxe, aby zavedl vyšetřování jiným směrem.

Kaplan se taky bál, že ho do toho Purvianceová zatáhne. Anebo něco horšího. Chtěla nechat zabít svého milence. Pokud se sama rozhoupala k akci, proč by neodpravila i chytráka, co ji připravil o tři tácy. A Kaplanův kámoš Litvak byl naštvaný, protože Kaplan mu slíbil masadskou kostru a nedodal ji. Stejně jako Purvianceová se i Kaplan rozhodl vyřešit dvě věci najednou. Zmizet a vylepšit si reputaci v Izraeli. A rezervoval si letenku.

Proč Blotnik ukradl kosti z rubáše? Tady se Jake trefil.

Blotnik býval v dobách svého newyorského postgraduálního studia zázračným objevem. Články v prestižních časopisech ještě před získáním titulu doktora filozofie. A pak ta disertace – tři sta stran o Eccle-siastes Rabbah, rabínských komentářích z talmudické éry. Nabídky zaměstnání se valily jako víno v Káně Galilejské. Blotnik se odstěhoval do Izraele, oženil se a jedno za druhým získával povolení k vykopávkám na těch nejvyhledávanějších místech. Svět mu ležel u nohou.

K nohám se mu položila i jedna mladičká kolegyně. Dokud románek trval, byl závratný, ale skončil špatně. Blotnika opustila manželka. A po ní i milenka.

Možná to byly jen rozpaky. Možná osamělost. Možná deprese. Po rozvodu se Blotnik stáhl do ústraní. Zorganizoval několik vykopávek, publikoval pár článků. Nevelkou prácičku o starověkých lázních v Hammat-Gader. A pak dvacet let ani čárka.

Ferrisův telefonát se objevil jako mana z nebes. Masadské kosti, které se přes čtyři desetiletí pohřešují? Blotnik působil na poli archeologie v Izraeli řadu let a cosi o té kostře zaslechl. Můžeme jen spekulovat, co mu Kaplan nebo Ferris ještě nakukali anebo co se proslýchalo mezi jeho kolegy. Jsou to kosti důležité osoby z římské Palestiny prvního století? Nějaká biblická VIP? Blotnik si patrně už představoval svou budoucnost – zářivou jako neonové nápisy v Hollywoodu.

Jenomže mana nespadla – Ferris zemřel. Světla zhasla. Netrvalo dlouho a zavolala jsem mu já a řekla, že mám kostru z Masady. Nová naděje. Připravte ovace.

Blotnik v tom viděl způsob, jak znovu nastartovat pochroumanou kariéru – nebo nafouknout bankovní konto, jak tvrdí Ryan, a tak si prostudoval všechno o masadské kostře a Jeskyni 2001. A pak mu Maxe vyfoukli přímo pod nosem. Jake a já jsme mu přišli říct, že nám kostru ukradli. Blotnik byl zoufalý. Jeho očekávaný comeback nevyšel. A stejně jako Purvianceová, ani Blotnik neuměl snášet zklamání. Vzalo ho to.

A pak – znovu mana v podobě jednoho papíru zapomenutého v kopírce.

Blotnik si přečetl zprávu Getzové a udělal si kopii. Pohřební rubáš z prvního století? Pravděpodobně s lidskými ostatky? Objev Jakea Druma? Jaká že byla ta teorie o Ježíšově rodinné hrobce, se kterou se vytasil ten zatracený Drum?

Blotnikovi neunikl třaskavý potenciál Jakeovy teorie a mého rubáše. Když už nemůže mít masadskou kostru, dostane aspoň tohle. Vyzbrojil se štípačkama a vydal se do Bejt Chaniny. Tam počkal, až Jake odejde z domu. Bylo to snadné.

A jak to bylo s Jakem?

