Kathy Reichs

Temperance Brennanová 09. Kosti v písku

1

Vždycky to tak dopadne. Už se chystáte celou akci zabalit, když se někdo jako na potvoru trefí do černého.

No jo, krapet přeháním. Ale tak nějak se to doopravdy seběhlo a dovedlo nás to k objevům, které byly mnohem závažnější než nějaký na poslední chvíli odkrytý střep nebo starodávné ohniště.

Byl osmnáctý květen a do konce letní archeologické školy zbývaly dva dny. Měla jsem tu dvacet studentů na vykopávkách na Dewees, což je bariérový ostrov, který leží severně od Charlestonu ve státě Jižní Karolína.

A taky jsem tu měla novináře. Novinář měl IQ planktonu.

„Šestnáct těl?“ Plankton si vytáhl kroužkový blok a před očima se mu už patrně zjevily podobenky masových vrahů Dahmera a Bundyho. „Oběti identifikovány?“

„Tohle jsou prehistorické hroby.“

Oči obrácené v sloup se pod oteklými víčky zúžily. „Staří indiáni?“

„Původní obyvatelé.“

„To mě poslali psát o mrtvých indiánech?“ Ne, cenu za politickou korektnost tenhle chlapec asi nedostane.

„Kdo oni?“ Ledově.

„Moultrie News. Místní plátek z východního Cooperu.“

Charleston, jak říkával Rhett Scarlett, je město poznamenané velkolepostí dávno uplynulých dní. Jeho srdcem je poloostrov plný domů z éry před občanskou válkou, vydlážděných ulic a tržišť pod širým nebem, který obtékají řeky Ashley a Cooper. Charlestoňané je pokládají za hranice svého rajónu. Čtvrti tu mají jména jako „západní Ashley“ a „východní Cooper“, do níž patří i Mount Pleasant a tři ostrovy – Sullivanův, Isle of Palms a Dewees. Předpokládala jsem, že Planktonovy noviny referují právě o téhle oblasti.

„A vy jste?“ zeptala jsem se.

„Homer Winborne.“

S jednodenním strništěm na tvářích a pupkem vykrmeným hamburgery ten chlapík vypadal spíš jako Homer Simpson.

„Máme tady práci, pane Winborne.“

Winborne to ignoroval. „Není to nelegální?“

„Máme povolení. Na ostrově se plánuje nová výstavba a tady na tom pozemku by měly vyrůst obytné domy.“

„Proč se s tím namáháte?“ Winbornovo čelo smáčel pot. Když si sáhl pro kapesník, všimla jsem si, že mu po hrnečku štráduje klíště.

„Jsem antropoložka ze Severokarolínské univerzity v Charlotte. Já a mí studenti jsme zde na žádost státu.“

První polovina mého tvrzení byla pravdivá, ta druhá už maličko nafouknutá. Všechno se to vlastně semlelo takhle.

Každý rok v květnu, během zkráceného jarního semestru, vede jedna archeoložka ze Severokarolínské univerzity v Charlotte studentské vykopávky. Koncem března letošního roku tahle dáma oznámila, že přijala nabídku Purdueovy univerzity. Protože měla celou zimu plné ruce práce s rozesíláním životopisů, na letní školu se vybodla. Sbohem a šáteček. Žádný instruktor. Žádné naleziště.

Ačkoli já se specializuji na soudní vědu a v současné době pracuji s mrtvolkami, které se posílají koronerům a soudním lékařům, vysokoškolské studium a první roky své kariéry jsem věnovala těm, kteří zemřeli podstatně dříve. Pro svou doktorskou práci jsem prozkoumala tisíce prehistorických koster odkrytých na severoamerických pohřebištích.

Letní škola je jedním z nejoblíbenějších kurzů ústavu antropologie a jako obvykle byla zaplněná do posledního místečka. Neočekávaný odjezd mé kolegyně vyvolal paniku v kanceláři ředitele ústavu. Prosil mě, abych to vzala. Studenti s tím počítají! Můžu se vrátit ke svým kořenům! Dva týdny na pláži! Zvláštní odměna! Už jsem si říkala, jestli přihodí ještě buicka.

Navrhla jsem bioarcheologa Dana Jaffera, který je v podstatě mým protějškem při úřadu soudního lékaře a koronera Jižní Karolíny. Na svou obranu jsem si vzala případy, které na mě určitě čekají u vrchního soudního lékaře v Charlotte a v Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine legale v Montrealu, což jsou dvě instituce, s nimiž pravidelně spolupracuji.

Ředitel to zkusil. Dobrý nápad, špatná chvíle. Dan Jaffer byl na cestě do Iráku.

Spojila jsem se s Jafferem, a ten mi jako vhodné místo pro vykopávky poradil ostrov Dewees. Chystají se tam zničit staré pohřebiště a on chce za každou cenu zabránit bagrování, dokud nebude vyhodnocen historický význam naleziště. Jak se dalo předpokládat, stavitel jeho žádosti ignoruje.

Zkontaktovala jsem se s úřadem státního archeologa v Columbii, kde na Danovo doporučení přijali můj návrh, že tu provedeme pár zkušebních výkopů, a staviteli tak pěkně nadzvedneme mandle.

A tak jsem se ocitla tady. S dvaceti studenty. A třináctý, předposlední den i s Planktonovým mozkem.

Moje trpělivost se tenčila jako přespříliš používané lano.

„Jméno?“ Znělo to stejně, jako kdyby se ptal na název travního semene.

Potlačila jsem nutkání odkráčet pryč. Dej mu, co chce, říkala jsem si v duchu, a on pak vypadne. Anebo, budu-li mít štěstí, chcípne z toho vedra.

„Temperance Brennanová.“

„Temperance?“ Pobavilo ho to.

„Ano, Homere.“

Winborne pokrčil rameny. „Já jen že to není moc obvyklé jméno.“

„Říkají mi Tempe.“

„Jako to město v Utahu?“

„V Arizoně.“

„Jasně. Takže co je to za indiány?“

„Patrně siuouanský kmen Seweeů.“

„Jak jste věděla, že to tu je?“

„Od kolegy z Columbijské univerzity.“

„Jak to věděl on?“

„Po ohlášení plánované stavby tu prováděl průzkum a všiml si malých mohyl.“

Winborne si chvíli psal poznámky do kroužkového bloku. Anebo jen získával čas, aby dal dohromady cosi, co považoval za hlubokomyslnou otázku. V dáli jsem slyšela brebentění studentů a rachocení kbelíků. Nad hlavou mi zakřičel racek a další mu odpověděl.

„Mohyly?“ Tak tenhle chlapec se mezi kandidáty Pulitzerovy ceny neprobojuje.

„Nahoře na zakrytých hrobech tu byl navršený písek a lastury.“

„A jaký má smysl je vykopávat?“

Tohle jsem potřebovala. Uhodila jsem na toho kreténa osvědčeným terminátorem všech interview. Žargonem.

„Pohřební zvyklosti domorodé populace z jihovýchodního pobřeží nejsou moc dobře známy a toto naleziště by mohlo potvrdit, případně vyvrátit etnohistorické hypotézy. Rada antropologů se domnívá, že Seweeové patřili ke skupině Cusabo. Podle některých zdrojů docházelo při jejich pohřebních obřadech k vykostění těl a následnému uložení kostí do ranců nebo schrán. Jinde je popsána konstrukce jakýchsi lešení, na nichž se těla rozkládala, než byla pohřbena do společných hrobů.“

„Krucinálfagot. To je ale drsné.“

„Připadá vám to drsnější, než když se z těla nechá vytéct všechna krev a nahradí se chemickými konzervačními látkami, když se injekčně vstřikuje vosk a parfémy a pomocí líčidel se napodobuje život, nebo když se mrtvola ukládá do vzduchotěsné rakve a trezoru, aby se oddálil rozklad?“

Winborne na mě zíral, jako kdyby mi z úst vycházel sanskrt. „A to dělá kdo?“

„To děláme my.“

„Takže, co jste tu našli?“

„Kosti.“

„Jenom kosti?“ Klíště teď šplhalo nahoru po Winbornově krku. Mám ho varovat? Ani náhodou. Ten chlap je otravný jak svítiplyn.

Vklouzla jsem do stylu své obvyklé mluvy, kterou používám při styku s koronery a poldy. „Kostra vypovídá o člověku. O jeho pohlaví. Věku. Výšce. Předcích. V některých případech i o lékařské anamnéze a způsobu úmrtí.“ Ostentativně jsem pohlédla na hodinky a pokračovala ve svém archeologickém majstrštyku. „Staré kosti jsou zdrojem informací o zaniklé populaci. Jak lidé žili, jak umírali, co jedli, jakými nemocemi trpěli –“

Winbornův pohled se nyní upíral přes moje ramena do dáli. Obrátila jsem se.

Blížil se k nám Topher Burgess a na sluncem spáleném trupu měl nalepené nejrůznější úlomky organického i anorganického původu. Ten kluk byl malý a baculatý, na hlavě měl pletenou čepici, na očích drátěné obroučky a u uší husté kotlety. Takhle možná vypadal Hookův pobočník Smee, když chodil do školy.

„Zvláštní nález, intruze do třetího východního.“

Čekala jsem, ale Topher to nerozvedl. Nepřekvapilo mě to. U písemných zkoušek se Topher obvykle vyjadřuje v holých větách. Své eseje doplňuje ilustracemi.

„Zvláštní?“ vemlouvala jsem se.

„Je spojený.“

Věta holá. Potěšitelná, avšak nicneříkající. Zkroutila jsem prsty v gestu, které vyzývalo „pokračuj“.

„Podle nás se jedná o intruzi.“ Topher přenesl váhu z jedné bosé nohy na druhou. A že měl co přenášet.

„Hned se na to podívám.“

Topher kývl hlavou, otočil se a šoural se zpátky k vykopávkám.

„Co to znamená to ‚spojený‘?“ Klíště se už dostalo k Winbornovu uchu a patrně nyní zvažovalo, kterou trasou se vydá dál.

„Ve správném anatomickém uspořádání. U sekundárních pohřbů to nebývá obvyklé, protože při nich se mrtvoly ukládají do země teprve po rozkladu svalstva. Kosti bývají většinou pomíchané, někdy i na hromadách. Občas se v těchhle společných hrobech objeví jedna, dvě spojené kostry.“

„Proč?“

„To může mít řadu příčin. Třeba někdo zemřel těsně předtím, než společný hrob zasypali. Třeba se skupina někam přesouvala a neměla už čas čekat, až dojde k rozkladu.“

Plných deset vteřin čmárání do bloku. Klíště mi mezitím zmizelo z dohledu.

„Intruze. Co to znamená?“

„Tělo bylo do hrobu uloženo později. Chcete se podívat zblízka?“

„Po ničem jiném netoužím.“ Winborne si přitiskl kapesník k čelu a vzdychl, jako by byl na divadelních prknech.

Vyměkla jsem. „Máte za límcem klíště.“

Winborne se pohnul mnohem rychleji, než by kdo u muže jeho rozměrů očekával, a v jednom jediném záškubu si dokázal vyklepat límec, předklonit se a prásknout se do krku. Klíště sletělo na zem a okamžitě se vzpamatovalo; na odmítnutí bylo patrně zvyklé.

Vyrazila jsem a cestou obešla trs mořské trávy, jejíž střapaté hlavičky se v těžkém vzduchu ani nepohnuly. Byl teprve květen, ale rtuť teploměru už vylezla ke dvaatřiceti stupňům. Jih tohohle státu miluju, ale teď jsem byla ráda, že se tu nebudu muset hrabat v hlíně ještě i v létě.

Šla jsem rychle a věděla, že Winborne mi nemůže stačit. Hnusné? Ano. Ale času moc nebylo. Nemohla jsem jím plýtvat kvůli tupohlavému reportérovi.

A pokud šlo o to klíště, svědomí jsem měla čisté.

Kazeťák některého ze studentů vyřvával mně neznámou melodii, kterou hrála skupina, jejíž jméno jsem také neznala a ani bych si ho stejně nezapamatovala, kdyby mi ho někdo řekl. Já osobně bych upřednostnila mořské ptáky a vlnobití, ale zase na druhou stranu ten jejich dnešní výběr byl o poznání lepší než heavy metal, který tu obvykle duněl.

Čekala jsem na Winborna a pečlivě si prohlížela jámu. Dva zkušební výkopy, které jsme udělali, byly už zasypané. První vydal jen jalovou hlínu. Druhý odhalil lidské kosti a hned na začátku potvrdil Jafferovy předpoklady.

Další tři výkopy byly stále odkryté. U každého z nich pracovali studenti s lopatkami, tahali kbelíky s hlínou a prosívali ji skrz síta opřená o nohy dřevěné kozy.

Topher fotil u nejvýchodnějšího výkopu. Zbylí členové jeho týmu seděli se zkříženýma nohama a zírali na předmět jeho zájmu.

Když mě Winborne dohonil, funěl a zajíkal se. Otíral si čelo a lapal po dechu.

„Je horko,“ utrousila jsem.

Winborne přisvědčil a jeho tvář měla barvu malinové šťávy.

„Jste v pohodě?“

„Naprosto.“

Už jsem byla skoro u Tophera, když mě zastavil Winbornův hlas.

„Máme společnost.“

Otočila jsem se a spatřila muže v růžovém sportovním tričku a khaki kalhotách, který k nám spěchal přes duny. Ne kolem nich, ale přes ně. Byl malý, skoro jako dítě, a měl stříbrošedé vlasy ostříhané na kratičkého ježka. Poznala jsem ho okamžitě. Richard L. „Dickie“ Dupree, podnikatel, stavitel a naprostý slizoun.

Dupreeho doprovázel zavalitý baset, jehož jazyk i břicho se téměř dotýkaly země.

Nejdřív otravný novinář, teď Dupree. Tenhle den vážně stojí za starou bačkoru.

Dupree nevěnoval Winbornovi nejmenší pozornost a hnal se ke mně s odhodlanou upjatostí talibanského mulláha. Baset se zdržel vzadu, aby počůral trs mořské trávy.

Každý člověk má svůj osobní prostor, ten pás ničeho, který potřebuje mít mezi sebou a druhými. V mém případě to dělá pětačtyřicet centimetrů. Pojďte blíž a uvidíte, jak umím být nabroušená.

Někteří lidé se lepí na druhé, protože špatně vidí nebo slyší. U jiných je to kvůli odlišným kulturním zvyklostem. Ne u Dickieho. Dupree se domnívá, že fyzická blízkost mu propůjčuje větší sílu projevu.

Zastavil se asi třicet centimetrů od mého obličeje, založil ruce a jeho přimhouřené oči se zabodly do mých.

„Zítra končíte, počítám.“ Spíš tvrzení než otázka.

„Ano.“ Ustoupila jsem o krok dozadu.

„A pak?“ Dupreeho obličej připomínal ptáka; pod růžovou, průsvitnou pokožkou se ostře rýsovaly kosti.

„Příští týden pošlu do kanceláře státního archeologa předběžnou zprávu.“

Baset se k nám doplahočil a začal mi očichávat nohy. Vypadal minimálně na osmdesát.

„Plukovníku, neobtěžuj mladou paní.“ A pak ke mně: „Plukovník už stárne. Zapomíná na dobré vychování.“

Mladá paní podrbala Plukovníka za prašivým uchem.

„Nechcete přece nikomu komplikovat život kvůli hrstce starých indiánů, že ne?“ Dupree vyloudil cosi, co patrně považoval za úsměv jižanského džentlmena. Nejspíš si to trénuje před zrcadlem, když si trhá chloupky z nosu.

„Pro řadu lidí je ovšem kulturní dědictví této země velmi cenné,“ opáčila jsem.

„Ale nemůžeme dovolit, aby takovéhle věci brzdily pokrok, že ne?“

Na to jsem neodpověděla.

„Chápete moje stanovisko, madam?“

„Ano, pane, chápu.“

Z jeho stanoviska se mi dělalo zle. Šlo mu o peníze a bylo mu fuk, jak je vydělá, pokud ho to nedostane před soud. Co je mu po deštných pralesech, mokřadech, pobřeží, dunách, kultuře, která tu existovala už v době, kdy připluli Angličané. Dickie Dupree by klidně vyhodil do povětří Artemidin chrám, kdyby mu překážel při stavbě obytných domů.

Winborne za námi byl jako myška. Věděla jsem, že poslouchá.

„A copak bude stát v tom vašem hlášeníčku?“ Další úsměv šerifa z Mayberry.

„Že se v této oblasti nacházejí předkolumbovská pohřebiště.“

Dupreeho úsměv zakolísal, ale držel se. Plukovník vycítil napětí, nebo se nudil, a tak mě vyměnil za Winborna. Otřela jsem si ruce do kraťasů.

„Znáte ty papaláše v Columbii stejně dobře jako já. Takové hlášení mi tu na nějakou dobu sváže ruce. Zpoždění mě bude stát spoustu peněz.“

„Archeologické naleziště je neobnovitelný kulturní zdroj. Jakmile zmizí, je ztraceno jednou provždy. A já nemohu s čistým svědomím dovolit, aby vaše potřeby ovlivnily mé nálezy, pane Dupree.“

Úsměv se rozplynul a Dupree si mě teď chladně měřil.

„Tak na to se ještě podíváme.“ Skrytou hrozbu poněkud zmírnil jemný jižanský přízvuk.

„Ano, pane, na to se podíváme.“

Dupree vytáhl z kapsy balíček mentolových cigaret, z dlaně utvořil misku a zapálil si. Odhodil zápalku, zhluboka vdechl kouř, pokývl hlavou a vydal se zpátky k dunám. Plukovník se mu batolil za patami.

„Pane Dupree,“ zavolala jsem za ním.

Dupree se zastavil, ale čelem se ke mně neotočil.

„Šlapat po dunách je ekologicky nezodpovědné.“

Dupree mávl rukou a pokračoval v chůzi.

V hrudi se mi vzedmula zlost a odpor.

„Dickie asi nebude váš kandidát na Muže roku, co?“

Otočila jsem se. Winborne si právě rozbaloval žvýkačku Juicy Fruit. Pozorovala jsem ho, jak si ten plátek strká do úst, a očima jsem ho vyzývala, jen ať si zkusí odhodit papírek jako Dupree odhodil sirku.

Pochopil.

Beze slova jsem udělala čelem vzad a kráčela ke třetímu východnímu. Slyšela jsem, jak se Winborne štrachá za mnou.

Studenti ztichli, když jsem k nim došla. Osm očí mne sledovalo, jak skáču do výkopu. Topher mi podal lopatku, já si kecla na bobek a nechala se pohltit pachem čerstvě odházené hlíny.

A ještě něčím dalším. Sladkým. Nepříjemným. Slabým, ale nepřehlédnutelným.

Tenhle pach tady nemá co dělat.

Sevřel se mi žaludek.

Klesla jsem na všechny čtyři a prohlížela tu Topherovu zvláštnost, kus zkroucené páteře trčící ven asi tak v polovině západní stěny.

Studenti nad mou hlavou se už začali předhánět ve vysvětlování.

„Čistili jsme strany, víte, abysme mohli zdokumentovat všechny vrstvy.“

„A všimli jsme si skvrn v hlíně.“

Topher stručně doplnil pár detailů.

Neposlouchala jsem. Lopatkou jsem odhrnovala hlínu a z profilu odkrývala hrob ležící v západní části výkopu. S každým škrábnutím mi směrem do mozku putovala silnější předtucha.

Po půl hodině práce jsme měli odhalenou páteř a horní okraj pánve.

Opřela jsem se a cítila děsivé mravenčení ve vlasech.

Kosti byly spojeny svalstvem a vazy.

Zírala jsem na ně. Přilétla první moucha a slunce si duhově hrálo na jejím smaragdovém těle.

Pro boha živého.

Vstala jsem a oprášila si kolena. Musím se dostat k telefonu.

Dickieho Dupreeho čekají mnohem vážnější starosti než starodávný indiánský kmen.

2

Obyvatelé ostrova Dewees si samolibě zakládají na ekologické čistotě života „za vodou“. Pětašedesát procent jejich královstvíčka je chráněným územím. Devadesát procent ostrova není zastavěno. Jak sami říkají, místní upřednostňují věci „na divoko“. Žádné zastřižené živé ploty, žádné anglické trávníčky.

A žádné mosty. Na Dewees se dá dostat jedině přes soukromě provozovaný přívoz nebo vlastní lodí. Cesty jsou tu na písečném podkladu a používání vozidel se spalovacími motory je povoleno výlučně pro stavební a zásobovací účely. Jo, abych nezapomněla, je tu jedna sanitka, jedno hasičské auto a terénní vůz pro hašení stepních požárů. Majitelé domů mají sice rádi svůj klid, ale úplně naivní nejsou.

Co já na to? Když je člověk na prázdninách, je divočina senzační. Jakmile se ale pokouší ohlásit podezřelé úmrtí, tak mu jde pěkně na nervy.

Dewees má rozlohu jen asi dvanáct set akrů a my jsme kopali na vzdálené jihovýchodní straně, v pobřežním lese mezi jezerem Timicau a Atlantským oceánem. Signál pro mobilní telefon tu nebyl ani náhodou.

Nechala jsem Topherovi na starost naleziště a vydala se nahoru po pláži k dřevěné lávce, po níž se chodilo přes duny, a naskočila do jednoho z našich šesti golfových vozíků. Právě jsem otáčela klíčkem, když na sedadlo vedle mě dopadl balík, následovaný Winbornovým zadkem v polyesterových kalhotách. Tak usilovně jsem myslela na to, kde najdu funkční telefon, že jsem za sebou vůbec neslyšela jeho kroky.

Dobře. Lepší než kdyby tam ten blbec čmuchal bez dozoru.

Beze slova jsem nastartovala – nebo co se to dělá s elektrickými vozíky. Winborne se jednou rukou opřel o přístrojovou desku a druhou ovinul kolem svislé střešní vzpěry.

Vyjela jsem na Pelican Flight, táhnoucí se souběžně s oceánem, pak zahnula doprava na Dewees Inlet, projela kolem výletního pavilonu, bazénu, tenisových kurtů a přírodního centra a nahoře u laguny zahnula vlevo směrem k vodě. U přívozu jsem zabrzdila a otočila se na Winborna.

„Konečná.“

„Cože?“

„No jak jste se sem dostal?“

„Přívozem.“

„A přívozem také odjedete.“

„V žádném případě.“

„Jak chcete.“

Winborne si to špatně vyložil a znovu se uvelebil.

„Můžete plavat,“ upřesnila jsem.

„Nemůžete přece jen tak –“

„Ven.“

„Nechal jsem svůj vozík na tom nalezišti.“

„Některý student ho vrátí.“

Winborne se vysoukal ven a tvář měl staženou do masky spravedlivého rozhořčení.

„Přeji vám pěkný den, pane Winborne.“

Zamířila jsem na Old House Lane a železnou branou ozdobenou škeblemi vešla do komplexu administrativních budov. Hasičská zbrojnice. Čistička odpadních vod. Kanceláře správních úřadů. Správcův dům.

Připadala jsem si jako po výbuchu neutronové bomby. Baráky nedotčené, ale nikde kolem ani živáčka.

Zklamaně jsem znovu objela lagunu a zastavila vzadu za dvoukřídlým stavením s obrovskou terasou. Huyler House měl čtyři pokoje pro hosty a maličkou restauraci a představoval jediný ústupek cizákům toužícím po posteli nebo pivu. Byl zároveň sídlem komunitního centra. Vyskočila jsem z vozíku a spěchala dovnitř.

Ačkoli jsme měla hlavu plnou děsivého nálezu ze třetího východního sektoru, nemohla jsem si nevšimnout budovy, k níž jsem se blížila. Architekt měl patrně v úmyslu navodit dojem, že Huyler House tady už v parném slunci a slaném vzduchu stojí drahnou řádku let. Ztrouchnivělé dřevo. Přírodní skvrny. Ačkoli tu ten barák není ani deset roků, připomíná památkově chráněnou budovu.

O ženě, která se vynořila z postranních dveří, platil pravý opak. Althea Hunneycut „Honey“ Youngbloodová vypadala staře, ale ve skutečnosti pocházela nejspíš ze starověku. Povídalo se tu, že Honey na vlastní oči viděla, jak v roce šestnáct set devadesát šest král Vilém III. daroval ostrov Dewees Thomasi Caryovi.

Honeyina minulost byla předmětem neustávajících spekulací, ale v některých bodech se obyvatelé ostrova shodovali. Honey poprvé navštívila Dewees jako host Coulter Huylerovy rodiny ještě před druhou světovou válkou. Huylerovi na ostrově vegetovali od roku devatenáct set dvacet pět, kdy ho koupili. Žádná elektřina. Žádné telefony. Studna poháněná větrným mlýnem. Já si tedy leháro na pláži představuju jinak.

Honey sem přijela s manželem, ovšem ve věci pořadí tohoto pána v seznamu choťů se názory různí. Honey se na ostrov vracela i po jeho smrti a nakonec se přivdala do rodiny R. S. Reynoldse, kterému Huylerovi v šestapadesátém prodali svůj podíl. Hliníkoví magnáti. Pak už si Honey mohla dělat, co chtěla. Rozhodla se zůstat na Dewees.

V sedmdesátém druhém prodala Reynoldsova rodina své pozemky investiční společnosti a během deseti let tu vyrostly první domy. Ten Honeyin byl úplně první – maličký bungalov na ulici Dewees Inlet. V jedenadevadesátém vznikla Společnost na ochranu ostrova – SOO a Honey se ujala funkce hlavní přírodovědkyně.

Nikdo neznal její věk. Honey ho neprozrazovala.

„Dneska bude vedro.“ Honeyina konverzace začínala bez výjimky zmínkou o počasí.

„Ano, slečno Honey. To určitě bude.“

„Čekala bych i dvaatřicet.“ Honey vyslovovala všechna svoje „a“ s přídechem a její slabiky si žily vlastním životem. Při našich předchozích rozhovorech jsem zjistila, že tahle babička dokáže se samohláskami kouzlit jako nikdo jiný na světě.

„Asi ano.“ Usmála jsem se a pokusila se rychle projít kolem ní.

„Díky bohu a všem jeho andělům za klimatizaci.“

„To máte pravdu.“

„Vy pořád kopete u té staré věže?“

„Kousek odtamtud.“ Tu věž postavili za druhé světové války, aby bylo odkud vyhlížet ponorky.

„Našli jste něco?“

„Ano, našli.“

„To jé báječné. Našemu přírodovědnému centru by se pár nových exemplářů hodilo.“

Tak tenhle exemplář asi ne.

Usmála jsem se a znovu se pokusila jít dál.

„Brzy se tam za vámi zastavím.“ Slunce ozářilo bílé lokny s modravým nádechem. „Musím přece sledovat, co se na ostrově děje. Už jsem vám vyprávěla –“

„Slečno Honey, nezlobte se, ale já trošku spěchám.“ Neměla jsem velkou radost, že ji musím odbýt, ale potřebovala jsem se dostat k telefonu.

„Ale samozřejmě. Kam se podělo moje slušné vychování?“ Honey mě poplácala po paži. „Až budete mít volno, zajedeme si na ryby. Bydlí tu teď můj synovec a má vážně parádní lodičku.“

„Opravdu?“

„To tedy jo, vždyť jsem mu ji sama opatřila. U kormidla už mi to nejde jako dřív, ale rybaření pořád miluju. Dám mu vědět a vyjedeme si.“

S těmito slovy Honey odkráčela po cestičce; záda vzpřímená jako jedle.

Schody jsem brala po dvou, vběhla jsem na verandu a vpadla dovnitř do komunitního centra. Stejně jako v případě ostatních úřadů bylo i tady vymeteno.

Vědí snad místní něco, co já nevím? Kde sakra všichni jsou?

Vstoupila jsem do kanceláře, došla ke stolu, vytočila informace a pak příslušné číslo. Po druhém zazvonění se na opačném konci ozval hlas.

„Kancelář koronerky charlestonského okresu.“

„Tady Temperance Brennanová. Volala jsem asi před týdnem. Už se koronerka vrátila?“

„Okamžik, prosím.“

Emmě Rousseauové jsem telefonovala hned po svém příjezdu do Charlestonu, ale bohužel jsem tehdy zjistila, že moje kamarádka je právě na Floridě, kde tráví po pěti letech svou první dovolenou. Špatné plánování z mojí strany. Měla jsem jí poslat mail, než jsem se vydala na jih. Jenomže naše přátelství takhle nikdy nefungovalo. Když jsme každá jinde, moc často spolu nekomunikujeme. Když se sejdeme, oběma nám připadá, že jsme se neviděly sotva pár hodin.

„Hned si vás vezme,“ oznámila mi spojovatelka.

Čekala jsem a vzpomínala na své první setkání s Emmou Rousseauovou.

Před osmi lety. Já jsem tehdy přednášela na vysoké škole v Charlestonu. Emmu, původním povoláním zdravotní sestru, právě zvolili koronerkou charlestonského okresu. Nějaká rodina tehdy zpochybnila její závěr „nejasný způsob úmrtí“ v případu nalezených kosterních ostatků. Potřebovala konzultaci, ale bála se, že ji odmítnu. Zároveň však byla odhodlaná získat odborný posudek stůj co stůj, a tak dotáhla ty kosti v obrovské plastové přepravce na mou přednášku. Její kuráž na mě udělala dojem, takže jsem souhlasila, že jí pomůžu.

„Emma Rousseauova.“

„Mám tady ve vaně chlapa, který umírá touhou tě poznat.“ Špatný vtip, ale říkáme si ho už léta.

„Hrome, Tempe. Ty jsi v Charlestonu?“ Emminy samohlásky se nemohly měřit s Honeyinými, ale udatně jim sekundovaly.

„Někde na záznamníku najdeš můj vzkaz. Vedu tu letní archeologickou školu na Dewees. Jak bylo na Floridě?“

„Horko a dusno. Měla jsi dát vědět, že přijedeš. Mohla jsem tu dovolenou odložit.“

„Jsem si jistá, že když už sis to volno vzala, tak jsi ho opravdu potřebovala.“

Emma na to nereagovala. „Dan Jaffer je pořád ještě mimo?“

„Ještě měsíc bude detašovaný někde v Iráku.“

„Už ses setkala se slečnou Honey?“

„Jo, jasně.“

„Mám ji moc ráda. Je to pořád ještě čiperka.“

„Jo, to je. Poslouchej, Emmo, mám tu menší problém.“

„Tak spusť.“

„Na tohle naleziště mě poslal Jaffer, protože si myslel, že je to indiánské pohřebiště. Měl pravdu. Od prvního dne nacházíme kosti a všechno je to typický předkolumbovský materiál. Suché, vybělené, hodně posmrtných změn.“

Emma mě nepřerušovala otázkami ani poznámkami.

„Dnes ráno studenti našli v hloubce asi pětačtyřiceti centimetrů čerstvý hrob. Kosti vypadají pevné a obratle jsou spojené měkkou tkání. Očistila jsem všechno, co mi připadalo vhodné, aby se neporušilo místo činu, jenomže pak mi došlo, že bych to měla někomu ohlásit. Nejsem si jistá, pod koho patří Dewees.“

„Trestné činy má v kompetenci šerif. Vyhodnocení podezřelých úmrtí mám pod palcem já. Máš nějaké hypotézy?“

„Ani jednu, ve které by účinkovali staří Seweeové.“

„Myslíš, že je to současný hrob?“

„Jakmile jsem odhrábla hlínu, mouchy si tam otevřely polní kuchyni.“

Chvíli bylo ticho. Představila jsem si Emmu, jak se dívá na hodinky.

„Budu tam tak za půldruhé hodiny. Mám něco přivézt?“

„Pytel na mrtvolu.“

Čekala jsem na molu, když Emma dorazila ve člunu Sea Ray se dvěma motory. Vlasy měla zastrčené pod baseballovou čepicí a v obličeji byla mnohem hubenější, než jsem si ji pamatovala. Na očích měla sluneční brýle Dolce&Gabbana, na sobě džíny a žluté tričko s černým nápisem Koroner charlestonského okresu.

Pozorovala jsem Emmu, jak vyhazuje fendry, manévruje k doku a uvazuje loď. Když jsem došla ke člunu, podala mi vak, posbírala fotografické nádobíčko, přelezla přes bok a vystoupila ze člunu.

Při jízdě golfovým vozíkem jsem ji informovala, že jsem se po našem telefonickém rozhovoru vrátila na naleziště, vytyčila jednoduchý čtverec tři krát tři metry a udělala pár fotek. Podrobněji jsem jí popsala, co jsem viděla v zemi. A varovala ji, že mí studenti jsou vzrušením bez sebe.

Emma cestou skoro nemluvila. Připadala mi roztržitá a ve špatné náladě. Anebo mi prostě jen důvěřuje a neptá se, protože já jí přece povím všechno, co potřebuje vědět. Tedy všechno, co vím já.

Sem tam jsem na ni pokradmu mrkla. Jenomže výraz jejího obličeje byl bezpečně skrytý pod slunečními brýlemi. Míjely jsme místa osvětlená sluncem a stíny vrhaly Emmě na tvář podivné tvary.

S obavou, že se možná mýlím a marním její drahocenný čas, jsem se Emmě zatím nesvěřila.

Anebo jsem se spíš bála, že mám pravdu?

Mělký hrob na opuštěné pláži. Rozkládající se tělo. Napadalo mě několik různých vysvětlení. Všechna obsahovala položku podezřelé úmrtí a likvidace těla.

Emma se tvářila nevzrušeně. Stejně jako já už viděla desítky, možná stovky míst činu. Spálená těla, oddělené hlavy, mumifikovaní kojenci, části těl v igelitových pytlích. Pro mě to není nikdy snadné. V duchu jsem se ptala, zda Emmě v žilách koluje adrenalin stejně jako mně.

„Tohle je taky student?“ Emmina otázka přerušila tok mých myšlenek.

Podívala jsem se směrem, kam právě hleděla.

Homer Winborne. Pokaždé, když se Topher otočil zády, začala ta sketa práskat kapesním digitálem jednu fotku za druhou.

„Hajzl jeden.“

„Takže není.“

„Je to reportér.“

„Tady by neměl fotit.“

„Tady nemá vůbec co pohledávat.“

Vyletěla jsem z vozíku a pustila se do Winborna. „Co tady sakra děláte.“

Studenti ztuhli jako herci v živém obrazu.

„Zmeškal jsem přívoz.“ Winbornovo pravé rameno se vyboulilo a paže mu sjela za záda.

„Navalte ten nikon.“ Ostře jako žiletka.

„Nemáte právo mi zabavit osobní majetek.“

„Vypadněte odsud. Okamžitě. Jinak zavolám šerifa, aby vás vyprovodil.“

„Doktorko Brennanová.“

Emma se zjevila přímo za mnou. Winborne přimhouřil oči a četl si nápis na jejím tričku.

„Možná by tady pán mohl přihlížet zpovzdálí.“ Emma, hlas rozumu.

Odvrátila jsem se od Winborna a pohlédla na Emmu. Byla jsem tak nakrknutá, že mě nenapadala žádná trefná odpověď. „Ani náhodou“ nemělo styl a „ať si trhne nohou“ nebylo originální.

Emma téměř nepostřehnutelně přikývla, aby mi naznačila, že se nemám vzpouzet. Winborne má samozřejmě pravdu. Nemám právo mu zabavit jeho majetek, ani mu něco přikazovat. I Emma má pravdu. Lepší je udržet si tisk pod dohledem, než ho odmítnout a rozzuřit.

Anebo už má koronerka v hlavě myšlenky na příští volby?

„No jo.“ Tahle odpověď nebyla o nic lepší než ty dvě, které jsem před chvilkou zamítla.

„Za předpokladu, že si u nás uschová svůj fotoaparát.“ Emma nastavila ruku.

Winborne vyslal směrem ke mně samolibý úsměv a podal jí nikon.

„Taková komedie,“ zamumlala jsem.

„Jak daleko by si měl podle tebe pan Winborne stoupnout?“

„Co takhle na pevninu?“

Jak se ukázalo, na Winbornově přítomnosti nakonec ani moc nezáleželo.

Během pár hodin jsme totiž vkročili do víru událostí, které změnily mé vykopávky, mé léto a můj názor na lidskou povahu.

3

Topher začal spolu s dalším chlapcem, Joem Hornem, odkrajovat pomocí rýče s dlouhou násadou ornici uvnitř vymezeného třímetrového čtverce. V hloubce patnácti centimetrů jsme si všimli jiného zabarvení.

Pošlete tým A.

Emma pořídila videozáznam a pár fotografií a pak jsme se společnými silami pustily lopatkami do hlíny kolem skvrny. Topher prosíval. Ten kluk je možná trošku potrhlý, ale prohazovat sítem umí prvotřídně. Během odpoledne studenti sledovali postup prací a jejich kriminalistické nadšení uvadalo v nepřímé úměře k rozkvětu populace much.

Ve čtyři jsme měli odkrytý trup, co držel jen tak tak pohromadě, kosti končetin, lebku a čelist. Ostatky byly zahalené ve shnilé látce a nahoře ozdobené prameny světlých vlasů.

Emma se opakovaně snažila spojit vysílačkou s Juniusem Gulletem, šerifem charlestonského okresu. Pokaždé jí bylo řečeno, že Gullet není k zastižení, protože řeší nějakou domácí výtržnost.

Winborne se nás držel jako lovecký pes stopy divokého králíka. V tom nesnesitelném horku a zápachu se jeho obličej přeformoval v cosi připomínajícího louži na chodníku.

V pět hodin studenti naskákali do vozíků a vyrazili směrem k přívozu. Jediný Topher byl ochotný pracovat tak dlouho, jak bude třeba. On, Emma a já jsme pokračovali v odhazování hlíny, potili se a odháněli příslušníky čeledi bzučivkovitých, neboli Calliphoridae.

Winborne už byl pryč, když jsme ukládali do pytle poslední kosti. Ani jsem ho neviděla odcházet. Prostě jsem se v jednu chvíli ohlédla, a on už tam nebyl.

Předpokládala jsem, že nejdřív pelášil za šéfredaktorem a pak rovnou ke klávesnici svého počítače. Emmě to bylo jedno. V charlestonském okrese není mrtvola žádný velký trhák; na tři sta tisíc místních obyvatel tu připadá šestadvacet vražd ročně.

Emma prohlásila, že jsme mluvili potichu a chovali se diskrétně, takže Winborne nemá nic, čím by mohl poškodit vyšetřování. Novinový článek by naopak mohl znamenat jisté plus, protože lidé třeba nahlásí pohřešované osoby a nakonec nám mohou pomoct i s identifikací. Já byla skeptická, ale neříkala jsem nic. Tohle je její rajón.

S Emmou jsme poprvé zapředly jakýs takýs rozhovor, teprve když jsme se vracely k dokům. Slunce už stálo nízko, karmínově žhnulo skrz stromy a osvětlovalo cestu. Přestože jsme byly v pohybu, slanou vůni borového lesa a mokřin kazil zápach linoucí se z pasažéra na zadním sedadle.

Anebo jsme to možná páchly my samy. Už jsem se nemohla dočkat, až se osprchuju, umyju si vlasy a spálím hadry, co mám na sobě.

„První dojmy?“ zeptala se Emma.

„Kosti jsou zachovalé, ale je tam méně měkké tkáně, než jsem čekala po zběžné prohlídce prvních obratlů. Vazy a nějaká svalová vlákna hluboko v kloubech, to je asi tak všechno. Ten smrad vychází spíš z oblečení.“

„Tělo do něj bylo zabalené, ne oblečené, je to tak?“

„Správně.“

„PMI?“ Emma se ptala, kolik času uplynulo od smrti oběti.

„Pro post mortem interval budeme muset nechat provést analýzu přítomného hmyzu.“

„Seženu entomologa. Hrubý odhad?“

Pokrčila jsem rameny. „Mělký hrob, místní podnebí – řekla bych minimálně dva, maximálně pět.“

„Máme hodně zubů.“ Emminy myšlenky už vyrazily vpřed, rovnou k identifikaci.

„To sakra máme. Osmnáct v čelisti, osm na zemi, tři v sítu.“

„A vlasy,“ dodala Emma.

„Ano.“

„Dlouhé.“

„To je bezvýznamné, pokud máš na mysli pohlaví. Vzpomeň si na Toma Wolfa. Willieho Nelsona.“

„Manekýna Fabia.“

Tuhle holku mám vážně ráda.

„Kam ty ostatky odvezeš?“ zeptala jsem se.

„Všechno, co spadá do mé působnosti, se vozí do márnice LFUJK.“ Lékařská fakulta univerzity Jižní Karolíny. „Jejich patologové pro nás dělají pitvy. Pracuje tam i můj soudní antropolog a zubař. Hádám, že v tomhle případě patologa asi potřebovat nebudeme.“

„Mozek i orgány už jsou dávno v čudu. Půjde jen o kosterní pitvu. Potřebuješ Jaffera.“

„Ten je v Iráku.“

„Vrátí se příští měsíc,“ připomněla jsem.

„Tak dlouho nemůžu čekat.“

„Já tu mám letní školu.“

„Zítra ti končí.“

„Musím odvézt všechno vybavení zpátky na univerzitu. Sesmolit zprávu. Nahlásit známky.“

Emma neodpovídala.

„Třeba mám v laboratoři v Charlotte nějaké případy.“

Emma stále neodpovídala.

„Anebo v Montrealu.“

Chvíli jsme jely mlčky a naslouchaly kvákání žabiček a vrčení vozíku. Když Emma znovu promluvila, její hlas zněl jinak, mírně, tiše, a přesto naléhavě.

„Někdo toho člověka nejspíš hledá.“

Pomyslela jsem na opuštěný hrob, který jsme právě odkryli.

Pomyslela jsem na svou dávnou přednášku a kostru ve vaně.

Přestala jsem se vykrucovat.

Znovu jsme si začaly povídat, když jsme se nalodily a odrazily od břehu, znovu jsme zmlkly, když jsme opustily příbřežní vody. Jakmile Emma nastartovala, naše slova se ztratila ve větru, burácení motoru a šplouchání vody o boky lodi.

Auto jsem měla v přístavišti na Isle of Palms, úzkém jazyku osídlené pevniny ležícím mezi Sullivanovým ostrovem a Dewees. Na stejném místě byla i dodávka koronerky. Během deseti minut jsme přeložily náš smutný náklad.

Než Emma vyrazila směrem k pobřežnímu kanálu, věnovala mi ještě dvě poslední slova.

„Zavolám ti.“

Nehádala jsem se. Byla jsem unavená a hladová. A bez nálady. Chtělo se mi jít domů, osprchovat se a sníst krabí polévku s krevetami, kterou jsem měla schovanou v lednici.

Pomalu jsem kráčela přístavištěm a všimla si, jak z převozní lodě vystupuje Topher Burgess. Poslouchal svůj iPod a zdálo se, že mě ani nevidí, ani neslyší.

Pozorovala jsem studenta, jak dochází ke svému džípu. Zvláštní kluk, pomyslela jsem si. Chytrý, ale do okouzlujícího baviče má daleko. Spolužáci ho berou, jenomže on vždycky stojí stranou.

Jako já v jeho věku.

Ve své mazdě jsem si rozsvítila, vylovila z tašky mobil a zkontrolovala signál. Čtyři čárky.