Dojel na místo svých vykopávek a zjistil, že tam Chevra Kadiša pořádně otravuje. Nakonec musel zavolat policii. V době, kdy mohl odjet, bylo už na návštěvu Getzové nebo Bloomové moc pozdě. Policie po něm navíc chtěla všechny doklady a povolení, a ty měl u sebe doma.

Vrátil se do bytu, vyndal věci z kapes, položil je na obvyklé místo a začal hledat kopie povolení pro Talpiot. Vtom objevil otevřenou skříňku, z níž zmizely kosti z rubáše. Dostal vztek a vyřítil se ven, aniž by za sebou zamkl. Měl v úmyslu vyřídit obě záležitosti naráz, takže nejprve zajel na obvodní oddělení policie a odevzdal tam dokumenty a pak se vydal přímo za Blotnikem.

Já dorazila do Rockefellerova muzea první. Jake mě našel v kumbále.

Tak.

Kosti z rubáše shořely na popel.

Blotnik byl mrtvý.

Kaplan na svobodě.

Purvianceová bude v Izraeli obviněna z Blotnikovy vraždy. Žádost o vydání? Možná později.

A Max?

Zástupci Chevry Kadiši pod Friedmanovým nátlakem připustili, že masadskou kostru odnesli a znovu pohřbili. Jenomže ani palečnice, ani přidušení, ani hrozba stíhání by je nepřinutily prozradit kam. Tohle už všechno slyšeli. Pro ně to je otázka svatého židovského zákona. Halacha. Žádosti o dočasný přístup pod jejich dohledem byly rozhodně odmítnuty.

Tak. Zbyly nám jen tři věci. Kaplanova fotka. Vzorky kostí určené pro testy DNA. Fotky, které jsem udělala v montrealské laborce.

Nic víc. Max byl v čudu.

41

Byl čtvrtek, čtyři dny po havárii. Ryan a já jsme se chystali na půlnoční let do Montrealu. Před odjezdem z Izraele jsme se rozhodli uskutečnit ještě jednu poslední návštěvu.

Znovu jsem se ocitla na silnici mířící do Jericha. Minuli jsme Kum-rán, známý svými essejci, jeskyněmi a svitky, a Ejn Gedi, známý svými plážemi a lázněmi. Nalevo od nás se směrem k Jordánu rozprostírala kobaltově zelená hladina Mrtvého moře. Napravo od nás byla zmučená krajina kopců a hor.

Nakonec jsem ji spatřila, oslnivě rudou na pozadí dokonale modré oblohy. Herodovu citadelu na kraji Judské pouště.

Ryan odbočil. Po dvou kilometrech jsme zajeli na parkoviště a zaparkovali. Cedule pro turisty. Restaurace, obchody, toalety – tudy.

„Lanovka nebo Hadí stezka?“ zeptala jsem se.

„Je tu velké stoupání?“

„Hračka.“

„Tak proč to jméno?“

„Ta stezka se trošku kroutí.“ Varovali mě, že výstup je docela drsný, všude se práší a trvá to víc než hodinu. Jenže já byla nabuzená.

„A co kdybychom vyjeli nahoru lanovkou a dolů šli pěšky?“

„Srabe.“ Usmála jsem se.

„Hele, římské legii trvalo sedm měsíců, než se dostala na vrchol.“

„Jenomže oni museli bojovat s vojskem zélótů.“

„Podružný detail.“

Masada je nejnavštěvovanější místo v Izraeli. Dnes to tak nevypadalo.

Ryan koupil lístky a nastoupili jsme do prázdné kabiny lanovky. Nahoře jsme vyšli po točitém schodišti a před námi se otevřel pohled na starodávnou stavbu.

Nahánělo to hrůzu. Římané. Zélóti. Byzantinci. Nazaréni? A teď tu na tomhle kousku hlíny stojím i já. Po téhle zemi se chodilo dávno předtím, než Evropané poprvé spatřili Nový svět.

Prohlížela jsem si to, co zbylo z dvojitého valu, který nyní dosahoval asi do výše ramen. Staré kameny byly ošlehány větrem a vybělené sluncem. Mé oči vnímaly prostor uvnitř. V suchu připomínajícím Mojavskou poušť se sem tam k životu prodral výhonek vinné révy. Purpurové květy. Úchvatné. Krása uprostřed surové bezútěšnosti.

Myslela jsem na vojáky, mnichy a rodiny. Odhodlání a oběť. V duchu jsem se ptala: Jak a proč?

Ryan vedle mě studoval orientační plánek. Nade mnou se ve větru plácala izraelská vlajka.

„Prohlídka začíná tady.“ Ryan mě vzal za ruku a vedl směrem na sever.

Prošli jsme si skladiště, strážnice, severní palác, v němž Jadin objevil svou „rodinku“. Byzantský kostel, mikve, synagogu.

Minuli jsme pár lidí. Německy hovořící dvojici. Skupinku školáků chráněnou ozbrojenou hlídkou rodičů. Ucaprtané puberťáky s uzi na zádech.

Když jsme obešli standardní prohlídkový okruh, otočili jsme se a vydali se k jižnímu konci. Tímhle směrem nešli žádní jiní turisté.

Podívala jsem se na nákres v prospektu. Jižní citadela a stěna tu byly zakresleny. Nádrž na vodu. Velký bazén. Ani slovo o jeskyních.

Zastavila jsem se u valu a znovu mě ohromil pohled na písčitou pláň a skály mizející v rozkmitaném mlžném oparu. Obrovské, tiché tvary vymodelované věky vanoucích větrů.

Ukázala jsem na slabě viditelný čtverec v měsíční krajině pod námi.

„Vidíš ty obrysy?“

Ryan přisvědčil a loktem se opřel o zábradlí vedle mě.

„To byl jeden z římských táborů.“

Naklonila jsem se dopředu a natáhla krk směrem doleva. Ano, bylo to tam. Temná rána protínající tělo útesu.

„Tam je ta jeskyně.“ Hlas se mi zadrhl.

Byla jsem jako zhypnotizovaná, nemohla jsem odtrhnout oči. Ryan věděl, co cítím. Jemně mě stáhl zpět a paží mě objal kolem ramen.

„Máš nějakou teorii, kdo to byl?“

Zvedla jsem ruce v gestu „kdo ví“.

„Aspoň hádej.“

„Max byl muž, který zemřel někdy mezi čtyřicátým a šedesátým rokem, asi před dvěma tisíci lety. Pohřbili ho společně s dvaceti jinými lidmi tam dole v jeskyni.“ Ukázala jsem na val. „V čelisti se mu objevil zub pocházející od jiné, mladší osoby. Nejspíš omylem. Šťastným omylem. Jinak bychom nikdy nezjistili, že mezi lidmi z jeskyně a rodinou v Jakeově hrobce s rubášem existuje nějaká souvislost.“

„A Jake věří, že jde o Ježíšovu rodinnou hrobku.“

„Ano. Takže Max mohl být klidně nazarén, a ne zélóta.“

„Jake si je zatraceně jistý, že ta hrobka náležela Svaté rodině.“

„Jména souhlasí. Stejně tak zdobnost schránek. Stáří rubáše.“ Kopla jsem do kamínku. „Jake je přesvědčený, že Jakubova schránka pochází z téhle hrobky.“

„A ty?“

„Já jsem zaujatá.“

„Jak to myslíš?“

Chvíli jsem přemýšlela. Jak to myslím?

„Možná má pravdu. Ale na mě je to prostě příliš ohromující. Nedokážu to vstřebat. Tři velká náboženství, která jsou vetkána do historie Palestiny, vycházejí z božského mystéria a spirituální víry; pro zajištění vlastní legitimity nepoužívají ani vědu, ani rozum. Historická fakta se různě překrucují, aby vyhovovala tomu či onomu ortodoxnímu přístupu. Nepohodlná fakta se popírají.