Tři vzkazy. Ani jedno z těch čísel mi nebylo povědomé.

Bylo tři čtvrti na devět.

Zklamaně jsem zastrčila mobil, vyjela z parkoviště, projela napříč ostrovem a zahnula doprava na Palm Boulevard. Provoz nebyl velký, ale to moc dlouho nevydrží. Ještě dva týdny a auta ucpou místní silnice jako naplavenina odvodňovací potrubí.

Bydlela jsem v domě na pláži, který patřil mé přítelkyni. Když se sem Anne před dvěma roky přestěhovala ze Sullivanova ostrova, na ničem nešetřila. Její nové prázdninové sídlo čítalo pět ložnic, šest koupelen a tolik metrů čtverečních plochy, že by klidně mohla hostit utkání světového poháru.

Projela jsem několika vedlejšími uličkami, zamířila k pláži, vklouzla do Annina vjezdu a zaparkovala pod domem. Ocean Boulevard. Přímořská Annie by nesnesla žádnou druhou řadu.

Ve všech oknech byla tma. Původně jsem předpokládala, že se vrátím před soumrakem. Aniž bych rozsvěcela, zamířila jsem přímo pod venkovní sprchu, svlékla se a roztočila kohoutek s teplou vodou. Po dvaceti minutách s rozmarýnem, mátou a spoustou mydlinek jsem se cítila přiměřeně zrestaurovaná.

Vyšla jsem ze sprchy, nacpala všechno oblečení do igelitového pytle a hodila ho do popelnice. Ani nápad, že bych jím znesvětila Anninu pračku.

Zabalená jen do ručníku jsem vešla přes zadní verandu do domu a po schodech nahoru do svého pokoje. Kalhotky a tričko. Kartáč na vlasy. Nádhera.

Zatímco se mi ohřívala polévka, znovu jsem si zkontrolovala vzkazy na telefonu. Nic. Co je s Ryanem? Mobil i večeři jsem si odnesla na terasu a usadila se do houpacího křesla.

Anne svůj dům nazvala „Nekonečné moře“. Bez legrace. Horizont se tu otevíral od Havany až k Halifaxu.

Na tom oceánu vážně něco je. V jednu chvíli jsem jedla. Vzápětí mě ze spánku probralo zvonění telefonu. Talíř a miska byly prázdné. Nevzpomínala jsem si, že bych zavřela oči.

Ten hlas nepatřil člověku, kterého jsem toužila slyšet.

„Nazdar.“

Dneska říkají „nazdar“ snad už jen skauti a můj odloučený manžel.

„Nazdar, frajere.“ Byla jsem příliš unavená, abych vymýšlela něco originálního.

„Jak to jde na vykopávkách?“

Představila jsem si kosti, které momentálně leží v márnici lékařské fakulty. Představila jsem si Emmin výraz, když vyjížděla z přístavu. Nechtělo se mi to rozebírat.

„Dobře.“

„Zítra to balíš?“

„Musím ještě dodělat pár věcí a zabere mi to víc času, než jsem čekala. Jak se má Birdie?“

„Čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu sleduje Boyda. Tvůj kocour dospěl k přesvědčení, že mého psa vyčaroval nějaký černokněžník, aby mu otravoval život. Čaučau si zase myslí, že kocour je nějaká chlupatá hračka na provázku.“

„Kdo má navrch?“

„Vůdcem smečky je jednoznačně Bird. Takže kdy se vracíš do Charlotte?“ Až příliš nenucené. Něco se chystá.

„Zatím nevím přesně. Proč?“ Ostražitě.

„Včera za mnou přišel do kanclu jeden pán. Má nějaké finanční problémy s Aubreym Herronem a podle všeho je u Herrona zaháčkovaná i jeho dcera.“

Reverend Aubrey Herron byl televizní kazatel sice s malým, ale o to horlivějším okruhem následovníků po celém Jihovýchodě. Říkali si Církev boží milosti. Kromě vlastního sídla a televizního studia CBM provozovala ještě sirotčince ve Třetím světě a několik bezplatných klinik v Severní i Jižní Karolíně a Georgii.

„Cestou k Bohu je milodar.“ Tímhle sloganem Herron končil každé vysílání.

„Cáluj bez mrknutí oka,“ ocitoval Pete lidovou verzi té zkratky.

„V čem je problém?“

„Přestaly mu chodit finanční výkazy, holka zmizela a nedává o sobě vědět a reverend Herron v obou případech odmítá spolupracovat.“

„Neměl by si tatík najmout soukromého detektiva?“

„To tatík udělal. Detektiv se ztratil.“

„Že by Bermudský trojúhelník?“

„Mimozemšťani.“

„Ty jsi právník, Pete, a ne soukromý čmuchal.“

„Tady jde o prachy.“

„Nepovídej.“

Pete to ignoroval.

„Táta si dělá starosti?“ zeptala jsem se.

„Táta je bez sebe strachy.“

„Kvůli penězům, nebo kvůli dceři?“

„Dobrá otázka. Flynn mě ve skutečnosti najal, abych prověřil účty. Chce po mně, abych na CBM trošku přitlačil. Pokud splaším ještě nějaké informace o dceři, je to bonus navíc. Souhlasil jsem, že za reverendem zaskočím.“

„A přitlačíš ho ke zdi?“

„Svým právnickým ostrovtipem.“

Najednou mi to začalo docházet.

„Církev boží milosti má sídlo v Charlestonu,“ konstatovala jsem.

„Mluvil jsem s Anne. Nabídla mi svůj dům, pokud to tobě nebude vadit.“

„Kdy?“ Vzdychla jsem tak, že by se za to nemusel stydět ani Homer Winborne.

„V neděli?“

„Proč ne.“ Pominu-li asi miliardu nejrůznějších důvodů.

Pípnutí mi ohlásilo další příchozí hovor. Odtáhla jsem aparát od ucha a na displeji se rozzářilo číslo, na které jsem tak dlouho čekala. Montrealská předvolba.

„Už musím končit, Pete.“

Přepnula jsem.

„Volám pozdě?“

„Ty nikdy.“ Na tvář se mi vloudil první úsměv od chvíle, kdy jsem odkryla kostru ve třetím východním.

„Osamělá?“

„V hospodě u Hymana jsem na stěnu pánských záchodků vyryla svoje telefonní číslo.“

„Miluju, když se ti po mně stýská. Ale nebreč tolik.“

Andrew Ryan je detektiv z oddělení závažných trestných činů quebecké provinciální policie. Takže si udělejte představu: antropoložka Brennanová, Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine legale; policajt Ryan, Section de crimes contre la personne, Súrété du Quebec. Společně vyšetřujeme vraždy už víc než deset let.

Nedávno jsme s Ryanem začali dělat společně i jiné věci. Osobní věci.

Při zvuku jeho hlasu mi žaludek udělal maličké saltíčko.

„Užila sis to na vykopávkách?“

Nadechla jsem se a odmlčela se. Spustit? Počkat?

Ryan si všiml mého zaváhání.

„Tak co je?“ chtěl vědět.

„Našli jsme tam intruzivní pohřeb. Kompletní kostru se zbytky měkké tkáně a oblečení.“

„Současný?“

„Ano. Volala jsem koronerce. Provedli jsme exhumaci. Tělo je teď v márnici.“

Ryan je okouzlující, starostlivý a vtipný a někdy taky otravný jak činže. Jeho odpověď jsem znala ještě dřív, než ji vypustil z pusy.

„Jak to děláš, Brennanová, že se pokaždé ocitneš v takovéhle situaci?“

„Rozesílám skvěle stylizované životopisy.“

„Budeš jim dělat expertizu?“

„Musím myslet na studenty.“

Vítr čechral palmové listy. Za dunami vlny narážely na písek.

„Stejně ten případ vezmeš.“

Neřekla jsem ani ano, ani ne.

„Jak se daří Lily?“ zeptala jsem se.

„Dneska mi práskla dveřma jen třikrát. Druhá liga. Žádné rozbité skleničky, ani rozštípané dřevo. Beru to jako znamení, že návštěva probíhá dobře.“

Lily se v Ryanově životě objevila poměrně nedávno. A naopak. Téměř dvě desetiletí o sobě otec a dcera nic nevěděli. Pak se ozvala Lilyina matka.

Lutetii bylo devatenáct, když otěhotněla, ale Ryanovi, který jí dělal společnost na jednom víkendovém mejdanu, se s touhle biologickou realitou nesvěřila. Odjela z Kanady a uchýlila se do rodného domu na Bahamách. Na ostrově se provdala, rozvedla, když bylo Lily dvanáct, a vrátila se do Nového Skotska. Lily vyšla střední školu a začala se poflakovat s divokou partičkou. Nechodila v noci domů, zatkli ji pro přechovávání drog. Lutetii neunikly příznaky. Sama si vyzkoušela život na okraji. Tenkrát potkala i Ryana. Bylo to v době, kdy si prožíval vlastní študáckou vzpouru proti společnosti. Věděla, že její dávný milenec je dneska policajt, a tak dospěla k závěru, že by měl přispět ke společnému úsilí zachránit sotva dospělou dceru.

Ta novinka trefila Ryana přímo do solaru, ale své otcovství nakonec uvítal a opravdu se snažil. Momentální návštěva v Novém Skotsku byla zatím posledním pokusem začlenit se do života dcery. Jenomže Lily to tatíkovi dvakrát neulehčovala.

„K tomu ti můžu říct jen jedno,“ odpověděla jsem, „trpělivost.“

„Já vím, ty moje vědmo.“ Ryanovi bylo dobře známo, že i s mojí vlastní dcerou Katy mi to občas skřípe.

„Jak dlouho ještě zůstaneš v Halifaxu?“

„Uvidíme, jak to půjde. Zatím jsem se úplně nevzdal myšlenky, že bych za tebou přijel, tedy pokud tam ještě chvíli vydržíš.“

Ach jo.

„No, to by mohlo být trošku komplikované. Zrovna mi volal Pete. Asi tu jeden, dva dny pobude.“

Ryan vyčkával.

„Má v Charlestonu nějakou práci a Anne mu nabídla dům. Nemohla jsem s tím nic dělat. Je to Annin dům a je v něm tolik postelí, že by se tu klidně mohl usídlit sbor kardinálů.“

„Postelí, nebo pokojů?“

Ryan bývá občas taktní asi jako buldozer.

„Zavoláš mi zítra?“ Tohle téma jsem uzavřela.

„A seškrábeš to číslo ze zdi pánských záchodků?“

„To si piš, námořníku.“

Rozhovory s Petem a Ryanem mě dokonale probraly. Anebo to bylo tím neplánovaným schrupnutím u večeře. Věděla jsem, že teď neusnu.

Natáhla jsem si kraťasy a bosky se vydala přes lávku na pláž. Byl odliv a písek zatlačil na ústup asi padesát metrů vody. Nad hlavou mi blikala miliarda hvězd. Kráčela jsem ve vlnách a nechala své myšlenky jen tak plynout.

Pete, moje první láska. A skoro dvacet let moje jediná láska.

Ryan, můj první hazard po Peteově zradě.

Katy, moje báječná, rozmarná a možná už brzy konečně dostudovaná dcera.

Ale většinu času jsem přemítala o tom smutném hrobě na Dewees. Násilná smrt je moje práce. Setkávám se s ní často, ale nikdy si na ni nezvyknu.

Na násilí jsem začala pohlížet jako na stále se obnovující šílenství moci agresorů namířené proti slabšímu. Přátelé se mě ptají, jak mohu takovou práci vůbec dělat. Je to prosté. Rozhodla jsem se, že budu ty maniaky ničit, aby oni nemohli ničit další nevinné.

Násilí zraňuje tělo i duši. Dravce i kořist. Pozůstalé. Lidstvo jako celek. Oslabuje nás všechny.

Z mého pohledu je anonymní smrt největší urážkou lidské důstojnosti. Vkročit na věčnost s nápisem „neznámý“. Zmizet beze jména v neoznačeném hrobě, aniž by lidé, kteří vás milovali, věděli, že jste odešel. To uráží. Nemohu vrátit mrtvým život, ale mohu vrátit obětem jejich jména a pozůstalým pomoci tuhle kapitolu uzavřít. Mrtví mohou mými ústy promluvit, rozloučit se a někdy i říct, co jim vzalo život.

Věděla jsem, že udělám, oč mě Emma žádá. Už kvůli tomu, jaká jsem. Kvůli tomu, co cítím. Ne, nenechám to být.

4

Druhý den ráno jsem ležela v posteli a zírala do otevírající se trhliny nového dne. Večer jsem zapomněla stáhnout žaluzie, a tak jsem mohla nyní pozorovat, jak venku za Anninými posuvnými skleněnými dveřmi svítání barví oceán, duny a molo.

Zavřela jsem oči a myslela na Ryana. Jeho reakce se dala předvídat, chtěl mě rozveselit. Jenomže co by asi říkal, kdyby byl tady, pomyslela jsem si. Kdyby viděl ten hrob. A litovala jsem své rozmrzelosti. Stýskalo se mi po něm. Neviděli jsme se už přes měsíc.

Myslela jsem na Petea. Drahého, okouzlujícího, nevěrného Petea. Kolikrát jsem si už v duchu říkala, že jsem mu všechno odpustila? Ale je to opravdu tak? A pokud ne, proč jsem ještě nepodala žádost o rozvod a konečně se od toho všeho neosvobodila?

Právníci a papírování. Je to vážně jen kvůli tomu?

Překulila jsem se na bok a přitáhla si přikrývku až k bradě.

Myslela jsem na Emmu. Brzy mi zavolá. Co jí řeknu?

Neměla jsem jediný důvod Emminu prosbu odmítnout. Jistě, Charleston není můj rajón. Jenomže Dan Jaffer bude ještě několik týdnů za hranicemi. Anne mi nabídla své „Nekonečné moře“ na tak dlouho, jak jen budu chtít. Ryan je v Novém Skotsku, ale zmínil se, že by mohl do Charlestonu přijet. Katy je v Chile na čtyřtýdenním kurzu španělské literatury.

Usmála jsem se. „Cervantes a cerveza“, tak má dcera pojmenovala svůj letní program. Ať je to, co chce, tyhle tři poslední zápočty znamenají, že konečně získá bakalářský titul, který se rodí už šest let. Ano!

Zpátky k Emmě. Emma má mísu. Já mám dilema.

Nářadí mohou na univerzitu dopravit studenti sami. Jejich hodnocení můžu klidně sepsat tady a spolu se známkami poslat do školy mailem. Totéž mohu provést i se svou zprávou z naleziště pro státního archeologa.

Hromadí se mi případy v Montrealu? Stačí zavolat a zeptat se.

Co teď?

To bylo snadné. Bagel a kafe.

Odhodila jsem přikrývku a oblékla se.

Rychlá ranní toaleta. Vlasy do ohonu. Hotovo.

Právě tohle mě nejspíš přilákalo k archeologii. Žádný mejkap, žádné pudrování a čančání. Každý den můžete chodit bez kravaty.

Zatímco jsem zápolila s opékačem topinek, pan kávovar vařil. Slunce se už vyšplhalo vysoko a den se oteploval. Znovu jsem zamířila ven.

Jsem zcela závislá na novinách. Prostě je musím mít. Když jsem doma, moje rána začínají se CNN a novinami. V Charlotte Observer, v Montrealu Gazette. Internetová vydání NY Times. Na cestách se uchyluji k USA Today a místnímu tisku, a když jsem zoufalá, sáhnu i po bulváru.

Do schránky v „Nekonečném moři“ mi nikdo noviny neházel. Při jídle jsem se důkladně začetla do výtisku Post and Courrier, který jsem si koupila ve čtvrtek a zatím jen stihla zběžně prolistovat.

Celá rodina zahynula při požáru v nájemním bytě. Příčinou bylo vadné elektrické vedení.

Jeden muž podal žalobu na řetězec rychlého občerstvení prodávající smažená kuřata, protože našel ucho v zelném salátu. Policie a hygienici zjistili, že žádnému ze zaměstnanců, kteří přišli do styku se salátem, ucho nechybí. Probíhá testování DNA.

Jeden muž se pohřešuje a úřady naléhavě žádají veřejnost o pomoc. Sedmačtyřicetiletý Jimmie Ray Teal odešel v pondělí osmého května kolem třetí hodiny z bytu svého bratra na Jackson Street k lékaři. Od té doby ho nikdo neviděl. Měl na sobě čapku s emblémem neworleanských Sršňů.

Mozkové buňky vztyčily maličkou vlajku. Ostrov Dewees?

Ani nápad. Teal ještě před jedenácti dny dýchal. Oběť v našem pytli na mrtvoly se nenadechla kyslíku minimálně dva roky.

Už jsem byla u rubriky místních zpráv, když se mi rozezněl mobil. Mrkla jsem, kdo volá. Světla, kamera, jedem!

Emma je ranařka z ulice. Míří rovnou na ledviny.

„Přece nechceš, aby vyhráli oni.“

Kázání na pláži.

„Kdy?“ zeptala jsem se.

„Zítra ráno v devět?“

„Adresa?“

Zapsala jsem si ji.

Asi deset metrů od břehu se z moře vynořovala klenutá těla delfínů a jejich hřbety zářily v ranním světle jako lesklý, modrošedý porcelán. Pozorovala jsem je, jak vystrkují čenichy a pak se zanořují, mizí ve světě, který neznám.

Dopila jsem kávu a přemýšlela.

Do jakého neznámého světa se nyní chystám vstoupit já?

Zbytek dne uplynul bez zvláštních událostí.

Na nalezišti jsem studentům vysvětlila, co se dělo včera odpoledne po jejich odjezdu. Potom jsem ještě na poslední chvíli nafotila několik snímků a načmárala si pár poznámek a oni mezitím zaházeli odkryté výkopy. Společně jsme očistili lopaty, lopatky, štětce a síta, vrátili golfové vozíky do budovy v přístavu a v šest hodin se nalodili na Aggie Gray.

Ten večer si celá parta zašla na krevety a ústřice do restaurace Hausbót na Breach Inlet. Po večeři jsme se znovu sešli na Annině verandě na závěrečné schůzce kurzu. Studenti zhodnotili práci, kterou tady udělali, a ještě jednou překontrolovali katalogizaci všech artefaktů a kostí. Kolem deváté si rozdělili nářadí, naložili je do svých aut, navzájem se objali a byli pryč.

A mě se zmocnila obvyklá deprese provázející ukončení jakéhokoli kolektivního zážitku. Jasně, ulevilo se mi. Celý kurz proběhl bez větších katastrof a já se teď mohla soustředit jen na Emminu kostru. Jenomže odjezd studentů ve mně vyvolal i pocit skličující prázdnoty.

Ty děti dokážou člověka pořádně dopálit, to je bez debat. Nekonečný kravál. Šaškárny. Nepozornost. Ale mí studenti mě zároveň nabíjejí – překypují nadšením a jsou tak strašně mladí.

Chvíli jsem jen tak seděla, obklopená tichem Annina domu za milion dolarů. A zcela iracionálně mi ten klid nepřipadal chlácholivý; vnímala jsem ho spíš jako cosi zlověstného.

Prošla jsem celý dům, zhasla světla a po schodech vystoupala do svého pokoje. Otevřela jsem skleněné dveře a zaposlouchala se do šplouchání vln na písku.

Druhý den v půl deváté ráno jsem si to šinula po mostě přes řeku Cooper, nabubřelé postmodernistické stavbě spojující Mount Pleasant a ostrovy na volném moři s pevninskou částí Charlestonu. S těmi ohromnými vzpěrami a vyklenutou páteří mi ta věc pokaždé připomněla impresionistického triceratopse, zamrzlého v oceli. Most se zvedá tak vysoko nad pevninou, že Anne dodnes křečovitě svírá prsty pokaždé, když ho přejíždí.

Lékařská fakulta je v severozápadní části poloostrova, na půli cesty mezi pevností a historickým jádrem. Pokračovala jsem po dálnici sedmnáct, našla Rutledge Avenue a zabočila přes kampus k parkovišti, které mi Emma poradila.

Slunce mi zahřívalo krk a vlasy, když jsem zahnula po Sabin Street směrem k impozantní cihlové budově známé jako hlavní nemocnice. Podle Emminých pokynů jsem našla vchod do márnice, vyšplhala na rampu a stiskla bzučák u obdélníkového reproduktoru. Za pár vteřin zavrčel motorek a jedny šedé kovové dveře se vyrolovaly nahoru.

Emma vypadala příšerně.

Tvář měla bledou, oblečení pomačkané. Do pytlů pod očima by se jí klidně vešla várka špinavého prádla.

„Hej,“ řekla tiše.

„Hej.“ Já vím, zní to divně, ale na Jihu se takhle zdravíme.

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se a vzala Emmu za ruku.

„Migréna.“

„Tohle může počkat.“

„Už je mi dobře.“

Emma stiskla knoflík a dveře za mnou se spustily k zemi.

„Já přece ještě neodjíždím,“ namítla jsem. „Můžeme se do toho pustit, až ti bude líp.“

„Je mi dobře.“ Pronesla to sice mírně, ale stejně mi nedávala ani centimetr manévrovacího prostoru.

Emma mě vedla po další betonové rampě. Jakmile se podlaha vyrovnala, spatřila jsem dvoje nerezové tlakové dveře, které dle mého odhadu vedly k chladicím boxům. Před námi byly normální dveře, patrně umožňující vstup do té lidnatější části nemocnice. Pohotovost. Porodnice – Gynekologie. JIP. Tam jde o život. My jsme na té druhé straně. Na straně smrti.

Emma kývla bradou směrem ke kovovým dveřím. „Tady to je.“

Došly jsme k nim a Emma vzala za kliku. Kolem nás se prohnal chladný vzduch, unášející s sebou pach mraženého masa a rozkladu.

Ta místnost měřila asi tak pět krát šest metrů a stál v ní tucet vozíků. Na šesti z nich byly vaky s mrtvolami; některé se vyboulovaly jako hory, jiné jen jako maličké kopečky.

Emma vybrala pytel, který vypadal žalostně plochý. Nohou odbrzdila vozík a zajela s ním do chodby. Já před ní otevřela dveře, které vybrala.

Výtah nás vyvezl nahoru. Pitevny. Šatna. Dveře vedoucí do míst, které jsem nedovedla identifikovat. Emma skoro nemluvila. A já ji nechtěla obtěžovat otázkami.

Když jsme se převlékaly z civilu do mundúru, vysvětlila mi, že dnes to bude moje představení. Já jsem antropoložka. Ona je koronerka. Příkazy dávám já. Ona mi bude asistovat. Potom moje poznatky zapracuje do hlavního spisu společně s nálezy ostatních expertů a přidá své vyjádření.

Když jsme se vrátily do pitevny, Emma ještě jednou zkontrolovala dokumenty, napsala na štítek identifikační číslo a udělala pár snímků uzavřeného vaku. Já zapnula svůj laptop a na psací podložku jsem si připravila prázdné formuláře.

„Číslo případu?“ Tady budu muset použít systém značení charlestonského koronera.

Emma zvedla identifikační štítek. „Dala jsem mu kód 02, neurčeno. Je to úmrtí číslo dvě stě sedmdesát sedm letošního roku.“

Do formuláře jsem zapsala CCC-2006020277.

Emma rozprostřela na pitevní stůl prostěradlo a na dřez položila síto. Pak jsme si uvázaly za krkem a kolem pasu igelitové zástěry, na ústa si nasadily masky a navlékly si rukavice.

Emma rozepnula pytel.

Vlasy byly v jedné malé plastové nádobce, izolovaný zub v druhé. Položila jsem je na pult.

Kostra byla ve stavu, v jakém jsem si ji pamatovala; skoro neporušená. Jen pár obratlů a levá holenní a stehenní kost byly spojené zbytky vysušené tkáně. Oddělené kosti se při přepravě pomíchaly.

Nejprve jsme vyjmuly všechny viditelné inkluze hmyzu a uložily je do ampulek. Pak jsme společnými silami co možná nejlépe očistily všechny kosti a nečistoty uschovaly pro další prozkoumání. Postupně jsem na prostěradle aranžovala jednotlivé prvky do anatomicky správného uspořádání.

V poledne byla ta mravenčí práce hotová. Na pultě trůnily dvě kádinky a čtyři ampule, na stole ležela kostra a kůstky rukou a nohou měla rozprostřené do vějíře jako vzorek z katalogu biologického materiálu.

Udělaly jsme si pauzu na rychlý oběd v kantýně. Emma si dala velkou colu a želé. Já hranolky a velice podezřelý sendvič s tuňákem. V jednu jsme už byly zpátky v pitevně.

Zatímco jsem pořizovala soupis kostí, identifikovala je a rozdělovala na levou a pravou stranu, Emma fotila. Pak si vzala lebku, čelist a ten izolovaný zub a zmizela, aby pořídila dentální rentgenové snímky.

Když se znovu objevila, právě jsem řešila otázku pohlaví. Tušila jsem, že obětí byl muž, protože kosti byly většinou velké, s výraznými svalovými úpony.

„Mrkneme se na pohlaví?“ navrhla jsem.

„Bolí mě hlava.“

Jo. Tuhle holku mám vážně ráda.

Zvedla jsem polovinu pánve a ukázala na její přední část.

„Stydká kost je robustní se silnou dolní částí a subpubický úhel tvoří spíš V než U.“ Otočila jsem kost a jela prstem po vnitřní straně široké kyčelní kosti. „Sedací zářez je úzký.“

„Chromozom Y?“

Přisvědčila jsem. „Podíváme se na lebku.“

Emma mi ji podala.

„Velké nadočnicové oblouky, tupý horní okraj očnice.“ Otáčela jsem lebkou. Vzadu uprostřed byla velká boule. „Výstupek na týlní kosti je tak velký, že by potřeboval vlastní směrovací číslo.“

„Je to kluk.“

„Jo, je.“ Na formulář jsem poznamenala „muž“.

„Věk?“ zeptala se Emma.

Poslední stoličky se obvykle objevují kolem osmnáctého či devatenáctého roku nebo těsně po dvacítce, tedy ve stejné době, kdy to kostra zabalí a přestane růst. Poslední místečko na kostře, které srůstá, je maličký hrbolek na konci klíční kosti u krku. Přirostlý sternální konec klíční kosti a proříznuté zuby moudrosti jsou dobrými indikátory dospělosti.

„Všechny stoličky má venku?“ zeptala jsem se.

Emma přikývla.

Zvedla jsem klíční kost.

„Epifýza je přirostlá.“ Položila jsem kost zpátky na stůl. „Takže děcko už to není.“

Vrátila jsem se k pánvi. Znovu mě zajímala její břišní část, tentokrát plocha, která se za života toho pána pusinkovala s druhou polovinou pánve. U mladých dospělých mají tyto plochy topografii jako Shenandoah, samé hory a údolí. S věkem se hory obrousí a údolí vyplní.

„Symfýza je hladká,“ konstatovala jsem. „A kolem obvodu je zvýšený okraj. Koukneme ještě na dentální snímky.“

Emma stiskla vypínač na světelné prohlížečce a pak z malé hnědé obálky vysypala deset černých obdélníčků. Já je poskládala do dvou řad – horní a dolní – tak, aby všechny zuby byly na svých místech.

Během lidského života se dřeňová dutina a kořenové kanálky zanášejí sekundárním dentinem. Čím je zub starší, tím tmavší je jeho obraz na rentgenu. Tahle děťátka patřila dospělému jedinci mladého až středního věku. Kromě toho měly všechny stoličky zcela vyvinuté kořeny a obroušení korunek bylo minimální.

„Zuby odpovídají kostem,“ prohlásila jsem.

„A to znamená?“

„Kolem čtyřicítky. Ale nezapomínej, že chlapi jsou různí.“

„To je hodně velkorysé konstatování,“ poznamenala Emma. „Rasa?“

Vrátila jsem se k lebce.

Hodnocení rasových identifikačních znaků je obvykle ošemetná věc. U tohohle kluka to tak nebylo.

Spodní část obličeje při pohledu ze strany nevyčnívala nijak výrazně dopředu. Nosní kůstky se ve středu setkávaly v ostrém úhlu připomínajícím klenutou kostelní věžičku. Nosní otvor byl úzký a měl ostrý dolní okraj s vyvýšenou špičkou uprostřed.

„Úzký, vystupující nos. Rovný obličejový profil.“

Emma mě pozorovala, jak svítím baterkou do ušního kanálku.

„Viditelný oválný otvor na vstupu do vnitřního ucha.“

Když jsem zvedla hlavu, Emma měla zavřené oči a krouživými pohyby prstů si pomalu třela spánky.

„Ještě zadám míry do programu Fordisc 3.0. Ale tenhle chlapík vypadá jak vystřižený z obrázkové knížky o europoidním původu.“

„Běloch, muž, čtyřicet a něco.“

„Pro jistotu bych tam dala pětatřicet až padesát.“

„Časový rámec?“

Ukázala jsem na plastové nádoby na pultě. „Hodně prázdných kukel, pár mrtvých brouků a šupinky z pokožky brouků. Tvůj entomolog by měl být schopen poměrně přesně určit postmortální interval.“

„S broukama to vždycky dlouho trvá. A já to chci hned naládovat do NCIC.“

Emma měla na mysli národní kriminalistické informační centrum FBI, počítačový zdroj informací o trestních rejstřících, osobách na útěku, ukradeném majetku a pohřešovaných či neidentifikovaných jedincích. U tak obrovské databáze platí, že čím přesnější časový rámec, tím lépe.

„Původně jsem tvrdila dva až pět, ale abychom si byly jisté, že nevylučujeme žádnou možnost, rozšířila bych to rozpětí na jeden rok až pět let.“

Emma přisvědčila. „Jestli z NCIC nic nevykoukne, začnu se hrabat v místních hlášeních o pohřešovaných osobách.“

„Stomatologické záznamy ti pomůžou,“ připomněla jsem. „Tenhle chlapík nějaký ten kov v puse měl.“

„Náš odontolog se do něj pustí v pondělí.“ Emma si znovu třela spánky. Snažila se ze všech sil, ale odpadávala.

„Změřím kosti nohou a vypočtu výšku,“ navrhla jsem.

Mdlé přikývnutí. „Ještě nějaké další identifikační znaky?“

Zavrtěla jsem hlavou. Neviděla jsem žádné zahojené poranění, žádnou vrozenou anomálii, žádný jedinečný znak na kostře.

„Příčina smrti?“

„Nic zřejmého. Žádné zlomeniny, žádné vstupy ani výstupy od kulky, žádné řezné rány ostrým předmětem. Ráda bych si ty kosti prohlédla pod zvětšením, až budou úplně čisté, ale prozatím nic.“

„Chceš rentgeny celého těla?“

„To nemůže škodit.“

Zrovna jsem začala měřit stehenní kost, když Emmě zazvonil mobil. Slyšela jsem, jak kráčí k pultu a odklápí kryt.

„Emma Rousseauová.“

Naslouchala.

„Tak spusťte.“ Ostražitě.

Pauza.

„Jak zlé?“

Delší pauza.

„A co dál?“ Napjatě.

Zvedla jsem oči.

Emma ke mně stála zády. Ačkoli měla schovanou tvář, z jejího hlasu jsem pochopila, že tady je něco hodně v nepořádku.

5

Emma odhodila mobil na pult, zavřela oči a ztichla. Pozorovala jsem ji a věděla, že se pokouší utišit bušení vlastního srdce.

I já si prošla cestičku migrény. Tu bolest znám. A věděla jsem, že ani u Emmy nebude stačit pouhá síla vůle. Rozšířené cévy v mozku utiší jen čas a spánek. A prášky.

Znovu jsem se soustředila na měření. Nejlepší bude, když dokončím odhad výšky postavy, aby Emma mohla jít domů a padnout do postele. Jestli si bude chtít o tom telefonátu promluvit, tak začne sama.

Slyšela jsem, jak se dveře otevírají a pak s klapnutím zavírají.

Přesunula jsem se od osteometrické desky k laptopu, když se dveře znovu otevřely. Zadala jsem poslední číselný údaj, požádala program o výpočet a vnímala přitom kroky na dlaždicích.

„Prohlédla jsem oblečení.“ Emma stála vedle mě. „Žádný pásek, žádné boty, žádné šperky ani osobní věci. Prázdné kapsy. Látka je shnilá a visačky sotva čitelné, ale myslím, že ty kalhoty byly pětadevadesát centimetrů dlouhé. Pokud byly jeho, tak zas tak malý ten chlap nebyl.“

„Sto pětasedmdesát až sto pětaosmdesát.“ Uhnula jsem, aby lépe viděla na obrazovku.

Emma chvíli zírala na odhad výšky a pak přistoupila ke stolu. Natáhla se a pohladila lebku.

„Kdopak jsi, vysoký, čtyřicetiletý bělochu?“ Emmin hlas byl jemný a stejně důvěrný jako její pohlazení. „Potřebujeme jméno, hochu.“

Bylo to velmi osobní, připadala jsem si jako voyeur.

Ale věděla jsem, jak to Emma myslí.

Díky některým ne příliš šťastně napsaným scénářům televizních detektivních seriálů veřejnost v současné době považuje DNA za zářivý Excalibur moderní justice. Hollywood rozšířil mýtus, že dvoušroubovice vyřeší všechny hádanky, otevře každé dveře, napraví všechny křivdy. Máme kosti? Žádný problém. Odebereme vzorek a necháme tu maličkou molekulu kouzlit.

Jenomže ono to u bezejmenných těl bohužel takhle nefunguje. Pan Neznámý či paní Neznámá existují ve vzduchoprázdnu, zbaveni všeho, co je pojilo se životem. Anonymita znamená, že tu není žádná rodina, žádný zubař, žádný dům, kde se dá hledat zubní kartáček nebo žvýkačka.

Žádné jméno.

S profilem, který jsme vytvořily, může teď Emma zadat případ CCC-2006020277 do systému a porovnat ho s pohřešovanými osobami. Pokud se objeví shoda u zvladatelného počtu jmen, můžeme požádat o lékařské a zubní karty, spojit se s příbuznými a získat od nich vzorky DNA pro porovnání.

Shrnula jsem si okraj rukavice a podívala se na hodinky. Tři čtvrti na pět.

„Už na tom makáme osm hodin,“ řekla jsem. „Teď navrhuju tohle. Sejdeme se znovu v pondělí. Ty objednáš rentgen celého těla. Já se podívám na snímky a ohledám kosti, až bude tvůj zubař prohlížet chrup. Pak můžeš celý ten guláš nacpat do NCIC.“

Emma se obrátila. Ve fluorescenčním světle mi její tvář připomínala obličeje, které vídám na pitevním stole.

„Mě jen tak něco nepoloží. Jsem stará fúrie,“ prohlásila ne příliš přesvědčivě.

„Co je fúrie?“ zeptala jsem se.

„Nevím jistě.“

„Jdeš domů.“

Neprotestovala.

Venku na nás padlo těžké, vlhké odpoledne. Dopravní špička byla v plném proudu a výfukové plyny se mísily s koktejlem slaného vzduchu z přístavu. Ačkoli byl teprve květen, celé město už vonělo po létě.

Emma a já jsme společně sešly z rampy. Než jsme se rozloučily, ona na chvíli zaváhala a pak otevřela ústa, jako by mi chtěla něco říct. Myslela jsem, že mi vysvětlí ten telefonát. Místo toho mi však jen popřála příjemný víkend a šourala se pryč po chodníku.

V autě bylo jako v peci. Spustila jsem okýnka a do přehrávače naládovala cédéčko Sama Fishera. Jmenovalo se Živí lidé. Jak melancholické. A prchavé. Dokonalá volba pro mou momentální náladu.

Přejela jsem řeku Cooper a všimla si, jak se o nejlepší místečko na východním obzoru perou šedé mraky. Chystá se bouřka. Rozhodla jsem se udělat jednu rychlou zastávku v prodejně ryb Simmons’s Seafood a pak se navečeřet u mě doma.

V krámě bylo vymeteno. Nerezové misky nabízely zbytky dnešního úlovku na ledové tříšti.

Při letmém pohledu na mečouna se vzpřímily všechny buňky mého hypotalamu.

Totéž učinili i jejich kolegové ze svědomí. Nadměrný rybolov! Úbytek populace! Nedodržování předpisů!

Dobrá. Navíc je mečoun přece nadupaný rtutí, ne?

Pohled mi sjel na mahimahi.

Z tyranské kazatelny předního mozku se neozvaly žádné protesty.

Jako obvykle jsem večeřela pod širákem a pozorovala světelnou show přírody ve třech jednáních. Úplně jsem před očima viděla plakát.

Dějství první: sluneční svit se rozplývá a noc pomalu vyhání den. Dějství druhé: žilkované blesky fandanga v černozelených mracích. Dějství třetí: přechod do šedé, déšť bičuje duny a vítr buší do palem.

Spala jsem jako nemluvně.

A probudila jsem se do slunečního svitu na žaluziích. A do strašlivého kraválu.

Posadila jsem se a pokusila se určit, odkud ten rámus vychází. Urvala se při té bouřce nějaká okenice? Je někdo v domě?

Pohlédla jsem na hodiny. Osm čtyřicet.

Natáhla jsem si župan, po špičkách došla ke schodům, sešla o tři příčky a skrčila se, abych viděla na hlavní dveře. V ojíněném oválném okénku se objevila silueta hlavy a ramen.

Sledovala jsem hlavu, jak tiskne nos ke sklu a zase se odtahuje. Další bušení.

Zdržela jsem se vší teatrálnosti, pozadu a po špičkách vystoupala schody, zamířila do předního pokoje, odtáhla záclonu a podívala se dolů k vjezdu. Jak jinak, Peteova nejnovější silniční hračka měla čumák těsně vedle mojí mazdy.

Vrátila jsem se do ložnice, hodila na sebe včerejší oblečení a pospíchala dolů.

Když jsem se blížila ke dveřím, bušení vystřídalo škrábání.

Odemkla jsem. Škrábání nabralo na obrátkách.

Stiskla jsem kliku.

Dveře se rozletěly. Boyd vyskočil na zadní a jeho přední tlapy přistály na mé hrudi. Zatímco jsem hledala rovnováhu, čaučau seskočil, začal běhat dokolečka kolem mých kotníků a přitom nás oba zamotával do vodítka.

Birdie, kterého celé to pozdvižení patrně znervózňovalo, vystřelil Peteovi z náručí. Kocour s roztaženýma nohama a aerodynamicky staženýma ušima proletěl jako střela předsíní a zmizel kdesi vzadu v domě.

Boyd, buď naprosto zmatený anebo jen šťastný, že je venku z auta, se ho jal pronásledovat a vodítko táhl za sebou; předsíň projel smykem a pokračoval přes jídelnu ke dveřím do kuchyně.

„Dobré ráno, Charlestone!“ Pete věrně napodobil Robina Williamse a přitom mi rozdrtil kosti v mužném objetí.

Oběma rukama jsem se zapřela o jeho hruď a odtáhla se. „Proboha, Pete, v kolik jsi vyjížděl z Charlotte?“

„Čas na nikoho nečeká, pusinko.“

„Neříkej mi tak.“

„Buchtičko.“

Někde mimo náš dohled se cosi zřítilo.

„Zavři dveře.“ Zamířila jsem do kuchyně.

Pete mě následoval.

Boyd právě zkoumal obsah vysypané dózy se sušenkami. Bird ho pozoroval z bezpečné vzdálenosti; trůnil na lednici.

„Tak tohle je první věc, kterou pro Anne kupuješ.“

„Píšu si.“

Boyd zvedl hlavu, čenich samý drobek, a pak se znovu pustil do rozlámaných keksů.

„Nesehnal jsi místo v psím hotelu?“ zeptala jsem se a nalila do misky vodu.

„Boyd miluje pláž,“ prohlásil Pete.

„Boyd by miloval i gulag, kdyby ho tam krmili.“

Postavila jsem misku na podlahu. Boyd začal chlemtat a jazyk mu létal z tlamy jako dlouhý, fialový úhoř.

Zatímco jsem připravovala snídani, Pete vykládal věci z auta. Kočičí záchod a piliny, psí i kočičí granule, jedenáct tašek ze supermarketu, velkou aktovku, jeden vak na šaty a jeden menší pytel.

Typický Pete. První liga, pokud jde o kuchyni, třetí divize, pokud jde o garderóbu.

S krkem, který je asi o dvě konfekční velikosti větší než zbytek těla, se mému manželovi – s nímž už nežiju – nikdy nepodařilo sehnat dobře padnoucí košili. Jemu to ovšem nevadí. Jeho trojčlenný módní systém se nezměnil od chvíle, kdy jsem ho v sedmdesátých letech poznala. Kraťasy nebo džíny, je-li možno, sportovní sako, je-li nutno, oblek a kravata, jde-li se k soudu.

Dnes měl Pete na sobě golfovou košili s kosočtvercovým vzorem, khaki kalhoty ke kolenům, mokasíny bez ponožek.

„Myslíš, že toho jídla bude dost?“ zeptala jsem se, když jsem páčila z tašky krabičku vajec.

„Tolik jídla. Tak málo času.“

„Jo, děláš, co můžeš.“

„To dělám.“ Úsměv ? la velký Janis „Pete“ Peterson. „Napadlo mě, že se mnou na snídani nepočítáš.“

Čekala jsem ho až večer.

„Skoro jsem si říkal, jestli nemám jet dál, když jsem viděl to druhé auto.“ Přimhouřené oko ? la velký Janis „Pete“ Peterson.

Přestala jsem rozbíjet vajíčka a otočila se. „Jaké druhé auto?“

„Parkovalo hned před vchodem. Pak vycouvalo, tak jsem mohl zajet dovnitř.“

„Co to bylo za auto?“

Pete pokrčil rameny. „Tmavé. Velké. Čtyřdveřové. Kam ti mám dát Birdhajzlík?“

Mávla jsem rukou směrem ke komoře. Pete tam zmizel i s kočičím záchodem.

Začala jsem míchat vejce a v duchu se ptala, kdo tu co dělal tak brzy v neděli ráno?

„Nejspíš to byl nějaký turista, co hledal dům na pláži.“ Pete byl zpět a nabíral lžičkou mletou kávu. „Spousta baráků je tu k pronajmutí od neděle do neděle.“

„Ale nikdo se neubytovává před polednem.“ Vytáhla jsem chleba z opékače topinek a další dva krajíce zasunula dovnitř.

„No dobře. Tak někdo odjížděl. Zastavil, aby si před dlouhou cestou do Toleda naprogramoval GPS.“

Podala jsem Peteovi ubrousky a příbory. Rozložil je na stůl a potom se usadil.

Boyd došel až k němu a položil si čenich na páníčkovo koleno. Pete natáhl ruku a podrbal čaučaua na uchu.

„Letní kurz máš za sebou. Vyrážíš dneska na pláž?“

Pověděla jsem mu o kostře na Dewees.

„Neblbni.“

Nalila jsem kávu do hrnků, podala Peteovi talíř a sedla si na židli naproti němu. Boyd se přesunul od Peteova kolena k mému.