Fakta, která postuluje Jake o kidrónské hrobce, by mohla podkopat základy křesťanské víry. Co když Marie nezůstala pannou? Co když měl Ježíš sourozence, nebo dokonce potomky? Co když Ježíš po ukřižování zůstal v rubáši v pohřebním výklenku?“

Kývla jsem hlavou směrem k jeskyni pod námi.

„Totéž platí pro Jeskyni 2001 a některé prvky uctívané židovské historie. Co když v Masadě nebyli během povstání v prvním století jen zélóti? Co když tam byli i první křesťané? Kdo ví? Já vím jen to, že z kostí v rubáši bohužel nebyla získána DNA. A přitom je jasné, že alespoň jeden člověk v jeskyni byl spřízněn s lidmi v Jakeově hrobce.“

Ryan o tom uvažoval. Pak řekl: „Takže i když DNA uvádí do souvislosti zub z Masady a kidrónskou hrobku, ty si myslíš, že objevení Maxe a kostí v rubáši během několika týdnů po sobě byla jen shoda okolností?“

„Ano. Ten zub nepochybně patřil některé osobě v Jeskyni 2001 a omylem se ocitl u Maxe. Jenomže Max mohl být v celé téhle sáze jen posel, a ne poselství. Víš, je to zvláštní, mnohem víc mě zajímá, čí to byl zub, než kdo byl vlastně Max.“

„Nestíhám.“

„Všechno to začalo s Maxem, ale Max se mohl na tom privilegovaném pohřebním místě ocitnout jen šťastnou náhodou.“

„Pořád nestíhám.“

„Maxův hrob byl vzadu v jeskyni, a tak se dravá zvěř k jeho tělu nedostala. Jeho kostra možná zůstala neporušená ne proto, že byl pohřbený jinak než ostatní, nebo proto, že měl vyšší sociální postavení než oni, ale prostě jen proto, že ho uložili dál od vchodu do jeskyně. Jeho kostra byla ovšem jediná, která zůstala celá a neporušená, a tak se na Maxe pohlíželo jako na někoho zvláštního. Někdo ho dostal pryč z Izraele. Lerner ho ukradl. Ferris a Morissonneau ho schovávali. Nakonec může být Maxovým největším přínosem to, že přežil a dovedl nás k té cizí stoličce.“

„A spojil tak kidrónskou hrobku s Masadou. Má Jake nějakou teorii, čí to mohl být zub?“

„V jeskyni byla spousta těl. Jake si myslí, že by to mohl být Ježíšův synovec, potomek jedné z jeho sester. Mitochondriální DNA ukazuje spřízněnost v mateřské linii.“

„Takže ne sourozenec?“

„To je nepravděpodobné. Ty nápisy uvádějí Judu, Josefa, Jakuba – je-li ta schránka pravá, obě Marie a Salomé. Šimon zemřel o mnoho let později.“

Znovu jsme zmlkli. Já promluvila první.

„Je to stejně zvláštní. Maxem to všechno začalo. Lerner ho ukradl z Musée de l’Homme, protože uvěřil Joyceovu příběhu o svitku a teorii, že Ježíš se dožil Masady. Ukazuje se, že Joyce mohl mít pravdu, pokud jde o Ježíše – o nějakého Ježíše, ale že se pletl, pokud jde o Maxe. Max nemůže být Ježíš Nazaretský, který podle Písma zemřel po třicítce. Věk neodpovídá a mitochondriální DNA ho vylučuje z mateřské linie kidrónské hrobky. Ale mohl by to být Ježíšův synovec.“