„Asi tak čtyřicetiletý běloch. Na žádnou špinavou hru to zatím nevypadá.“

„Až na to, že byl ten chlapík pohřbený v tajném hrobě.“

„Jo, až na to. Vzpomínáš si na Emmu Rousseauovou?“

Pete zamyšleně žvýkal. Zvedl vidličku. „Dlouhé tmavé vlasy. Kozy jako –“

„Je koronerkou charlestonského okresu. V pondělí stomatolog prohlédne zuby toho neznámého a Emma pak zadá popis do NCIC.“

Boyd si odfrkl a čumákem mě šťouchl do kolene, abych náhodou nezapomněla, že je pořád tady. A má zájem o vajíčka.

„Jak dlouho se tu ještě zdržíš?“ zeptal se Pete.

„Tak dlouho, jak bude třeba, abych pomohla Emmě s těmi kostmi. Místní soudní antropolog je momentálně pryč. A teď mi pověz o tom Herronově případu.“

„Ve středu za mnou přišel klient. Patrick Bertolds Flynn. Přátelé ho oslovují ‚Buck‘.“

Pete dojedl vajíčka.

„Takový škrobený blbeček. Nabídnu mu kafe a on na to, že nepoužívá žádné stimulanty. Jako kdybych mu navrhoval, že si spolu šlehnem, nebo co?“

Pete odstrčil talíř. Jakmile to Boyd zaslechl, oběhl stůl. Pete mu dal trojúhelníček toastu.

„Ale za tu figuru a postoj by se nemusel stydět ani seržant na buzerplace. A vydrží se ti dlouho koukat do očí.“

„Velice působivý rozbor charakteru. Flynn je tvůj stálý klient?“

Pete zavrtěl hlavou. „Ne, přišel poprvé. Flynnova matka je Lotyška. Dagnija Kalninš. Vybral si mě, protože máme stejné předky.“

„Co chtěl?“

„Trvalo mu věčnost, než se dostal k věci. Pořád mlel něco o bibli, o těch, co nemají takové štěstí, a o křesťanské zodpovědnosti. Víš, že jsem si začal dělat čárky na papír pokaždé, když pronesl slovo ‚povinnost‘ nebo ‚závazek‘? Vzdal jsem to, když jich byl milion.“

Na tohle nebyla odpověď, a tak jsem mlčela. Pete si moje mlčení vyložil jako výtku.

„Flynn si myslel, že si dělám poznámky. Dáš si ještě kafe?“

Přikývla jsem. Pete dolil hrnky, posadil se a zhoupl se na židli.

„Abych to zkrátil, Flynn a nějaké hejno uctívačů bible financuje Herrona a tu jeho Církev boží milosti. V poslední době jsou ovšem chlapci-plátci poněkud rozčarovaní a zmiňují se přitom o nedostatcích ve finančních výkazech.“

O pult a posléze i o podlahu zavadily měkké tlapky a Birdie se neuvěřitelnou rychlostí odplazil pryč z místnosti. Boyd ulpíval pohledem na Peteově talíři.

„Kromě toho se Flynnova dcera asi před třemi lety dala do spolku s Herronem. Helene, tak se jmenuje, pracovala na několika bezplatných klinikách, které reverend financuje. Podle Flynna mu prý zezačátku pravidelně volala a libovala si, jak skvělou práci pro chudé CBM dělá a jak ji uspokojuje, že může být také užitečná.“

Pete si pofoukal kafe a pak usrkl.

„Pak se intervaly mezi telefonáty začaly prodlužovat. Když už Helene zavolala, tak byla pokaždé otrávená, stěžovala si, že klinika nemá dost materiálu, že všechno sežere provoz a na pacienty zbydou jen drobné. Podezřívala CBM, že čachruje s účtárna. Anebo že všechnu smetanu slízne doktor, co tu kliniku vede.“

Další hlt kávy.

„Flynn přiznává, že ho to nechávalo lhostejným. Myslel si, že se Helene vydala na svou další křížovou výpravu za záchranu chudých. Tenhle postoj patrně zaujímala poměrně často. Kromě toho si Flynn přál, aby si jeho dcera začala budovat seriózní kariéru. Vztahy mezi Helene a tatíkem se zhoršovaly a už vůbec nebyly tak vřelé a láskyplné jako dřív. No, mezi námi, Buck sám o sobě není dvakrát vřelý a láskyplný chlapík.“

„Takže Flynn a jeho kámoši teď chtějí, aby jim Herron vyúčtoval, za co utratil jejich prachy. Co ta náhlá změna postoje?“

„Ať už pro to má CBM jakýkoli důvod – nevím, jestli se jim zhroutily komunikační kanály, anebo měli tolik práce s napravováním ztraceným dušiček –, na Flynnovy dotazy nereaguje.“

„A Flynn nemá rád, když ho někdo ignoruje.“

„Přesně tak. Takže úkol číslo jedna jsou prašule. Jenže to není všechno. Helene se vypařila a Herron se nijak nepokusil tuhle okolnost Flynnovi vysvětlit. Myslím, že Flynn se o Herrona zajímá částečně z arogance a poraněné pýchy, částečně z pocitu viny.“

„Jak dlouho je Helene nezvěstná?“

„Flynn nemá od své dcery už přes půl roku žádné zprávy.“

„A paní Flynnová?“

„Zemřela už před lety. A další děti neměli.“

„Flynn začal po Helene pátrat teprve teď?“

„Jejich poslední rozhovor skončil hádkou. Helene řekla, že si nepřeje, aby jí volal, a tak se o žádný kontakt už nepokusil. Teď se ovšem rozhodl rozběhnout mým prostřednictvím finanční vyšetřování a patrně ho napadlo, že bych se při té příležitosti mohl něco dozvědět i o Helenině odjezdu. Anebo to aspoň tvrdí.“

Překvapeně jsem zvedla obočí.

„Flynn je velice nekompromisní člověk.“

„A Herrona se na Helene ptal?“

„Ano. Jenomže domluvit si schůzku s reverendem je jako získat audienci u papeže. Herronovi lidé řekli Flynnovi, že než Helene odjela, zmínila se před někým z CBM, že si zažádala o místo na bezplatné klinice v Los Angeles. Prý kvůli tomu, že je to větší zařízení.“

„To je všechno?“

„Flynn přemluvil poldy, aby se poptali u dceřiny bytné. Ta tvrdí, že jí Helene napsala, že se odstěhuje. V obálce byl klíč a poslední nezaplacené nájemné. Helene prý v bytě nechala pár věcí, ale nic cenného. Byla to jen maličká garsonka, zařízení v ceně.“

„A co bankovní účet? Kreditní karty? Evidence hovorů z mobilního telefonu?“

„Helene si nezakládala na pozemských statcích.“

„Možná to nic neznamená. Možná Helene prostě jen odfrčela na jiné pobřeží a nikomu nic neřekla.“

„Možná.“

Chvíli jsem přemýšlela. Celá ta historka na mě nepůsobila moc věrohodně.

„Jestli je Flynn tak významný dárce, proč se s ním Herron nesetkal osobně?“

„Připadá ti milion a půl jako dostatečně významný dar? Jo, souhlasím s tebou. Herron by se měl přetrhnout, aby pomohl s hledáním Helene. Něco tady nehraje a Flynn po tom měl skočit už dávno. Jenomže já jsem tady kvůli financím.“

Pete dopil kávu a položil hrnek na stůl.

„Jak říká velký filantrop Jerry McGuire: ‚Ukaž mi ty prachy.‘“

6

Po snídani se Pete vydal na první obhlídku CBM. Já se uvelebila na verandě s Boydem u nohou a dvaceti modrými sešity v klíně.

Možná za to mohl oceán. Možná kvalita závěrečných prací. Nedokázala jsem se pořádně soustředit. Před očima se mi stále zjevoval hrob na Dewees. Kosti na pitevním stole. Emmina tvář stažená bolestí.

Před nemocnicí mi Emma chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslela. Měla v úmyslu mi vysvětlit, co se dozvěděla po telefonu? Ten rozhovor ji očividně rozrušil. Proč?

Chtěla mi povědět něco o té kostře? Skrývá snad přede mnou nějaké informace? Nepravděpodobné.

Známkovala jsem tak dlouho, až už jsem to prostě nemohla vydržet. Těsně po jedné jsem mrkla na tabulku s časy přílivu a odlivu, zavázala si tenisky a uběhla s Boydem pár kilometrů po pláži. Hlavní sezóna ještě nezačala, takže hodiny určené „psům bez vodítka“ zatím nebyly tak striktně uplatňovány. Caučau se vrhal do vln a udusaný písek, který po sobě nechával, se mi pod nohama rozpadal na prach. Bahňáci neměli radost ani z jednoho z nás.

Na zpáteční cestě jsem to střihla k Ocean Boulevardu a koupila si nedělní noviny. Rychlá sprcha a pak jsme s Boydem provedli inventuru Peteových příspěvků ve špajzu.

Šest druhů nářezů, čtyři druhy sýra, kompoty a nakládaná zelenina, pšeničný, žitný a cibulový chléb. Zelný salát, bramborový salát a patrně celodenní produkce továrny na hranolky.

Pete má hodně nedostatků, ale špižírnu naplnit umí.

Vykouzlila jsem jedno umělecké dílo z uzeného masa, ementálu a zelného salátu na krajíčku žitného chleba, otevřela si dietní colu a odnesla si noviny na verandu.

Strávila jsem blaženou hodinku a půl s The New York Times. A to nepočítám křížovku. Všechny novinky, které stojí za to otisknout. Tomu jeden neodolá.

Boyd spořádal kůrčičky a tolik kousků uzeného, o kolik jsem byla ochotná se podělit, a pak mi usnul u nohou.

Po deseti minutách zírání do Post and Courier jsem málem upustila chleba.

Regionální zprávy. Pátá strana dole. Titulek – dokonalá aliterace.

Pohřešovaný pohřben pod pláží

Charleston, J. K. Studenti archeologie, kteří pracovali na nalezišti na ostrove Dewees, tento týden nevykopali jen mrtvé indiány. Skupina pod vedením dr. Temperance Brennanové z ústavu antropologie Severokarolínské univerzity v Charlotte narazila na nedávný hrob obydlený velice současnou mrtvolou.

Brennanová odmítla tento hrůzostrašný nález komentovat, ale zdá se, že se jedná o ostatky dospělého člověka. Podle jednoho ze studentů, Tophera Burgesse, bylo tělo zabaleno do oděvu a pohřbeno necelých půl metru pod zemí. Burgess odhaduje, že hrob byl vykopán někdy v posledních pěti letech.

Ačkoli na místo nebyla přivolána policie, pro koronerku charlestonského okresu Emmu Rousseauovou tento nález patrně důležitý je, neboť osobně dohlížela na odkrytí hrobu. Rousseauova, která byla do svého úřadu zvolena již podruhé, se nedávno stala terčem kritiky kvůli případu úmrtí na motorové lodi.

Neidentifikované ostatky byly po vyzdvižení převezeny z Detvees do márnice lékařské fakulty. Personál márnice se odmítl k případu vyjadřovat.

– Pro Post and Courier Homer Winborne

Zrnitá černobílá fotka zobrazovala můj obličej a Emmino pozadí. Byly jsme na Dewees a obě jsme klečely na všech čtyřech.

Vřítila jsem se do domu, Boyda za patami. Popadla jsem první telefon, který mi přišel pod ruku, a namačkala čísla. Prsty se mi tak třásly, že se mi to povedlo teprve na podruhé.

Odpovědí mi byla Emmina hlasová schránka.

„Do prdele práce!“

Přečkala jsem namluvený vzkaz a bezcílně chodila z místnosti do místnosti.

Píp.

„Viděla jsi dnešní noviny? Velký den! Jsme hvězdami zpravodajství!“

Došla jsem k prosklené terase a sesula se na gauč. Vstala jsem. Birdie seskočil na podlahu a zmizel z dohledu.

„Žádné Moultrie News. Winborne má trhák! Charleston Post and Courier. Chlapec nám stoupá vzhůru.“

Věděla jsem, že dštím hromy a blesky na hloupý aparát, ale nemohla jsem si pomoct.

„Už se nedi –“

„Jsem tady.“ Emmin hlas byl mdlý, jako kdybych ji právě probudila.

„Už se nedivím, že ten prevít tak ochotně navalil svůj nikon. Měl ještě jeden foťák. Nebo možná celou hromadu foťáků!“

„Tempe.“

„Zrcadlovku v trenkách! Širokoúhlý aparát v propisce! Miniaturní kameru přivázanou k péru! Kdo ví? Možná budeme i v televizi.“

„Už jsi skončila?“ zeptala se Emma.

„Viděla jsi to?“

„Ano.“

„No a?“ Napadlo mě, jestli mám roztřískat sluchátko.

„No a co?“

„Jak to že se nevztekáš?“

„To víš, že se vztekám. Na tý fotce mám obrovskej zadek. Už jsi vypustila páru?“

Jasně, nic jiného to nebylo; vypouštění páry.

„Naším cílem je identifikovat kostru.“ Emmin hlas zněl dutě. „Tisk nám může pomoct.“

„To jsi tvrdila už v pátek.“

„Pořád to tvrdím.“

„Winbornův článek může varovat vraha.“

„Pokud nějaký vrah existuje. Možná ten chlapík umřel na předávkování. Možná jeho kámoši zpanikařili a zakopali tělo tam, kde ho podle nich nikdo nenajde. Možná nejde o nic horšího než o porušení článku sedmnáct.“

„Neznám.“

„Nepatřičné nakládání s mrtvým tělem. Podívej, tohohle chlapíka nejspíš někdo pohřešuje. Jestli je ten někdo odsud, tak si možná přečte ten článek a zavolá. Tak už to přiznej, jsi prostě jen naprdnutá, protože na nás Winborne vyzrál.“

Ruka mi vyletěla v gestu nazvaném „to se mi snad jenom zdá“.

Když je Boyd zmatený, začne rychle mrskat obočím. Teď stál v bezpečné vzdálenosti u dveří a přesně tohle dělal.

„Uvidíme se zítra ráno,“ rozloučila se Emma.

Po schodech jsem došla do koupelny a opřela se čelem o zrcadlo. Sklo chladilo mou zrudlou pokožku.

Podělaní reportéři, co musejí do všeho strkat rypák! Podělaný Winborne!

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechovala.

Mám prudkou povahu. Připouštím. Občas tahle prudká povaha nastartuje nepřiměřenou reakci. I to připouštím. Podobné poklesky nesnáším. A zlobím se na ty, kdo dovedou zmáčknout vypínač zlosti v mé hlavě.

Emma má pravdu. Ten článek je neškodný. Winborne jen dělal svou práci a dostal se nám na kobylku.

Znovu jsem se zhluboka nadechla.

Nezlobila jsem se na Winborna. Zlobila jsem se na sebe, protože jsem se nechala přechytračit Planktonem.

Narovnala jsem se, zírala na sebe do zrcadla a hodnotila.

Oříškově hnědé oči, jasný, někdo by možná řekl pronikavý pohled. Pár vrásek u koutků, ale vypadala jsem už i hůř.

Vysoké lícní kosti, nos poněkud menší. Pevná čelist. Pár šedých vlasů, ale medově hnědá má pořád ještě navrch.

Ustoupila jsem, abych se v zrcadle viděla celá.

Metr pětašedesát. Pětapadesát kilo.

Na to, že mám na tachometru najeto čtyřicet a něco, to není vůbec špatné.

Zahleděla jsem se do těch oříškových očí v zrcadle. V mozku se mi ozval povědomý hlas. Dělej svou práci, Brennanová. Neohlížej se napravo, nalevo. Dodělej to. To je tvůj úkol. Prostě to dodělej.

Boyd se došoural až ke mně a šťouchnul mě do kolene. Svou příští průpovídku jsem tedy adresovala jemu.

„Do prdele s Winbornem.“ Chlupy nad očima se roztančily. „I s tím jeho dokonalým titulkem.“

Boyd vystřelil čumákem nahoru a naprosto se mnou souhlasil. Pohladila jsem ho po hlavě.

Opláchla jsem si obličej, nalíčila se, vlasy stočila do culíku a pospíchala dolů. Právě jsem sypala do misek krmení, když bouchly hlavní dveře.

„Jsem doma, miláčku.“

Pete se objevil s dalším nákupem.

„Plánuješ setkání starých kámošů od maríny?“

Pete zasalutoval a odpověděl heslem námořní pěchoty: „Semper Fi.“ Vždy věrný.

„Jak to šlo s Herronem?“ Z Peteovy tašky jsem vyndala skleničku s nakládanými slanečky a uložila ji do lednice.

Pete se natáhl prese mě, vyndal si láhev piva a otevřel ji o držátko u šuplíku.

Spolkla jsem výtku. Peteovy otřesné zlozvyky už nejsou můj problém.

„Celou tu dobu jsem prováděl rekognoskaci terénu,“ oznámil Pete.

„Takže ses k Herronovi neprotlačil,“ překládala jsem.

„Ne.“

„Co jsi dělal?“

„Pozoroval je, jak se modlí a radostnými výkřiky chválí Pána. Když představení skončilo, obešel jsem s Heleninou fotkou pár věrných.“

„A?“

„Je to pozoruhodně nevšímavé stádo.“

„Nikdo si na ni nevzpomněl?“

Pete vytáhl z kapsy fotografii a položil ji na stůl. Došla jsem k němu, abych si ji prohlédla.

Snímek byl rozmazaný; byla to zvětšenina fotografie z řidičáku nebo pasu. Mladá žena hledící přímo do aparátu. Neusmívala se.

Helene nebyla velká krasavice, ale měla svým způsobem rovnoměrné, jemné rysy. Vlasy měla rozčísnuté uprostřed na pěšinku a stažené v týle.

Musela jsem to připustit. Helene Flynnovou byste těžko odlišili od tisíce dalších žen stejného věku.

„Pak jsem si zašel pokecat s Heleninou bytnou,“ pokračoval Pete. „Moc jsem se toho nedozvěděl. Helene byla zdvořilá, nájem platila včas, málokdy měla návštěvy. Ke konci jí prý připadala rozrušená. Helenin odchod ji překvapil. Neměla ponětí, že se ta holka chystá odjet, až do chvíle, kdy se objevila obálka s posledním nájemným.“

Znovu jsem pohlédla na tvář na fotografii. Stěží zapamatovatelná. Svědkové by poskytli nepoužitelný popis. Středně vysoká a středně silná postava. Ne, obličej si nevybavuji.

„Flynn neměl žádnou jinou fotku své dcery?“ zeptala jsem se.

„Žádnou z doby po střední škole.“

„Divné.“

„Flynn je divný pavouk.“

„Říkal jsi, že si najal detektiva.“

Pete přisvědčil. „Bývalý policajt z okrsku Charlotte-Mecklenburg jménem Noble Cruikshank.“

„A tenhle Cruikshank se jen tak vypařil?“

„Přestal posílat hlášení a reagovat na telefonické vzkazy. Trošku jsem se na něj informoval. Cruikshankova fotka se na čestné nástěnce policejního oddělení v Charlotte moc často neobjevovala. V devadesátém čtvrtém byl propuštěn ze služby kvůli alkoholismu.“

„Oblíbený nápoj?“

„Jim Beam. Čistý. Ani pokud jde o privátní sektor, nebyl Cruikshank kandidátem na soukromého detektiva roku. Vypadá to, že svou zdejchávací taktiku vyzkoušel i na další klienty. Vezme práci, vyinkasuje zálohu, vyrazí na flám.“

„Ale za to by přece soukromý detektiv přišel o licenci.“

„Cruikshank na papírování asi moc nevěří. To byl další z jeho problémů u policie.“

„Flynn nevěděl, že Cruikshank chlastá a nemá licenci?“

„Flynn si ho najal po internetu.“

„Riskantní.“

„Cruikshank inzeroval, že se specializuje na pohřešované osoby. A to Flynn potřeboval. Navíc se mu líbilo, že Cruikshank dělá jak v Charlotte, tak v Charlestonu.“

„Kdy si ho Flynn najal?“

„Loni v lednu. Pár měsíců potom, co se mu Helene ztratila z očí. Flynn má za to, že naposledy s Cruikshankem mluvil někdy koncem března. Cruikshank tvrdil, že pátrání postupuje kupředu, ale žádné podrobnosti neuvedl. A pak už nic.“

„Kam si Cruikshank vyrážel na flám?“

„Jednou do Atlantic City, podruhé do Vegas. Ale ne všichni zákazníci na něj mají pifku. Většina z těch, se kterými jsem mluvil, má pocit, že za své peníze dostali, co chtěli.“

„Jak jsi je našel?“

„Cruikshank dal Flynnovi seznam referencí. Tím jsem začal, a jak jsem se tím prokousával, objevovala se další jména.“

„Co víš o Cruikshankových posledních akcích?“

„Poslední šek od Flynna si Cruikshank už nenechal proplatit. Byla to gáže za únor. Od března nedošlo k žádnému pohybu ani na jeho kreditní kartě, ani na bankovním účtu. Na kartě dlužil přes dva tisíce čtyři sta, na účtu měl čtyři sta padesát dva. Poslední telefonní účet uhradil v únoru. Od té doby se nic nedělo.“

„Určitě měl auto.“

„Místo pobytu neznámé.“

„Mobil?“

„Odpojen začátkem prosince kvůli nezaplaceným účtům. Nebylo to poprvé, co s Cruikshankem vyběhli.“

„Soukromé očko bez mobilu? Dneska?“

Pete pokrčil rameny. „Možná ten chlápek makal sám a všechny telefonáty si obstarával z domova.“

„Rodina?“

„Rozvedený. Bezdětný. Ten rozchod nebyl moc přátelský. Bývalka se znovu vdala a už dávno se jí neozval.“

„Sourozenci?“

Pete zavrtěl hlavou. „Cruikshank byl jedináček a rodiče jsou už mrtví. Ke konci kariéry u policie se z něj stal samotář a s nikým se dvakrát nepřátelil.“

Znovu jsem se vrátila k CBM.

„Když jsi tedy nesehnal Herrona, co budeš dělat dál?“

Pete namířil prst k nebesům. „Ničeho se neobávejte, krásná dámo. Lotyšský mudrc teprve odstartoval.“

Pete studoval práva, když jsme se seznámili. Už tenkrát měl tuhle přezdívku. Nikdy jsem se nedozvěděla, kdo mu ji vymyslel. Podezřívala jsem ho, že to byl on sám.

Obrátila jsem oči v sloup, vrátila se k nákupu a uložila do lednice balíček sýra feta.

Pete se zhoupl na židli a paty si položil na kraj stolu.

Začala jsem protestovat. Ale co, tohle není můj problém. Annin? Pozvala si ho sem.

„A jaký jsi měla den ty, pusinko?“

Vyhrabala jsem Post and Courier, hodila je na stůl a namířila na ně prst.

Pete si přečetl Winbornův článek.

„Hm, pěkná aliterace. ‚Pohřešovaný pohřben pod pláží.‘“

„Parádní poezie.“

„Jestli to dobře chápu, tak nejsi moc nadšená, že ten študák mluvil s tiskem.“

„Nejsem nadšená vůbec ničím.“

O Topherovi jsem ještě ani nepřemýšlela. Kdy ho stihl Winborne odchytit? Jak přesvědčil Tophera, aby pro něho udělal prohlášení?

„Ta fotka není špatná.“

Střelila jsem po Peteovi pohledem.

„Co má ta tvoje kámoška za škraloup s motorovou lodí?“

„Nevím.“

„Zeptáš se jí?“

„Ani náhodou.“

Naložené papriky, plátky lososa a zmrzlina do lednice a mrazáku. Čokoládové lupínky a pistácie do skříňky. Pak jsem se obrátila zpátky k Peteovi.

„Je tady mrtvý člověk. Jeho rodina o tom ještě neví. Já pokládám Winbornův článek za vpád do soukromí té rodiny. Podle tebe se pletu?“

Pete pokrčil rameny a dopil pivo.

„Zprávy jsou zprávy. Já už vím, co potřebuješ.“

„Co?“ Ostražitě.

„Piknik.“

„Ve tři jsem snědla sendvič.“

Pete vstal, jeho židle mezitím padla k zemi, uchopil mě za ramena, obrátil a jemně vytlačil z kuchyně.

„Jdi teď oznámkovat nějaký referát nebo tak něco. V osm se sejdeme v altánku.“

„Já nevím, Pete.“

Věděla jsem. A všechny buňky mého zadního mozku vyvěšovaly výstražné praporky.

Pete a já jsme byli manželé dvacet let. Rozešli jsme se teprve před pár roky. Ačkoli naše manželství čelilo mnoha problémům, sexuální přitažlivost mezi ně nikdy nepatřila. Bavilo nás to, když jsme byli novomanželé. Bavilo by nás to určitě i dneska.

Tedy, pokud by se Pete nezačal bavit i mimo domov.

Názor, který na Petea mělo mé libido, mě trochu znepokojoval. S Ryanem to vypadá dobře. Nechtěla jsem udělat nic, co by mohlo ten vztah zkomplikovat. A naposledy, když jsem s Petem strávila večer, jsme dopadli jako dva puberťáci na zadním sedadle chevroletu.

„Ale já vím,“ prohlásil Pete. „Jen jdi.“

„Pete –“

„Jíst musíš. A já taky. Takže to uděláme společně. Na pláži.“

Nějaká hluboko ukrytá část mojí psýché si spojuje jídlo s lidmi. Když jsem doma sama, přežívám na zmrazených hotovkách. Když jsem sama na cestách, objednávám si donášku do pokoje a večeřím s nějakou známou tváří na televizní obrazovce.

Společnost, to zní moc pěkně. A Pete je dobrý kuchař.

„Ale není to rande, Pete.“

„Samozřejmě že ne.“

7

Než mě přemohlo spaní, stihla jsem se prokousat dalšími třemi písemkami. Pak jsem se sesula v postýlce pěkně na polštářek, odplula do místa zapomnění mezi bděním a spánkem a hlavou se mi honily nesmyslné útržky snů. Běh po pláži. Sestavování kostí s Emmou.

V jednom z těch snů jsem seděla v kruhu na setkání Anonymních alkoholiků. Byl tam Ryan. Pete. Nějaký vysoký blondýn. Všichni tři si povídali, ale já jejich rozhovor neslyšela. I tváře měli schované ve stínu, takže jsem nedokázala odhadnout jejich výraz.

Probrala jsem se do místnosti koupající se v oranžovém světle a vánku a do bouchání okenic o stěnu. Hodiny ukazovaly deset minut po osmé.

Došla jsem do koupelny a poopravila si culík. Zatímco jsem dřímala, moje ofina se rozhodla proměnit v jakousi špičatou, trčící věc. Navlhčila jsem ji, popadla kartáč a začala fénovat. Když jsem byla asi v polovině, nechala jsem toho. Proč vlastně? A proč jsem se předtím obtěžovala s líčením? Odhodila jsem kartáč a spěchala dolů.

Annin dům je propojen s pláží dlouhým dřevěným chodníčkem. Altánek stojí na nejvyšším bodě jeho trajektorie přes duny. Pete už tam byl; popíjel víno a poslední záblesky slunce mu ohřívaly vlasy.

Katyiny vlasy. Ta genetická ozvěna byla tak silná, že jsem nikdy nedokázala pohlédnout na jednoho z nich, aniž bych přitom neviděla i toho druhého.

Byla jsem bosá, takže Pete mě neslyšel přicházet. Bůhvíkde vykouzlil ubrus, stříbrné svíčky, vázičku s poupátkem a kyblík na led. Bylo prostřeno pro dva a na podlaze altánku trůnil větrák.

Zarazila jsem se a hrdlo se mi stáhlo nečekaným pocitem ztráty.

Já nepatřím k zastáncům filozofie, že člověk má na světě jen jednu spřízněnou duši, ale když jsem poznala Petea, bylo to jako jaderný výbuch. Kolotoč v břiše, když se dotkly naše ruce. Bušící srdce, když jsem rozeznala v davu jeho obličej. Od začátku jsem věděla, že Pete je ten, koho si jednou vezmu.

Teď jsem se dívala Peteovi do tváře, vrásčité a opálené, s čelem ustupujícím na sever. Vedle téhle tváře jsem se probouzela více než dvě desetiletí. Tyhle oči s údivem sledovaly narození mé dcery. Po téhle kůži tisíckrát bloudily moje prsty. Znala jsem každičký pór, každý sval, každou kost.

Každou výmluvu, kterou vykonstruovaly tyhle rty.

A pravda pak pokaždé roztrhala moje srdce na kousky.

Ne, kdepak. Tohle je uzavřená záležitost.

„Ahoj, frajere.“

Při zvuku mého hlasu Pete vstal a otočil se ke mně. „Už jsem si myslel, že ses na mě vybodla.“

„Promiň. Usnula jsem.“

„Stůl u okna, madam?“

Posadila jsem se. Pete si přehodil přes paži ručník, z kyblíku s ledem vytáhl dietní colu a položil si ji na dlaň, abych ji mohla řádně zkontrolovat.

„Vynikající ročník,“ pochválila jsem.

Pete mi nalil a pak začal servírovat jídlo. Pikantní krevety. Uzený losos. Langustový salát. Marinovaný chřest. Sýr brie. Černý žitný chleba. Pasta tapenade.

Pochybovala jsem, že by můj manžel dokázal přežít ve světě bez dobrého lahůdkářství.

Jedli jsme a pozorovali, jak se žluté sluneční proužky mění na oranžovou a šedou. Oceán byl klidný a vyhrával tichou symfonii vzdouvajících se vln jemně narážejících na pobřeží. Tu a tam se ozval nějaký pták a další mu odpověděl.

Večeři jsme zakončili citrónovým koláčem a šedý obzor už pomalu začínal černat.

Pete sklidil ze stolu a oba jsme si opřeli chodidla o zábradlí.

„Pláž ti jde k duhu, Tempe. Vypadáš moc dobře.“

I Pete vypadal dobře, tím svým typickým pomačkaným, rozcucháným stylem a la Pete Peterson. Zopakovala jsem své předchozí varování. „Tohle není rande, Pete.“

„To ani nemůžu říct, že ti to sluší?“ Nevinnost sama.

V domech podél pobřeží se rozsvěcovala tlumená žlutá světla. Další den se loučí. Pete a já jsme jen tiše hleděli do dáli a slaný vánek si pohrával s našimi vlasy.

Když Pete znovu promluvil, jeho hlas měl o poznání hlubší tón.

„Ani si už nemůžu vzpomenout, proč jsme se vlastně rozešli.“

„Protože jsi byl protivný jak činže a okázale nevěrný.“

„Lidé se mění, Tempe.“

Každá odpověď mi připadala hloupá, a tak jsem neodpověděla.

„Napadlo tě někdy –“

V ten moment mi zazvonil mobil. Vytáhla jsem ho z kapsy a stiskla knoflík.

„Jak se má největší kráska téhle planety?“ Ryan.

„Dobře.“ Spustila jsem nohy a udělala na židli poloviční otočku.

„Rušný den?“

„Ani ne.“

„Nějaké novinky o té kostře?“

„Ne.“

Pete si dolil chardonnay a ke mně napřáhl ruku s další plechovkou coly. Zavrtěla jsem odmítavě hlavou.

Ty zvuky se protlačily do telefonu. Anebo si takhle Ryan vysvětlil mou málomluvnost. „Volám nevhod?“

„Právě jsem večeřela.“ Nad hlavami nám zakřičel racek.

„Na pláži?“

„Je nádherný večer.“ Pitomost. Ryan moc dobře znal můj postoj k sólovým večeřím. „Pete uspořádal piknik.“

Ryan se odmlčel na plných pět vteřin. Potom se dotčeně ozvalo jenom „O. K.“

„Jak se má Lily?“

„Dobře.“ Po další dlouhé pauze: „Zavolám jindy, Tempe.“

A pak bylo v telefonu ticho.

„Problém?“ zeptal se Pete.

Zavrtěla jsem hlavou. „Už půjdu dovnitř.“ Vstala jsem. „Díky za večeři. Byla vážně báječná.“

„Bylo mi potěšením.“

Stoupla jsem na lávku.

„Tempe.“

Otočila jsem se.

„Až budeš chtít poslouchat, rád bych si promluvil.“

Kráčela jsem k domu a cítila v zádech pohled Peteoyých očí.

Díky odpolednímu šlofíčku jsem zůstala vzhůru nejméně do tří.

Anebo mě tak rozhodila Ryanova nelibost? Několikrát jsem mu zkoušela volat, ale ani jednou mi to nevzal.

Opravdu se Ryan urazil? Anebo jsem snad paranoidní? Sám přece klidně odjel do Nového Skotska za Lily. A tam je přece i Lilyina matka, ne?

A vůbec.

Co trápí Emmu? Ať už jí v sobotu volal kdokoli, nebyl to posel dobrých zpráv. Má potíže kvůli tomu případu s motorovou lodí?

Kdo parkoval před Anniným domem tak brzy ráno? Dickie Dupree? Vyhrožoval mi, ale já ho nebrala vážně. Uchýlil by se Dupree k fyzickému zastrašování? Ne, ale mohl někoho poslat.

Může mít Dupree něco společného s kostrou pohřbenou na Dewees? To už mi připadalo přitažené za vlasy.

Opravdu bakterie kontaminovaly kosti ledového muže? Pět tisíc let v Alpách a teď je z něj sváča pro mikroby?

Proč se mejkap píše i make-up? Jak to slovo vlastně vzniklo?

Dlouhé hodiny jsem se vrtěla a obracela z boku na bok a pak spala mnohem déle, než jsem měla v plánu.

Než jsem se dostala do špitálu, bylo po desáté. Emma už tam byla. A s ní soudní stomatolog – monstrum v teplákové soupravě, kterou sehnal určitě při nějakém výprodeji v sekáči. Emma mi ho představila jako Bernieho Grimese.

Grimesovo podání ruky patřilo k těm, s nimiž si člověk neví rady. Příliš chabé, abyste sevřeli. Příliš těsné, abyste pustili.

Vyprostila jsem ruku a usmála se na Grimese. Úsměv opětoval a vypadal jako silo navlečené do modrého sametu.

Emma už stihla vyvézt kostru z chladicího boxu. Kosti ležely na stejném vozíku, který obývaly v sobotu, a žebra zakrývala velká hnědá obálka. Zubní rentgenové snímky byly rozložené na prohlížečce.

Grimes nás bod po bodu prováděl popisem biomorfologických znaků, ústní hygieny a stomatologické anamnézy CCC-2006020277. Kuřák. Čištění flákal. Nitě nepoužíval. Plomby. Neošetřené kazy a velké nánosy zubního kamene. Naposledy byl u zubaře několik let před smrtí. Skoro jsem neposlouchala. Nemohla jsem se dočkat, až se vrhnu na kosti.

Konečně Grimes skončil a oba s Emmou odešli vyplnit formulář NCIC. Jeden po druhém jsem si začala prohlížet snímky těla. Lebka. Horní končetiny. Dolní končetiny. Pánev.

Ani ťuk. Nepřekvapilo mě to. Ničeho zvláštního jsem si nevšimla ani při prvním ohledání.

Přešla jsem k trupu.

Jelikož žebra už pohromadě nedržela žádná svalovina, laboranti je rozložili na podložku a snímali seshora. Na pravé klenbě jsem neshledala nic podezřelého. Právě jsem končila s levou polovinou, když jsem si všimla tmavého srpku na dvanáctém žebru u páteře.

Došla jsem k vozíku, našla příslušné žebro a odnesla si ho k mikroskopu. Pod zvětšením ta vada vypadala jako maličká sečná rána ohraničená poškozenou kostí na spodním konci žebra. Byla hodně malá, ale skutečná.

Způsobilo tu ránu ostří nože? Někdo našeho neznámého bodnul? Anebo k poškození došlo až po smrti? Lopatka? Had nebo plž? Ať jsem se na žebro dívala z jakéhokoli úhlu, ať jsem zvětšovala, jak jsem zvětšovala, a měnila světlo, na nic jsem nepřišla.

Vrátila jsem se k rentgenovým snímkům a začala prohlížet hrudní kost, klíční kosti, lopatky a ostatní žebra. Všechno se zdálo být v pořádku.

Zaměřila jsem se na páteř. Obratle byly zrentgenovány jednotlivě, rozloženy stejně jako žebra a pak poskládány a položeny na bok.

Při bodnutí se často stává, že to odnesou zadní části žeber anebo těla obratlů. Procházela jsem snímky obratlů. Ani na jednom nebyl příslušný povrch pořádně vidět.

Vrátila jsem se ke kostře a začala prohlížet jednu kost po druhé; otáčela jsem je a zkoumala každičký kousek pod lupou a fluorescenční žárovkou.

Nenašla jsem nic, dokud jsem se nedostala k páteři.

Každý jsme na něco specialista. I obratle. Sedm krčních obratlů slouží jako opora hlavy a umožňuje pohyb krku. Dvanáct hrudních obratlů kotví hrudní koš. Pět bederních obratlů tvoří spodní zakřivení páteře. Pět křížových obratlů je součástí pánevního pletence. Různé funkce. Různé tvary.

Mou pozornost upoutal šestý krční obratel.

Možná jsem to příliš zjednodušila. Krční obratle mají kromě toho, že poskytují oporu hlavě, ještě jednu další funkci. Jejich úkolem je umožnit bezpečný průchod cévám putujícím do zadní části mozku. Proto je tu otvor v příčném výběžku, maličká plošinka mezi tělem obratle a výběžkem. CCC-2006020277 měl u těla obratle vertikální tříštivou zlomeninu táhnoucí se levým příčným výběžkem.

Přiblížila jsem lupu ke kosti. A našla vlasovou zlomeninu u výběžku.

Nezahojená tříštivá zlomenina. Neměla jsem žádné pochybnosti. Obě fraktury vznikly poraněním čerstvé kosti. K poranění došlo přibližně v době úmrtí.

Opřela jsem se a přemýšlela.

C-6. Dolní část krku.

Pád? Při pádu dojde k náhlému stlačení, které může vést ke zlomenině obratle. Ale fraktury zaviněné pádem jsou obvykle svou podstatou kompresivní a většinou se nacházejí na těle obratle. Tohle je tříštivá zlomenina. Zlomenina příčného výběžku.

Škrcení? Při škrčení bývá nejčastěji postižena jazylka, maličká kůstka vepředu v hrdle.

Distorze krční páteře v důsledku prudkého nárazu? Málo pravděpodobné.

Úder do brady? Do hlavy?

Nenapadal mě žádný scénář odpovídající modelu, který jsem viděla před sebou.

Zklamaně jsem pokračovala dál.

A našla ještě něco.

Dvanáctý hrudní obratel vykazoval dva zářezy podobné tomu, který jsem objevila na dvanáctém žebru. První a třetí bederní obratel měly po jednom takovém zářezu.

Stejně jako fraktura krku mne i tyhle vrypy mátly. Všechny se nacházely na břišní straně.

Stopy po noži? Aby se člověk dostal skrz celou dutinu břišní až k bedernímu obratli, musel by pořádně přitlačit. K tomu je zapotřebí hodně síly.

A tohle jsou maličkaté zářezy. Od nějakého velmi ostrého nástroje.

Co se tady ksakru dělo?

Stále jsem o tom dumala, když se vrátila Emma.

„Grimes odešel?“ zeptala jsem se.

Emma přikývla. Veškerá barva, kterou ve tváři ještě před chvílí měla, teď byla ta tam a pod očima jí vystupovaly tmavé kruhy. „Formuláře jsou hotové. Teď už to bude na šerifovi.“

Ačkoli NCIC funguje dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu a tři sta pětašedesát dní v roce, údaje do něho mohou vkládat pouze orgány činné v trestním řízení na federální, státní a místní úrovni.

„Gullet to tam naláduje hned teď?“

Emma zvedla obě ruce v gestu „kdo ví?“. Přitáhla si židli od stěny, usedla a opřela si lokty o stehna.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Emma pokrčila rameny. „Někdy si připadám tak bezmocná.“

Čekala jsem.

„Gullet tomuhle případu určitě nedá nálepku ‚spěchá‘. A až toho chlapíka zadá do systému, jaké máme šance, že na něco kápneme? Když chceš do databáze zapsat pohřešovaného dospělého člověka, podle nových pravidel musí být postižený, oběť katastrofy, unesený, ohrožený –“

„Co to znamená?“

„Pohřešovaný společně s jiným člověkem, a to za okolností naznačujících, že je ohrožena jeho fyzická bezpečnost.“

„Takže spousta pohřešovaných se do toho systému vůbec nedostane? Je možné, že když náš chlapík zmizel, do databáze ho prostě nezanesli?“

„Oni uvažují tak, že většina nezvěstných dospělých mizí z vlastní vůle. Ženatí chlapi prchající z města s milenkami. Unuděné manželky toužící po vzrušení. Povaleči, co utíkají před věřiteli.“

„Nevěsta na útěku,“ vzpomněla jsem si na případ, který právě propíral tisk.

„Jo, přesně takovéhle případy utvářejí veřejné mínění.“ Emma zvedla chodidla a opřela si záda. „Ale je to pravda. Valná většina pohřešovaných dospělých jsou lidé, kteří utíkají před vlastním životem. Na ně neplatí žádné zákony, a pokud bychom je všechny vkládali do systému, zahltili bychom ho.“

Emma zavřela oči a opřela si hlavu o stěnu.

„Pochybuji, že se tenhle chlapík jen tak ztratil,“ řekla jsem a otočila se zpátky k vozíku. „Podívej se na tohle.“

Právě jsem skládala obratle, když jsem za sebou zaregistrovala pohyb a pak ránu, při které se mi zastavilo srdce.

Prudce jsem se obrátila.

Emma ležela zhroucená na vydlážděné podlaze.

8

Emma upadla na temeno hlavy. Záda měla nahrbená, krk a všechny končetiny roztažené na podlaze jako nohy vysušeného pavouka.

Doběhla jsem k ní a přitiskla jí dva prsty na hrdlo. Tep byl pravidelný, ale slabý.

„Emmo!“

Nereagovala.

Povolila jsem a jemně jí položila obličej zpět na podlahu. Pak jsem vyrazila na chodbu.

„Pomoc! Potřebuji lékaře!“

Otevřely se dveře a v nich se objevila něčí tvář.

„Emma Rousseauova zkolabovala. Volejte pohotovost.“

Obočí vystřelilo vzhůru, ústa se zakulatila.

„Hned!“

Tvář zmizela. Běžela jsem zpátky k Emmě. Za pár vteřin do místnosti vtrhli dva zdravotníci. Nakládali Emmu na vozík a mě zasypávali otázkami.

„Co se stalo?“

„Zkolabovala.“

„Hýbala jste s ní?“

„Otočila jsem ji, aby se jí uvolnila průdušnice.“

„Má nějaké zdravotní problémy?“

Zamrkala jsem a pohlédla na něho.

„Bere nějaké léky?“

Připadala jsem si bezradná. Neměla jsem ponětí.

„Ustupte z cesty, prosím.“

Slyšela jsem vrzání gumových koleček na dlaždicích. Slaboulinké pištění.

Pak se dveře pitevny s klapnutím zavřely.

# # #

Emma měla zavřené oči. Z levé paže jí trčela hadička, která vedla do sáčku s infuzí nad její hlavou. Hadičku měla přilepenou leukoplastí. Leukoplast měla skoro stejnou barvu jako Emmina pleť.

Tahle žena vždycky bývala nabitá energií – jako ohnivá bouře, jako přírodní živel. Teď ne. Na nemocničním lůžku vypadala maličká a křehká.

Po špičkách jsem přešla pokojík a vzala kamarádku za ruku.