„Grossetův svitek údajně napsal někdo jménem Ježíš, syn Jakubův.“

„Přesně tak. Ale ten zub by taky mohl patřit Ježíšovu synovci. Podle Bergerona ten člověk zemřel mezi třiceti pěti a čtyřiceti lety. Pakliže se některá z Ježíšových sester provdala za muže jménem Jakub a měla syna, tak jejich potomek bude mít její mitochondriální DNA. Pokud k tomu došlo v době ukřižování, odpovídal by i věk. Zub mohl patřit nějakému Ježíši, synu Jakubovu. Do háje, Ryane. Tohle jméno mohl nosit kterýkoli muž z té hromady. Už se to nikdy nedozvíme.“

„A kdo byl tedy ten sedmdesátník z Jeskyně 2001, o kterém se Jadin zmiňuje ve své zprávě a knize?“

„Stejná odpověď. Nebyl to Max, nebyl to muž se zubem, ale mohl to být kterýkoli jiný muž v té hromadě.“

Ryanova další poznámka mířila přímo do černého.

„Ať už ten zub patřil komukoli, jestli má Jake pravdu o Jakubově schránce a následně pak o kidrónské hrobce a Svaté rodině, přítomnost zubu v jeskyni znamená, že v době obléhání byli v Masadě nazaréni. A tenhle fakt se vůbec nehodí do izraelské interpretace Masady.“

„To máš pravdu. Hlavně izraelští teologové by pohlíželi na spojení nazarénů a Masady jako na svatokrádež. Vzpomeň si, že odmítali jakoukoli diskusi o dalších testech pro kostry z jeskyně.“

Otočila jsem se a ukázala k severnímu výběžku.

„Nahoře v římském táboře, na západní straně je malý památník. Tam v devětašedesátém pohřbili všechny ostatky z Masady. Kosti z Jeskyně 2001 by se daly exhumovat, ale Izraelci to neudělají.“

„A kosti v rubáši?“

„To už se nedozvíme. Jestli se Jakeovi povedlo získat DNA nebo jestli objedná další testy, třeba elektronovou mikroskopii v souvislosti s poraněním patní kosti, možná se dozvíme víc. Ale teď máme jen pár mizerných fotek, které jsem udělala v pohřebním výklenku.“

„A co ty vlasy a vzorky kostí, které našla Getzová?“

„Jo, ty vlasy by mohly něco ukázat. Částečky kostí jsou velké asi jako zrnka prachu. Udivuje mě, že si jich Getzová vůbec všimla.“

„Co když si Jake jen tak náhodou odložil pár kostí z rubáše stranou?“

„Neměl k tomu příležitost.“

„Má v úmyslu požádat o testy DNA pro kosti z Jakubovy schránky?“

„Předložil žádost. Izraelci ji zamítli. A kosti mají oni. Jak znám Jakea, nevzdá to.“

„Jakubova schránka může být podvrh.“

„To může,“ souhlasila jsem.

„Jakeova teorie může být mylná.“

„To může.“

Ryan mě objal. Věděl, že skrývám pocit viny a zklamání. Max je pryč, navěky pochován v bezejmenném hrobě. Kosti z Jeskyně 2001 jsou pryč, pohřbeny pod jedním z nejposvátnějších památníků v Izraeli. Kosti z rubáše jsou pryč, zničené holocaustem benzinu a ohně.

Ještě chvíli jsme stáli a hleděli před sebe na melancholický kraj světa. Prázdný. Mrtvý.

Už roky čtu a slýchám o tomhle válkou zmítaném kousku naší planety. Nedá se to ani přehlédnout, ani přeslechnout.

Kniha žalmů nazývá Jeruzalém Božím městem. Zachariáš mu říkal Město pravdy. Jakého Boha? Čí pravdy?

„LaManche mi dneska volal.“ Vrátila jsem se do světa, v němž jsem měla alespoň jakous takous naději, že mohu ovládat svůj vlastní život.