Emma otevřela oči.

„Promiň, Tempe.“

Její slova mě překvapila. Omlouvat bych se měla spíš já. Já přece ignorovala všechny její signály tísňového volání.

„Odpočívej, Emmo. Promluvíme si později.“

„Nehodgkinský lymfom.“

„Cože?“ Reflex. Popření. Věděla jsem, co mi chce Emma říct.

„Mám nehodgkinský lymfom. NHL. A to nemluvím o hokeji.“ Chabý úsměv.

„Jak dlouho?“ V hrudi mě začalo tlačit něco studeného.

„Chvilku.“

„Jak dlouhou chvilku?“

„Pár let.“

„Jaký typ?“ Blbost. O lymfomech skoro nic nevím.

„Žádná exotika. Difúzní velkobuněčný lymfom řady B.“ Odříkala to, jako by ta slova slyšela nebo četla už tisíckrát. Proboha, to asi opravdu slyšela.

Těžce jsem polkla. „Léčíš se?“

Emma přisvědčila. „Nastala remise, ale potom zase relaps. Docházím ambulantně na chemoterapii. Vincristine, prednisolon, doxurubicin a cyklofosfamid. Největší strašák je pro mě infekce. Kvůli těm cytostatikům jsem vůči infekci úplně bezbranná. Na lopatky mě dostane jeden obyčejný stafylokok.“

Chtělo se mi zavřít oči a všechno to odehnat někam daleko. Nechala jsem je otevřené.

„Tebe přece jen tak něco nepoloží, ty moje fúrie.“ Nucený úsměv. „Dostaneš se z toho.“

„V sobotu jsem se dozvěděla, že na léčbu nereaguju tak dobře, jak moje doktorka očekávala.“

To byly ty špatné zprávy. Tak tohle mi chtěla Emma tehdy před nemocnicí povědět? Byla jsem příliš zaměstnaná tou kostrou, než abych naslouchala? Udělala jsem něco, co ji od jejího záměru odradilo?

„A řekla jsi to někomu?“

Emma zavrtěla hlavou.

„Takže v sobotu jsi neměla žádnou migrénu.“

„Ne.“

„Měla ses mi svěřit, Emmo. Mně přece můžeš důvěřovat.“

Emma pokrčila rameny. „Nemůžeš mi pomoct. Tak proč ti přidělávat starosti?“

„Vědí to v práci?“

V Emminých očích to vzplálo. „Zhubla jsem a přišla o pár vlasů, ale svou práci zastanu.“

„Samozřejmě že zastaneš.“

Pohladila jsem Emmu po ruce. Rozuměla jsem jí. Ale jen zčásti.

Emmě nesmírně záleželo na tom, aby plnila své povinnosti, a rozhodně by nedovolila, aby jí v tom něco bránilo. V tomhle směru jsme byly jako klony.

Jenomže Emmu Rousseauovou pohánělo ještě něco dalšího. Něco, co jsem nikdy tak docela nepochopila. Touha po moci? Po uznání? Jakási posedlá potřeba oslňovat? Emma pochodovala v rytmu bubnování, které moje uši neslyšely.

„Dneska už se lymfomy dají úspěšně léčit.“ Utěšování mi jde mizerně, tak jsem se uchýlila k osvědčeným klišé.

„Jo, to máš sakra pravdu.“

Emma zvedla dlaň. Plácla jsem si s ní. Ruka jí padla zpět na postel.

Difúzní velkobuněčný lymfom řady B. Zhoubná, rychle postupující rakovina.

Cítila jsem pálení v očích. Ale ještě pořád se mi dařilo udržet je otevřené. A na rtech úsměv.

Z nočního stolku se tlumeně ozvala melodie „Bad Boys“.

„To je můj mobil,“ řekla Emma.

„To je ta písnička ze seriálu?“

Emma netrpělivě gestikulovala. „Je v igelitovém pytli s mými šaty.“

Než se mi povedlo telefon vylovit, hudba zmlkla. Emma zjistila, kdo volal, a stiskla tlačítko vytáčení.

Věděla jsem, že bych měla protestovat, přemlouvat ji, aby se vyhýbala stresu a odpočívala, ale nemělo to cenu. Emma udělá jen to, co bude chtít. V tomhle ohledu jsme také klony.

„Emma Rousseauova.“

Na druhém konci se ozval slabý hlásek.

„Nemohla jsem to vzít, měla jsem moc práce,“ prohlásila Emma.

Moc práce? vyšlo neslyšně z mých úst.

Emma mě odbyla mávnutím ruky.

„Kdo to ohlásil?“

Slabý hlásek odpověděl, ale já nerozuměla jedinému slovu.

„Kde?“

Emma sehrála krátkou pantomimu na téma „psaní“. Vyhrabala jsem z kabelky pero a kousek papíru. Emma si zapisovala a hadička od infuze přitom rachotila.

„Kdo na tom dělá?“

Slabý hlásek někde v dáli opět promluvil.

„Chci znát podrobnosti.“

Emma si posunula telefon a hlas už nebyl slyšet. Poslouchala a oči jí sklouzly k hodinkám. Neměla je na ruce. Ukázala na moje. Natáhla jsem k ní zápěstí.

„Nedotýkejte se těla. Budu tam za hodinu.“

Emma zaklapla mobil, odhodila přikrývku a spustila nohy přes okraj postele.

„Ani náhodou,“ prohlásila jsem a položila jí ruce na kolena. „Pokud se nepletu, tak jsi před pár hodinami ztratila vědomí.“

„Doktor z pohotovosti tvrdí, že je to únavou, kterou vyvolaly léky. Všechny životně důležité funkce mám v pořádku.“

„Únavou?“ I na Emmu to bylo hodně přitažené za vlasy. „Zkolabovala jsi a málem nechala mozek na podlaze.“

„Už je mi dobře.“ Emma vstala, udělala krok a kolena se jí podlomila. Opřela se o čelní pelest, zavřela oči a silou vůle nutila své tělo, aby fungovalo.

„Je mi fajn,“ zašeptala.

Nehádala jsem se s ní. Uvolnila jsem sevření jejích prstů, uložila ji zpět do postele a přitáhla jí přikrývku k pasu.

„Mám toho ještě moc na práci,“ odporovala slabě.

„Odejdeš pouze v případě, že tě doktor propustí,“ trvala jsem na svém.

Emma obrátila oči v sloup; umí to mnohem líp než já.

Pozorovala jsem svou kamarádku. Nemá ani manžela, ani děti. A nevím ani o žádném milenci. Kdysi mluvila o sestře, se kterou se nestýká, ale to bylo před mnoha lety. Pokud vím, Emma nemá ve svém životě nikoho blízkého.

„Máš nějaké přátele, kteří by k tobě mohli sem tam zaskočit?“

„Jo, celou eskadru.“ Emma smetla z přikrývky neexistující smítko. „Nejsem ta monstrózní samotářka, za kterou mě považuješ.“

„Takhle jsem to vůbec nemyslela,“ lhala jsem.

V té chvíli do pokoje vkročil lékař z pohotovosti. Měl mastné černé vlasy a vypadal, že nespí už od doby, kdy v Bílém domě seděl Reagan. Plastový obdélníček na hábitu hlásal, že se jmenuje Bliss.

Bliss začal listovat Emminým chorobopisem.

„Prosím vás, řekněte jí, že dneska ještě nejsem tím správným dárcem orgánů,“ obrátila se k němu Emma.

Bliss zvedl hlavu. „Jste v pořádku.“

„Před dvěma hodinami byla bez sebe,“ oponovala jsem.

„Léčba, kterou podstupuje, organismus oslabuje.“ Bliss se obrátil k Emmě. „Neměla byste dneska rozbíhat maratón, ale jinak můžete klidně jít. A předpokládám, že se zastavíte u svého lékaře.“

Emma vítězoslavně zvedla oba palce.

„Ale ona se chce hned vrátit do práce,“ namítala jsem.

„To není ten nejlepší nápad,“ opáčil Bliss. „Jděte domů. Chvíli odpočívejte a naberte sílu.“

„Ale já nejsem útočník fotbalového mužstva,“ odsekla Emma.

„Kde pracujete?“ Mluvil skoro bez zájmu a psal si poznámky do chorobopisu.

„Je koronerka,“ odpověděla jsem.

Bliss přestal psát a pohlédl na Emmu. „Tak proto mi to jméno připadalo povědomé.“

Objevila se sestra. Bliss ji vybídl, aby odpojila Emminu infuzi. „Vezměte si den volna. Když si neodpočinete, mohly by se ty mdloby opakovat.“

Pár vteřin po Blissově odchodu už Emma telefonovala Gulletovi. Šerif nebyl v kanceláři. Emma slíbila, že mu tam osobně doručí formuláře pro NCIC.

Když domluvila, oblékla se a vypochodovala z pokoje. Já se vlekla za ní, odhodlaná přemluvit ji, aby šla domů. A jestli se mi to nepodaří, tak zůstanu s ní pro případ, že by sebou znovu sekla.

Společně jsme zabalily CCC-2006020277 do pytle a poprosily technika, aby ho vrátil do chladicího boxu. Pak jsme uložily rentgenové snímky a vyzvedly dokumentaci. Celou tu dobu jsem prosazovala svůj plán klidu na lůžku.

A celou tu dobu Emma opakovala: „Nic mi není.“

Když jsme vycházely z nemocnice, připadalo mi, že vstupujeme do sudu s teplým medem. Emma vyrazila po rampě, jako kdyby se pokoušela co nejvíc zvětšit náš rozestup.

Dohonila jsem ji a vypálila poslední náboj.

„Emmo.“ Znělo to ostřeji, než jsem zamýšlela. Připadala jsem si bezmocná a došly mi argumenty. „Je pětatřicet stupňů. Jsi vyčerpaná. Žádný případ není tak důležitý, aby nepočkal do zítřka.“

Emma jen znechuceně odfrkla.

„Právě mi volal jeden z mých vyšetřovatelů. Nějací kluci našli dnes odpoledne v lese tělo.“

„Vyšetřovatel si s tím poradí.“

„Mohl by to být citlivý případ.“

„Každá smrt je citlivá.“

„Krucinál, Tempe. Tohle jsem pochopila už po svém dvoutisícím případu.“

Beze slova jsem se na ni dívala.

„Promiň.“ Emma si odsunula vlasy z čela. „Asi před třemi měsíci zmizel osmnáctiletý kluk. Trpěl depresemi a z domova si nevzal vůbec žádné věci, ani prachy a doklady.“

„Poldové měli podezření na sebevraždu?“

Emma přikývla. „Tělo ani dopis se nikdy nenašly. Vyšetřovatel si myslí, že tohle by mohl být on.“

„Tak ať si ho vyšetřovatel taky ohledá.“

„Při tomhle případu se nesmí nic zanedbat. Tatík je místní politik. Je rozzlobený, rád křičí a kamarádí se s chlapíkama, co mají moc. To je nebezpečná kombinace.“

V duchu jsem se znovu ptala, zda to klepnutí přes prsty kvůli případu na motorové lodi Emmu neovlivňuje víc, než by člověk čekal.

„A co vedlo vyšetřovatele k závěru, že je to on?“

„Ostatky visí ze stromu. Strom je jen něco málo přes kilometr od místa, kde ten kluk naposledy bydlel.“

Představila jsem si tu scénu před očima. Až moc dobře jsem tenhle obrázek znala.

„Tatík už to ví?“

Emma zavrtěla hlavou.

Plán B.

„A co bys řekla tomuhle?“ navrhovala jsem. „Tatíkovi oznámíš, že vyšetřování zmizení jeho syna má tu nejvyšší prioritu. Našlo se tělo, ale jelikož bylo tři měsíce vystaveno vnějším vlivům, je analýza komplikovaná. Kvůli identifikaci je třeba do případu zapojit externího odborníka.“

Jako vždycky Emma okamžitě pochopila. „Úřad koronera chce jen to nejlepší a na penězích nezáleží.“

„Líbí se mi tvůj způsob uvažování.“

Emma vykouzlila slabý úsměv. „Uděláš to?“

„Máš dost velkou pravomoc, abys mě do toho případu mohla okamžitě zapojit?“

„Ano.“

„Udělám to, ale ty mi za to slíbíš, že pojedeš rovnou domů a do postele.“

„A co bys řekla tomuhle?“ přišla Emma s protinávrhem. „Odvezu formuláře NCIC šerifovi a donutím ho, aby začal makat na té kostře z Dewees. Ty dohlídneš na ohledání mého oběšence. Zavoláme si.“

„Teprve až se vyspíš.“

„Jasně.“

„Jo, to mi připadá jako dobrý plán.“

9

Emma měla tyhle informace.

Matthew Summerfield IV. byl problémové dítě v rodině, která netolerovala nedokonalost. Maminka Sally pocházela z rodiny Middletonů, kteří měli svého zástupce na Prvním kontinentálním kongresu. Tatínek byl absolventem vojenské akademie a vládnoucím monarchou charlestonské radnice.

Matthew IV. se pokoušel kráčet ve stopách Matthewa III., jenomže kvůli kouření marjánky ho vyrazili ze školy jako nějakého nýmanda. Tatík se rozhodl jednat rázně a vykopnul synka z rodinného sídla.

Matthew IV. se potloukal s kamarády, občas si vydělal pár drobných tím, že v sámošce nakoupil rýži a sušené fazole, nadělal z nich balíčky „fazolové polévky“ a „Johnovy směsky“ a prodával to turistům. Osmadvacátého února Matt opustil svůj stánek v tržnici ve Starém městě nedaleko East Bay Street, zabočil do Meeting Street a zmizel. Bylo mu osmnáct.

Podle Emminých instrukcí jsem přejela řeku Wando a dostala se na sever do národního parku pojmenovaného po Francisi Marionovi; je to trojúhelník pobřežní pláně o rozloze čtvrt milionů akrů, jehož severní hranici tvoří řeka Santee, na východě ho obklopuje kanál a na západě jezero Moultrie. V devětaosmdesátém ho ošklivě zasáhl hurikán Hugo, ale lesní flóra se znovu vzchopila s nezdolností brazilské džungle. Celou cestu jsem se bála, jestli místo činu vůbec najdu.

Nebylo třeba. Úbočí lemovala auta. Cruisery s rozsvícenými majáčky. Koronerova dodávka. Džíp správce parku. Omlácený chevrolet. Dvě SUV, jejichž majitelé se v tílkách a kraťasech opírali o nárazníky a ve tvářích měli výraz oné horlivé zvědavosti lidí, kteří si už představují, jak budou tuhle historku vykládat známým.

Potěšilo mě, že tu nevidím žádné dodávky novinářů, ale vzhledem k již nashromážděnému davu jsem se obávala, že to moc dlouho nevydrží.

Kromě čumilů byli vidět jen dva lidé v uniformě a dva černošští kluci. Popadla jsem tašku, vylezla z auta a zamířila k nim.

Kluci měli vyholené hlavy a vypadali tak na šestnáct. Oba byli navlečení do obrovských baskeťáckých triček a džin spuštěných na boky. Podle Emmina hlášení jsem si domyslela, že tihle dva šťastlivci objevili tělo.

Policajt byl menší chlápek s černohnědýma očima. Na jmenovce měl napsáno H. Tybee. I přes to příšerné horko a vlhkost vzduchu měl zástupce šerifa puky nažehlené podle pravítka a klobouk mu seděl na hlavě přesně v úrovni obočí.

Když mě Tybee slyšel přicházet, přerušil rozhovor a zvedl oči. Měl zahnutý nos s vysokým, úzkým kořenem. Nepřekvapilo by mě, kdyby mu kamarádi přezdívali „Jestřáb“.

Kluci si mě prohlíželi se založenýma rukama a hlavy měli tak nakloněné, že se ušima skoro dotýkali ramen. Tybee nasadil neutrální výraz, který jsem si mohla vyložit, jak mě napadlo. Vyložila jsem si ho jako arogantní.

Tři tvrdí hoši.

Představila jsem se a vysvětlila svoje vazby na koronerku.

Tybee ukázal hlavou směrem k lesu.

„Oběť je támdle.“

Támdle?

„Tadydle pánové prý nic nevědí.“

Pánové přehodili hlavy na druhou stranu a křenili se na sebe.

Promluvila jsem na toho vyššího. „Jak se jmenuješ?“

„Jamal.“

„Co se tady stalo, Jamale?“

„Už jsme mu to říkali.“

„Tak to řekni ještě jednou mně.“

Jamal pohodil rameny. „Viděli jsme něco viset ze stromu. To je všechno.“

„A tu osobu, co visela ze stromu, jste poznali?“

„Ten frajer byl na kaši.“

„Proč jste šli do lesa?“

„Máme rádi přírodu.“ Znovu se na sebe ušklíbli.

Všichni jsme zaslechli zvuk motoru a pohlédli na silnici.

Do zatáčky právě vjížděl bílý Ford Explorer s modrou hvězdou na dveřích. Pozorovali jsme ho, jak zastavuje za jedním z cruiserů. Vylezl z něho muž a za ním pes.

Ten muž byl vysoký, skoro metr devadesát, a hruď měl statnou jako boxer. Na sobě měl vyžehlené khaki kalhoty a letecké sluneční brýle. Pes byl hnědý a mezi jeho předky by se patrně našel i nějaký ten retrívr.

Začala jsem si tu připadat nepatřičně. Až půjdu příště ven, vezmu s sebou Boyda.

Muž kráčel k nám a nesl se jako někdo, kdo má horkou linku na guvernéra. Na levé straně jeho sněhobílé košile bylo vyšito „šerif Junius Gullet“.

Jamal rozhodil paže a dlaně spustil podél těla. Jen špičky prstů dosáhly tak nízko, aby se skryly v kapsách.

„Dobré odpoledne, šerife.“ Tybeeho ruka se vymrštila ke klobouku. „Tahle dáma prý dělá pro koronerku.“

„Mluvil jsem se slečnou Rousseauovou.“ Gullet to vyslovil skoro jako „Hrůzovou“. „A zdá se, že tomu tak doopravdy je.“

Pes se vzdálil k okraji lesa a u několika stromků zvedl nožičku.

Gullet si mě změřil odshora dolů a zase nazpátek. Potom napřáhl paži a jeho ruka sevřela mou dlaň v ocelovém stisku.

„Vy jste ta doktorka z Charlotte.“ Gullet mluvil zcela bez intonace.

„Antropoložka.“

„Slečna Rousseauova obvykle spolupracuje s Jafferem.“

„Určitě vám oznámila, že ten je v zahraničí.“

„Nu, je to krapet nezvyklé, ale když si to slečna Rousseauova přeje. Poskytla vám základní informace?“

Přisvědčila jsem.

„Ten kluk bydlel s bandou šňupačů koksu v baráku, co je asi kilometr odsud.“ Fajn, šerif si nepotrpí na sentimentální úvody. „Viděla jste tělo?“ Vyznělo to hluše.

„Právě jsem dorazila.“

„Toho frajera už žerou červi.“ Jamal se culil tak, že si málem roztrhl pusu.

Gullet se k němu pomalu obrátil. Tvář měl bez výrazu, skoro znuděnou. Nastalo dlouhé, nepříjemné ticho a pak se ozvalo: „Takhle se mluví o mrtvých, synu?“

Jamal pokrčil rameny. „Když ten frajer má hlavu –“

Gullet mu do hrudní kosti zabodl svůj masitý prst. „Teď budeš chvíli držet hubu a poslouchat, co ti povídám. Ten, koho žerou červi, patří k duším našeho Pána stejně jako my všichni ostatní.“ Gullet odtáhl prst. „Možná i ty, synu.“

Oba chlapci najednou jevili enormní zájem o svoje tenisky.

Pak se šerif obrátil ke mně: „Támdle je stezka k bažině. Tahle část parku není mezi turisty nejoblíbenější. Rybařit se tu moc nedá. A na táboření je tu moc breberek.“

Přikývla jsem.

„Doufám, že jste na to připravená.“

Znovu jsem přikývla.

„Starého mazáka už nic nepřekvapí.“

Pes vyběhl dopředu, já šla za Gulletem.

Vešli jsme do lesa a já ihned začala ladit svou mysl do režimu „místo činu“. Od tohoto okamžiku musím odstřihnout všechny vedlejší věci a plně se soustředit na ty relevantní. Musím si všímat každé až příliš bujné rostliny, každé ohnuté větvičky, každého zápachu, každé sebemenší mušky. Lidská tlačenice kolem se pro mě stane jen bílým šumem.

Místní les byl směsicí borovice pokroucené, ambroně západní, bolehlavu a buku. Svída krvavá, vilín a sazaník květnatý zaplnily přízemí a přidávaly do vzduchu sluncem rozžhavenou sladkost.

Gullet nasadil ostré tempo. Slunce vklouzávalo pod krajku listoví nad námi a vytvářelo divokou geometrii světla a stínu. Občas listy zašustily a prozradily přítomnost nějakého vyděšeného zvířátka. Pod nohama jsem měla měkkou a vlhkou půdu.

Asi po dvaceti metrech se mezi stromy vynořila mýtinka. Napravo se rozprostírala bažina a její černou zrcadlovou hladinu jen občas rozvlnil nějaký po vodě se pohybující hmyz.

Borovice pozdní a borovice pokroucená lemovaly břeh. Stromy vypadaly zakrslé, skoro pravěké; kmeny jim mizely v inkoustové temnotě a kořeny porostlé mechem se jim kroutily.

Pět metrů od vody stál osamělý bílý dub. Na nejnižší větvi se houpalo tělo, prsty u nohou jen kousek nad zemí.

Soustředila jsem se na ten smutný výjev a v duchu se ptala, jaké černé myšlenky mohou dovést člověka až sem. Jaká zmučená mysl donutí vyděšenou lidskou bytost k tomu, že si obtočí smyčku kolem krku, uváže lano a skočí?

Lidé v uniformách i v civilu postávali kolem, povídali si, odháněli mouchy a plácali komáry. Všichni měli zplihlé košile a v podpaží tmavé propocené půlměsíce.

Jedna žena natáčela videokamerou. Na krku jí visely ještě dva fotoaparáty. Košili jí zdobilo logo úřadu koronera charlestonského okresu.

Přešla jsem mýtinu a představila se. Ta žena se jmenovala Lee Ann Millerová. Měla postavu dřevorubce a ohnivě rudé vlasy, jak vykované z mědi.

„Vadilo by vám, kdybych prohlédla tělo?“

„Jen do toho, děvenko.“ Millerová zvedla hlavu a věnovala mi úsměv široký jako charlestonský přístav.

„Klidně počkám, až to dotočíte.“

„No, ten váš kostnatej zadeček zvěčňovat nebudu, na to nemám kvalifikaci.“ Millerová si ovívala krk a znovu se rozzářila širokým úsměvem.

Bez ohledu na okolnosti jsem jí úsměv oplatila. Lee Ann Millerová vypadala jako ženská, ke které si lidé chodí pro útěchu. Anebo pro radu. Anebo jen pro trošku legrace.

Přesunula jsem se ke stromu a Gullet se dal s někým do řeči. Nevěnovala jsem mu pozornost. Vnímala jsem detaily.

Tělo viselo na silném žlutém polypropylenovém laně spleteném ze tří pramenů. Smyčka byla zaříznutá hluboko v krku, v úrovni třetího a čtvrtého krčního obratle. Horní dva krční obratle a hlava nad nimi chyběly.

Kosti pokrývala shnilá pojivová tkáň. Oblečení na nich viselo jako na strašákovi do zelí. Černé kalhoty. Džínová bunda, která naznačovala, že k oběšení došlo ještě za chladnějšího počasí. Hnědé ponožky. Ošoupané vysoké boty.

Bota.

Rozhlédla jsem se kolem. Pravá noha ležela asi třicet centimetrů od těla a byla označená žlutým praporkem.

Došla jsem k ní. Kosti nohy a distální konce kosti holenní a kosti lýtkové zůstaly v holínce. Proximální konce chyběly a kost byla polámaná a roztříštěná. Část stehenní kosti vykazovala stejné poškození.

„Vysvětlete to.“ Gullet stál těsně vedle mě.

„Zvířata jsou oportunisté. Mají-li příležitost, většinou zdechlinou nepohrdnou.“

Komár se mi zavrtal do paže. Pleskla jsem ho a popošla o kus dál.

Lebka ležela ve svahu, necelé dva metry od stromu, opřená o kořen plazící se z jeho kmene. I ona byla označená praporkem.

I ona se stala předmětem pozornosti mrchožroutů.

„Žádné zvíře by přece nedokázalo vylézt nahoru a shodit tu hlavu dolů.“ Gullet se mnou držel krok.

„Vlivy okolního prostředí většinou způsobí, že hlava sama odpadne.“ Slyšela jsem nad hlavou třepotání křídel, zvedla jsem oči a spatřila vránu, jak se usazuje na větvi. „Mohli pomoct i ptáci. A mrchožrouti, co se vrhali na nohy.“

Přitom jsem pátrala po mandibule.

„Chybí čelist,“ oznámila jsem.

„Postarám se o to.“ Stroze a věcně.

Zatímco Gullet kladl otázky Millerové, dřepla jsem si na bobek, abych lépe viděla na hlavu. Z důvodů, které byly známy asi jen jemu, se ke mně připojil Gulletův pes. Ani náhodou bych nedovolila žádnému psisku, aby mi podupalo „moje“ místo činu, jenomže tohle bylo Gulletovo děťátko. Nejsem blázen, abych vyzývala na souboj šerifa Šokuvzdorného.

Na pravou ruku jsem si natáhla rukavici a v duchu si dělala poznámky. Vlasů se zachovalo málo. Kost byla vybělená od slunce, ale v místech, kde kořínky přilnuly k povrchu, jemně zabarvená. Maličtí broučci pořád ještě studovali rozložení prázdných rysů.

Jedním prstem jsem jemně obrátila lebku.

K pravé tváři a spánku stále ještě lnuly kusy tkáně a kosti byly skvrnité od hlíny, na níž ležely. V lebce zůstalo jedno oko, černá hrozinka v jamce plné bláta a mechu.

Pustila jsem lebku, a ta se překotila do původní pozice. V té chvíli zakryl slunce osamělý mrak. Setmělo se a teplota poklesla. Zamrazilo mě. Hleděla jsem na ostatky všemocného zoufalství.

Vrátila jsem se k tělu a prohlédla zeminu těsně pod nohama. Červi tam nebyli, ale zakuklené larvy svědčily o tom, že tudy před časem prošli. Z tašky jsem vytáhla umělohmotnou ampulku a vložila do ní vzorek.

Gulletův pes mě pozoroval, jazyk mu visel z tlamy.

„Čelist tu není.“ Gullet byl zpět.

Vstala jsem.

„Co kdyby pár lidí utvořilo rojnici a porozhlédlo se po lese?“

Zatímco Gullet vydával příkazy, já si ukládala do paměti další detaily.

Žádné zvířecí výkaly. Vosy, mouchy, brouci, mravenci. Zářezy na kmeni stromu, odřená hlavní větev. Lano roztřepené na obou koncích. Uzel smyčky vzadu na krku.

„Millerová by ráda věděla, kolik času ještě budete potřebovat.“

„Skončila jsem.“

Gullet mávl rukou a hlasitě zavolal: „Do toho.“

Millerová zvedla oba palce, došla k místu, kudy jsme vstoupili na mýtinu, a promluvila s jedním z přihlížejících. Muž zmizel.

S pomocí dalšího diváka Millerová dopravila pojízdná nosítka ke stromu. Pak odepnula a uvolnila pásy po stranách, rozepnula vak na mrtvoly a odklopila chlopeň.

První divák k nám došel se skládacím žebříkem. Gullet mu gestem naznačil, aby vylezl nahoru.

Muž si roztáhl žebřík na maximum, vystoupal po jeho příčkách, zachytil se pažemi a opatrně kráčel po větvi. Gullet se ujal funkce navigátora.

Ostatní to pozorovali zpovzdálí, oči tiše upřené na mrtvolu.

Millerová podala muži na stromě dlouhé zahradnické nůžky. Spolu s pomocníkem přemístila nosítka, opatrně zasunula nohu oběti do pytle a zvedla druhý konec tak, aby byl vak souběžně s tělem a co možná nejblíže u něho.

Muž nahoře pohlédl na Gulleta s otázkou v očích.

„Odřízněte ho.“ Gulletova tvář byla stále bez výrazu. „Opatrně.“

„Co možná nejdál od uzlu,“ dodala jsem.

Muž se sehnul, sevřel lano v ostří krátkých zahnutých nůžek a stiskl rukojeti.

Udělala jsem krok dopředu, abych tělo nasměrovala do pytle.

Nůžky přeřízly lano na druhý pokus.

Millerová zvedla svůj konec pytle, pomocník udělal pravý opak. Já jsem zvednutýma rukama jistila tělo, aby nesklouzlo stranou.

Mrtvola zajela dovnitř. Ti dva, celí zpocení a zadýchaní, položili pytel na nosítka.

„Tohle už jste asi někdy dělala, co?“ poznamenala jsem.

Millerová přikývla a předloktím si setřela pot z obličeje.

Odešla pro hlavu a nohu a Gullet začal v oblečení hledat doklady.

V kalhotách nebylo nic. V košili také ne.

A pak: „No, to se podívejme.“

Gullet vytáhl z kapsy u bundy peněženku. Kůže byla poničená působením rozkládajícího se těla.

Gullet dovnitř zastrčil nehet palce a odklopil horní polovinu. Vnitřní strana peněženky byla promočená a ztvrdlá.

Týmž nehtem šerif seškrábl špínu z první plastové přihrádky.

Koutky úst se mu nepatrně zvlnily.

„Tak to bychom měli.“

10

„Řidičský průkaz vydaný v Jižní Karolíně.“ Gullet seškrábl z plastu další špínu, zvedl si sluneční brýle na čelo a obracel peněženku sem a tam.

„Tak tenhle chudák v žádném případě není mladý Matthew Summerfíeld.“ Gullet postrčil peněženku směrem k Millerové.

Vyšetřovatelka natočila plast stejně jako před chvílí šerif. „To máte asi pravdu,“ prohlásila a nabídla peněženku mně. „Pro tyhle starý oči jsou to moc malý písmenka.“

Fotografie byla hodně poničená, ale na první pohled bylo zřejmé, že člověk na ní už není žádný mladík. Měl ochablé rysy, brýle s černými obroučkami a řídké vlasy ulíznuté na přehazovačku. Usilovně jsem se pokoušela přečíst písmena vedle fotky.

„To jméno vypadá jako Chester něco Pinney. Možná Pickney. Anebo Pinckney. Zbytek je už moc poškozený,“ řekla jsem.

Millerová vytáhla sáček s uzávěrem a peněženku do něj hodila. Celý balíček pak podala Gulletovi.

„Pokud nemáte námitky, odvezeme ostatky toho pána do márnice. Slečna Rousseauova bude chtít zjistit, kdo to je, a co možná nejdříve uvědomit příbuzné.“

Millerová jukla na hodinky. Všichni jsme následovali jejího příkladu. Pavlovova štěňata.

„Je skoro sedm,“ konstatoval Gullet. „Dnes večer už toho stejně víc nestihneme.“

Kývl na mě a Millerovou, vrátil si brýle na nos, zapískal na psa a vykročil směrem k silnici.

Zatímco jeho kolegové odřezávali a balili zbývající části lana, Millerová a já jsme došly k názoru, že na místě činu už žádné další informace nezískáme. Nad hlavami nám šepotaly popínavé rostliny a lišejníky. Komáři bzučeli. Obojživelníci se ozývali z kalného přítmí bažiny.

Obloha krvácela v západu jihokarolínského slunce a Millerová zabouchla dvojité dveře koronerovy dodávky. Tvář měla poštípanou od hmyzu a na zádech a hrudníku velké tmavé propocené skvrny.

„Zavolám Emmě,“ navrhla jsem. „Všechno jí řeknu.“

„Díky, drahoušku. O jednu starost míň.“

Emmino číslo jsem vytočila, hned jak jsem se ocitla na silnici. Vzala to po třetím zazvonění a hlas měla ostrý a podrážděný. Vysvětlila jsem jí, co se přihodilo.

„Ani nevím, jak ti poděkovat.“

„To není potřeba,“ odpověděla jsem.

„Summerfieldovým se určitě uleví.“

„Ano,“ přitakala jsem bez velkého nadšení. Obvyklý scénář. Jedna rodina dostane dobrou zprávu, druhá špatnou.

Slyšela jsem nádech a pak ticho.

„Copak je?“

„Udělala jsi toho tolik.“

„Ani ne.“

„Strašně nerada tě o to žádám.“

„Tak do toho.“

Odmlka a pak: „Zítra ráno musím na terapii. Já –“

„V kolik?“

„Mám tam být v sedm.“

„Vyzvednu tě v půl sedmé.“

„Díky, Tempe.“ Z té úlevy v jejím hlase jsem se skoro rozbrečela.

Znovu jsem dorazila domů načichlá pachem smrti. Znovu jsem šla rovnou do venkovní sprchy, pustila na sebe vodu tak horkou, jak jsem jen dokázala snést, a mydlila se a drhnula od hlavy až k patě.

Boyd mě přivítal s obvyklým nadšením; nejprve se vznesl na zadní a pak mi začal obíhat osmičky kolem nohou. Birdie jen nesouhlasně přihlížel. Anebo opovržlivě? U kocourů se to těžko pozná.

Rychle jsem se oblékla, naplnila zvířatům misky a zkontrolovala telefonní záznamník. Ryan nevolal. A nenechal mi ani vzkaz na mobilu.

Peteovo auto na příjezdové cestě neparkovalo. Kromě Birda a čaučaua nebyla v domě živá duše.

Když jsem vzala do ruky vodítko, Boyd dostal záchvat šílenství a začal obíhat kuchyň kolem dokola. Nakonec se zastavil, lehl si předníma nohama na zem a zadek vystrčil nahoru. Vzala jsem ho na dlouhou procházku po pláži.

Když jsem se vrátila domů, znovu jsem koukla na záznamník. Ani ň.

„Mám zavolat Ryanovi?“ zeptala jsem se Boyda.

Čaučau zamrskal obočím a naklonil hlavu.

„Máš pravdu. Jestli trucuje, dáme mu čas. Jestli má moc práce, zavolá, až bude moct.“

Po schodech jsem došla do svého pokoje, otevřela skleněné dveře a padla do postele. Boyd se uvelebil na podlaze. Dlouho jsem ležela a poslouchala šumění oceánu a vdechovala jeho vůni.

Pak Boyd vyskočil nahoru a stočil se vedle mě. Ještě chvíli jsem uvažovala, jestli bych neměla něco sníst, a nakonec jsem usnula.

Gullet měl pravdu. Víc už se ten večer nestihlo.

„Pinckney?“

Druhý den dopoledne, chvilku po jedenácté jsme s Emmou stále ještě byly v ordinaci na klinice vzdálené dva bloky od hlavní budovy nemocnice. Emma měla na sobě nemocniční košili. Z levé paže jí trčela hadička od infuze. Pravou si přidržovala u ucha mobil. Výhoda pro koronerku. Výjimka ze zákazu používání mobilních telefonů.

„Pevná linka?“ zeptala se Emma.

Pauza.

„Adresa?“

Pauza.

„Vím, kde to je. Zastavím se tam asi za hodinu.“

Emma ukončila hovor a promluvila na mě.

„Chester Tyrus Pinckney.“

„Skoro jsem to trefila,“ poznamenala jsem.

„Telefon mu odpojili, ale bydlí kousek od Rockville.“

„Ale to je přece směrem na jih, ne? Jako Kiawah a Seabrook?“

„Ostrov Wadmalaw. Spíš venkovská oblast.“

Přemýšlela jsem o tom.

„Pan Pinckney si vyjel na pořádný výlet, aby se pověsil.“

Než stihla Emma odpovědět, vešla do pokoje žena. Měla bílý plášť a v ruce držela chorobopis. Tvář měla přátelskou, ale výraz neutrální.

Emma mi ji představila jako doktorku Nadju Lee Russellovou. I přes masku statečnosti, kterou měla moje kamarádka nasazenou celé dopoledne, její hlas prozrazoval, jak je nervózní.

„Jestli tomu dobře rozumím, tak jste omdlela,“ začala Russellová.

„To byla jen únava,“ bránila se Emma.

„Ztratila jste vědomí?“

„Ano,“ přiznala Emma.

„Už se to někdy stalo?“

„Ne.“

„Horečka? Nevolnost? Noční pocení?“

„Hm.“

„Co z toho?“

„Všechno.“

Russellová si udělala poznámku a pak obrátila pár stránek. Zářivky na stropě tiše hučely.

Russellová četla dál. To ticho začínalo být zlověstné. Cítila jsem, jak se mi kolem srdce stahují studené provazy. Bylo to jako čekat na verdikt. Budeš žít. Zemřeš. Je ti líp. Není. Vynutila jsem na tváři úsměv.

Nakonec Russellová promluvila.

„Obávám se, že nemám dobré zprávy, Emmo. Výsledky se nezlepšily tak, jak bych chtěla.“

„Je to horší?“

„No, řekněme, že nevidím takový pokrok, v jaký jsem doufala.“

Pokoj kolem mě se najednou zcvrknul. Natáhla jsem se a vzala Emmu za ruku.

„Co dál?“ Emmin hlas byl prost veškerých emocí. Tvář jí ztuhla.

„Budeme pokračovat,“ odpověděla Russellová. „Každý pacient je jiný. U někoho chvíli trvá, než léčba zabere.“

Emma přisvědčila.

„Jste mladá, pořád ještě máte dost sil. Můžete klidně pracovat, jestli se na to cítíte.“

„To určitě ano.“

Emma vyprovázela pohledem Russellovou ze dveří. V jejích očích jsem viděla strach a smutek. Ale především vzdor.

„To si teda piš, že budu pracovat.“

Turistické brožury popisují Wadmalaw jako jeden z nejméně poničených charlestonských ostrovů. V našem případě ovšem ztrácel veškerý půvab.

Technicky vzato je Wadmalaw ostrov, který od pevniny dělí řeky Bohicket a North Edisto. Jenomže mezi Wadmalaw a oceánem leží „bariéra“ jeho luxusnějších sousedů na jihu a východě – Kiawah a Seabrook. Dobrá zpráva: Wadmalaw je vcelku bezpečný a jen málokdy ho zasáhne hurikán v plné síle. Špatná zpráva: žádné písčité pláže. Wadmalaw pokrývá jednak les a jednak mokřina – ekozóny, které stěží přilákají mraky turistů a zájemců o nákup letních sídel.

Ačkoli v posledních letech tu vyrostlo několik honosnějších domů, obyvatelstvo ostrova i nadále tvoří většinou zemědělci, rybáři, lovci krabů a krevet. Jedinou jeho atrakcí je charlestonská čajová plantáž. Založili ji v roce sedmnáct set devadesát devět a prý je to nejstarší čajová plantáž v Americe. No, možná jediná čajová plantáž v Americe.

Ale kdo ví? Pokud se do představivosti ekoturistů jednou vejdou želvy a ještěrky, může se z ostrova Wadmalaw stát zlatý důl.

Městečko Rockville leží na jižním konci ostrova. A právě směrem k této metropoli jsme se s Emmou vydaly po odchodu z kliniky.

Cestou k mému autu jsem se pokusila naťuknout problém NHL. Emma ovšem dala jasně najevo, že tohle téma je zakázané. Nejdřív mě její přístup naštval. Tak proč stojí o mou společnost, když mě z toho chce vynechat? Jenomže pak mi došlo, že já bych se asi chovala naprosto stejně. Vynulovat slabost tím, že jí odmítnu udělit potvrzení vyřčeného slova? Nebyla jsem si úplně jistá, ale podřídila jsem se Emmině přání. Její nemoc, její práva.

Řídila jsem, Emma seděla vepředu vedle mě. Nasměrovala nás na jihovýchod přes ostrovy James a Johns, na Maybank Highway a pak na Bears Bluff Road. Kromě navigačních příkazů a pár krátkých slovních výměn ohledně silničního značení jsme jely mlčky a poslouchaly zvuky klimatizace a much, které se rozplácávaly o přední sklo.

Nakonec mě Emma vyzvala, abych zatočila na malou silnici obklopenou virginskými duby, skrz něž se skláněly větve šedé tilandsie. Pak mě poslala znovu doprava a asi po čtyřech stech metrech jsem uhnula doleva na vymletou prašnou cestu.

Z obou stran se skláněly starodávné stromy, které se už dlouhá léta táhnou za stuhou slunečního světla, již vytvořila ulička. Za stromy byly příkopy s černozeleným mechem a poloslanou vodou.

Tu a tam označovala omlácená poštovní schránka vstup na příjezdovou cestu vybíhající z jednoho či druhého ramene. Jinak byla ta úzká stezka tak pokrytá vegetací, až jsem měla občas dojem, že jedu skrz tunel zarostlý zeleným listím.

„Tady.“

Emma ukázala na schránku. Zastavila jsem vedle ní.

Kovová písmena poskakovala v nerovnoměrné řadě; taková se dají koupit v každém obchodě pro kutily a jednoduše nalepit na schránku. PINCKNEY.

Na zemi ležel podomácku vyrobený nápis a opíral se o stojan. „Králíci na prodej. Dobře vykrmení.“

„Co se to dá chytit od králíků?“ zeptala jsem se.

„Tularémie,“ odpověděla Emma. „Tady zahneme.“

Po necelých třiceti metrech stromy ustoupily spletitému křoví. Po dalších deseti se křoví rozplynulo v malou špinavou mýtinu.

Tak tady si žádný stavitel neplní své sny. Žádné obytné domy. Žádné tenisové kurty. Žádný Dickie Dupree.

Uprostřed mýtiny stál malý, prkny pobitý dům, obklopený nepostradatelnými hromadami pneumatik, autodílů, rozbitého zahradního nábytku a zrezavělých spotřebičů. Dům byl jednopatrový a nad zemí ho držely vydrolené cihlové sloupky. Hlavní dveře byly otevřené, ale přes vnější drátěnou síť jsem nic neviděla.

Na pravé straně mýtiny bylo mezi dvěma vzpěrami natažené ocelové lanko. Z lanka viselo vodítko a na jeho spodním konci byl připevněný kovový stahovací obojek.

Na mýtině vlevo se nacházela nenatřená dřevěná bouda. Sotva stála. Domyslela jsem si, že to asi bude domov těch chudáků králíků.

Všimla jsem si, jak se Emma zhluboka a dlouze nadechuje. Věděla jsem, jak strašně nerada dělá to, co ji teď čeká. Vystoupila. Já za ní. Vzduch byl horký, vlhký a těžký zápachem hnijící vegetace.

Čekala jsem dole u schodů, až Emma vyšplhá na verandu. Očima jsem neustále bloudila kolem a čekala, že odněkud vyrazí pitbul nebo rotvajler. Já mám psy ráda, ale jsem realistka. Venkovská psiska a cizí lidé rovná se injekce a stehy.

Emma zaklepala.

Velký černý pták zakrákal a rychle přelétl nad střechou boudy. Pozorovala jsem ho, jak se ve spirále vznáší nahoru a mizí v borovicích za mýtinou.

Emma zavolala a znovu zaklepala.

Zaslechla jsem mužský hlas a pak zavrzání rezavých pantů.

Podívala jsem se k domu.

A spatřila jsem tu poslední osobu, kterou bych tady očekávala.

11

Na a Emmino klepání přišel otevřít člověk v Širokých žlutých kalhotách, podomácku vyrobených gumových sandálech a meruňkovém tričku s nápisem: Jděte domů. Země je plná. Ten muž měl brýle s černými obroučkami a vlasy napomádované v té nejšílenější přehazovačce, jakou jsem kdy viděla.

„Kdo mi to buší na vrata?“

Ztuhla jsem a s otevřenou pusou zírala za Chestera Pinckneyho.

Emma neviděla ten řidičák a neměla zdání, že oslovuje muže z fotografie. A tak pokračovala a mojí reakce si nevšímala.

„Dobrý den, pane. Mohu se vás zeptat, zda jste členem Pinckneyovy rodiny?“

„No, dyž jsem to naposled kontroloval, tak todle byl zatraceně eště pořád muj dům.“

„Ano, pane. A vy jste?“

„Dámy potřebujou vodtáhnout auťák?“

„Ne, pane. Ráda bych si s vámi pohovořila o Chesteru Tyrusovi Pinckneyovi.“

Pinckney sjel očima ke mně.

„To má bejt vtip?“

„Ne, pane,“ odtušila Emma.

„Emmo,“ zašeptala jsem.

Emma mě umlčela jediným mávnutím ruky za zády.

Na Pinckneyovy rty se vloudil úsměv a odhalil zuby zažloutlé od cigaret a mnoha let chabé hygieny.

„Poslal vás Harlan?“ chtěl vědět Pinckney.

„Ne, pane. Já jsem koronerka charlestonského okresu.“

„My máme za koronera ženskou?“

Emma mu ukázala odznak.

Pinckney mu nevěnoval pozornost.

„Emmo,“ zkusila jsem to znovu.

„To děláte s mrtvejma tělama, že jo? Viděl jsem to v televizi.“

„Ano, pane. Znáte Chestera Pinckneyho?“

Emmina otázka ho patrně zmátla. Anebo v duchu dumal nad nějakou vlastní verzí důvtipné odpovědi. V každém případě tupě zíral.

„Pane Pinckney,“ vložila jsem se do hovoru.

Emma i Pinckney se na mě podívali.

„Neztratil jste náhodou peněženku?“

Emma se zamračila, pak zvedla obočí a nakonec obrátila oči v sloup. Neznatelně kývla hlavou a otočila se zpátky k Pinckneyovi.

„Tak vo todle de,“ řekl Pinckney.

„Vy jste Chester Tyrus Pinckney?“ Emmin hlas zněl o poznání klidněji.

„Vypadám snad jako Hillary Clintonova, sakra?“

„Ne, to nevypadáte.“

„Tak jste konečně drapli toho hajzlíka, co mi čajznul šrajtofli? Dostanu zpátky svý prachy?“

„Kdy jste ji ztratil?“

„Já zatraceně nic neztratil. Byla to krádež.“

„Kdy se to stalo?“

„Už je to tak dlouho, že se ani nepamatuju.“

„Zkuste to, prosím.“

Pinckney se nad problémem chvíli zamyslel.

„Než ten auťák západ do škarpy. Pak už jsem si s řidičákem hlavu nelámal.“

Čekaly jsme, až bude Pinckney pokračovat. Neudělal to.

„Datum?“ postrčila ho Emma.

„Únor. Březen. Byla zima. Skoro jsem zmrznul, jak jsem štrádoval domů.“

„Hlásil jste to na policii?“

„Ta kraksna už za to nestála. Prodal jsem ji na šrot.“

„Já mluvím o vaší peněžence.“

„No jasně že jsem to hlásil, sakra. Čtyřiašedesát babek je čtyřiašedesát babek.“

„Kde k té ztrátě došlo?“ Emma si psala poznámky.

„To nebyla žádná ztráta. Oloupili mě.“

„Jste si jistý?“

„Vypadám snad jako nějakej magor, co si neumí dávat bacha na svoje věci?“

„Ne, pane. Popište mi, prosím, co se stalo.“

„Byli jsme ve městě, chtěli jsme se seznámit s nějakejma dámama.“

„My?“

„Já a můj kámoš Alf.“

„Povězte mi, jak to bylo.“

„Moc toho k povídání není. S Alfem jsme si dali pečínku, vyzunkli pár piv a panáků. Probral jsem se až druhej den ráno. Bez šrajtofle.“

„Ptal jste se v těch podnicích, které jste navštívili?“

„V těch, co jsme si pamatovali, tak jo.“

„Kde jste to byli?“

„No, myslím, že u ML.“ Pinckney pokrčil rameny. „S Alfem jsme toho hodně vypili.“

Emma si zastrčila blok do kapsy u košile.

„Vaše peněženka se našla, pane Pinckney.“

Pinckney se rozřehtal. „A já už těm čtyřiašedesáti babkám dal sbohem. Ten řidičák nepotřebuju. Nemám auťák.“

„To je mi líto, pane.“

Pinckney přimhouřil oči. „A proč mi todle přišla oznámit koronerka?“

Emma na něj pohlédla a podle mého zvažovala, do jakých podrobností může zajít při vysvětlování okolností nálezu jeho peněženky.

„Jen pomáhám šerifovi,“ řekla nakonec.

Poděkovala Pinckneyovi za jeho čas a sešla ze schodů. Pak jsme se obě obrátily a chtěly přejít dvůr.

V cestě nám stál špinavý šedý pudl v růžovém obojku s cvočky. Mezi předními tlapami mu ležela mrtvá veverka.

Pudl si nás zvědavě prohlížel. I my jeho.

„Douglasi.“ Pinckney jednou krátce a ostře hvízdl. „Poď sem.“

Douglas vstal, popadl veverku do zubů a oběhl nás.

Slyšela jsem zavrzání a pak bouchnutí. Emma kráčela dál k vozu.

„Docela milý starý trouba,“ poznamenala.

„Douglas?“

„Pinckney.“

„Asi miluje hlodavce.“

Emma po mně střelila pohledem.

Nastartovala jsem auto, obrátila se do protisměru a začala orat cestu.

„Douglas?“ nedala se Emma.

„No, ten obojek je trošku výstřední, ale Douglas to zvládá. Ta barva mu jde k očím.“

„Jak moc velká je pravděpodobnost, že toho troubu okradli?“ zeptala se Emma.

„Jak velká je pravděpodobnost, že letos vyhraju Superstar?“ odpověděla jsem.

„A byli dva…,“ zanotovala Emma, když jsme dojeli k asfaltce.

„Jeden na stromě, druhý na ostrově.“

„Rýmuje se ti to.“

„To je ta irská krev. Mimochodem, jak ti je?“

„Jsem trochu unavená, ale jinak v pohodě.“

„Opravdu?“

Přikývla.

„Dobře.“

Ani se neptala, jestli jí pomůžu s analýzou kostry muže na stromě. Obě jsme znaly odpověď. A také jsme věděly, že Gulleta čeká hodně práce a pochůzek a že se k mému zapojení do dalšího případu nejspíš bude stavět hodně skepticky.

Cestou do márnice jsem si představovala rozhovor, který s Emmou povedou.

Emma zatelefonovala Gulletovi, aby mu oznámila nové skutečnosti. Jinak bylo úterní odpoledne kopií sobotního dopoledne. Tentýž chladicí box v márnici. Tytéž dlaždice a pitevna vybavená nerez ocelí. Tentýž pach dezinfikované smrti.

Millerová označila oběšence jako CCC-2006020285.

Když jsme se obě převlékly, přemístily jsme CCC-2006020285 z vaku na pitevní stůl. Nejprve spojené části, pak lebku a nakonec ty části těla, které odpadly nebo byly odervány a odtaženy mrchožrouty.

Mozek a vnitřní orgány byly fuč. Trup, paže a kosti horní části nohou zůstaly zapouzdřené ve svalech a vazech, které na některých místech hnily, jinde zhnědly a ztuhly působením slunce a větru. Svaly sice nejsou pro kosterní analýzu moc pohodlná záležitost, ale skýtají potenciál rychlé identifikace. Tkáň znamená pokožku. Pokožka znamená otisky.

Rukáv bundy ochránil pravou ruku před naprostou mumifikací. Ovšem vzhledem ke stupni rozkladu byla tkáň nesmírně křehká.

„Máš TES?“ zeptala jsem se Emmy. Měla jsem na mysli roztok pro zpevnění tkání. Je to roztok kyseliny citrónové a soli, který se hodí pro obnovu vysušené nebo poškozené tkáně.

„Dar od mého dvorního balzamovače.“

„Zahřej to asi na padesát stupňů, prosím.“ Stejně jako v případě z Dewees mě Emma při prohlídce kostí povýšila na hlavní šéfku. V duchu jsem si říkala, jak dlouho jí to ještě bude procházet, ale byla jsem rozhodnutá dělat svou práci, dokud mi to někdo nezatrhne.

„V mikrovlnce?“

„Klidně.“

Zatímco byla Emma pryč, oddělovala jsem prsty pravé ruky v úrovni prvního mezičlánkového kloubu. Když se vrátila, umístila jsem oddělené prsty do roztoku a nechala je chvíli nasáknout.

„Vadilo by ti, kdybych se na chvíli vypařila? Na nějakém staveništi došlo k úmrtí, musím se tam podívat. Jakmile budou otisky hotové, dej je technikovi a on je odveze Gulletovi.“

„Jasně.“

Prohlídka kostry proběhla bez velkých překvapení. A s výjimkou nudného procesu odřezávání a oddělování tkáně mi trochu připomínala sobotní rozbor neznámého z Dewees.

Nejhůře se na jednotlivé části rozdělovala páteř. Zatímco se máčela, začala jsem s kostmi, které nebyly tak pevně uvězněny v mase.

Lebka a tvar pánve mi prozradily, že je to muž.

Indikátory zubů, žeber a stydké spony odhalily, že se dožil něco mezi třicet a padesáti lety.

Tvar lebky a obličeje dokládal, že jeho předci pocházeli z Evropy.

Další běloch po čtyřicítce.

Tady fyzická podobnost končila.

Muž z Dewees byl vysoký, zato ten z lesa dorostl podle měření dlouhých kostí jen do metru sedmašedesáti až metru dvaasedmdesáti.

První měl dlouhé světlé vlasy. Tenhle se pyšnil krátkými hnědými kadeřemi.

Na rozdíl od muže z Dewees neměl muž z lesa plomby a dokonce mu chyběly tři horní stoličky a jeden horní třenový zub.

Dolní zuby zůstávaly záhadou, jelikož jsem neměla čelist. Skvrny na zadní straně zubů naznačovaly, že mrtvý holdoval cigaretám.

Jakmile jsem dokončila biologický profil, začala jsem pátrat po anatomických abnormalitách. Jako obvykle jsem hledala vrozené vady, deformace kostí v důsledku opakujících se aktivit, zhojené úrazy a důkazy o prodělání některých chorob.

Muž z lesa utrpěl nejednu bouli – zlomenina pravé lýtkové kosti, fraktura lícních kostí a poškozená levá lopatka. Všechna poranění byla zhojená. Na rentgenu byla viditelná zvýšená opacita v oblasti levé klíční kosti, což naznačovalo možnost další staré fraktury.

Ten chlap nebyl moc velký, ale prát se asi uměl. A taky hojit.

Narovnala jsem se, zakroužila rameny a pak hlavou. Měla jsem pocit, že se mi na zádech porvalo celé fotbalové mužstvo.

Hodiny ukazovaly čtyři čtyřicet. Nejvyšší čas podívat se na prsty.

Tkáň krásně změkla. Pomocí malé stříkačky jsem pod kůži vpravila zpevňující roztok. Konečky prstů začaly buclatět. Každý jsem otřela alkoholem, namočila do inkoustu a obtiskla. Cáry byly vcelku dobře viditelně.

Zavolala jsem technika. Vzal si ode mě otisky a já se vrátila ke kostem.

Posmrtné poškození se týkalo jen dolních končetin. Z ohryzaných a roztříštěných kostí a přítomnosti malých kruhových otvorů se dalo soudit, že to mají na svědomí psi.

Nenašla jsem důkaz žádného zranění před smrtí, nic, co by naznačovalo, že k úmrtí došlo z jiné příčiny, než se nabízela na první pohled: zadušení v důsledku stlačení kostí na krku. Jednoduše řečeno – oběšení.

Emma volala v sedm. Informovala jsem ji. Řekla, že se chystá do kanceláře za šerifem a „popožene“ ho. Jo, tak to řekla.

Uvědomila jsem si, že mám hlad, a vyrazila jsem do bufetu. Po vynikajících lasagních, ke kterým bylo málo omáčky, a salátu, k němuž bylo až moc dresinku, jsem se vrátila do pitevny.

Ačkoli některé části nebyly ještě dostatečně rehydratované, podařilo se mi z pouzdra rozkládajícího se svalstva vyprostit většinu páteře. Jeden tvrdohlavý kousek jsem nechala dál máčet a uvolněné krční a hrudní obratle jsem rozložila na tác, na němž už ležely dva krční obratle oddělené od lebeční spodiny.

Přesunula jsem se k mikroskopu a začala obratlem C-l. Pak jsem se pomalu probojovávala směrem na jih. Žádné překvapení až do chvíle, kdy jsem se propracovala k C-6.

V tu chvíli se vrátila sobota, se vším všudy.

Před sebou jsem měla tělo obratle. Obřadový oblouk. Příčné výběžky s malými otvory pro průchod kraniálních cév.

Nalevo byla tříštivá zlomenina.

Zaostřila jsem a nastavila světlo.

Nebylo co řešit. Vlasová prasklina se táhla přes levý příčný výběžek a vycházela z protilehlých stran otvoru.

Stejný model jako u kostry z Dewees. Kost byla roztříštěná a bez známek zhojení, takže i tahle zlomenina vznikla působením síly na čerstvou kost. I k tomuto poranění došlo zhruba v době úmrtí.

Ale jak?

C-6. Spodní část krku. Na oběšení moc nízko. I když hlava neodolala škubání mrchožroutů a odpadla, smyčka zůstala zaříznutá mezi obratli C-3 a C-4.

Rychlé trhnutí, když oběť skočila z větve? Jestli ovšem ten člověk skočil dolů, tak jak se dostal nahoru? Vyšplhal po kmeni borovice přes metr osmdesát? Možná.

Zavřela jsem oči a vybavovala si obraz těla visícího ze stromu. Uzel byl vzadu na krku, ne na boku. To ovšem neodpovídalo zlomenině pouze na jedné straně. Udělala jsem si v duchu poznámku, že se musím podívat na fotografie, které Millerová pořídila na místě činu.

Mohlo by oběšení vysvětlovat poranění krku muže z Dewees? I on spáchal sebevraždu?

Možná. Ale svůj vlastní hrob si nejspíš nevykopal.

Je možné, že se Emma vydala po správné stopě? Opravdu se mohl ten muž z Dewees zabít sám? Pohřbil ho pak přítel nebo člen rodiny? Proč? Styděl se? Nechtělo se mu platit za obřad? Bál se, že mu pojišťovna nic nevyplatí? To mi připadalo nepravděpodobné. Trvá roky, než je pohřešovaná osoba prohlášená za mrtvou.

Co když se z toho případu na Dewees opravdu vyklube jen nepatřičný způsob likvidace lidské mrtvoly?

Probírala jsem jednotlivé možnosti, jak vysvětlit jednostranné poranění krku, které jsem objevila u muže z lesa. Bylo stejné jako u oběti z Dewees.

Pád? Uškrcení? Distorze krční páteře v důsledku prudkého nárazu? Rána do hlavy?

S ohledem na typ a umístění fraktury nedávalo nic z toho smysl.

Pořád jsem si ještě lámala hlavu, když Emma vtrhla do dveří.

„Máme ho!“

Otočila jsem se od mikroskopu.

Emma ukázala na kostru kusem papíru. „Gullet projel ty otisky AFISem.“ Měla na mysli automatický systém daktyloskopické evidence. „Ten kluk vyskočil co by dup.“

Jméno, které vyslovila, mi naráz zahnalo všechny zlomené obratle z hlavy.

12

„Noble Cruikshank.“

„Prokristapána.“

Pokud moje reakce Emmu překvapila, nedala to najevo.

„Cruikshank je bývalý policajt z oddělení Charlotte-Mecklenburg. Ale kvůli tomu v evidenci není. Bažanti z oddělení mají samozřejmě fotky v ročence akademie, ale otisky se drží doma pod pokličkou. Cruikshank byl v dvaadevadesátém zatčen – řídil pod vlivem alkoholu. Tehdy se dostal do evidence.“

„Jsi si jistá, že je to Cruikshank?“ Blbost. Odpověď jsem samozřejmě znala.

„Shoda ve dvanácti ukazatelích.“

Vzala jsem si od ní ten papír a začetla se. Muž. Běloch. Sto šedesát sedm centimetrů. Podle data narození mu bylo čtyřicet sedm let.

Můj profil seděl. Stav těla odpovídal dvěma měsícům působení povětrnostních vlivů. Jasně že je to Cruikshank.

Noble Cruikshank. Ztracený detektiv Bucka Flynna.

Prohlížela jsem si fotku. I když byla zrnitá a černobílá, určitou představu jsem si o tom muži udělala.

Cruikshank měl podobanou tvář, hrbolatý nos, vlasy sčesané dozadu, na koncích zvlněné. Kůži na tvářích a bradě měl povislou a patrně vážil o pár kil méně, než by se mu líbilo. Přesto měl v obličeji výraz tvrďáka.

„Noble Cruikshank. No to mě teda podrž.“

„Ty ho znáš?“

„Osobně ne. Cruikshanka vyrazili od policie v devadesátém čtvrtém, protože si začal brát do postele Jima Beama. Dělal soukromé očko a v březnu zmizel.“

„Jak to všechno víš?“

„Pamatuješ na Petea?“

„Tvého manžela?“

„Nežijeme spolu. Petea najali, aby prošetřil nějaké finanční operace u CBM a zjistil pár informací o klientově zmizelé dceři, která s nimi měla něco společného. Buck Flynn, to je ten klient, si před Petem najal Cruikshanka. Během vyšetřování Cruikshank zmizel.“

„Pete je právník.“

„Jo, to mě taky hned napadlo. Jenomže Pete je taky Lotyš a Flynnova matka byla Lotyška. Flynn mu důvěřuje, protože pocházejí z jedné země.“

„Flynnova holka zmizela tady?“

„Podle všeho ano. Cruikshank se specializoval na pohřešované osoby a jeho rajón byl Charleston a Charlotte. Helene Flynnova, to je ta holka, patřila k CBM a Buck fungoval jako jejich štědrý sponzor.“

„Aubrey Herron. To je teda něco. Flynnovi nebylo divné, že mu jeho detektiv přestal podávat hlášení?“

„Vypadá to, že Cruikshank si občas rád vyrazil na dlouhý flám.“

„Flynn si najal ochlastu?“

„Dozvěděl se to, teprve když pro něj Cruikshank začal pracovat. Původně si ho našel na internetu. To měl z toho, že dával přednost představitelům pobaltského genofondu.“

Emma vyslovila otázku, kterou jsem si v duchu pokládala i já.

„Kde se u Cruikshanka vzala Pinckneyho peněženka?“

„Našel ji?“ navrhla jsem.

„Ukradl?“

„Dostal ji od někoho, kdo ji našel nebo ukradl?“

„Pinckney tvrdil, že mu peněženka zmizela v únoru nebo březnu, tedy přesně v době, kdy se Cruikshank zabil.“

„Pravděpodobně,“ řekla jsem.

„Pravděpodobně. Možná někdo našel to tělo viset na stromě a peněženku mu podstrčil.“

„A proč?“ zeptala jsem se.

„Jen tak z legrace?“

„To by musel mít opravdu morbidní smysl pro humor.“

„Aby způsobil zmatek, až dojde na identifikaci mrtvého.“

„Ta peněženka byla v kapse u bundy, že jo? Co když si Cruikshank tu bundu půjčil, našel ji, anebo čajznul a vůbec nevěděl, že tam je šrajtofle. Říkal Pinckney něco o tom, že ztratil bundu?“

Emma zavrtěla hlavou.

„A proč u sebe Cruikshank neměl žádné osobní věci?“

„Sebevrazi, kteří to myslí vážně, si většinou neberou svoje věci.“ Emma chvíli přemýšlela. „Ale proč právě národní park Francise Moriona? A jak se tam vůbec Cruikshank dostal?“

„Dobrá otázka, paní koronerko,“ poznamenala jsem.

Jenomže ani Emma, ani já jsme neměly dobrou odpověď.

Natáhla jsem ruku s hlášením z AFISu. „Můžu si to nechat?“

„Jo, tahle kopie je pro tebe.“ Když jsem pokládala papír na pult, Emma řekla: „Takže tvůj pan Cruikshank se nám oběsil.“

„Peteův pan Cruikshank,“ opravila jsem ji.

„Pete je v Charlestonu?“

„Jo.“

Emma významně přimhouřila oči.

Odpovědí jí byly oči v sloup; v téhle disciplině bych určitě vyhrála i mistrovství světa.

Do „Nekonečného moře“ jsem dorazila až před devátou. Dvě poličky v kuchyni byly plné broskví a rajčat. Úterý. Došlo mi, že Pete zabloudil na zemědělské trhy v Mount Pleasant.

Pete a Boyd byli v pokoji a dívali se na baseball. Peteovi milovaní White Sox právě dostávali nakládačku od Twins. Deset čtyři. Sox byli týmem Peteova chicagského mládí, a když přestěhovali svůj béčkový ligový tým do Charlotte, Pete byl zdrcen.

„Cruikshank je mrtvý,“ oznámila jsem bez úvodu.

Pete se napřímil a věnoval mi plnou pozornost. Boyd nespouštěl oči z poloprázdné misky s popcornem.

„Děláš si srandu?“

„Oběsil se.“

„Víš určitě, že je to Cruikshank?“

„Shoda ve dvanácti bodech. AFIS.“

Pete odsunul polštář a klesl na gauč. Zatímco jsem popisovala svoje dobrodružství s Pinckneym a s mužem v lese, Boyd se nepozorovaně přibližoval k misce; chloupek po chloupku.

„Jak přišel Cruikshank ke šrajtofli toho druhého chlápka?“

„Kdo ví?“

„Chystá se Emma ještě na jeden důvěrný rozhovor s Pinckneym?“

„Určitě ano.“

S očima upřenýma na Petea sklonil Boyd hlavu na stranu a olízl popcorn. Pete přendal misku na stůl za našimi hlavami.

Věčný optimista Boyd vyskočil na gauč a plnou vahou se o mě opřel. Nepřítomně jsem ho podrbala na uchu.

„Je jisté, že se Cruikshank odpravil sám?“ zeptal se Pete.

Váhala jsem a myslela na nedostatek dobrých odpovědí z mé i Emminy strany. A na šestý krční obratel.

„Co je?“

„No nejspíš vůbec nic.“

Pete do sebe hodil poslední hlt heinekena, odložil láhev a zaujal pozici pozorného posluchače.

Popsala jsem mu zlomeninu na levém příčném výběžku obratle.

„A co je na tom tak divného?“

„To zranění neodpovídá oběšení, zejména pokud vezmeme v úvahu, že smyčka byla umístěna vzadu za lebkou, a ne po straně. Ale to není všechno. Kostra z Dewees má stejnou frakturu na stejném místě.“

„A je to tak důležité?“

„Ještě nikdy jsem podobné poranění neviděla. A teď najednou dva případy během jednoho týdne? Nepřipadá ti to podezřelé?“

„Vysvětlení?“

„Mám jich víc, ale ani jedno není přesvědčivé.“

„Nerozhodnost je klíčem k flexibilitě.“

Boyd si položil bradu na mé rameno, čímž se dostal čumákem jen pár cenťáků od popcornu. Odstrčila jsem ho stranou. Uvelebil se mi na klíně.

„A jaký jsi měl den ty?“ zeptala jsem se.

„No není to báječné?“ Úsměv velkého Petea. „Jako opravdoví manželé.“

„My jsme byli opravdoví manžele. A nebylo to báječné.“

„Pořád jsme opravdoví manželé.“

Šťouchla jsem do Boyda. Caučau se přeplazil přes naše klíny a opřel se o Petea. Chystala jsem se vstát.

„Dobře, dobře.“ Pete zvedl obě ruce. „Dneska jsem trochu slídil kolem CBM.“

Znovu jsem se posadila. „Mluvil jsi s Herronem?“

Pete zavrtěl hlavou. „Utrousil jsem pár výhružných slovíček. Žaloba. Nepatřičné nakládám s fondy na charitu. Všichni skončí na dlažbě.“

„Jde z tebe strach.“

„Patrně. Ve čtvrtek ráno mám s Herronem schůzku.“

V tu chvíli mi zazvonil mobil. Mrkla jsem na displej. Emma.

„Gullet zjistil Cruikshankovu adresu. Je to vedle Calhoun Street, nedaleko lékařské fakulty. Stavil se tam, a když se mu podařilo odtrhnout majitele od sledování DVD s Rockym, dozvěděl se, že Cruikshank u něho v nájmu bydlel dva roky, ale od března se v bytě neukázal. Ten majitel se jmenuje Harold Parrot a je to vážně velký lidumil. Když byl Cruikshank měsíc pozadu s placením nájemného, Parrot nacpal jeho věci do krabic, vyměnil zámek a byt zrecykloval.“

„Co se stalo s těmi krabicemi?“

Pete zvědavě zvedl obočí a neslyšně pronesl: „Cruikshank?“ Přikývla jsem.

„Parrot je schoval do sklepa. Prý si myslel, že Cruikshank odjel z města, ale nechtěl se dostat do potíží, kdyby se znovu ukázal a vyžadoval svoje věci zpátky. Gullet má pocit, že Parrot měl z Cruikshanka pěkný vítr. Zítra ráno tam s Gulletem jedeme, napadlo mě, jestli by ses k nám nechtěla přidat.“

„Kde to je?“

Emma mi přečetla adresu a já si ji zapsala.

„V kolik?“

Pete namířil prst na vlastní hruď.

„V devět.“

„Takže se sejdeme na místě?“

„To zní dobře.“

Peteův prst se už nedal přehlédnout. „Vadilo by, kdyby přijel i Pete?“

„To zní výborně.“

Den začal špatně a od samého rána šlo všechno z kopce.

Emma mi před osmou zavolala, že měla těžkou noc. Nevadilo by mi, kdybych se s Gulletem a Parrotem sešla sama? Už šerifovi vysvětlila, že jsem oficiální poradce v případu, a požádala ho, aby se mnou plně spolupracoval.

Neunikla mi hořkost v Emmině hlase, věděla jsem, co pro mou kamarádku znamená přiznání, že jí tělo neslouží. Ujistila jsem Emmu, že mi to vůbec nevadí a že se jí ozvu, hned jak odjedu z Parrotova domu.

Pete právě zavíral mobil, když jsem vešla do kuchyně. Volal Flynnovi. Nové okolnosti Bucka sice poněkud poděsily, ale byl rád, že se Cruikshank konečně našel. A byl ještě radši, že se blíží schůzka s Herronem a že se možná dočká odpovědi na některé ze svých otázek.

Pete také zavolal kámošovi z policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg. Smrt bývalého kolegy ho ani moc nepřekvapila. Znal Cruikshanka, když byl ještě u policie. Podle jeho slov byl Cruikshank ten typ, co má hlaveň v puse a člověk nikdy neví, kdy stiskne kohoutek.

Gulletův explorer už stál u obrubníku, když jsme s Petem zabočili z Calhoun Street do postranní slepé uličky. Ačkoli to kdysi bývala bohatá ulice s obytnými domy, její dávné kouzlo oleandrů a bezinek ustoupilo moderní výstavbě. Vedle krásných, velkých starých konfederačních domů, které se tu držely zuby nehty, působily kanceláře a obchody jako pěst na oko.

Adresa od Emmy nás zavedla k předválečnému stavení s typickou charlestonskou architekturou: vepředu úzký dům zasahoval hluboko do pozemku a nahoře i dole měl postranní verandy.

Pete a já jsme vystoupili a vydali se po ulici. Bylo pod mrakem a o něco chladněji, ale stále velmi vlhko. Během pár vteřin jsem měla oblečení nalepené na těle.

Když jsme docházeli k domu, všimla jsem si dalších podrobností. Hnijící dřevo, odprýskaná barva, věžiček víc než na královském paláci v Brightonu. Na ozdobné destičce nade dveřmi stálo VILA MAGNOLIE.

Žádné magnolie v okolí nebyly. Vlastně tu nerostly vůbec žádné květiny. Postranní dvůr byl zaplevelený popínavými výhonky kudzu.

Hlavní dveře byly odemčené. S Petem jsme jimi prošli a vstoupili z lepkavého vedra do trošku chladnějšího lepkavého vedra.

To, co bývalo kdysi elegantním salonkem, dnes sloužilo jako vstupní hala. Bylo tu schodiště se zábradlím, stěny s lampičkami a strop s lustrem. Hrstka nábytku, co tu stála, vyzařovala asi tolik kouzla jako zubařská ordinace. Skříň z laminovaného dřeva. Umělohmotná pohovka. Umělé květiny. Umělý běhoun. Umělohmotný koš s pomačkanými reklamními letáky.

Dvě řady jmenovek prozrazovaly, že dům je rozdělen na šest bytů. Pod zvonky vpravo byl rukou psaný štítek s číslem správce domu.

Vytočila jsem ho. Parrot to vzal po třetím zazvonění.

Představila jsem se. Parrot řekl, že jsou s Gulletem ve sklepě, a navedl mě přes hlavní halu do zadní části domu. Schody jsou prý vlevo za dveřmi.

Mávla jsem na Petea, aby šel za mnou.

Dveře do sklepa se nacházely tam, kde mi je Parrot slíbil. A byly dokořán.

„Kvůli vynikajícímu bezpečnostnímu systému si Cruikshank tenhle barák nejspíš nevybral,“ poznamenala jsem tlumeně.

„Ne, určitě ho mnohem víc přitahoval ten úchvatný interiér,“ odpověděl Pete.

Dole jsem slyšela mluvit Gulleta a Parrota.

„A to jméno,“ dodal Pete. „To jméno má vážně šťávu.“

S Petem jsme dusali po schodech a teplota klesla aspoň o půl stupně. Dole vzduch páchl desítkami let starou plísní a hnilobou. Nemohla jsem se rozhodnout, zda mám dýchat nosem nebo ústy.

Sklep vypadal tak, jak se dalo očekávat. Špinavá podlaha. Nízký strop. Cihlové stěny s odpadávající maltou. Starodávná pračka se sušičkou, bojler a slabé žárovky visící na špatně zaizolovaných drátech představovaly jediné ústupky dvacátému století.

Všude se válelo harampádí. Hromady novin. Dřevěné bedny. Rozbité lampy. Zahradnické nářadí. Mosazná pelest.

Gullet a Parrot byli na druhém konci místnosti a na ponku mezi nimi stála otevřená papírová krabice. Gullet držel v jedné ruce papírové desky a druhou rukou se probíral jejich obsahem.

Při zvuku našich kroků se oba muži otočili.

„Tak se zdá, že se z vás stává pravá ruka naší koronerky.“ Gullet opravdu ví, jak začít rozhovor. „Já s tím nemám problém, tedy, dokud všichni vědí, kde jsou jejich hranice a kde končí jejich terén.“

„Samozřejmě.“ Představila jsem Petea a stručně objasnila jeho zájem o Parrotova bývalého nájemníka.

„Ten váš pan Cruikshank byl pěkně divokej ptáček, doktore.“

„Mě Cruikshank zajímá jen nepřímo –“

Gullet ho přerušil. „Ten muž se zabil v mém městě. A tím se z něho stává můj problém. Vy se klidně držte tady doktorky, ale pokud máte v úmyslu se do něčeho pouštět na vlastní pěst, tak radši přibrzděte.“

Pete na to nic neřekl.

„Slečna Rousseauova se zmínila, že hledáte dívku jménem Helene Flynnová.“ Obvyklý neslaný nemastný tón.

„To hledám,“ potvrdil Pete.

„A mohu se zeptat proč, pane?“

„Helenin otec si dělá starosti, protože s ním dcera přerušila styky.“

„A až tu mladou dámu najdete?“

„Povím to tatínkovi.“

Gullet si měřil Petea tak dlouho, až jsem si myslela, že ho pošle do háje. Pak řekl: „Nevidím na tom nic špatného. Kdyby mně zmizelo dítě z očí, taky bych rád věděl proč.“

Šerif zavřel desky a zamával jimi.

„Tohle by mohlo být docela zábavné čtení.“

13

Gullet otočil složku, abychom viděli rukou nadepsané jméno. Flynnová Helene. Datum odpovídalo době, kdy se Buck Flynn poprvé spojil s Cruikshankem.

Gullet podal desky Peteovi, obrátil se zpátky ke krabici a znovu se v ní začal přehrabovat. Vytahoval další desky, pročítal nadpisy a zastrkoval je zpátky mezi ostatní.

Pete si prohlížel obsah složky Helene Flynnové.

Já pozorovala Parrota. Byl to postarší černoch s kudrnatými vlasy sčesanými ke straně na pěšinku a připlácnutými k hlavě. Král muzikantů Nat King Cole v tílku. Právě teď vypadal nervózně jako někdo, kdo očekává ránu přímo do ledvin.

Gullet vytáhl pár dalších složek a obrátil se k Parrotovi.

„To vy jste balil všechny ty krabice, pane?“

„Ty šanony ne. Ty zůstaly přesně v tom stavu, jak je tu Cruikshank nechal. Já rovnal támdlety.“ Parrot ukázal na hromadu lepenkových krabic.

„Sebral jste do nich všechny věci pana Cruikshanka, viďte, pane Parrote? Nic se nezatoulalo ani neztratilo, že ne?“

„Jasně že ne.“ Parrot přeskočil očima z Gulleta na mne a pak je zavrtal do podlahy. „Teda, žádný seznamy jsem nesepisoval, jestli se ptáte na todle. Prostě jsem ty věci zapakoval.“

„Aha.“ Gullet propíchl pana domácího pohledem.

Parrot si přejel rukou po hlavě. Nepohnul se ani vlásek. Měl je tak natužené, že by je nerozhýbal snad ani hurikán Katrina.

Vteřiny ubíhaly. Minuta. Kdesi mimo náš dohled kapal vodovodní kohoutek.

Parrot si znovu uhladil vlasy. Založil ruce. Rozpažil. Šerif nespouštěl oči z jeho obličeje.

Ticho nakonec prolomil Gullet. „Nevadilo by vám, kdybych si vzal věci pana Cruikshanka k sobě do úschovy, že ne, pane?“

„A nepotřebujete k tomu povolení nebo nějakej úřední doklad?“

V Gulletově tváři se nepohnulo jediné svalové vlákno. Parrotovy ruce vystřelily nahoru. „Dobře, dobře. Žádnej problém, šerife. Jen jsem se chtěl držet zákona. Znáte to, práva nájemníků a tak.“

Bylo toho osm krabic. Já vzala tu se složkami. Pete a Gullet nejprve odnesli každý po dvou krabicích. Když se oba vydali na druhou cestu do sklepa, zavolala jsem z exploreru Emmě. Její hlas už zněl o poznání lépe, ale pořád byl hodně slabý.

Oznámila jsem jí, že míříme do šerifovy kanceláře. Emma mi poděkovala a požádala mě, abych ji dál informovala.

Dvacet minut po odjezdu z Vily Magnolie jsme s Petem zaparkovali za Gulletovým vozem před kanceláří šerifa charlestonského okresu, nízkou cihlovou štukovanou záležitostí na Pinehaven Drive v severní části Charlestonu. Dvakrát tam a zpátky a krabice byly přenesené do malé zasedačky.

Zatímco Gullet telefonoval na charlestonskou městskou policii, Pete a já jsme se pustili do Cruikshankových věcí. Pete si vzal složku Flynnové. Já začala s krabicemi.

První vydala ručník a toaletní potřeby. Zubní pastu. Plastové holicí strojky. Krém na holení. Šampon. Pudr na nohy.

Druhá obsahovala věci do kuchyně. Plastové kelímky a talíře. Několik skleniček. Levné nádobí.

Krabice číslo tři byla špajzka. Pražené vločky. Ovocné mušli. Spagety a makaróny. Plechovka Campbellovy polévky, fazole v nálevu, fazole s párkem.

„Nebyl to velký gurmán,“ poznamenala jsem, naskládala věci zpátky a přeložila chlopně krabice.

Pete byl soustředěný na spis, takže jen neurčitě zabručel.

Ve čtvrté krabici byl budík, prostěradla a deky.

Pátá byla nacpaná polštáři.

V šesté bylo uložené oblečení.

„Našlas něco?“ zeptal se Pete, ale pozornost věnoval poznámkám, které si zapisoval.

„Spoustu ošklivých košil.“

„Vážně?“ Neposlouchal mě.

„Ten chlap měl rád hnědou.“

„Hm.“ Pete něco napsal a pak to přeškrtal.

„A plavky, jaké nosila Dale Evansová. Takové se dneska už těžko shánějí.“

„Hm.“

„A podvazkový pás.“

Pete zvedl hlavu. „Cože?“

Rozložila jsem hnědou pracovní košili.

„S tebou je vážně děsná sranda, pusinko.“

„Jsou ty papíry k něčemu?“ zeptala jsem se.

„No, on používal nějaký zvláštní těsnopis.“

Přešla jsem místnost a jukla na jednu stránku s Cruikshankovým písmem. Poznámky sestávaly z kombinací čísel, písmen a krátkých výrazů.

2/20

LM

Zav-9-6

Ho-6-2

AB Zav-8-4

CD Zav-9-4

po ne

Ne F

23 i/o

2/21

LM

Zav 2-4

Ok stop

Ho 7-2

AB Zav-8-5

CD Zav-8-1

???

NeF

31 i/o

2/22

LM

Ne Zav

???

AB Zav-8-4

CD Zav-12-4

NeF

Zav 9-6

28 i/27 o

si/so rec! foto

„Asi datum,“ ukázala jsem na první řádku každého zápisu. „Dvacátý únor, jedenadvacátý únor a tak dál.“

„Kam se na tebe hrabe Rejewski, kotě.“ Pete se na mě usmál.

Vyčkávala jsem.

„Enigma?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Za druhé světové války Němci používali elektromechanický, na rotoru založený šifrovací stroj známý jako Enigma. Rejewski rozluštil kód pomocí teoretické matematiky.“

„Jenomže ty jsi na to sám, Lotyšský mudrci.“ Vrátila jsem se ke krabicím.

A v předposlední učinila svůj vlastní objev.

Věci, které byly obsahem sedmé krabice, do ní patrně někdo smetl z psacího stolu. Štosy papírů. Obálky. Prázdné poznámkové bloky. Pera. Nůžky. Lepenka. Sešívačka. Svorky na papír, gumy, sponky.

Sloupec cédéček.

Odstranila jsem vnější kryt a uvolnila disky z pevného středu. Šest. Prohlédla jsem je, jestli je na nich něco napsáno.

Pět jich bylo prázdných. Jeden popsaný.

Pocítila jsem šumění adrenalinu.

Černou fixou tu bylo nadepsáno jméno Flynnová Helene.

Šumění krapet polevilo. Proč? Zklamání? Co jsem čekala, že se tam dočtu? „Neoznačený hrob na ostrově Dewees?“

„Pete.“

„Hm.“

„Pete!“

Pete trhnul hlavou.

Podala jsem mu disk.

Obočí mu vystřelilo až k vlasům. Zrovna chtěl něco říct, když se objevil Gullet. Ukázala jsem mu cédéčko.

„Máte tady nějaký počítač, na kterém bychom to mohli prohlédnout?“

„Pojďte za mnou.“

Gullet nás zavedl do své kanceláře a usadil se do koženého křesla u stolu, který byl jen o několik centimetrů menší než basketbalové hřiště. Naťukal nějaké příkazy a pak natáhl ruku. Podala jsem mu disk a on znovu udeřil do klávesnice.

Počítač zahučel a jal se očuchávat Cruikshankovo cédéčko. Gullet se trefil do několika dalších kláves a pak nám pokynul, abychom se přesunuli za jeho záda.

Pete a já jsme obešli stůl a vykukovali zpoza Gulletových ramen. Obrazovka byla plná maličkých čtverečků: soubory JPG.

Gullet dvakrát klikl na první čtvereček a obrazovku zaplnila fotografie.

Byla na ní patrová cihlová budova s hlavními dveřmi uprostřed a velkými obdélníkovými okny po stranách. Dveře ani okna nebyla nijak označená. Nebyl tam žádný název ulice, žádná tabulka na domě, podle nichž by se dalo určit umístění budovy. Dovnitř vidět nebylo, protože žaluzie byly stažené.

„Minimální hloubka pole,“ řekla jsem. „Je to pěkně zrnité. Muselo se to fotit z velké dálky pomocí zoomu.“

„Dobré oko,“ pochválil mě Pete.

„Poznáváte to místo?“ zeptala jsem se Gulleta.

„Historické centrum to není, to vím jistě. Ale jinak to může být úplně kdekoli.“

Několik dalších fotek zobrazovalo stejnou budovu z různých úhlů. Na žádné nebyly sousední domy, ani jiné identifikační znaky.

„Zkuste tenhle,“ řekla jsem a ukázala na obrázek, na němž z domu vycházel nějaký muž.

Gullet dvakrát klikl na soubor.

Ten muž byl středně vysoký, ale poměrně statný. Měl tmavé vlasy a na sobě přepásaný pršiplášť a tlustou šálu. Nedíval se do fotoaparátu a patrně o něm ani nevěděl.

Na dalším obrázku byl jiný muž, také při odchodu. I on měl tmavé vlasy, ale byl vyšší a svalnatější než ten první a taky patrně i mladší. Měl na sobě džíny a větrovku. Ani on se nedíval do objektivu.

Na další fotce byla žena. Černoška. Plavé vlasy. Velká. Hodně velká.

Disk obsahoval celkem dvaačtyřicet fotografií. S výjimkou několika prvních obrázků na nich byli lidé, kteří vcházeli do cihlové budovy, anebo z ní vycházeli. Mladík s jednou rukou zafixovanou v šátku. Stařec v širokém klobouku. Žena s miminkem uvázaným na hrudi.

„Změňte zobrazení,“ navrhla jsem a ukázala na ikonku v nástrojové liště.

Gullet kliknul na šipku mířící vpravo od maličké modré obrazovky, pak zaváhal.

„Zkuste podrobné zobrazení,“ radila jsem a snažila se, aby to neznělo příliš panovačně.

Gullet dvakrát kliknul na poslední možnost a obrazovka se přeměnila na několik sloupců. Ve čtvrtém sloupci bylo uvedeno datum a čas pořízem každého souboru JPG.

Pete konstatoval, co bylo zcela zřejmé. „Všechny ty fotky byly pořízené čtvrtého března mezi osmou ráno a čtvrtou odpoledne.“

„Volal jsi Rejewskému?“ zašeptala jsem.

Lotyšský mudrc můj posměšek ignoroval.