„Jak se mu daří?“

„Je rád, že budu v pondělí zpátky.“

„Byla jsi pryč sotva půl druhého týdne.“

„Má nějaké novinky. Provedli exhumaci těla. Sylvain Morissonneau měl srdeční vadu.“

„Ten opat z kláštera?“

Přikývla jsem. „Zemřel na infarkt.“

„Takže žádní zběsilí džihádisti?“

„Ne, jen slabý srdeční sval, možná v kombinaci s nahromaděným stresem, který vyvolaly události kolem té kostry.“

„To mi něco připomíná. Friedman má taky jeden trhák. Ukázal ten vzkaz od pokojské paní Hananiové a nakonec z ní dostal, jak to bylo s vloupáním do tvého pokoje. Žádné vloupání to nebylo. Hossam al-Ahmed je hotelový kuchař, který zahnul svojí holce – jedné z pokojských. Podvedená dáma se mu rozhodla pomstít. Rozházela ti pokoj a ukázala na něj prstem. Nechala jsi odemčené dveře.“

„Je to ironie. Všechny naše megateorie o Ferrisově vraždě a krádeži Maxe. Ultraortodoxní židé. Křesťanští fanatikové. Islámští fundamentalisté. A nakonec to byla jen pomsta a hamižnost. Dva staré, osvědčené motivy. Žádné státní tajemství. Žádná svatá válka. Zádně naléhavé otázky doktríny a víry. Odhalili jsme metodiku vraždy a identifikovali vraha. Měla bych z toho mít radost, ale vzhledem k událostem posledních dvou týdnů mi ta vražda připadá nějak přízemní. Asi jako v případě Charlese Bellemarea.“

„To je ten vyuzený kovboj, co se šprajcnul v komíně?“

„Jo. Když sleduju naše malé herce na velkém jevišti, vždycky mě ohromí širší souvislosti. Ta vražda mi připadá skoro bezvýznamná.“

„Oba nás to dostalo.“

„Četla jsem nějaký mezinárodní průzkum tisíciletí. Badatelé vybrali v šedesáti zemích určitý počet lidí, který měl představovat dvě miliardy dušiček, a pokoušeli se zjistit, jaké mají pocity v souvislosti s Bohem. Osmdesát sedm procent respondentů se pokládalo za věřící. Třicet jedna procent bylo přesvědčeno, že ta jejich víra je jediná pravá.“

Ryan chtěl něco říct, ale já ještě neskončila.

Jenomže oni se pletou, Ryane. Přese všechny rituály, rétoriku a dokonce i ty bomby říkají všechna náboženství skoro totéž. Budd-hismus. Taoismus. Zarathuštrismus. Sikhismus. Samanismus. Vždyť je to jedno. Můžeš si vybrat.“

„Ztrácím se, zlato.“

„Tóra, bible, korán. Všechny nabízejí recept na spirituální spokojenost, naději, lásku, na ovládnutí základních lidských vášní, a všechny tvrdí, že ten recept mají přímo od Boha – jen skrze různé prostředníky. Všechny se snaží přijít s návodem na spořádaný duchovní život, ale to poselství se nějak překrucuje, asi jako když se buňky v lidském těle zblázní a začnou bujet jako rakovina. Samozvaní mluvčí deklarují hranice té správné víry, všechny, co stojí mimo, prohlásí za kacíře a vyzvou své věrné, aby na ně zaútočili. Myslím, že takhle to nemělo být.“

,Já vím, že máš pravdu, zlato, ale tenhle uštvaný polda se už dávno vzdal naděje, že zbaví La Belle Province zločinu. Nemyslím si, že bych mohl usmířit světová náboženství. A doma na nás v márnici čekají těla, která si zasluhují naši pozornost. Děláme, co můžeme. A víš ty co? Jde nám to fakt dobře.“

Jeden poslední pohled přes pláň. Taková nádhera, až to bere člověku dech. A tolik svárů. Nakonec jsem Ryanovi neochotně dovolila, aby mě odvedl od zdi.

Adieu, Izraeli. Přeju ti klid a mír.