Gullet se znovu vrátil k původnímu zobrazením miniaturních fotek a otevřel první z nich. „Takže čtvrtého března byl Cruikshank ještě naživu.“ Monotónně. „A sledoval tenhle barák.“

„Třeba to byl někdo jiný a pak dal Cruikshankovi to cédéčko.“

„Jenomže na tom zase tolik nesejde. Ten chlap se zabil.“ Gullet vyslal přes rameno tázavý pohled. „Je to sebevražda, paní doktorko, nebo snad ne?“

„Způsob úmrtí může být –“ hledala jsem vhodné slovo „– komplikovaný.“

Gullet se otočil, aby na mě pořádně viděl. Pete se opřel půlkou zadku o komodu. Měla jsem slovo.

Popsala jsem zranění na Cruikshankově šestém krčním obratli. Gullet poslouchal, nepřerušoval mě. Pak jsem vysvětlovala, že stejné poranění se nachází i na kostře, kterou jsme společně s Emmou vyzvedly z mělkého hrobu na Dewees.

„Oba to byli muži, běloši po čtyřicítce,“ konstatoval Gullet. Nebyl z toho nadšením bez sebe, ale zajímalo ho to.

Přikývla jsem.

„Může to být náhoda.“

„Může.“ Náhoda velikosti národního parku Serengeti.

Gullet se otočil zpátky k obrazovce počítače. „Jestli Cruikshank nezemřel vlastní rukou, tak vyvstává otázka – kdo mu pomohl? A proč? A jaký význam má ten barák na fotkách?“

„Možná ten dům vůbec není důležitý,“ podotkla jsem. „Možná ho zajímal někdo z těch lidí.“

„Jenom jedno cédéčko je nadepsané,“ řekl Pete. „Jménem Helene Flynnové.“

„Podíváme se na ty ostatní,“ navrhla jsem.

Udělali jsme to. Všechna byla prázdná.

„Prohledali jste všechny krabice?“ zeptal se Gullet.

„Kromě jedné.“

Pádili jsme zpátky do zasedačky. Poslední krabice kdysi bývala domovem sklenic s majonézou Hellmans. Pete a Gullet mě pozorovali, jak ji otevírám.

Knihy. Zarámované fotky. Album. Trofeje. Suvenýry od policie.

Žádná cédéčka.

„Tak se o kousek vrátíme,“ prohlásil Gullet, když jsem zavírala krabici. „Možná že Cruikshank sledoval ten barák, možná to byl někdo jiný. A jestli to byl někdo jiný, tak kdo? A proč? A jaký měl Cruikshank na těch fotkách zájem?“

„A jak se k nim dostal?“ pokračoval Pete.

Chvíli jsem přemýšlela.

„Je tu několik možností.“ Začala jsem je ve vzduchu odpočítávat na prstech. „Za prvé, Cruikshank to fotil sám. Za druhé, ten disk mu někdo dal. Za třetí, dostal čipovou kartu z fotoaparátu. Za čtvrté, získal ty fotky elektronickou cestou.“

„Což znamená, že nemáme ani páru,“ shrnul Pete.

„Ale víme jednu moc důležitou věc.“

Oba muži se na mě zadívali.

„Aby to stáhl z foťáku, karty nebo webové stránky, aby mohl přijímat maily, aby uložil soubory na disk, aby si mohl prohlížet ty fotky z cédéčka, tak potřeboval co?“

Pete i Gullet promluvili zároveň.

„Cruikshank musel mít počítač.“

„Řekla bych, že je to dost pravděpodobné. Možná i digitální foťák.“

Gulletovy oči se zlostně přimhouřily. Možná. Možná jsem si to jen namlouvala.

„Je na čase znovu navštívit pana domácího Parrota.“

Mávla jsem rukou směrem ke složkám a krabici číslo osm. „Můžeme si zatím vzít tohle?“

Gullet si nacpal palce za opasek a vystrčil spodní ret. Ubíhaly vteřiny a já si nebyla jistá, jestli mou prosbu zvažuje nebo ignoruje. Nakonec si popotáhl kalhoty a dlouze vydechl.

„Pravda je, že mi zrovna schází zástupce. Slečna Rousseauova vám důvěřuje natolik, že vás zapojila do vyšetřování, takže když se trochu pohrabete v nějaké krabici, nikomu to patrně neuškodí. Každou položku ale zapište a označte a pak mi to celé podepište. A dbejte na bezpečnost.“ Gullet nedovedl své kázání až do konce. Nemělo smysl říkat to, co bylo naprosto jasné.

Právě jsme se blížili k Mount Pleasant, když mi zazvonil mobil. Řídil Pete.

Vydolovala jsem telefon z kabelky. Na displeji bylo místní číslo, které jsem neznala. Nejdřív jsem chtěla ten hovor ignorovat, ale pak jsem si to rozmyslela. Co když se to týká Emmy?

Kéž bych byla poslechla intuici.

14

„Jak to jde, doktorko?“

Stačila nanosekunda, abych ten hlas poznala. Plankton.

„Kde jste sehnal tohle číslo?“

„Jsem dobrej, co?“

„Já neposkytuji rozhovory, pane Winborne.“

„Četla jste můj článek v Post and Courier? Ten o té mrtvole na Dewees?“

Neodpovídala jsem.

„V redakci byli blahem bez sebe. Dostal jsem zelenou, abych na tom dělal dál.“

Stále jsem neodpovídala.

„Takže mám pár otázeček.“

Použila jsem svůj ocelový hlas, ten, který jsem se naučila od poldů a celníků. „Já. Neposkytuji. Rozhovory.“

„Bude to jen chvilička.“

„Ne.“ Neproniknutelné.

„Je ve vašem zájmu –“

„Já teď zavěsím a vy mi už víckrát nevolejte.“

„Radím vám, abyste to nedělala.“

„Pořád ještě máte ten nikon, pane Winborne?“

„Jasně.“

„Tak já radím vám, abyste si ten foťák vzal a strčil si ho tam, kam slunce nesví –“

„Vím o tom těle, co jste odřízli v národním parku Francise Mariona.“

Tohle zabralo. Nezavěsila jsem.

„Ten chlap se jmenuje Noble Cruikshank a byl to polda z Charlotte.“

Takže Plankton má někde svého špicla.

„Kde jste získal tyhle informace?“ zeptala jsem se hlasem jako led.

„Paní doktorko.“ Předstírané zklamání. „Přece víte, že mé zdroje jsou důvěrné. Ale fakta mám solidní, viďte?“

„Nebudu vám nic potvrzovat.“

Pete vrhal mým směrem zmatené pohledy. Posuňkem jsem mu naznačila, aby radši koukal na silnici.

„Víte, jedna věc mi ale nejde do hlavy.“ Pomalu. Zadumaně. Winborne mluvil jako člověk, který se moc často dívá na Columba. „Cruikshank byl soukromý detektiv, bývalý policajt. Když zemřel, podle všeho dělal na nějakém případu. Co by dokázalo přimět chlapa jako on, aby si hodil mašli?“

V telefonu hučelo ticho.

„A vezměte to z demografického hlediska.“ Vyslovil to „démokrafíckého“. „Muž, běloch, něco přes čtyřicet. Nezní vám to povědomě?“

„Keanu Reeves.“

Winborne to ignoroval. Anebo mu to nedošlo. „Takže já chci zjistit, na čem to Cruikshank dělal, když se oběsil. Nevíte o tom náhodou něco?“

„Bez připomínek.“

„A taky mě zajímá spojitost mezi Cruikshankem a vašimi kostmi na Dewees.“

„Z mnoha různých důvodů vám radím, abyste nic nepublikoval.“

„Jo? A z jakých?“

„Tak za prvé, pokud je tělo z parku Francise Mariona opravdu Noble Cruikshank, tak jeho sebevražda asi nebude velký trhák. Za druhé, jak sám víte, Cruikshank byl polda. Jeho bývalým kolegům by se nemuselo líbit, že vláčíte jeho jméno bahnem. A za třetí, ať už je tou obětí kdokoli, není etické zveřejňovat informace o úmrtí dříve, než jsou o něm uvědomeni příbuzní.“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Pane Winborne, já ten hovor teď ukončím. A jestli mě ještě jednou vyfotografujete, budu vás žalovat.“

Stiskla jsem tlačítko.

„Hajzl jeden!“ Neměla jsem daleko k tomu prohodit ten aparát předním sklem.

„Večeře?“ navrhl Pete.

Byla jsem tak vzteklá, že jsem ani nemohla mluvit, takže jsem jenom kývla.

Hned za Shem Creek zahnul Pete doprava z Coleman Boulevard na Live Oak Drive, vedlejší uličku v obytné čtvrti plné bungalovů, které zastiňovaly – jak jinak – virginské duby omotané větvemi šedé tilandsie. Pete zajel nalevo k Haddrel Street, střihnul to ještě jednou doleva a zabrzdil na štěrkovém parkovišti.

Za parkovištěm, mezi Wando Seafood Company a Magwood & Sons Seafoods, stála zchátralá stavba, která vypadala, jako by ji stloukla dohromady partička lidí, kteří nemluvili stejným jazykem. Vrak Richarda a Charlene je mezi místními známý prostě jako „Vrak“. Tahle restaurace není označená, nikde neinzeruje a patří k nejlépe uchovávaným tajemstvím Charlestonu.

Ten příběh se prý odehrál asi takhle. Při řádění hurikánu Hugo byla rybářská loď jménem Richard a Charlene vržena na pozemek majitele restaurace. Jeho manželka v tom spatřila znamení a podnik pojmenovala na památku toho vraku.

Pěkně se posaďte a poslechněte si pohádku…

Tohle se stalo v roce devatenáct set osmdesát devět. Ten vrak tam pořád ještě je. A „Vrak“ tam taky pořád ještě je a jeho majitelé pohrdají všemi formami marketingu a reklamy. I nápisy.

Betonová podlaha. Větráky u stropu. Prosklená veranda. Pivo si můžete vzít sami z chladicího pultu, když čekáte na volný stůl. Recept funguje a pořád je tam narváno.

V půl páté odpoledne tady panoval neobvyklý klid. Obsluhovat se začíná sice až v půl šesté, ale usadili nás. No a co? Vrak je prostě už takový.

Objednací systém ve Vraku je stejně prostý jako jeho jídelní lístek. Erární pastelkou Pete zakroužkoval krevetový košík, polévku gumbo a zapékanou žemlovku s limetkou, a připsal, že chce „Richardovu“ porci. Já si vybrala „Charleninu“ porci ústřicového košíku. Dietní cola pro mě. Pivo Carolina Blonde pro Petea.

Jižanská večeře jedna báseň.

„Nech mě hádat,“ začal Pete, když nám přinesli pití. „Volal ti nějaký novinář.“

„Ten mizerný hajzl, co se mi vplížil na naleziště na Dewees.“

„On má doktorát z potírání zločinu?“

„Vypadám snad jako jeho poradce pro volbu povolání?“ Byla jsem pořád rozzlobená, a tak jsem mluvila dost nahlas. „Má mnohem víc informací, než by měl mít.“

„Takže má asi informátora.“

„Nepovídej.“

„No jo.“ Pete se napil piva a opřel se, jako by mi chtěl oznámit, že konverzace je ukončena až do chvíle, než se trochu seberu.

Skrz skleněnou tabuli jsem pozorovala racky, jak krouží kolem rybářských lodí v přístavu. Jejich přemety plné života a naděje mě kupodivu uklidňovaly.

„Promiň,“ omluvila jsem už klidným hlasem, když donesli jídlo. „Nejsem naštvaná na tebe.“

„No problemo.“ Pete na mě namířil krevetu. „Spousta reportérů monitoruje frekvence tísňových linek.“

„Jo, to už mě taky napadlo. Winborne se klidně mohl někam napíchnout a vyslechnout přes vysílačku hlášení o nálezu těla, ale nemohl takhle zjistit totožnost mrtvého.“

„A co takhle informátor přímo v kanceláři šerifa nebo koronera?“

„Možná.“

„Někdo z márnice.“

„To by taky šlo.“

„Pokud…“ Pete nechal to slovo viset ve vzduchu.

Kukuřičná placka se zastavila na půli cesty k ústům. „Pokud co?“

„A co tvoje kamarádka Emma? Třeba má na programu i něco, o čem ty nevíš.“

Přemýšlela jsem o tom. Vzpomněla jsem si, jak se Emma zastávala Winborna, jak tvrdila, že jeho přítomnost na Dewees nikomu neuškodí.

Neříkala jsem nic. Ale věděla jsem, že Pete vznesl velice dobrou připomínku.

A co Emma?

Jedli jsme a povídali si o jiných věcech. O Katy. O kyčelní endoprotéze Peteovy matky. O mé rodině. O výletu, který jsme podnikli na ostrov Kiawah před dvaceti lety. Než jsem se nadála, moje hodinky ukazovaly tři čtvrti na šest.

Pane jo.

Pete trval na tom, že zatáhne účet. Platil hotově. Ve starém dobrém Vraku nejsou na plastové kartičky zařízení.

„Chceš, abych ti pomohl s těmi Cruikshankovými spisy?“ zeptal se Pete, když jsme brzdili před „Nekonečným mořem“.

„Ráda bych se do toho pustila, ale musím ze všeho nejdřív doopravit ty školní práce.“

„Nemůžou ještě jeden den počkat?“

„Zítra je poslední termín pro uzavření známek. Musím napsat aspoň předběžnou zprávu o vykopávkách na Dewees pro státního archeologa v Columbii a kdo ví, co se ještě může vyvrbit.“

„Tak to vypadá, že jsem zase bohužel zůstal na ocet.“ Obličej Smutného Petea.

Usmála jsem se a šťouchla ho do ramene. „Zkus linku důvěry. Anebo zavolej kámošovi Rejewskému.“

Došla jsem do svého pokoje a vytočila Emmino číslo. Ozval se mi záznamník, nechala jsem jí vzkaz.

V osm jsem dočetla poslední práci, napsala hodnocení a mailem odeslala seznam sekretářce na univerzitu. Souhlasila, že ten formulář odnese místo mě na studijní.

Znovu jsem se pokusila dovolat Emmě. Za zvuku téže nahrávky jsem zavěsila.

V deset jsem už měla hotové stručné vyjádření k pohřebišti Seweeů na Dewees včetně vlastního posouzení jeho hodnoty jakožto kulturního pramene. Poslala jsem ten dokument mailem do Úřadu státního archeologa a kopii ještě jihokarolínskému Ústavu pro archiválie a dějiny a Danu Jafferovi na Univerzitu Jižní Karolíny v Columbii.

Pak jsem se opřela a chvíli vedla vnitřní spor. Dickie Dupree? Ten chlap je lstivý jak liška. Ne, tohle není fér vůči liškám. Jenomže naleziště se nachází na jeho pozemku a moje vyhodnocení může ovlivnit rozhodnutí, které bude muset Dickie učinit. A bože chraň i jeho konečný součet zisků a ztrát.

Birdie ležel stočený na stole po mé levé ruce.

„Co myslíš, Birde?“

Kocour se překulil na záda a roztáhl všechny čtyři nohy, jak nejvíc dokázal.

„Máš pravdu.“

Na internetu jsem si našla e-mailovou adresu a jednu kopii odlifrovala Dupreemu.

Pete a Boyd byli opět v obýváku. Televize běžela, ale ani jeden z nich ji očividně nesledoval. Tentokrát dávali starý film s Bobem Hopem.

Pete seděl na gauči, bosé nohy překřížené na konferenčním stolku, spis Helene Flynnové rozevřený v klíně. Dělal si poznámky do velkého žlutého právnického bloku.

Boyd ležel rozpláclý vedle něho a zadní tlapy měl položené na koleni svého pána.

Bedna se složkami a osm dalších krabic byly pěkně vyrovnané na sedačce u okna.

Na obrazovce právě nějaký muž popisoval zombie – mají mrtvé oči, plní příkazy a přitom vůbec nevědí, co dělají, a taky je to v nejmenším nezajímá.

„Jako demokrati?“ ptal se Hope.

Pete zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Tebe to neuráží?“

„To je humor,“ odvětil Demokrat Pete.

Čaučau otevřel ospalé oko. Jakmile mě spatřil ve dveřích, svezl se na zem.

Pete namířil pero na televizi. „V tomhle filmu Hope prostě perlí.“

„Jak se to jmenuje?“ Když jsme se s Petem seznámili a pak i během prvních let našeho manželství, byly staré filmy jednou z našich společných vášní.

„Vymítači duchů.“

„To ale přece bylo o klukách Boweryových, ne?“

Pete zapískal jako siréna. „Nééé! Špatně. To byli Lovci duchů.“

Nemohla jsem si pomoct a zasmála jsem se. Bylo to tak přirozené.

Dívala jsem se na Petea, jemuž světlo z lampy změkčovalo vrásky ve tváři, a najednou jako by do mě uhodilo. I když jsme se rozešli a už nějakou dobu vedeme každý svůj život, neuplynul jediný den, abych si aspoň na okamžik na svého manžela nevzpomněla.

Smích mi zemřel na rtech.

„O čem to je?“ zeptala jsem se; odtažitě a naoko blazeované.

„Paulette Goddardová zdědí hrad, ve kterém straší. Ty Hopeovy hlášky jsou prostě klasika.“

„Rozluštil jsi ten kód?“

Pete zavrtěl hlavou.

Došla jsem k oknu, popadla Cruikshankovy věci a usadila se na gauči. Postavila jsem si krabici mezi nohy, otevřela ji a začala se v ní přehrabovat.

První, co jsem vytáhla, byla trofej ve tvaru maličké postavičky v čepici a s pálkou v ruce. Plaketa na podstavci hlásala: MISTROVSTVÍ LIGY, 24. ČERVEN 1983. Položila jsem ji na konferenční stolek.

Jako další jsem vylovila baseballový míček počmáraný mnoha podpisy.

Položila jsem míček vedle trofeje a v duchu se ptala, jestli tyhle dvě věci patří k sobě. Moje myšlenky se mezitím vydaly vlastní cestou.

Cruikshank hrál v lize. Kde? Na jakém postu? Byl jeho tým vážně tak dobrý, anebo ten míček a trofej připomínají jedinou úspěšnou sezónu v lize? Jaké bylo tenkrát v červnu počasí? Horko? Deštivo? Bylo už skóre hodně nahnuté? Vyhrál Cruikshankův tým díky poslednímu, neopakovatelnému odpalu?

Schoval si Cruikshank ten míček, protože tehdy doběhl na metu jako vítěz? Poplácávali ho spoluhráči po zádech? Šli pak všichni na pivo a ještě jednou si společně přehrávali celý zápas?

Uchovával si Cruikshank tuhle chvíli v paměti po dlouhé roky, které následovaly? Když seděl doma sám, jen se svým bourbonem, představoval si ten hod, cítil v sevřených prstech pálku, slyšel, jak se míček odrazil?

Divil se, jak to, že se mu život tak pokazil?

Na obrazovce Hope vtipkoval: „Holky mi říkají Poutník, protože pokaždé, když s některou tancuju, tak udělám krok vpřed.“

Pete se chechtal a já vytáhla z hromady Cruikshankových věcí pár zarámovaných fotek. Na první byli vojáci v uniformách; usmívali se a objímali jeden druhého kolem ramen. Majitel fotky stál první zleva.

Prohlížela jsem si tu malou postavu. Cruikshank měl nakrátko ostříhané vlasy a mhouřil oči; patrně se díval do slunce. Rysy v obličeji byly měkčí, ale už tenkrát se v nich dala rozeznat starší, současná verze.

Myšlenky se mi zatoulaly ještě dál.

Cruikshank byl v armádě? U národní gardy? Na Vietnam byl moc mladý. Kde sloužil?

Druhá zarámovaná fotografie zobrazovala muže v tmavých uniformách, seřazené do vyrovnaných zástupů. Domyslela jsem si, že to bude poslední ročník policejní akademie.

V kulaté plechovce byly schované policejní suvenýry. Odznaky různých jednotek, u kterých Cruikshank sloužil. Barevné čtverečky, asi vyznamenání. Duplikát štítku.

V deskách z hnědé vlnité lepenky byl diplom z policejní akademie, několik osvědčení o absolvování odborného školení a další fotografie. Cruikshank, jak si potřásá rukou s nějakým vysokým papalášem od policie. Cruikshank se třemi muži v oblecích. Cruikshank a další polda před kostelem spolu s Billym Grahamem.

Lovila jsem dál.

Zapalovač zippo s logem policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg. Řetízek na klíče, kapesní nůž a spona do kravaty se stejným logem. Služební odznak. Pouta. Klíče. Krajkový podvazek. Přezka od pásku. Ošoupané pouzdro na pistoli. Zásobník do revolveru.

Všechno skončilo pěkně na stole.

Na dně krabice ležela kniha a několik obálek. Vybrala jsem si jednu velkou hnědou, rozvázala provázek a vysypala si její obsah do klína.

Byly to momentky. Zrnité a na okrajích vybledlé. Posbírala jsem je a začala se jimi probírat.

Na všech byla tatáž blondýna. Pršáček, pihy – obličejíček jako vystřižený z filmu Domeček v prérii.

Na některých snímcích byla ta žena sama. Na jiných s Cruikshankem. Na několika se s nimi vyfotili ještě další lidé. Vánoční večírek. Výlet na lyžích. Piknik. Podle účesů a oblečení jsem se dohadovala, že snímky byly pořízené koncem sedmdesátých nebo začátkem osmdesátých let.

Každou fotku jsem obrátila. Jen na jedné bylo z rubu něco napsáno. Byla to fotografie Cruikshanka a té ženy; měli na sobě plavky a leželi vedle sebe na dece, brady opřené o spojené dlaně. Vzadu byla poznámka: Noble a Shannon, Myrtle Beach, červenec 1976.

Vzala, jsem poslední snímek. Noble a Shannon – usmívají se, jako kdyby svět měl zůstat navždy mladý. Já se neusmívala. Moje mysl totiž obcházela kolem velice temného místa.

Tahle momentka z kodaku zachytila Cruikshanka a Shannon, jak se dívají jeden na druhého, ruce natažené před sebou, prsty propletené. Ona měla na sobě krátké bílé šaty na ramínka a květiny ve vlasech. On měl světle modré sako. Nad hlavami se jim vznášel transparent označující svatební kapli v Las Vegas. Před nimi na jednom koleni klečel falešný Elvis ve slunečních brýlích v přezdobené bílé saténové kombinéze a ksichtil se do objektivu.

Zírala jsem na ten obrázek, strnulé memento zrodu manželství, které bylo odsouzeno k zániku. Kdysi drahocenná vzpomínka, nyní jen další stará fotka zastrčená ve staré hnědé obálce.

Oči mi zabloudily k Peteovi. Cítila jsem, jak mě pálí víčka. Násilím jsem odvrátila pohled. Padl mi na Cruikshankovy věci. Chabá útěcha.

Tyhle věci představují život muže, který měl přátele, sloužil své vlasti, stal se policajtem, hrál baseball, oženil se. Muže, který se přes to přese všechno rozhodl svůj život ukončit.

Anebo ne?

Pohled mi padl na fotografii z Myrtle Beach. Shannon a Noble. Ztracené manželství. Ztracený život.

Na obrazovce se zrovna někdo Hopea ptal, jestli by podle něj měla Goddardová hrad prodat.

„Nu, já bych radil hrad si nechat a prodat ta strašidla.“

Zvuk Peteova smíchu prolomil zbroj mé předstírané nonšalance. Kolikrát jsme se spolu smáli? Kolikrát se kvůli mně pitvořil? Nosil mi kytky, i když jsme neměli peníze? Tancoval přede mnou ve spodkách, když jsem byla naštvaná? Proč ten smích nakonec ustal? Kdy?

Sklopila jsem oči k srdcervoucí sbírce před sebou. Ty ubohé trosky, které tu zbyly po Nobleovi a Shannon, mě nakonec přemohly. Neměnnost Cruikshankovy smrti. Katastrofa mého vlastního ztraceného manželství. Emocionální zmatek, který ve mně vřel.

Vzdala jsem to.

S prvním vzlykem jsem vystřelila z gauče.

„Tempe?“ Pete. Zmatený.

Klopýtala jsem přes Cruikshankovu krabici a hnala se ven z pokoje; bylo mi jedno, kam jdu.

Vůně oceánu. Hvězdy. Život.

Rozrazila jsem hlavní dveře a pádila dolů po schodech.

Pete byl těsně za mnou. Před domem mě chytil za rameno, obrátil mě a schoval ve svém objetí.

„To nic, Tempe. To nic.“ Hladil mě po vlasech.

Nejdřív jsem se vzpírala, ale pak jsem se poddala. Přitiskla jsem tvář Peteovi na prsa a nechala slzy téct.

Nevím, jak dlouho jsme tam stáli – já brečela a Pete vydával chlácholivé zvuky.

O pár vteřin – nebo století – později se po Ocean Drive přiblížil nějaký vůz, na chvíli se zastavil a pak zabočil k „Nekonečnému moři“. Zvedla jsem oči. Stříbřitě bílý měsíc osvětlil interiér auta a já viděla, že řidič je tam sám.

Vůz zastavil. Džíp? Možná. Malé SUV?

Cítila jsem, jak Pete ztuhl, když řidič otevřel dveře. Muž vystoupil a obešel kapotu. Viděla jsem, že je vysoký a štíhlý.

A ještě něco.

Panebože!

Muž se zastavil. Silueta ve světle reflektorů.

Srdce mi vyletělo až do krku.

Než jsem stačila zavolat, muž zacouval zpátky, vklouzl za volant, otočil auto a vypálil pryč z vjezdu.

Pozorovala jsem široké pruhy světla.

Slyšela skřípění kol.

Zadní světlomety se smrskly na maličké červené tečky.

15

S bušícím srdcem jsem brala schody po dvou, vletěla do domu, popadla mobil a stiskla tlačítko rychlého vytáčení.

Telefon čtyřikrát zazvonil a pak se ozval hlas automatické služby.

A předal mi vzkaz – francouzsky i anglicky.

Stiskla jsem znovu, spletla se, prsty nemotorné rozčilením. Ještě jednou.

Stejný výsledek.

„Zvedni to, sakra!“

„Řekni mi, kdo to byl.“ Pete chodil za mnou sem tam z pokoje do pokoje. Boyd zase stopoval Petea.

Potřetí jsem stiskla R pro rychlé vytáčení.

Automatický hlas mne informoval, že účastník, kterého volám, není dostupný.

„No jasně, to víš že jo, jen se klidně vypni!“

Práskla jsem telefonem. Dopadl na gauč, odrazil se a skončil na podlaze. Boyd k němu doběhl a začal ten vetřelecký předmět očichávat.

„Mluv se mnou.“ Pete hovořil tónem psychiatra, který se pokouší uklidnit hysterickou pacientku. „Kdo to byl?“

Hluboký nádech. Klid. Obrátila jsem se k němu.

„Andrew Ryan.“

V duchu chvíli propátrával seznam. „Ten polda z Quebeku?“

Přisvědčila jsem.

„Proč se tu ukáže a pak bez jediného slova zase vypadne?“

„Viděl nás spolu.“

Další usilovné pátrání. Sláva, spojení navázáno. „Takže vy dva –“ Pete významně zvedl obě obočí, ukázal na mě a pak na vjezd, kde před chvílí stál Ryan.

Přisvědčila jsem.

„Vypadalo to blbě?“ zeptal se.

„Co myslíš?“

Ještě dvakrát jsem vytočila Ryanovo číslo. Mobil měl vypnutý.

Jako nemyslící robot jsem vykonala večerní toaletu. Čisticí mléko. Krém. Zubní pasta.

Vždyť už nejsme žádní puberťáci, co spolu zrovna začali randit, říkala jsem si v duchu. Jsme dospělí. Ryan je rozumný muž. Vysvětlím mu to. Oba se tomu zasmějeme.

Ale dá mi monsieur Macho vůbec příležitost?

Lehla jsem si do postele a cítila v břiše tíhu pochybností. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem usnula.

Druhý den v devět hodin ráno jsem měla sto chutí vypnout svůj vlastní mobil.

Ne. Chtěla jsem ho rozdrtit a pak poslat jeho plastové i kovové částečky na cestu kanalizací anebo ho vyexpedovat do té nejvzdálenější země třetího světa. Bangladéš by docela ušel. Anebo nějaký –istán.

První hovor proběhl v sedm padesát pět.

„Dobré ráno, madam. Tady Dickie Dupree.“

Tím jižanská zdvořilost skončila.

„Právě jsem si zapnul počítač a otevřel poštu.“

„Vstáváte brzy, pane Dupree.“

„A našel tam vaši zprávu. Teď se můžu těšit na dohadování s bandou zabedněných byrokratů.“

„Rádo se stalo, pane Dupree. Napadlo mě, že byste uvítal jednu kopii hlášení.“

„Vy těm papalášům nahoře tvrdíte, že mám na svém pozemku ostatky nedozírné ceny. A to tedy nevítám.“

„Takhle jsem to neformulovala.“

„Skoro. Takové hlášení pro mě může znamenat zpoždění. A zpoždění mi může pořádně ublížit.“

„Je velmi neblahé, že mé poznatky negativně ovlivní váš projekt,“ řekla jsem. „Mým úkolem bylo pravdivě popsat to, co jsem našla.“

„Tahle země přijde kvůli všem těmhle kravinám do pekla. Ekonomika jde do hajzlu. Lidi řvou, že nemají práci a kde bydlet. Já jim práci dávám a stavím pro ně slušné bydlení. Namáhám se a co za to dostanu? Velký kulový, jako teď.“

Na Dewees měl Dupree v plánu postavit plážové domy pro náročné za milion dolarů. Nepřipomínala jsem mu to.

„Teď se mi tu zjeví nějaký připitomělý vědátor, co má víc titulů než zdravýho rozumu, a prohlásí můj pozemek za historické naleziště.“

„Je mi líto, jestli vám moje poznatky způsobily nějaké nepříjemnosti.“

„Nepříjemnosti? Vy tomu říkáte nepříjemnosti?“

Ta otázka mi připadala řečnická, takže jsem na ni neodpovídala.

„Proč jste se do toho pletla? Tohle mě může stát mnohem víc než jen nepříjemnosti.“

Znovu jsem použila svůj ocelový hlas. „Mohl jste si požádat o kulturně historický posudek, než jste se rozhodl na tom pozemku stavět.“

„No, ještě se uvidí, kdo z toho bude mít nepříjemnosti, paní Brennanová. I já mám přátele. A na rozdíl od vašich kamarádíčků to nejsou žádní pomatení intelektuálové zavrtaní v knížkách.“

S těmito slovy to položil.

Chvíli jsem seděla a přemýšlela o Dupreeho poslední větě. Chce ten blbeček naznačit, že si může najmout někoho, kdo mi ublíží?

Dobře. Třeba na mě pošle Plukovníka, aby mě roztrhal. Jenomže ať si na mě přichystá cokoli, bude to hloupé a neefektivní. Jeho problém to nevyřeší.

Vytočila jsem Ryanovo číslo. Telefon měl pořád vypnutý.

Odhodila jsem deku a zamířila do koupelny.

Další hovor se ohlásil v osm patnáct. Byla jsem v kuchyni, popíjela kávu a pojídala jeden z Peteových muffinů s brusinkami a piniovými oříšky.

Brusinky a piniové oříšky? I mně to připadalo zvláštní, ale bylo to tak. Dvakrát jsem si přečetla etiketu.

Birdie byl u své misky a chroupal hnědé granulky. Boyd opět žebral s hlavou na mém koleni.

„Tady Gullet.“

„Dobré ráno, šerife.“

I Gullet přeskočil úvod. „Právě jdu od Parrota. Museli jsme krapet potrénovat paměť, ale nakonec si vzpomněl ještě na jednu krabici, která se možná odloučila od ostatních.“

„A v té krabici se jen tak náhodou nacházel počítač a foťák?“

„Parrot ohledně obsahu dost mlží. Matně si vzpomíná na jakousi elektroniku.“

„A copak se stalo s tou zatoulanou krabicí?“

„Vypadá to, že ji asi omylem odvezl jeho syn.“

„Ach, ty děti.“

„Dal jsem Parrotovi hodinku, aby si to se synátorem vyříkal. Zavolám, až se mi ozve.“

Vytočila jsem Emmino číslo. Ze záznamníku promluvil její hlas.

Vytočila jsem Ryana.

„L’abonne que vous tentez de joindre…“ Účastník, kterého voláte…

Chtělo se mi na tu paní zakřičet. Něco nehezkého. A ve dvou jazycích.

Zkusila jsem Ryana ještě v osm třicet a osm čtyřicet pět. Nic.

Vzdala jsem to a útroby mi pořád hryzaly pochybnosti. Kam asi Ryan zmizel, říkala jsem si v duchu. Proč sem vlastně přijel? Proč dělal se svou návštěvou tajnosti? Sledoval mě? Pokoušel se mě nachytat s Petem?

V devět jsem podruhé zavolala Emmě. Byl to den hlasových schránek. Už podruhé mě stejný hlas požádal o jméno a telefonní číslo.

Divné, pomyslela jsem si, opláchla hrnek a vložila ho do myčky. Emmě jsem volala dvakrát včera večer, v šest a v osm, a dvakrát dnes ráno. Že by mým vzkazům nevěnovala žádnou pozornost? To se jí nepodobalo. A hlavně teď, když ví, že si dělám starosti o její zdraví.

Věděla jsem, že si Emma hovory často vybírá a vyhýbá se těm, které jí nejsou příjemné. Ale mně to ještě neudělala. Alespoň jsem o tom nevěděla. Jenomže, když jsme obě zaháčkované v běžném životě, skoro si nevoláme. Odpálkovává teď moje hovory, protože ji svou fyzickou blízkostí ohrožuji? Jdu jí na nervy? Moje starost o ni jí je nepříjemná? Lituje, že se mi svěřila? Vyhýbá se mi, aby se vyhnula realitě své choroby?

Anebo je jí opravdu zle?

Rozhodla jsem se.

Prošla jsem domem k Peteově pokoji, naklonila jsem se ke dveřím. „Pete?“

„Věděl jsem, že mi přijdeš zaťukat na vrátka, pusinko. Dej mi minutku, zapálím svíčky a pustím Barryho Whitea.“

Pete. Člověk ho musí mít rád.

„Musím zajít za Emmou.“

Dveře se otevřely. Pete měl kolem pasu ručník a na polovině obličeje krém na holení.

„Zase mě opouštíš?“

„Promiň.“ Malou chvilku jsem zvažovala možnost, že Peteovi řeknu o Emmině NHL, ale pak jsem dospěla k závěru, že kdybych to udělala, zradila bych její důvěru. „Něco se vyvrbilo.“

Pete věděl, že se z toho snažím vybruslit. „Kdybys mi řekla všechno, musela bys mě pak zabít, je to tak?“

„Jo, něco na ten způsob.“

Pete zvedl obočí. „Francouzská cizinecká legie se už ozvala?“

„Ne.“ Změnila jsem téma. „Gullet volal. Parrotův syn má asi Cruikshankův počítač.“

„A myslíš, že nám ho vydá, abychom si mohli prohlédnout pevný disk?“

„Možná. Šerif není dvakrát velký technik a sám říkal, že má málo lidí. A díky Emmě mě pokládá za člena týmu. Tak trochu.“

„Dej mi vědět, jak to dopadlo.“

„Myslíš, že bys zvládl dobít si telefon a mít ho občas u sebe?“

Pete byl posledním člověkem na západní polokouli, který si koupil mobilní telefon. Bohužel tento velký krok do světa bezdrátové komunikace skončil okamžikem nákupu. Aparát mu obvykle zůstával ležet vybitý na prádelníku, zapomenutý v kapse anebo pohřbený v přední přihrádce auta.

Pete předpisově zasalutoval. „Zajistím chod aparátu, kapitáne.“

„A žádné smilování s Církví boží milosti, advokáte,“ odvětila jsem.

Jak se později ukázalo, byla to špatně volená slova.

Emma vlastnila dům, který patřil do „starého“ Charlestonu jako spodničky a krinolína. Jednopatrový dům broskvové barvy s bílými okenními rámy a dvojitými verandami kraloval pozemku obehnanému plotem z tepaného železa. Maličkou zahrádku před domem stínila obrovská magnolie.

Když jsme se s Emmou poznaly, zrovna o koupi toho domu jednala. Zamilovala se do jeho dřevěných trámů, zahrady, do jeho polohy na Duncan Street, jen pár minut od komplexu charlestonské univerzity a lékařské fakulty. Ačkoli ten dům byl tenkrát hodně nad její poměry, byla bez sebe radostí, když majitel její nabídku přijal.

Dobře si to načasovala. V následujících letech se ceny nemovitostí v Charlestonu vyšplhaly až do stratosféry. Její maličký kousek historie měl dneska cenu zlata, ale Emma nechtěla o prodeji ani slyšet. S výplatou jen tak tak vycházela, ale protože kromě domu a jídla za nic dalšího už neutrácela, fungovalo to.

Celou noc pršelo a město se zbavilo toho předčasného, příšerného horka. Vzduch byl skoro chladný, když jsem se opřela do branky u Emmina domu. Všechny detaily se najednou zvětšily. Skřípání zrezivělých pantů. Vyboulený beton v místech, kde se pod ním plazil kořen magnolie. Vůně oleandrů, jasmínu, skalniček a kamélií v zahradě.

Emma mi přišla otevřít v županu a pantoflích. Pleť měla bledou, rty suché a rozpraskané. Zpod indického šátku uvázaného na hlavě visely mastné prameny vlasů.

Pokusila jsem se skrýt šokovaný výraz. „Ahoj, holka.“

„Ty jsi horší než reklama na Googlu. Nedáš a nedáš pokoj.“

„Já ale nenabízím produkty na zvětšení mužského přirození.“

„No jo, lupu už mám.“ Emma vyloudila chabý úsměv. „Pojď dál.“

Emma couvla o krok a já se kolem ní protáhla do haly. Vůni květin vystřídala vůně borovice a leštěnky na dřevo.

Interiér Emmina domu byl přesně takový, jak sliboval exteriér. Přímo přede mnou se dvojité mahagonové dveře otevíraly do široké chodby. Napravo se nacházel velký salon. Schodiště se zábradlím se točilo vlevo. Nablýskanou dřevěnou podlahu pokrývaly perské koberce.

„Čaj?“ zeptala se Emma a z každičkého póru jejího těla vyzařovalo vyčerpání.

„Ano, ale uvařím ho já.“

Následovala jsem Emmu a prohlížela si dům.

Stačil jediný pohled, abych pochopila, kam mizí všechny peníze mojí kamarádky. Ten barák byl zařízený nábytkem, který truhlář vyřezal ještě dávno před tím, než si otcové zakladatelé smočili brky v inkoustu. Kdyby Emma potřebovala hotovost, mohla by prodávat starožitnosti celé další tisíciletí. Aukční síni Christie’s by trvalo měsíce, než by sestavila katalog.

Emma mě zavedla do kuchyně velikosti prodejny potravin a usadila se u kulatého dubového stolu. Dala jsem vařit vodu a připravila sáčky s čajem a přitom jí vykládala o Cruikshankově krabicích. Poslouchala bez připomínek.

„Smetanu a cukr?“ zeptala jsem se, když jsem nalévala horkou vodu do hrnečku.

Emma ukázala na porcelánovou cukřenku na pultě. Vzala jsem ji ke stolu a z lednice vytáhla krabici mléka.

Emma usrkávala čaj a já jí vylíčila všechny novinky. Ztracený počítač. Fotky na cédéčku. Podivné zlomeniny na dvou krčních obratlích.

Emma mi položila několik otázek. Všechno probíhalo naprosto přátelsky. Pak jsem pozměnila tón.

„Proč ignoruješ moje telefonáty?“

Emma se na mě podívala asi tak, jako se díváte na neodbytného puberťáka, který vám chce umýt přední sklo u auta, protože nevíte, jestli máte říct „díky“ anebo „odprejskni“. Uběhlo pár vteřin. Opatrně odložila hrnek na stůl a nakonec se zřejmě rozhodla.

„Je mi zle, Tempe.“

„To vím.“

„Nereaguju na léčbu.“

„To vím taky.“

„Tahle poslední série mě fakt sráží na kolena,“ Emma odvrátila pohled, ale ne dost rychle, abych si nevšimla bolesti v jejích očích. „Nemůžu dělat svou práci. Nejdřív v pondělí, teď dneska. Mám kostru a nedokážu ji identifikovat. Ty mi přijdeš říct, že mám ještě bývalého poldu, který se možná sám nezabil. A co dělám já? Trčím doma a spím.“

„Doktorka Russellová přece říkala, že můžeš být unavená.“

Emma se zasmála. Nebyla v tom špetka humoru. „Doktorka Russellová tady není, takže nevidí, jak zvracím už i vlastní vnitřnosti.“

Začala jsem protestovat. Mávnutím ruky mě umlčela.

„Já se neuzdravím. A musím se s tím smířit.“ Emma přejela pohledem kolem dokola a pak se zadívala na hrnek. „Musím myslet na svoje podřízené a na lidi, kteří mě zvolili do tohohle úřadu.“

„Zatím ještě nemusíš dělat žádné velké rozhodnutí.“ V ústech mi vyschlo.

Venku za oknem vesele tančila zavěšená zvonkohra, netečná k úzkosti na druhé straně skleněné tabulky.

„Už brzy,“ řekla Emma tiše.

Odložila jsem hrnek. Čaj byl studený; ani jsem se ho nedotkla.

Mám se zeptat?

Zvonkohra tiše zacinkala.

„Ví to tvá sestra?“

Emma zvedla oči. Otevřela ústa. Už jsem si myslela, že mě pošle do háje, že mi řekne, abych se přestala plést do jejích věcí. Místo toho jen zavrtěla hlavou.

„Jak se jmenuje?“

„Sarah Purvisová.“ Skoro ji nebylo slyšet.

„Víš, kde bydlí?“

„Provdala se za nějakého doktora do Nashville.“

„Chceš, abych se s ní spojila?“

„Stejně by jí to bylo fuk.“

Odstrčila židli od stolu a přistoupila k oknu. Já šla za ní, postavila jsem se za její záda a položila jí ruce na ramena. Několik okamžiků ani jedna z nás nepromluvila.

„Miluju tuhle kytku.“ Emma se dívala na nevěstin závoj, který venku v zahradě vytvářel koberec bílých kvítků. „Květinářky ji prodávají na trhu. Támhleto taky.“ Ukazovala na trs zelených a bílých stonků s dlouhými, štíhlými listy. „Víš co to je?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Smil písečný. V Karolínské nížině kdysi čajem ze smilu léčili nachlazení. Venkovani ho dodnes kouří proti astmatu. Zasadila jsem ho, když…“

Emma se zhluboka, těžce nadechla.

I když jsem měla hrdlo sevřené, dokázala jsem udržet klidný hlas.

„Dovol mi, abych ti pomohla, Emmo. Prosím.“

Uběhla chvilička. Další.

Aniž by se otočila, přikývla.

„Ale nevolej mojí sestře.“ Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Zatím ještě ne.“

Když jsem odjížděla od Emmy, měla jsem plnou hlavu protichůdných pocitů. Úzkost kvůli svému vztahu s Ryanem. Pocit marnosti kvůli případu z Dewees a Cruikshankovi. Starost o Emmu. Vztek na vlastní neschopnost tváří v tvář její nemoci.

Pohybovala jsem se ve slunečním svitu nádherného dopoledne a polykala strach a zlost a pochybnosti a pokoušela se je překovat na něco nového. Něco pozitivního.

Nemůžu sáhnout své kamarádce do kostní dřeně a vrátit jí život, který jí berou její vlastní buňky. Ale můžu se chopit svého řemesla a pomoct jí v práci. Můžu pro Emmu najít odpovědi na otázky kolem dvou koster.

V srdci se mi rodilo tvrdohlavé odhodlání.

Mezitím se slunný Jih chystal vydat další tajemství. Během čtyřiadvaceti hodin se najde další tělo. A tohle už nebudou jen suché kosti.

16

Moje nové odhodlání mne zavedlo zpátky na lékařskou fakultu. Proč? Protože mě nic lepšího nenapadlo.

Našla jsem v márnici hlídače, vysvětlila jsem mu, kdo jsem a že jednám jménem koronerky. Vyžádala jsem si CCC-2006020277 a CCC-2006020285. Jakmile se objevily vozíky, vybrala jsem u Cruikshanka i kostry z Dewees šestý krční obratel a oba si je odnesla k mikroskopu. Stačila chvilička, abych si ověřila, že model fraktury je na obou kostech stejný. Fajn. Byla jsem si naprosto jistá.

Příčina?

Spojení mezi oběma případy?

Stejně jako předtím jsem o té otázce chvilku uvažovala. Pak jsem se přemístila ke sbírce smetí, kterou Topher vyhrabal z hrobu na Dewees. Proč? Protože mě nic lepšího nenapadlo.

Do dřezu jsem položila obdélníkovou nerezovou mísu a nad ni síto a vytáhla jsem jeden ze tří černých igelitových pytlů na odpadky, které ležely na spodní příčce vozíku. Rozmotala jsem drát, kterým byl pytel zavázaný, vysypala jsem vrstvu hlíny na síto a jemně zatřásla.

Písčitá zemina propadávala skrz otvory a nahoře zůstávaly oblázky, šnečí ulity, kousky mořských ježků, hvězdic, měkkýšů a krabů. Prozkoumala jsem je pod lupou, vyhodila a nasypala další várku.

Pár kamenů a zbytky mořských živočichů.

Prohlížela jsem už druhý pytel, když můj pohled upoutal nepatrný úlomek. Trůnil v polámané šnečí ulitě a byl tak maličký, že jsem ho skoro přehlédla.

Nějaké vlákno? Nit?

Kleštičkami jsem vylovila ulitu a položila si ji na dlaň nasoukanou do rukavice. Ulitka nebyla ani tři centimetry dlouhá, byla hnědá a zatočená, ale kulatější a kompaktnější než ty, které jsem byla zvyklá vídat na pláži.

Vrátila jsem se k vozíku a zkontrolovala visačku od Tophera. Pytel, který jsem si vybrala, obsahoval zeminu získanou z bezprostředního okolí kostry.

Došla jsem k vedlejšímu pultíku, pinzetou jsem opatrně uvolnila vlákno z ulity, umístila ho doprostřed podložního sklíčka a zakryla dalším skleněným čtverečkem. Vyrobený preparát jsem vložila pod mikroskop a naklonila se k okuláru.

Ta věc vypadala jako rozmazaná, zakřivená čára. Párkrát jsem zakroutila kolečkem a zaostřila.

Byla to řasa. Černá řasa.

Stále jsem přemýšlela o svém nálezu, když mi zazvonil mobil. Na displeji se v čísle volajícího objevila předvolba osm čtyři tři.

Ryan to není.

Zklamaně jsem stáhla rukavici a přijala hovor.

„Tempe Brennanová.“

„Tady Gullet. Máme laptop Dell Latitude a digitální foťák Pentax Optio 5.5.“

„A všechno to samozřejmě bylo nešťastné nedorozumění.“

„Jo, přesně tak. Parrot senior se moc omlouval. Parrot junior se tvářil, jako že už zažil lepší rána.“

„Co teď?“

„Ve foťáku nic není. Buď Cruikshank všechno smazal, anebo se o to postaral junior, aby si kryl zadek. Počítač je chráněný heslem. Trošku jsme si s tím hráli, ale nikam jsme se nedostali.“

„Mohla bych to zkusit?“

Chvíli bylo ticho a pak Gullet znovu promluvil.

„Vy máte s těmahle věcma zkušenosti?“

„To mám.“ Znělo to mnohem přesvědčivěji, než jak jsem to ve skutečnosti cítila. Na počítači vždycky používám heslo, ale pokud jde o lámání bezpečnostních kódů, nejsem žádný Sherlock. Po pravdě řečeno, do žádného počítače jsem se zatím nenabořila.

Ještě několik vteřin jsem naslouchala tichu. Potom: „No, asi to nemůže škodit. Slečna Rousseauova vám důvěřuje a mí zástupci mají pro dnešek už plné taneční pořádky.“

„Jsem v márnici.“

„Za hodinu se pro vás stavím.“

Zbývající hlína nevydala žádné zajímavé nálezy. Právě jsem zavazovala poslední pytel, když dorazil šerif.

Gullet položil na vedlejší pult jakousi hroudu zabalenou v igelitu. Pak si sundal sluneční brýle a za nožičku si je pověsil do náprsní kapsy. Chvíli zůstal stát s pohledem upřeným na dva vozíky za mými zády.

„Slečna Rousseauova je tady?“

„Potřebovala si ještě něco zařídit,“ odpověděla jsem. „Podívejte se na tohle.“

Gullet přistoupil k mikroskopu. Vložila jsem pod něj jeden zlomený obratel. Gullet si ho chvíli beze slova prohlížel. Vyměnila jsem ho za druhý.

Gullet se napřímil a podíval se na mě.

Vysvětlila jsem mu, že první vzorek pochází od Cruikshanka, druhý od neznámého z Dewees.

„Oba mají prasklou kost na krku.“ Gullet hovořil tím svým neslaným nemastným, skoro znuděným tónem.

„To mají.“

„Jak se to stalo?“

„To nevím.“

Vložila jsem preparát s řasou a naznačila mu, aby se znovu podíval.

„Na co se koukám?“

„Na lidskou řasu.“

Gullet ještě pár vteřin civěl do mikroskopu a pak na mě opět pohlédl bez jakéhokoli výrazu ve tváři.

„Je z toho hrobu na Dewees,“ vysvětlovala jsem.

„Na téhle planetě žijí dvě miliardy lidí. Kolik miliard řas by to bylo?“

„Tahle pochází z hloubky pětačtyřiceti centimetrů pod povrchem, z půdy v těsné blízkosti mrtvého těla.“

Gulletův výraz se nezměnil.

„Ta řasa je černá,“ pokračovala jsem. „Muž na Dewees měl hodně světlé vlasy.“

„A nemůže to patřit některému z vašich kopáčů?“

Zavrtěla jsem odmítavě hlavou. „Oba jsou plavovlasí.“

Jedno huňaté obočí se zvedlo o mikromilimetr. Možná.

„Hodí se řasy pro DNA?“

„Mitochondriální,“ odpověděla jsem.

Gullet nereagoval.

„To je typ DNA, který se dědí po mateřské linii.“ Hodně zjednodušeno, ale pro tuhle chvíli to stačí.

Gullet přisvědčil, došel k pultu a z té igelitové hromady vytáhl formulář o předání důkazního materiálu.

Přistoupila jsem k němu, připsala datum a podepsala se.

Gullet odtrhl první list a podal mi kopii. Pak složil formulář a zastrčil si ho do vnitřní kapsy u bundy. Oči mu znovu zabloudily k vozíkům.

„Našla jste něco, co by ty dva pojilo dohromady?“

„Ne.“

„Kromě toho, že si oba dva zlámali krky.“

„Přesně tak.“

„Jestli ty dva něco spojuje, máme tu dvojnásobnou vraždu. Hypoteticky vzato, samozřejmě.“

„Hypoteticky vzato,“ přitakala jsem.

„Sériovou?“

Pokrčila jsem nerozhodně rameny – „možná“. „Anebo se třeba ti dva navzájem znali.“

„Pokračujte.“

„Třeba se stali svědky něčeho, co je pak oba zabilo.“

V Gulletově obličeji se nepohnul ani nerv. „Třeba se do něčeho zapletli.“

„Jako například?“

„Drogy. Padělky. Únos malého Lindbergha.“

„Hypoteticky vzato.“

„Hypoteticky vzato.“

„Můj hlavní zástupce pro zvláštní operace našel ten barák.“

V obličeji se mi objevil nový výraz. Zmatek. „Cruikshankovo cédéčko. Ty fotky. Můj člověk tvrdí, že ta cihlová budova je bezplatná klinika na Nassau Street.“

„Kdo ji provozuje?“ zeptala jsem se, když mi to konečně seplo.

„CBM.“

„Herron a jeho stádečko? Ježíšikriste! Co když je to ta klinika, kde pracovala Helene Flynnová?“

„Teď už chápu, proč se váš přítel o ty chlapíky zajímá, jenomže titul doktora práv z něho v mým městě poldu nedělá. Jestli máme co do činění s vraždou, což zatím ještě nemohu tvrdit, nechci, aby mi tu nějakej kovboj v dírkovaných polobotkách vystrašil podezřelý.“

Nemělo smysl vykládat, že Pete není můj přítel. Ani že nemá doma jediné dírkované polobotky.

Gullet zakýval varovně prstem. „Držte si toho chlapa na uzdě. Jestli se to někde podělá, tak to odskáču já.“

„Prověříte tu kliniku?“ zeptala jsem se.

„V téhle chvíli pro to nemám moc důvodů.“

Gullet poklepal na počítač. „Až zjistíte heslo, zavolejte. Jinak ten aparát předáme soudu.“

„Ale tam bude strašně dlouho trvat, než se k tomu dostanou,“ namítla jsem.

Gullet si znovu nasadil svoje sluneční brýle. „Je to na vás, madam.“

Když šerif odešel, zavolala jsem Emmě. Řekla mi, že pošle Lee Ann Millerovou, aby řasu a ulitu vyzvedla a poslala do státní kriminalistické laboratoře.

Vyfotografovala jsem fraktury obratlů, zabalila jsem ulitu i řasu, odevzdala je a oznámila technikovi, že pro dnešek končím. Malá ručička ukazovala na druhou. Vyrazila jsem k domovu.

Cestou jsem zavolala Peteovi. Nevzal to. Nepřekvapilo mě to.

Byla jsem tak nabuzená na Cruikshankův pevný disk, že jsem se ani nestavila na oběd. V „Nekonečném moři“ jsem vyzvedla Boyda a vzala ho na rychlou zdravotní procházku, namazala si chleba se šunkou a se sýrem a usadila se u kuchyňského stolu.

Laptop projel úvodní sekvenci načítání Windows a pak se objevila modrá obrazovka. Blikal na ní kurzor a políčko čekající na zadání osobního nastavení.

Začala jsem obvyklými hesly: 123123,123456,1A2B3C. Heslo. Start.

Nic.

Cruikshankovy iniciály? Datum narození?

Vstala jsem a našla si hlášení z AFISu, které mi dala Emma.

Noble Carter Cruikshank.

Zkusila jsem NCC, CCN a nejrůznější kombinace iniciál, s datem narození, bez něho, dopředu i pozpátku. Každé jméno jsem napsala odzadu a přeházela písmena. Pak jsem nahradila čísla písmeny a písmena čísly.

Kurzor se ani nehnul.

Policejní oddělení Charlotte-Mecklenburg.

Zkusila jsem všechny kombinace POCM, v různých pozicích, se jménem a datem narození.

Nic.

Shannon. Její příjmení jsem neznala. Kdy se vzali? Nemám ponětí. Fotka z pláže byla datovaná červenec 1976. Vyzkoušela jsem další kombinace.

Kurzor mi to nezbaštil.

Baseball. Našla jsem krabici a vytáhla trofej. Dvacátý čtvrtý červen devatenáct set osmdesát tři.

Datum narození. Datum mistrovství ligy. Zkombinovat. Zpřeházet. Obrátit.

Ani náhodou.

Hrála jsem si s Cruikshankovou adresou a všemi daty, která jsem objevila na hlášení z AFISu.

V půl páté mi došly nápady.

„Nemám dost osobních informací,“ prohlásila jsem v liduprázdné kuchyni.

Boyd vyskočil na nohy.

„Ještě se zlobíš kvůli té krátké procházce?“

Boyd otevřel tlamu a přehodil jazyk přes fialovou dáseň.

„Vy čaučaové umíte odpouštět, viď?“

Pes pohodil hlavou a nastražil uši.

„No jo, tak se pustíme do těch spisů.“

Vypnula jsem laptop a přesunula se do obýváku. Boyd ťapal za mnou.

Cruikshankova krabice se složkami byla pořád na lavici pod oknem. Odnesla jsem si ji ke konferenčnímu stolku a uvelebila se na gauči.

Boyd vyskočil nahoru vedle mě. Naše oči se setkaly. Boyd seskočil zpátky na podlahu.

V krabici bylo asi čtyřicet papírových desek, na každých bylo rukou napsané datum a jméno. Některé byly tlusťoučké, jiné tenké. Prohlížela jsem si štítky.

Spisy byly seřazeny chronologicky. Podle dat bylo jasné, že Cruikshank někdy dělal na více případech najednou. A byly tam i mezery – to nejspíš pořádně chlastal.

Vytáhla jsem nejstarší případ.

Murdocková Deborah Anne. Srpen 2000. U.

Složka Deborah Murdockové obsahovala:

Těsnopisné poznámky podobné těm ve spise Helene Flynnové.

Šeky vyinkasované ze společného účtu Deborah a Jasona Murdockových. Poslední nesl datum čtvrtého prosince dva tisíce.

Fotografie dvou lidí u vchodu do restaurace, baru nebo motelu.

Dopisy adresované Jasonovi Murdockovi v Moncks Corner, Jižní Karolína, podepsané Noblem Cruikshankem. Dopisy pokrývaly období od září do listopadu dva tisíce.

Začínalo mi to docházet. Přečetla jsem si jenom jedno psaní.

No jo. Deborah byla ta ženská na fotce. A ten chlap nebyl Jason.

Tak půjdeme dál.

Lang Henry. Prosinec 2000. U.

Skoro totéž. Poznámky, šeky, fotky, hlášení. Cruikshank strávil na tomhle případu půl roku. Tentokrát zanášel manžílek.

Další složka.

Todman Kyle. Únor 2001. U.

V tomto případu šlo o obchodníka se starožitnostmi, který podezíral svého partnera, že ho okrádá. Cruikshankovi stačil měsíc, aby švindlíře usvědčil.

Brala jsem složku za složkou. Ty případy si byly všechny navzájem podobné. Nevěrní manželé. Neznámí rodiče. Puberťáci utíkající z domova. Několik jich mělo šťastný konec. Jak se to říká? Pokud připustíte, že máte podezření, tak je nejspíš pravdivé.

Jukla jsem na hodinky. Šest patnáct. Co asi dělá Pete?

A co asi dělá Ryan?

Podívala jsem se na mobil. Žádné vzkazy. Baterka v pořádku.

Jasně že jo.

Zpátky k papírům.

Ethridge Parker. Březen 2002.

Tohle byly jedny z nejtlustších desek v krabici.

Parkeru Ethridgovi bylo osmapadesát a žil sám. V březnu dva tisíce dva se k němu vypravil jeho syn. Chtěl ho vyzvednout a vzít na dlouho plánovaný rybářský výlet. Ethridge doma nebyl a nikdy ho už nikdo neviděl. Cruikshank to vyšetřoval víc než rok, ale nebylo to nic platné. Ethridge junior mu dal v květnu dva tisíce tři padáka.

Franklinová Georgia. Březen 2004. U.

V listopadu dva tisíce tři zmizela devatenáctiletá vysokoškolačka ze svého pokoje na koleji v Charlestonu. Po čtyřech měsících si Georgiini rodiče, nespokojení s prací policie, najali Cruikshanka, aby jim dceru našel. Našel. Žila s buddhistou – šperkařem v Asheville, v Severní Karolíně.

Poe Harmon. Duben 2004. Nezaměstnaný muž. Naposledy viděn ve zdravotnickém zařízení pro veterány pojmenovaném po Ralphu H. Johnsonovi. Zmizení nahlásil přítel.

Frigugliettiová Sylvia. Květen 2004. U. Starší žena. Ztratila se z pečovatelského domu. Našli ji ve vodě v přístavu u Patriot’s Point.

Znovu jsem se podívala na hodinky a na displej mobilu.

Sedm padesát dva. Žádné hovory.

Veškerá moje nálada byla ta tam. Zakroužila jsem rameny a protáhla si paže nad hlavou. Boyd otevřel ospalé oči.

„No, úplná ztráta času to nebyla,“ oznámila jsem mu.

Boyd se na mě podíval.

„Zjistila jsem, že když je na štítku napsáno U, znamená to, že případ je uzavřený.“

Boyd se tvářil pochybovačně. Bylo mi to fuk. Lepší něco než nic.

Spustila jsem paže a znovu pokračovala tam, kde jsem před chvílí přestala.

Snype Daniel. Srpen 2004. Zmizel, když si ze Savannah v Georgii zajel do Charlestonu. Zpáteční lístek na autobus nepoužil. Zmizení ohlásila vnučka Tiffany Snypeová.

Waltonová Julia. Září 2004. U. Žena v domácnosti, která utekla z domova. Našli ji v Tampě na Floridě s milencem.

Některé z nedávných případů obsahovaly jen výstřižky z novin a pár zkratkovitých poznámek. Žádné šeky. Žádné fotky. Žádná hlášení.

Přečetla jsem si pozorně několik výstřižků. Každý popisoval pohřešovanou osobu.

„Někdo si Cruikshanka najal, aby tyhle případy prošetřil?“

Boyd mi neuměl odpovědět.

„Anebo ho pohřešovaní zajímali úplně z jiného důvodu?“

Že by?

Otevřela jsem poslední spis a začetla se do novinového výstřižku.

Zaujalo mě tam jedno jméno.

17

Tenhle poslední článek zdobilo autorství Homera Winborna. Nebyl ani dva sloupce dlouhý a týkal se pohřešovaného muže jménem Lonnie Aikman, který zmizel v roce dva tisíce čtyři.

Žena z Mount Pleasant žádá obyvatele Charlestonu o pomoc při hledání syna. Čtyřiatřicetiletý Lonnie Aikman je nezvěstný již dva roky. Moultrie News to sdělila Ruth Aikmanová.

„Prostě zmizel,“ říká paní Aikmanová. „Povídá: ‚Za chvíli jsem zpátky, mami,‘ odešel a už se nikdy nevrátil.“

Policie Lonnieho nenašla, a tak se paní Aikmanová poradila s psychotronikem, který je přesvědčen, že její syn se nalézá v oblasti Charlestonu. Aikmanová tvrdí, že návštěva u psychotronika byla její poslední nadějí.

„Když někoho ztratíte, jste ochotni uvěřit čemukoli, co vám dá naději,“ vysvětluje.

Paní Aikmanová dál hledá svého syna a vyvěšuje plakáty s výzvou, aby se všichni, kdo o jejím synovi něco vědí, obrátili buď přímo na ni nebo na policii, případně kancelář šerifa. Její syn trpí schizofrenií a v době zmizení bral léky. Paní Aikmanová se obává, že byl unesen.

„Bojím se, že je někde držen proti své vůli,“ říká paní Aikmanová.

Lonnie Aikman je sto sedmdesát dva centimetry vysoký a váží sedmdesát dva kilogramy. Má zelené oči a hnědé vlasy. Nosí čapku s emblémem Sršňů.

Tenhle článek vyšel v Moultrie News čtrnáctého března. Cruikshank si zakroužkoval Aikmanův věk, datum jeho zmizení a slovo „schizofrenie“.

Pročetla jsem si pár dalších výstřižků. Byly na nich zakroužkovány podobné informace.

Takže Cruikshank sbíral články o pohřešovaných osobách. A nevypadalo to na vyšetřování, které by si objednal nějaký klient. Ve složkách nebyly žádné šeky. Žádná hlášení. Proč takový zájem?

Ve dvou Cruikshankových spisech byly jen rukou psané poznámky. Jeden byl nadepsán Helms Willie, druhý Montagueová Unique. Podle toho, kde v krabici ležely, se dalo soudit, že je Cruikshank založil nedlouho před svou smrtí. Proč? Kdo jsou Willie Helms a Unique Montagueová?

Nevyznala jsem se v tom, a tak jsem si začala pořizovat seznam. Procházela jsem znovu jednotlivé složky a vytahovala z nich nevyřešené případy pohřešovaných osob.

Ethridge Parker, běloch, 58 let, 170 cm, 61 kg, šedé vlasy, modré oči. Naposledy spatřen v březnu 2002.

Moonová Rosemarie, černoška, 28 let, 160 cm, 48 kg, rezavé vlasy, hnědé oči. Naposledy spatřena v listopadu 2002. Narkomanka, prostitutka.

Watleyová Ruby Anne, černoška, 39 let, 164 cm, 63 kg, černé vlasy po ramena, hnědé oči. Naposledy spatřena v červenci 2003. Narkomanka, prostitutka.

Poe Harmon, běloch, 39 let, 180 cm, 70 kg, hnědé vlasy, hnědé oči. Naposledy spatřen v dubnu 2004. Narkoman.

Snype Daniel, černoch, 27 let, 164 cm, 54 kg, plavé vlasy po ramena, hnědé oči. Naposledy spatřen v červnu 2004. Narkoman, prostitut.

Aikman Lonnie, běloch, 34, 172 cm, 72 kg, zelené oči, hnědé vlasy. Naposledy spatřen na jaře 2004. Schizofrenik.

Případ z Dewees neodpovídal žádnému z těchto profilů. Přidala jsem ho na seznam.

CCC-2006020277, běloch, 35-50 let, 177-184 cm, plavé vlasy. Zlomenina obratle C-6. Vrypy na dvanáctém žebru, dvanáctém hrudním obratli a horním bederním obratli. Pohřben na Dewees.

Winborne napsal ten článek v březnu. Vysvětlovalo by Aikmanovo zmizení Winbornovo chování na Dewees? Myslel si reportér, že narazil na Lonnieho?

Cruikshank si vystřihl Winbornův článek čtrnáctého března nebo pár dní poté. Byl Aikmanův spis poslední, který si založil?

A co ty složky Helmse a Montagueové? Co znamenají ty kódované poznámky?

Pokoušela jsem se najít ve svých zápiscích nějaký smysl, když dorazil Pete.

„Ano, jsem to já, velký posel s pizzou,“ halasil už z předsíně.

Slyšela jsem, jak jeho klíče dopadly na stůl, a pak se Pete objevil ve dveřích. Na sobě měl bavlněné kalhoty a cosi, co nepříjemně připomínalo košili na bowling. Celý úbor doplňovala kšiltovka se znakem basketbalového týmu Sršňů.

Boyd pádil rovnou k velkému poslovi, obkroužil mu kotníky a přitom očichával mastnou krabici v jeho rukou.

„Vzal jsem velkou pro případ, že bys byla doma a měla hlad. Proč si na to nerozsvítíš?“

Byla jsem tak zabraná do svého seznamu, že jsem si ani nevšimla, jak se v pokoji sešeřilo. Moje hodinky ukazovaly osm dvacet.

„Jak to že je tak brzy tma?“

„Blíží se ďábelská bouřka. Na celém ostrově zatloukají okenice. Máme okenice? Zatlučeme je?“

Všimla jsem si Peteovy kšiltovky. „Špatné zprávy, Pete. Sršni se přestěhovali do New Orleansu.“

„Líbí se mi ty barvy.“ Pete sundal čepici a obdivoval logo.

„Purpurová a tyrkysová?“

„Žádná tyrkysová, ty ignorantko. Zelenomodrá. Ty barvy vybral Alexander Julian a celá liga jim je závidí.“

„To je fuk, kdo jim je vybral. Z Charlotte se stejně odstěhovali.“

Pete pohodil kšiltovku na příborník a naklonil hlavu ke složkám, které jsem měla nakupené vedle sebe. „Co to děláš?“

Pošimrání z nižších nervových center. Bacha!

Cože? Bacha na co?

„Pozemní služba volá Tempe.“

Přepojila jsem se zpátky.

„Co to děláš?“ opakoval Pete.

„Procházím Cruikshankovy spisy.“

„A co Cruikshankův počítač? Měla jsi štěstí?“

Bezradně jsem zavrtěla hlavou. „Nemůžu se dostat přes heslo. Kde jsi byl celý den?“

„Polapen v pasti pekelné účtárny. Je to hnědočerné a sluší to účetnímu, co je to?“

Ačkoli jsem věděla, že dělám chybu, rozpřáhla jsem ruce – nevím.

„Dobrman.“

„Hloupý vtip.“

„Ale pravdivý. Ti cifršpioni si účetnictví určitě vybrali jen proto, že nemají dostatečné charisma, aby se mohli stát podnikateli.“

„Ptal ses Herrona na Helene Flynnovou?“

„Dobrák reverend měl pocit, že bychom měli raději začít s účetními knihami.“

Zvedla jsem obočí.

„Nedívej se na mě takhle. Buck si mě najal, abych vystopoval, kam zmizely jeho prachy. A přitom jsem se měl pokusit dozvědět i něco o jeho dceři.“

„Řekl jsi Herronovi, že je Cruikshank mrtvý?“

„Ano.“

„A co on na to?“

„Šok, smutek a srdceryvné přání pokojného odpočinku. Našla jsi v těch spisech něco?“

„Možná.“

Přesunuli jsme se na verandu. Vítr roztáčel větráky na stropě bez pomoci elektrického proudu.

„U na štítku znamená, že případ je uzavřený.“

„Lepší něco než nic.“

„Jo, přesně to jsem říkala Boydovi.“

Boyd nastražil uši. Čumák mu stále spočíval na hraně stolu.

„V posledních Cruikshankových složkách jsou jenom novinové výstřižky o pohřešovaných osobách. Udělala jsem si seznam a snažím se najít nějaký model. Co je tohle?“ ukázala jsem na malé černé kapičky na mém kousku pizzy.

„Sušené hrozinky. A našlas?“

„Od roku dva tisíce dva si Cruikshank založil spisy o dvou ženách a čtyřech mužích, kteří se pohřešují v oblasti Charlestonu. Žádné šeky, žádná hlášení. Taky je tam pár složek, kde jsou jen rukou psané poznámky.“

„Takže si ho nikdo nenajal, aby ty lidi hledal.“

„Podle mě ne.“

Pete o tom chvilku uvažoval. „Může být ten z Dewees jedním z Cruikshankových pohřešovaných?“

„Na nikoho z nich se nehodí.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Jeden černoch, tři běloši. Ve věku od sedmadvaceti do osmapadesáti let. Jeden prostitut. Dva narkomani. Jeden schizofrenik. Dvě černošky – osmadvacet a devětatřicet. Obě prostitutky a narkomanky.“

„Myslíš, že by to mohl být nějaký sériový vrah, co si vybírá kurvičky a feťáky? Lidi na okraji, které nebude nikdo postrádat?“

„Neznám přesné datum Aikmanova zmizení. Ani toho chlapa z Dewees. Ale mezi zmizením Ethridge a Moonové uplynulo osm měsíců, dalších osm pak mezi Moonovou a Watleyovou. Po dalších devíti měsících Poe. Za dva po něm Snype. Jestli je to sériový vrah, má to dost atypický průběh.“

„A nejsou sérioví vrazi obvykle atypičtí?“ Pete si vzal další kousek pizzy.

„Tyhle profily jsou ze všech možných koutů. Muži, ženy, černí, bílí. Věk mezi sedmadvaceti a osmapadesáti.“

„To jako že se neomezuje na puberťáky z ulice? Anebo studentky z koedukovaných škol s pěšinkou uprostřed?“

„Ty jsi machr přes profily?“ Pochopila jsem, že Pete mluví o typech obětí, které si vybírali John Gacy a Ted Bundy.

„Kdepak. Já jsem jen mudrc. A posel s pizzou.“

„Kdo vymyslel ty hrozinky?“ zeptala jsem se.

„Arturo.“

Chvíli jsme poslouchali, jak vlny narážejí na břeh. Ticho jsem prolomila já.

„Ten článek o Lonniem Aikmanovi napsal Homer Winborne. Vyšel v Moultrie News čtrnáctého března. Takže víme, že toho dne byl Cruikshank ještě naživu.“

„Winborne je ten chlápek, co se ti zjevil na vykopávkách?“

Přikývla jsem.

„Volala jsi mu?“

„Zavolám.“

„Už se ti ozval monsieur –“

„Ne.“ Vzala jsem si další kousek, vysbírala hrozinky a odložila je na talíř.

„Gastronomicky jsi trochu zkostnatělá,“ poznamenal Pete.

„Hrozinky a ančovičky mi fakt nejdou dohromady. Vypravuj, jak to dopadlo s Herronem.“

„No, s Herronem jsem se vlastně vůbec nesešel.“

Pete mi popsal svůj den s účetními ze CBM. Nepřeháněl. Znělo to hrozně. Vzpomněla jsem si, co mi říkal Gullet.

„Někdo v šerifově kanceláři taky poznal ten cihlový barák z fotek v Cruikshankově počítači.“

„Vážně?“ S plnou pusou.

„Je to bezplatná klinika, kterou vede CBM.“

„Kde?“

„Nassau Street.“

Pete přestal žvýkat a pak ztěžka polkl. „Tam přece pracovala Helene Flynnová. Tedy aspoň nějakou dobu.“

„Jo, to jsem uhodla. Takže víme, proč Cruikshank ten barák sledoval.“

Pete si otřel ústa, zmačkal ubrousek a hodil ho na talíř. „Gullet se do toho pustí?“

„Případ Dewees, ani případ Cruikshank nejsou na prvním místě šerifova seznamu. Ukázala jsem mu oba zlomené obratle, ale on pořád ještě není přesvědčený, že ty chlapy někdo zabil.“

„Možná bych měl –“

„Gullet si v žádném případě nepřeje, abys kontaktoval někoho z kliniky. Řekl to naprosto jasně.“

„A proč bych ne –“

„Ne.“

„Ale proč ne?“ V Peteově hlase se ozval prudší nádech. Znala jsem ho. Můj odloučený manžel nepatří k mužům, kteří se nechají jen tak něčím zastavit.

„Prosím tě, Pete. Nepodělej mi to u Gulleta. Už takhle nás pouští někam, kde vlastně vůbec nemáme co dělat. Máme Cruikshankovu agendu a počítač. Můžeme hodně ztratit. Nechci to riskovat. Musím Emmě pomoct tyhle případy vyřešit.“

„Ty už jsi udělala všechno, cos mohla. Emma je koronerka. Gullet je její problém.“

Pohled se mi zatoulal do tmy za oknem. Příboj zářil jako stříbrná linka za černými boulemi dun.

Rozhodla jsem se.

„Emma je nemocná.“

„Co jí je?“

Pověděla jsem mu o nehodgkinském lymfomu a nedávné recidivě.

„Je mi to líto, Tempe.“

Pete mě vzal za ruku. Seděli jsme a nemluvili. Venku duněl oceán; znělo to jako ohlušující potlesk.

Myslela jsem na Emmu. Na co myslel Pete? Dobrá otázka. Neměla jsem ponětí, o čem dumá. O Helene Flynnové? O hotovostních tocích u CBM? O Cruikshankově kódu? O zákusku?

Boyd, zmatený z nastalého ticha, mě šťouchl do kolene. Pohladila jsem ho po hlavě a vstala jsem, abych sklidila ze stolu. Změna tématu se zdála být nasnadě.

„Když jsem prohlížela zeminu z toho hrobu na Dewees, našla jsem řasu. Je černá. Vlasy v hrobě byly světlé.“

„Všichni lidi mají černé řasy, ne?“

„Bez řasenky ne.“

„Ty si myslíš, že patří tomu, kdo vykopal hrob?“

„Oba studenti, kteří tam pracovali, jsou plavovlasí.“

„Locardova teorie.“ Pete vykouzlil svůj úsměv mudrce.

„Působivé,“ pochválila jsem ho.

Pete citoval zásadu, která je v kriminalistice dobře známá. Locard tvrdí, že dva objekty, které přijdou do styku, si navzájem něco předají – jeden druhému. Lupič v bance. Odstřelovač v koruně stromu. Vrah kopající v písku. Každý pachatel si odnáší něco z místa činu a něco tam na oplátku zanechává.

„Zavoláš tomu Winbornovi?“ zeptal se Pete.

Koukla jsem na hodinky. Bylo skoro deset.

„Někdy jindy. Ještě si chvíli pohraju s těmi Cruikshankovými spisy.“

„Víš, proč účetní přejde na druhou stranu ulice?“

Aha, Pete má v zásobě fórky o účetních. Jen jsem zvedla oči.

„Protože zrovna udělal uzávěrku.“

Ještě jsem ani nedosedla na gauč, když mě upoutala Peteova kšiltovka. Moje neklidné podvědomí opět zašeptalo. Jo!

Cože? Basketbalová liga? Sršni?

Čapka s emblémem!

Jimmy Ray Teal.

Kdy jsem četla ten článek? Ten den, kdy skončila letní škola. Ani ne před týdnem.

Pete se pohyboval někde po domě. Nejspíš zatloukal okenice.

Zavolala jsem na něj. „Kdy odvážejí smetí?“

„Jak to mám vědět? Proč?“

V pondělí jsem do kontejneru přede dveřmi vyhodila hromadu starého papíru.

„Proč?“ zopakoval Pete.

Popadla jsem baterku a vyrazila ze dveří a po schodech dolů. Vítr už ohýbal palmy. Ve vzduchu byl cítit déšť. Bouřka se blížila.

Odklopila jsem víko kontejneru a vyzvedla modrou plastovou nádobu na papír.

Začala jsem odspodu, vytahovala noviny, prohlížela ve světle baterky jejich data a odmítnuté výtisky přidržovala na zemi chodidlem. Když jsem byla asi tak v polovině, všimla jsem si auta, které se přibližovalo po Ocean Boulevard. Pokračovala jsem v prohrabování hromady novin.

Přední světla se zvětšila.

Mám to! Devatenáctý květen. Bylo to někde vepředu. Poryv větru mi mačkal noviny v rukou.

Auto zpomalilo. Nevěnovala jsem mu pozornost.

Našla jsem obchodní přehled z minulého pátku, potom inzeráty a místní zprávy.

Auto zastavilo přímo naproti „Nekonečnému moři“ a světlo z předních reflektorů směřovalo ke kontejneru.

Zvedla jsem hlavu, ale rozeznala jsem jenom ta světla.

Ryan? V hrudi se mi něco zachvělo.

Auto se nepohnulo, ani nezabočilo k vjezdu.

Zaclonila jsem si oči.

Řidič šlápl na plyn. Pneumatiky odhodily kousky štěrku a auto vystřelilo dopředu.

Něco letělo směrem ke mně.

Upustila jsem noviny a instinktivně zvedla ruce.

18

Cosi tvrdého mě udeřilo do lokte. Celou paží mi projela ostrá bolest. Po ruce mi něco stékalo a ucítila jsem pach piva.

Zdravá ruka s baterkou opsala oblouk. Světlo dopadlo na láhev od piva vzpříčenou o kontejner.

Kdo to hodil?

Pubertáci na divokém výletě?

Jen tak ze srandy?

Anebo to bylo úmyslné? Zamířené přímo na mě?

Noviny z minulého pátku se teď válely rozházené po dvorku a vítr přilepil pár stránek ke kontejneru. Posbírala jsem je a vrátila se do domu. Pete se mezitím přemístil z kuchyně do obýváku a něco si čmáral do bloku. Zvedl hlavu a všiml si, že se držím za paži.

„Uhodil do tebe blesk?“ Aspoň že to nebyl další vtip o účetních.

„Nějakej pitomec vyhodil flašku z okýnka u auta.“

Pete se zamračil. „Je ti něco?“

„Kousek ledu to spraví.“

Úmyslně jsem to zlehčovala, ale uvnitř mne začaly pučet kousavé pochybnosti. Pete si už v neděli ráno všiml podivného vozu u domu. A teď tohle. Pokouší se mi někdo doručit jakýsi vzkaz? Rozjívení puberťáci obvykle nezastavují a neprohlížejí si svůj terč. A nemíří na lidi. Je to projev nelibosti kvůli něčemu, co jsem udělala? Dickie Dupree? Rozhodla jsem se, že si budu víc všímat svého okolí.

Zatímco jsem si ledovala loket, znovu jsem se začetla do článku z pátečního Post and Courier. Pak jsem připsala Jimmieho Raye Teala na svůj seznam.

Teal Jimmie Ray, 47 let. Muž. Naposledy spatřen 8. května při odchodu z bytu na Jackson Street. Bratr. Objednán k lékaři.

V duchu jsem přemýšlela o rasovém původu pana Teala, když mě napadla ještě další věc. Dalším pohřešovaným je syn městského radního Matthew Summerfield. Jenomže tenhle kluk už vůbec nezapadal do modelu ostatních charlestonských nezvěstných. Ale jaký je to vlastně model?

Summerfield Matthew IV., 18 let, běloch. Naposledy spatřen 28. února při odchodu z tržiště ve Starém městě. Narkoman.

Zaposlouchala jsem se do zvuků Peteovy ďábelské bouřky a usnula.

Tu noc se mi zdály zmatené sny. Ryan s miminkem v náručí. Gullet, který na mě cosi volá, a já mu nerozumím. Bezzubý muž, co žebrá s napřaženou kšiltovkou s emblémem Sršňů. Emma, jak na mě mává z temného pokoje. Moje nohy se ne a ne pohnout a ona mi mizí.

Probudilo mě zvonění mobilu. Natáhla jsem se pro něj a loket mě zabolel.

„Tady Gullet.“ V pozadí byly slyšet ještě další hlasy. Telefony. „Máme dalšího.“

Sevřel se mi žaludek.

„Bouře vyplavila sud, jižně od Folly Beach. Pár rybářů do něj nakouklo a našli tělo. Patří to do našeho okresu, takže zavolali k nám. Slečna Rousseauova je opět indisponovaná, říkala, že vás mám zapojit. Tak to vypadá, že se nám tu de facto stáváte koronerkou, madam.“

V sedm ráno neměla madam na jazyku žádnou břitkou odpověď. „Kam mám jet?“ zeptala jsem se a rukou šátrala po peru a papíře.

„Nemám čas vás někde hledat, až se ztratíte. Za půl hodiny se sejdeme v márnici.“

„Nač ten spěch?“ Naježeně. Ale Gullet má pravdu. S hledáním toho místa bych měla asi opravdu problémy.

„Blíží se příliv.“

Hupsla jsem do džín a trička, stáhla si vlasy, naplácala na oči trochu řasenky a pospíchala po schodech dolů. Pete byl pryč, nejspíš se opakovaně podrobuje účetnímu mučení.

Boyd a Birdie byli v kuchyni a měřili si jeden druhého nad převrženou miskou s cereáliemi.

Birdie zmizel, jak jsem se objevila. Boyd si sedl. Z vousů mu ještě kapalo mléko.

„A mám tě, psisko.“

Položila jsem misku do dřezu, nalila jsem si kávu a prozkoumala svůj loket. Přes noc se na něm objevila modřina, která se patrně bude ještě dál zvětšovat. A zabarvovat.

Když jsem brala vodítko, Boyda popadl amok. Doběhla jsem s ním k obrubníku. Dvorek byl plný palmových listů a smetí.

Boyd občůral kontejner, poštovní schránku a spadané větve a vydal se po ulici směrem od domu. Vtáhla jsem ho zpátky dovnitř. Nevěřícně zamrskal obočím. Zcvokla ses?

„To máš za ty vločky, kamaráde.“

Obočí se mu začalo zběsile třepotat.

Zhltla jsem müsli tyčinku a vyrazila směrem k lékařské fakultě. Šerif už čekal před dveřmi márnice.

Gullet to vzal po spojce přes Ashley a pak vyrazil na jih. Netrvalo dlouho a objevily se směrovky na Folly Beach.

Během jízdy se se mnou podělil o to, co už věděl. Nebylo toho o moc víc, než co mi sdělil do telefonu. Rybáři. Sud. Tělo.

Ptala jsem se, proč si koronerka vyžádala mou přítomnost. Gullet se domníval, že mrtvola už nebude držet pohromadě.

Dívala jsem se ven z okénka, kde se mi domy, stromy a elektrické sloupy slévaly v rozmlženou skvrnu. Gullet v hovoru nepokračoval. Všimla jsem si, že se pokradmu pořád dívá na můj loket.

Vzpomněla jsem si na to auto v neděli ráno. Na láhev včera v noci. A co? Jestli se mě někdo rozhodl otravovat, pak by to měl šerif vědět. Vyklopila jsem, co se stalo.

„Vy jste tu vyvolala nějaké rozmíšky?“ zeptal se Gullet svým obvyklým, bezvýrazným tónem.

„Nakrkla jsem reportéra jménem Homer Winborne.“

„Winborne je neškodný.“

„A co stavitel jménem Richard Dupree?“

„Překvapuje mě, že starého Dicka ještě nezlanařilo ministerstvo zahraničí. Je to rozený diplomat.“

„A je taky neškodný?“

Gullet zaváhal. „Většinou.“

Většinou? Nechala jsem to být.

Čtvrt hodiny poté, co jsme přejeli řeku Ashley, to Gullet stočil na menší silnici v mokřině. Po obou stranách se z třpytivé hnědé půdy klenuly okrasné trávy a spolu se sítinou se natahovaly vzhůru k modré obloze bez poskvrnky. Stočila jsem okénko a vdechla prastarou vůni růstu a rozkladu. Ustřice. Krabi. Milion bezobratlých starších než sám čas.

Vzpružilo mě to a já dala zelenou dalšímu rozhovoru.

„Víte, že Jižní Karolína má větší rozlohu mokřin než kterýkoli jiný stát u pobřeží Atlantiku?“

Gullet se na mě podíval a pak stočil zrak zpátky na silnici.

„Hoši z laborky už dodělali Pinckneyovu peněženku.“

„Našli tam něco kromě řidičáku?“

„Nic moc. Hromádku kuponů na extra jídlo zdarma, slevovou kartu ze samoobsluhy, los, čtyřiašedesát babek a kondom velikosti XL.“

„Pinckney byl optimista.“

„V mnoha ohledech.“

Po zbytek cesty jsem pozorovala volavky; jejich těla se bělala v rozčeřené zelené trávě a dlouhé, hubené nohy se zvedaly z bahnitých nánosů.

Když Gullet zastavil, měla jsem velice vágní představu, kde se nacházíme. Před námi byly dvě boudy zastíněné obrovitou cesmínou. Za chatami vybíhalo dřevěné molo nad hladinu, kterou jsem odhadovala buď na řeku Stono nebo chapadlo zátoky Atlantiku.

Stály tu dva vozy. Cruiser s blikajícím majáčkem a prskající vysílačkou a malá černá dodávka.

Když jsem s Gulletem vylezli z exploreru, k obloze se s křikem a štěbetáním vznesli černí ptáci s červenými křídly. Od policejního auta se oddělila uniforma a přišla nás pozdravit. Poznala jsem ten orlí nos a nažehlené puky. Zástupce H. Tybee.

„Šerife. Madam.“ Tybee dvakrát zasalutoval. „Oběť našel jistý Oswald Moultrie, když ráno kontroloval kbelíky na kraby. Bydlí támdle.“ Tybee kývl bradou směrem k první boudě.

„Myslel si, že narazil na ztracený Černovousův poklad?“ Gullet upíral zrak za Tybeeho, směrem k molu.

„To nevím, pane.“ Smysl pro humor nebyl jeho silnou stránkou. „Podle vašich rozkazů jsme zajistili okolí a vše nechali tak, jak jsme to našli.“

„Máte výpovědi?“

„Ano, pane.“

„Kdo bydlí v té druhé boudě?“

„Ta s červenou markýzou patří bratru pana Moultrieho, Lelandovi.“

Následovala jsem Gulleta kolem Tybeeho směrem k vodě. Viděla jsem, že je to maličká zátoka, místy tak úzká, že se tam vedle sebe stěží vejdou dvě loďky. Byl odliv a molo čnělo vysoko nad hladinou. Vratká dřevěná lávka mi připomněla volavky, jak se na dlouhých, hubených nožkách zvedají z bahna.

Pod Lelandovou markýzou seděli dva muži a kouřili. Vypadali jako klony. Černoši. Šlachovití. Šedé umělohmotné brýle. Bratři Moultrieové.

Lee Ann Millerová stála s šerifovým zástupcem na bližším konci mola. Gullet a já jsme se k nim přidali. Pozdravili jsme se. Zástupce se jmenoval Zamzow. Zdálo se, že bude každou chvíli zvracet.

Když jsem docházela k molu, do nosu mě udeřil ostrý, odporný pach mísící se s vůní soli a rozkládající se vegetace. Za mnou pokračovala konverzace. Dohady o tom, jak se sud dostal až do zátoky. Návrhy, jak ho nejlépe vylovit.

Přestala jsem vnímat hlasy a soustředila jsem se.

Molo bylo vybavené dřevěnou plošinou pro vážení a vyvržení ryb. Mouchy tu měly bohatou hostinu. Na jedné straně plošiny ležely dva zrezlé kbelíky na chytání krabů. Vedle stála opřená sekyra s dlouhou rukojetí.

Pohlédla jsem dolů.

Voda byla tmavě zelená, bahno černé a slizké. Maličcí krabi si to štrádovali sem a tam, pohybovali se do stran a oháněli se klepety jako gladiátoři svými štíty. Tu a tam jsem rozeznala ptačí stopy se třemi špičkami.

Sud byl pořád ještě zpola ve vodě; mrtvá věc vyvržená bouří na pláž. Směrem k němu i od něj vedly otisky vysokých bot. Okolní bahno bylo rozvířené úsilím bratří Moultrieových vytáhnout kořist nahoru do svahu.

Kolem sudu byl omotaný řetěz. Některé články byly zkorodované, ale většina vypadala docela pevně. Všimla jsem si, že na sudu i na řetězu jsou zářezy.

Víko sudu leželo v bahně, vnitřní stranou nahoru. Na boku bylo hluboce prohnuté.

Uvnitř sudu jsem spatřila pokožku hlavy bez vlasů a obličej, který byl v té špinavé hnědé vodě hrozivě bledý.

Byla jsem připravená.

„Vypadá to jako starý sud od oleje,“ řekla jsem a přidala se k ostatním.

„Rezavý jako hřebík od rakve,“ prohlásila Millerová. „Jestli tam byl nějaký nápis nebo značka, tak už nejspíš dávno zmizely.“

„Ten sud je možná starý, ale řetěz určitě ne. Udělejte pár detailních snímků a zabalte tu sekeru. Asi přeťali článek řetězu a pak tupým koncem urazili víko.“

„Leland tvrdí, že se to otevřelo samo,“ zapojil se do hovoru zástupce Zamzow.

„Dobře,“ odtušila jsem.

„Jak chcete vytáhnout tělo?“ zeptala se Millerová. „Myslím, že bychom to měli vzít vcelku, jak to leží a běží.“

„Každopádně,“ souhlasila jsem. „Nevíme, co v tom sudu je.“

Millerová mi věnovala jeden ze svých nekonečně širokých úsměvů. „Když jsem slyšela slovo ‚sud‘, tak jsem vytáhla tu smradlavou dodávku a kilometr igelitové fólie. Pár takových macků jsem už v životě z vody vytáhla.“

Gullet se obrátil na Zamzowa: „Zajeďte s vozem až sem.“

Muž odkvačil.

Gullet se otočil k Millerové. „Máte řetězy?“

„Lano.“

„Rybářské boty?“

Millerová odpověděla rozhodným, ne příliš nadšeným přikývnutím.

„Omotáme tu věcičku provazem, vytáhneme na břeh a pak naložíme na vozík.“

Millerová se podívala směrem k zátoce. „Můžou tam být hadi.“

„Ploskolebec, možná i nějaký vodomilný chřestýš.“ V Gulletově hlase nebylo ani stopy po soucitu.

Millerová došla k dodávce a vrátila se s vysokými holínkami a dvěma smotanými žlutými polypropylenovými lany. Hodila je na zem a začala fotografovat místo nálezu.

Zamzow signalizoval rukama a Tybee zaparkoval auto. Zamzow přivázal obě lana k nárazníku a druhé konce dotáhl na konec mola.

Tybee zůstal za volantem. Millerová a Zamzow došli ke mně a Gulletovi. Ani jeden se nenatáhl pro holínky.

„Já nejsem žádná vodní víla,“ prohlásila Millerová.

„Já jsem neplavec.“ Zamzowova tvář se zbarvila do zelena jako Monetova krajinka.

Bratři Moultrieovi nás pozorovali ze svých zahradních židliček.

Dělal se pěkný pařák. Blížil se příliv. Na sluncem vysušených rybích vnitřnostech divoce stepovaly mouchy.

Popadla jsem holínky, skopla tenisky, zanořila chodidla do gumových bot a zapnula si popruhy přes ramena. Pak jsem se zhluboka nadechla, lehla si na břicho a spustila se dolů. Millerová mi hodila rukavice a já si je strčila do podpaží.

Bahno bylo kluzké, ale pevné. Opatrně jsem našlapovala a blížila se k sudu; krabi mi uskakovali z cesty.

Navlékla jsem si rukavice, popadla víko a vrátila ho na původní místo. Obrátil se mi žaludek. Takhle blízko mi z toho smradu bylo na zvracení. Párkrát jsem do víka udeřila kamenem, natáhla si rukavice a ukázala na lano.

Zamzow mi hodil první konec. Zavázala jsem smyčku, navlékla ji přes neponořený konec sudu, posunula asi půl metru dolů a utáhla.

Opřela jsem se o sud a tápala směrem k potopenému konci. Pod rukama se mi odlupovaly kousky rzi a padaly do bahna.

Než jsem vkročila do vody, zarazila jsem se a provedla rychlý průzkum. Žádné stočené tělo v dohledu.

Hluboký nádech. Jdeme na to.

Břeh se svažoval prudčeji, než jsem čekala. Jeden krok a holeně jsem měla ve vodě. Druhý krok a měla jsem vodu po kolena.

Sunula jsem se dopředu a obešla sud. Vodu jsem měla už po pás a nohy ztracené v temném šeru.

Mávla jsem na Zamzowa, aby mi hodil druhé lano. Vytvořila jsem další laso, uzel umístila nahoru na víko, zhluboka jsem se nadechla a dřepla si.

Voda mě zastudila v obličeji. Se zavřenýma očima jsem se pokoušela natáhnout smyčku na ponořený konec sudu. Znovu a znovu mi vyklouzávala. Znovu a znovu jsem se potápěla, bojovala, zarývala prsty do bahna a cpala lano mezi sud a dno. Pohmožděná ruka mě z toho nakonec rozbolela.

Když jsem se počtvrté vynořila, Gullet zařval: „Ani hnout!“

Odhrnula jsem si mokré vlasy z obličeje a zvedla oči. Gullet zíral na druhý břeh.

„Co se děje?“ funěla jsem.

„Nehýbejte se.“ Hlas měl tentokrát hodně hluboký.

Neposlechla jsem; otočila jsem se a sledovala směr Gulletova pohledu.

Srdce mi vyletělo až do krku.

19

Aligátor. Metr osmdesát, možná dva metry. Rozeznávala jsem šupiny pokryté bahnem, žlutobílé hrdlo, špičaté zuby vyčnívající ze silných čelistí.

Čelistí, které byly namířené přímo proti mně.

Zatímco jsem ho pozorovala, aligátor se svezl ze břehu a zmizel pod hladinou.

S bušícím srdcem jsem zabrala nohama a brodila se z vody ven.

Gullet seskočil z mola a sklouzl po bahnitém dnu. Jednou rukou se přidržel sudu a druhou natáhl ke mně. Chytila jsem se ho a vší silou se přitáhla. Pomláceným loktem mi projela bolest.

Bahno bylo kluzké jako olej a moje ruka vyklouzla z Gulletova sevření. Padla jsem naznak a špinavá voda se nade mnou zavřela. Holínky se naplnily vodou a ztěžkly.

Tělo dostalo dávku adrenalinu. Pohnula jsem ramenem, překulila se a šátrala kolem sebe, uzavřená v temnotě.

Kde je ten sud?

Proboha, kde je ten aligátor?

Zoufale jsem kopala nohama jako žába a nakonec rukou nahmatala břeh. Zabořila jsem obě nohy a vynořila se nad hladinu. Gullet hvízdl a ukázal na lano, které hodil do vody.

Millerová křičela: „Dělejte, děvenko. Rychle!“

Jeden z bratrů Moultrieových stál vedle Millerové. Něco svíral v ruce. On a Zamzow hleděli kamsi nalevo ode mě.

Kvůli nacucaným holínkám se z každého pohybu stával boj; včerejší noční můra v reálném čase. S napjatými svaly jsem se plahočila k lanu a velmi dobře si uvědomovala přítomnost plaza za sebou.

Je vážně za mnou?

Nalevo ode mě cosi zašplouchalo. Připravila jsem se na dotyk zubů na svém těle.

„Zaberte!“ křičela Millerová.

Dosáhla jsem na lano, jedno koleno jsem zaklínila o břeh, zatáhla a vymrštila se nahoru. Ucítila jsem Gulletovy ruce. Ucítila jsem pevnou zem.

Ještě chvíli jsem zůstala stát v předklonu, nohy rozklepané, a špinavá voda se valila z holínek. Když jsem zvedla hlavu, Millerová vztyčila oba palce a usmála se.

„Netušila jsem, že aligátoři mají rádi slanou vodu,“ funěla jsem.

„Tendle není vybírávej.“ Jeden z bratrů Moultrieových se zaculil, sáhl do koše s návnadou, vytáhl kuřecí krk a hodil ho proti proudu.

Aligátor plaval k drůbeži a na hladině za ním se čeřilo obrácené V.

Dvacet minut jsme čekali na molu, popíjeli kávu a pozorovali aligátora, který bez hnutí číhal v zátoce asi deset metrů od nás a z vody mu čouhal jen kousek páteře a špička čenichu. Nebylo jasné, zda to zvíře civí přímo na nás, brání svou večeři, anebo dřímá.

„Větší odliv už nebude.“ Gullet přešlápl v bahně. „Kdo si to chce rozdat s Ramonem?“

Aligátorovo jméno nám prozradil Oswald Moultrie. A taky dodal, že je to stálý obyvatel zátoky.

„Klidně já. Stejně jsem už mokrá.“ Mokrá nebylo to pravé slovo. Bahno pokrývalo každičký centimetr mého těla.

„Nemusíte nám tu dokazovat, že se nebojíte aligátorů,“ řekla Millerová.

„Ale já se jich vážně nebojím,“ odpověděla jsem. A byla to pravda. Bojím se hadů. To jsem si nechala pro sebe.

„Teď už máme bouchačku.“ Zamzow zamával remingtonkou, kterou vytáhl z kufru policejního vozu. „Jestli se ta potvora pohne směrem sem, zaparkuju jí kulku přímo do mozku.“

„Není potřeba ho zabíjet,“ opáčil Gullet. „Stačí střelit před něj a on se otočí.“

Podala jsem Millerové polystyrénový kelímek. „Řekněte Moultrieovi, aby si připravil krmení.“

Stejně jako předtím jsem seskočila z mola, přebrodila se bahnem a obešla sud směrem do zátoky.

Šerif měl pravdu. Začínal příliv. Voda stoupla skoro téměř pod okraj sudu.

Tentokrát jsme měli plán. Já se potopím a nacpu laso pod spodní okraj sudu. Až to bude hotové, podržím vršek a Gullet se Zamzowem zatáhnou za další dvě lana připevněná ke spodní straně.

Plán fungoval, i když ne bez potíží. Na třetí pokus se druhé lano ovinulo kolem sudu. S funěním a supěním jsem utáhla obě smyčky a ještě jednou je zkontrolovala. Vypadalo to vcelku bezpečně.

Mávla jsem na Gulleta. Gullet mávl na Millerovou. Millerová zavolala na Tybeeho. Motor policejního auta za molem se roztočil.

Lana se pomalu napínala. Sud se zakymácel a pak dosedl zpátky na místo.

Gullet mávl. Millerová zavolala. Motor se znovu rozběhl. Zadržela jsem dech, zkroutila se jako chytač v baseballu a rameny se opřela o dno sudu. Ani se nepohnul.

Pálilo mě na plicích, ale zatlačila jsem znovu a ucítila pohyb.

Se šploucháním a škrabáním se sud vyvalil z vody do bahna.

Gullet a já jsme strkali, Zamzow nás naváděl, sud se sunul nahoru na břeh a špinavá voda vytékala z děr po stranách.

Milion let trvalo, než jsme překonali hranici přílivu. Další milion a posunuli jsme se z bahna na pevnou zem. Když jsme konečně zdolali břeh, Millerová už tam na nás čekala s foťákem a ručním vozíkem.

Leland Moultrie beze slova ukázal na kohoutek vedle svojí verandy. Poděkovala jsem mu, odebrala se ke stavení, zula holínky, předklonila se a pustila si vodu na obličej a vlasy. Oswald Moultrie se vynořil z domu a podal mi ručník. Skoro jsem ho objala.

Když jsem se vrátila z lázní, Millerová pořád ještě fotila. Pozorovala jsem, jak ze sudu vytéká tekutina, a přemýšlela o člověku, který je uvnitř. Muž, nebo žena? Je mrtvý už dlouho? Týdny? Měsíce? Roky? Je tělo nafouklé a bezbarvé po dlouhém pobytu v moři? Dostali se skrz trhliny v kovu dovnitř mrchožrouti – plazi, ryby nebo krabi – a zbavili kosti masa?

Jestliže nebude možné provést pitvu, požádá mě Emma, abych prohlédla kosti?

Líbily se královně nevkusné kloboučky?

Náhlá myšlenka. Může být to tělo v sudu jedním z Cruikshankových pohřešovaných?

Strašná myšlenka. Může to být Helene Flynnová?

Z nějakého skrytého bidýlka se ozval chřástal. Jeho chřestění mě vrátilo zpátky do přítomnosti.

Millerová zajížděla vozíkem k sudu. Gullet zatlačil, nadzvedl jednu stranu a vidlice vozíku zajela pod dno. Tybee a Zamzow sud přidržovali a Millerová odvezla celý náklad k dodávce.

A bylo to. Svůj díl práce jsem odvedla. Millerová a zástupci šerifa už ten zatracený barel naloží sami.

Čistí, suší zástupci.

Opřela jsem se o Tybeeho auto a zavazovala si tkaničky u tenisek. Pak jsem došla ke Gulletově exploreru, vytáhla svou tašku a hřebenem si rozčesala vlasy.

Zachytila jsem svůj obraz ve zpětném zrcátku. Ta řasenka nebyl dobrý nápad.

Tybee a Zamzow se ještě zdrželi, aby natočili video, prošli celou oblast a pokračovali ve výslechu bratří Moultrieových. Gullet a já jsme jeli za Millerovou do márnice lékařské fakulty, od sedadel exploreru nás oddělovala igelitová fólie.

Zatímco jsem se sprchovala a převlékala do nemocničního mundúru, Millerová vyložila sud. Čtvrt hodiny po příjezdu jsem se s ní znovu sešla na příjmu, hned za kovovými posuvnými dveřmi.

„Kde je Gullet?“ zeptala jsem se.

„Volali ho.“

„Z módního salonu?“

Millerová se zasmála. „Možná. Šerif si potrpí na to, jak vypadá, a to určitě neznamená mít bahno až po bradu. Ale mám podezření, že si odskočil vypulírovat to svoje SUV. Máte mu dát vědět, co zjistíme.“

„Volala jste Emmě?“

Millerová přikývla. „Koronerka říká, abysme to otevřely. Pak rozhodnu já – buď to padne na vás, nebo na některého našeho patologa.“

„Budete si u toho?“

„To si nenechám ujít.“

Millerová zapsala číslo případu a připravila si identifikační štítek: CGC-2006020299. Podržela jsem ho a ona zblízka vyfotografovala sud a řetěz.

„Ten řetěz je v dobrým stavu.“ Millerová mžourala do hledáčku. „Sud je prorezlá putýnka.“

„Klidně můžou být vyrobené z různých kovů.“

„Anebo to může být nový řetěz omotaný kolem starýho sudu.“

Na betonu se tvořila louže a nesla s sebou pach rozkladu. Když Millerová dofotografovala, společně jsme prohlédly vnější stranu sudu. Jak předpokládala, veškeré nápisy a značky byly dávno pryč.

„Pětapadesátigalonové sudy asi vyrábí spousta firem,“ poznamenala jsem věcně.

„Desítky,“ souhlasila Millerová.

Udělala polaroidem ještě pár záložních fotek a zmizela. Za chvíli se vrátila s páčidlem a motorovou pilou.

„Tak, zlatíčko, jak se do toho dáme?“

„Nevidím důvod, proč bychom to víko prostě nemohli jen tak vyrazit,“ odpověděla jsem.

„Taky si myslím.“ Millerová si natáhla velké kožené rukavice, popadla páčidlo a pokusila se nadzvednout víko. Zůstalo uvnitř.

„Pořádně jste ho tam zabušila,“ podotkla Millerová.

„Jo, byla jsem trošku pod vlivem adrenalinu.“

Millerová zvětšila otvor, znovu zarazila páčidlo dovnitř a na druhé straně do něj vší silou udeřila. Polovina víka vyskočila a k zemi se snesl vodotrysk rezavých částeček. Millerová vsunula prsty dovnitř, několikrát víkem škubla a pak trhla směrem nahoru. Kovový kruh jí zůstal v rukou.

Ze sudu se vyvalil starý, vlhký zápach. Shnilé mořské řasy. Stojatá slaná voda. A ještě něco. Pach smrti.

Millerová odložila víko na podlahu, vzala si baterku a obě jsme se naklonily.

Uvnitř byl člověk. Ale nevypadal tak. Byla to groteskní reprodukce ve voskově bílé barvě. Ta postava seděla v předklonu, hlavu mezi koleny.

Millerová popotáhla nosem. „Z tohohle se možná vykroutíte, paní doktorko.“

Nebyla jsem si tak jistá. Ve vlhkém prostředí se v důsledku hydrogenace a hydrolýzy tělesného tuku vytvoří látka obsahující mastné kyseliny a glycerol. Tahle mastnota připomínající vosk je známá jako adipocire, aneb mrtvolný vosk.

Jakmile se mrtvolný vosk vytvoří, vydrží poměrně dlouho a zformuje jakousi schránku pro tukové tkáně. Viděla jsem už mrtvoly, u nichž adipocire zakonzervoval rysy obličeje, ačkoli jinak se tělo v důsledku rozkladu proměnilo v břečku.

„To tělo tam dali nohama napřed a teprve pak ho ohnuli,“ konstatovala Millerová.

„Anebo oběť mohli donutit vlézt dovnitř a sednout si na bobek,“ opáčila jsem.

„Nahou.“

„Je tak maličká.“ Mluvila jsem bez přemýšlení, pohlcená obvyklou směsicí smutku a zlosti.

„Žena?“ Napjatě. Millerová v tom jela se mnou.

„Zatím bych raději nespekulovala.“

Stejně jsem to už věděla. Viděla jsem až příliš mnoho zřízených manželek, studentek, nevlastních dcer, servírek a prostitutek. Ženský rod je ten slabší, ten, který dostává rány.

„Hodně písku,“ řekla jsem a snažila se zacílit svůj vztek jinam. „Nejspíš s ním chtěli zatížit sud.“

„Kameny by byly lepší,“ poznamenala Millerová. „Stačí jedna rána od lodního šroubu, jedno prorezlé místo a písek se vysype. Možná právě proto se ta věc odlehčila a vyplula na hladinu.“

„Dáme ji na stůl,“ řekla jsem.

Společně jsme snížily vozík, aby ležel souběžně s podlahou; dělaly jsme to opatrně, jako kdybychom se bály, že rozkýveme svého pasažéra. Zbytečné. Bylo mu to jedno.

Millerová si nasadila ochranné brýle, zapnula motorovou pilu, po obou stranách rozřízla sud po délce od kraje ke kraji a odstranila část, která byla přímo nad tělem.

Tělo leželo na zádech ve spodní polovině sudu. Hlava byla nacpaná mezi pevně svázanýma nohama. Všimla jsem si, že na kolenou a holeních, kde se tkáň odírala o vnitřní stěnu sudu, je vrstva mrtvolného vosku porušená.

Už když jsem se sprchovala a převlékala, Millerová opatřila pojízdné lehátko a rozprostřela na něj igelitovou fólií. Teď s ním zajela na místo a sundala si brýle a kožené rukavice. Společně jsme posunuly polohovatelnou část až k podlaze, těsně vedle sudu. Když jsme si navlékly chirurgické rukavice, já uchopila hlavu a Millerová zadek.

„Připravená?“ Napjatě.

Přikývla jsem.

Zkusmo jsme jenom lehce nadzvedly tělo. Mýdlovité maso drželo pohromadě.

„Je to dobrý,“ řekla jsem.

O další kousíček nahoru, ještě jednou; při každém náznaku odporu jsme jemně škubly. Sud pomalu propouštěl svého vězně. Na chvíli jsme přestaly a nechaly odkapat smrdutou tekutinu. Kývla jsem. Udělaly jsme krok stranou, položily tělo a zvedly desku. Já obešla vozík.

Ačkoli tělo bylo až groteskně pokřivené a vlasy i kůže byly pryč, genitálie mi prozradily, že obětí byla skutečně žena. Po tak dlouhé době strávené v sudu byla skrčená do polohy lidského plodu.

Bylo to šílené, ale jako by se ta žena skrývala před potupou nepřirozené smrti. Přede mnou. Před Millerovou. Před celou armádou lidí, která se tu shromáždí, aby zrekonstruovala hrůzy jejích posledních chvil, aby rozpoznala detaily zkázy, již způsobilo vodní vězení.

Část mé bytosti toužila tu ženu schovat, ochránit ji před postavami v pláštích, ostrým světlem, žárovkami baterek, lesklými nástroji. Ale ta racionální část věděla, že by jí to nebylo k ničemu. Stejně jako muž z Dewees a muž z lesa potřebuje i žena ze sudu své jméno.

Přísahala jsem, že jí ho dám. Že zjistím totožnost, která ji spojí s živými. Že prolomím anonymitu, kvůli níž ji nikdo nemůže oplakávat, ani se dozvědět o jejím utrpení.

Společně s Millerovou jsme převrátily ženu z boku na záda. Počkala jsem, až Millerová pořídí fotografie. Potom jsme se mírným tlakem pokusily pohnout pevně sevřenýma rukama.

„Chudinka malá, je zkroucená jako nějaký betonový hadí muž,“ poznamenala Millerová. „Musíme pořádně zabrat.“

Zatlačily jsme silněji. Jedna po druhé paže povolily a my je položily podél ženina těla.

Přesunuly jsme se k nohám. Zatímco Millerová tlačila na pravé koleno, já tahala za kotník. Napětí povolilo.

Jakmile jsme narovnaly ženě nohu, cosi jí sklouzlo z břicha a zůstalo ležet vedle kyčle.

Hup.

Millerová nahlas řekla to, co jsem si já jen myslela.

„Krucinál, co to je?“

20

„Položíme tu druhou nohu,“ navrhla jsem.

Millerová se chopila kolene. Já kotníku. Společně jsme odblokovaly a natáhly končetinu.

Tam, kde má být břicho, zela propast naplněná kaší, z níž vycházel takový zápach, že by dokázal vylidnit celé vesnice.

Dýchala jsem ústy a obešla stůl.

Ta hromádka byla stejně mastně bílá jako tělo ženy, ale pokrytá hedvábnými hnědými chloupky.

Prohlédla jsem té ženě stehna. Hnědé chlupy se na nich také zachytily.

Zkusila jsem do té hroudy šťouchnout. Byla pevná a zatím držela pohromadě, ale mohla se kdykoli rozpadnout jako přezrálé ovoce.

Anebo maso.

Najednou mi to došlo.

Konečkem prstu jsem setřela několik chlupů a prohlédla si je.

Srst.

Millerová mě pozorovala, jak do té hroudy strkám a vytahuji z ní šlachovitou končetinu. A další.

Millerová vytřeštila oči. Beze slova našla zadní nohy a společně jsme toho tvorečka roztáhli. Bez chlupů, nafouklý, marinovaný v tekutině rozkladu. Živočišný druh se určit nedal.

„Punťa, Micka nebo Ušáček?“ zeptala se mě Millerová.

„Králík to není. Obličejová část je plochá a přední i zadní nohy jsou stejně dlouhé.“ Prozkoumala jsem spodní oblasti a vytáhla dlouhý, tenký ocas. „Koukneme na zuby.“

Já držela hlavu a Millerová rozevřela čelisti.

„Je to kočka,“ prohlásila jsem.

Představila jsem si Birdieho a stále se dívala na ženu, kterou nacpali do sudu společně s domácím zvířátkem. Jako odpadky.

Přemohla jsem naléhavé nutkání udeřit pěstí do nerezové oceli. Zavřela jsem oči.

Soustřeď se, Brennanová. Pohneš s tím, jenom když se soustředíš.

„Zjistíme, kdo to je,“ řekla jsem.

Millerová odvezla lehátko nahoru na rampu a zajela do budovy nemocnice. Já šla za ní a obě jsme vystoupaly k pitevně. Jako první jsem zkontrolovala prsty, abych zjistila, zda se nám podaří sejmout otisky, anebo aspoň jejich části. Ani náhodou.

Millerová zavolala technikovi a požádala o rentgen. Zatímco bylo tělo pryč, vyplňovaly jsme formuláře. Ani jedna z nás nemluvila.

Když dorazily rentgenové snímky, Millerová je šoupla na světelnou prohlížečku namontovanou na zdi. Zatímco s pomocí technika přemísťovala ženino tělo na pitevní stůl, já prohlížela šedé a bílé tvary jejího nitra.

Mozek i vnitřní orgány byly na kaši. Z očí také žádnou nitrooční tekutinu nedostaneme. Tenhle případ bude jen a jen o kostech. Moje práce.

Soustředila jsem se tedy na kosti. Neregistrovala jsem žádné zřetelné zlomeniny ani anomálie. Žádné chirurgické implantáty, žádné hřeby ani destičky. Žádné cizí předměty. Žádné kulky. Žádné stopy po kovu.

Žádné zuby ani protézy.

„Bernieho Grimese potřebovat nebudeme,“ poznamenala jsem. „Je bezzubá.“

„Důchodkyně?“ ptala se Millerová.

„Střední věk. Ne, není moc stará,“ řekla jsem, ale mou pozornost přitahovalo jedno místo na posledních dvou snímcích.

Millerová si stoupla vedle mě.

„Zlatá hvězda za pečlivost, Kyle,“ pochválila přes rameno technika, který pořídil rentgenové snímky. „To kotě jsi vzal z bezva úhlu.“

„Nebyl jsem si jistý –“

Skočila jsem Kyleovi do řeči: „Podívejte se na tohle.“ Ukázala jsem na bílou tečku velikosti malého rýžového zrnka, která se nacházela přesně uprostřed pod krkem.

„Kde se to tam vzalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je to na obou snímcích.“

Ještě jednou jsem zkontrolovala kočičí rentgeny, vzala skalpel, vrátila se k vozíku a provedla řez. Po třiceti vteřinách hledání jsem našla maličký váleček. Natáhla jsem otevřenou dlaň k Millerové a pečlivému Kyleovi.

„Určitě mi povíte, co to je,“ řekla Millerová.

„Je to identifikační čip pro domácí zvířata.“

Millerová na mě koukala, jako kdybych právě prohlásila, že je to hadí robot navržený pro pohyb v kosmickém prostoru.

„To zařízení obsahuje miniaturní cívku a paměťový obvod zalitý v biokompatibilním skle. Implantuje se pomocí injekční stříkačky, těsně pod kůži mezi lopatkami.“

„A kdo ho implantuje. Agenti z Matrixu?“

„Veterináři. Celý zákrok netrvá ani minutu. I můj kocour takový má a ani o tom neví.“

„Jak to funguje?“ Millerová se zatvářila hodně skepticky.

„Paměťový obvod v čipu obsahuje jedinečné, předem naprogramované identifikační číslo, které se dá přečíst čtečkou. Čtečka vyšle slabý radiový signál k cívce, a ta odešle kopii identifikačního čísla na čtečku. Číslo se pak porovná s centrální databází, kde se uchovávají záznamy o majitelích domácích zvířat.“

„Takže když Micka vezme roha, panička ji dostane zpátky.“

„Pokud má Micka to štěstí, že ji někdo odchytí a přečte si čip.“

„Není to ironie? Je snazší vystopovat kočku než lidskou bytost. Jakou má ta věcička životnost?“

„Teoreticky vzato může takový čip fungovat pětasedmdesát let.“

„A kde se to dá sehnat?“ Začínalo se jí vyjasňovat.

„U veterináře. V útulku. Ve spolku na ochranu zvířat. Je to vcelku běžná záležitost.“

„Takže ten mizernej hajzl tady možná nechal prvotřídní stopu.“

Přikývla jsem. „Aspoň pokud jde o totožnost oběti.“

Millerová vytáhla sáček a uložila do něj kapsli. Obrátila se na Kylea.

„Najdi veterináře, který to umí přečíst.“

Kyle zmizel, aby spustil telefonické pátrání, a já s Millerovou jsme se vrátily k prohlídce těla.

„Myslíte, že je to běloška?“ zeptala se mě Millerová s pohledem upřeným na to, co zbylo z ženina obličeje.

„Kraniální snímky naznačují euroasijskou lebku a obličejové rysy.“

„Podle čeho poznáte, že je středního věku?“

„Mírná artritida. Kost se maličko štěpí v místě, kde jsou žebra napojena na hrudní kost. Myslíte, že byste dokázala vyjmout stydkou sponu?“

„Když mi řeknete, jak.“ Millerová odešla hledat pilku.

Já jsem ženě podložila vzadu krk gumovou opěrkou. O tom, jak vypadala živá, se podle současného stavu obličeje dalo jen spekulovat. Oční víčka byla pryč, důlky byly naplněné stejným voskovým materiálem, který ulpíval na kostech. Žádné řasy, obočí ani vlasy.

Millerová se vrátila. Zatímco jsem fotila, ona vyjmula stydkou sponu a odnesla ji odmáčet do nádoby. Zrovna jsem pořizovala detailní snímek obličeje, když mě cosi zaujalo. Odložila jsem aparát a naklonila se blíž.

Na krku té ženy byla rýha, která zasahovala asi tak půl centimetru do rozdroleného masa. Byla úzká, sotva na polovinu mého malíčku.

Posmrtné poranění? Způsobené kontaktem s nějakým předmětem v sudu? Mořskými mrchožrouty?

Popadla jsem zvětšovací sklo a přejela prstem po rýze. Okraje byly čisté a jasně ohraničené. Ne, tenhle zářez tu nevyhloubili uždibující tvorečkové.

Slyšela jsem otevírání a zavírání dveří a pak kroky. Millerová něco říkala, ale já nezvedla hlavu. Sledovala jsem průběh té rýhy a její orientaci. Prohlížela jsem svalovinu nad ní a pod ní.

Zářez byl horizontální a na levé straně krku se v jednom místě nepravidelně zvětšoval. Okolní tkáň byla poškrábaná.

„Co tam máte tak zajímavého?“

Podala jsem Millerové lupu. Prohlédla si rýhu. A pak řekla: „Je to to, co si myslím?“

„Horizontální zářez. Obranné škrábance od nehtů na rukou.“

„Uškrcení?“

Přisvědčila jsem.

„Čím jí to udělali?“

„Muselo to být zřejmě něco měkkého, kulatého, tenkého. Možná nějaký drát.“

Pořezané maso vyvolalo vzpomínku. Cruikshank houpající se na dubu v národním parku Francise Mariona.

Millerovou muselo napadnout to samé. „Pověsili ji?“

„Při oběšení by se ta rýha v jednom místě zvedala nahoru. Tahle je kolem dokola vodorovná.“

Prohlížela jsem si ženu ležící v kaluži na nerezovém stole. Obvyklé znaky udušení už zahladil rozklad a saponifikace. Nebyly tu žádné petechie ze zvýšeného venózního tlaku. Žádné náznaky cyanózy. Žádné krvácení tkání. Žádná průdušnice, jícen ani svaly ke zkoumání. Nic, co by patologovi umožňovalo dospět k jednoznačnému závěru, že smrt byla způsobena uškrcením.

„Až budou kosti očištěné, prohlédnu hrtan, hlavně jazylku a štítnou chrupavku. Ale podle toho, co vidím, jsem si vcelku jistá.“

Mozek mi předhodil další momentku. Kosti z Dewees. Maličké zářezy. Jakmile bude maso pryč, musím si také pořádně prohlédnout obratle a žebra.

Millerová změnila téma. „Kyle našel veterináře, který dovede přečíst tu vaši kapsli.“

„Kde?“

„Necelé dva bloky odsud. Doktor Dinh.“ Millerová přilípla na jednu z prosklených skříněk nad pultem žlutou cedulku. „Dnes prý bude v ordinaci do půl šesté. Pak mizí na prodloužený víkend.“

Úplně jsem na to zapomněla. V pondělí je Den obětí války. Hodiny ukazovaly půl páté. Musím si pospíšit.

Došla jsem k pultu a vyjmula stydkou sponu z mísy, kam ji Millerová dala odmočit. Chrupavka se snadno odloupla a já viděla, že obě poloviny jsou hladké a u okrajů mírně stlačené.

Millerová mě nedočkavě pozorovala.

„Jo. Těsně kolem čtyřicítky.“ Svlékla jsem si rukavice a stáhla masku. „Musím stihnout Dinha, než vypadne z ordinace. Kdy bude ta kostra očištěná?“

„V pondělí ráno.“

„Dělám to nerada, ale musím vás poprosit, jestli byste byla ochotná pracovat i o víkendu a ve svátek?“ řekla jsem.

Millerová se zasmála. „Drahoušku, kromě nákupu v OBI nemám žádné plány.“

„Vy jste světice.“

„Patronka tmelů a saponátů. A co mám říct Gulletovi?“

„Řekněte mu, že je to běloška středního věku, kterou někdo uškrtil a nacpal společně s kočkou do sudu.“

Doktor Dinh se dělil o růžově vyštukovanou pasáž s obchodem s elektronikou, prodejcem mobilních telefonů, pojišťovací kanceláří, krámkem s levným zbožím a videopůjčovnou. Žlutá písmena na výloze identifikovala veterinární kliniku s velkolepým názvem „Láska a péče“.

Moje vyčerpaná mysl začala hrát hru. Láska a péče? Laskavá péče? Pečující láska? Platí se to dohromady nebo každé zvlášť? Sleva při odběru kompletní nabídky?

Nutně potřebuji koupel a večeři.

Štěstí stálo při mně. Když jsem ulicí projížděla podruhé, jedno SUV vycouvalo a já honem zaparkovala.

Ve dveřích kliniky mě míjela žena. V jedné ruce držela čivavu velikosti krysy. To stvoření začalo zběsile – co vlastně? Ňafat? Ne, ani „ňafání“ přesně nevystihuje pronikavost toho zvuku.

Dinhova čekárna byla vskutku předimenzovaná: dva a půl na tři metry. Přímo přede mnou se rozkládal pult s přední částí z napodobeniny bambusu a na něm stál počítač tak z roku osmdesát tři. Nikdo na něm momentálně nepracoval.

Za pultem byly dvoje zavřené dveře; na obou byly přidělány plexisklové držáky na odkládání karet. Zpoza jedněch dveří sem doléhaly tlumené hlasy. Čekající desky v držáku prozrazovaly, že i za druhými někdo je.

Stěnu vedle pultu lemovaly nalakované dřevěné židle. Nejdál ode mě vpravo seděl starší muž. U nohou se mu krčil starý bígl.

Nejdál vlevo seděla žena a na linoleu vedle ní stála tyrkysová přepravka. Skrze mřížku jsem v ní zahlédla cosi s černýma korálkovýma očima a fousky. Že by fretka?

Moje hodinky ukazovaly pět patnáct. S Dinhovým plánovaným odchodem v pět třicet to vypadalo nahnutě.

Staroušek a bígl ze mě nespouštěli oči, když jsem se blížila k prostřední židli. Žena nespustila oči a palec ze svého mobilu. Ta fretkovitě vypadající věc zacouvala do stínu.

Vzala jsem si časopis o kočkách a usadila se.

Už jsem měla přečtené dvě stránky o tom, jak kočkám zabránit, aby vám okusovaly deku, když z jedněch dveří vyšla žena v doprovodu dvojčat a zlatého retrívra. Za pár okamžiků se v nich objevil maličký mužíček s lesklou hnědou hlavou. Na očích měl brýle se stříbrnými obroučkami a na sobě modrý plášť se jmenovkou Dinh.

Dinh vyzval ženu s fretkou, aby vstoupila do místnosti, kterou právě uvolnila mamča a kluci.

Vstala jsem.

Dinh ke mně přistoupil a zeptal se, jestli jsem ta s tím čipem. Pustila jsem se do vysvětlování. Přerušil mě pohybem ruky a nastavil dlaň. Podala jsem mu sáček a on zmizel v ordinaci číslo dvě.

Posadila jsem se a v duchu se ptala, jak dlouho tady asi zkejsnu.

Probíhalo to následovně.

Pět padesát šest. Z ordinace číslo dvě vychází žena s pudlem.

Šest nula čtyři. Děda s bíglem vstupují do ordinace číslo dvě.

Šest dvacet dva. Žena s fretkou vychází z ordinace číslo jedna.

Šest čtyřicet pět. Děda vychází z ordinace číslo dvě. Bez bígla.

V sedm nula pět se objevil Dinh a podal mi kousek papíru. Na něm byla napsaná dvě jména: „Kleopatra“ a „Isabella Cameronová Halseyová“. Domyslela jsem si, že to první je chudinka kočka, to druhé majitelka. Pod jmény byla ještě adresa na King Street.

Poděkovala jsem Dinhovi. Chladně. Práh zdvořilosti jsem překročila před hodně velkou chvílí. Moje žádost mu zabrala zhruba pět minut. Mohl to provést hned a poslat mě domů. Místo toho mě nechal dvě hodiny čekat.

Za pár minut jsem už trčela v zácpě nedaleko tržiště na Starém městě. Byla jsem tak naštvaná na Dinha, že jsem přejela odbočku nahoru k mostu a zamířila do centra.

Zabočila jsem. Ještě jednou. Uličky byly úzké a nacpané turisty. Chtěla jsem jet domů, ne se tu plížit za kočárem s koňským spřežením. Štvala mě moje vlastní pitomost. Byla jsem utahaná, mrzutá a chtělo se mi brečet.

Minula jsem šedý kamenný kostel s vysokou věžičkou. Svatý Filip. Fajn, tohle je Church Street. Aspoň že vím, kde jsem. Bez ohledu na tu dvoukolku před sebou se pomalu blížím k domovu.

Kočár zpomalil. Přes vrčení klimatizace jsem zaslechla tlumený hlas kočího; patrně vykládal svým pasažérům barvité historky o místních pamětihodnostech. Kručelo mi v žaludku. Na seznam stížností jsem dopsala hlad.

Prsty jsem bubnovala do volantu a dívala se z okýnka na straně spolujezdce. Irská hospoda Tommyho Condona. Majitelé večeřeli na verandě. Vypadali šťastně. A čistě.

Pohled mi sjel na parkoviště u hospody. Na džíp.

Prsty mi ztuhly.

Mrkla jsem na značku. Srdce si přidalo pár úderů mimo rytmus. Musím okamžitě vystoupit.

Oči mi těkaly od obrubníku k obrubníku. Na Church Street se parkovat prostě nedá. Kudy se zajíždí na parkoviště u Tommyho?

Koník se ploužil kupředu rychlostí slimáka. Nemohla jsem dělat nic než jet za ním.

Nakonec jsem zabočila za roh. O jednu ulici dál jsem našla místečko k parkování a auto do něj napresovala.

Bouchla jsem dveřmi a rozběhla se.

21

Ryan seděl u stolku na verandě a kouřil. Před ním na stole ležel zbytek papírového košíčku od cheesburgeru a prázdný džbánek od piva. Malý kovový tácek obsahoval několik nedopalků, což značilo, že tady Ryan sedí už hodnou chvilku.

To není dobré. Ryan se vrací k cigaretám, jenom když má velké starosti. Anebo velký vztek.

Zkus to zlehka.

„Jsi odněkud z okolí, fešáku?“ Lehké, rádoby nenucené a napjaté k prasknutí.

Ryan ke mně otočil tvář. Něco mu blesklo v očích, ale zmizelo to dřív, než jsem to stačila přečíst.

Ukázala jsem na židli.

Ryan pokrčil rameny.

Sedla jsem si.

Ryan udusil cigaretu v popelníku.

„Sněžný ptáček nám migruje na jih za trochou sluníčka?“ nedala jsem se.

Ryan se neusmál.

„Proč jsi nešel dovnitř? Do Annina domu ve středu večer?“

„Měl jsem zaplacenou prohlídku hladomorny.“

Ignorovala jsem to. „Nebereš mi telefony.“

„Technické problémy na příjmu.“

„Kde ses ubytoval?“

„Charleston Place.“

„Tam je to pěkné.“

„Tlusté ručníky.“

„Byla bych radši, kdyby sis ustlal u Anne.“

„Je tam dost narváno.“

„Není to tak, jak si myslíš, Ryane.“

„A co si myslím?“

Než jsem stihla odpovědět, u stolku se objevila servírka.

„Máš hlad?“ Ryan přednesl svou nabídku asi stejně vřele jako pokladní v supermarketu.

Objednala jsem si dietní colu a Ryan požádal ještě o jedno pivo Palmetto Pale Ale.

Fajn. Sice neskáče do stropu a neobjímá mě, ale aspoň zůstal sedět. To zatím stačí. Věděla jsem, jak bych asi reagovala sama, kdybych odřídila přes dva tisíce kilometrů a našla ho, jak se tulí ke své bývalé.

Jenomže já se k Peteovi netulila. Ryan vykazoval míru sebevědomí na úrovni uhrovitého osmáka.

Seděli jsme mlčky. Večer byl vlhký, vítr nefoukal. Ačkoli jsem se před odchodem ze špitálu převlékla do čistého, už teď jsem cítila, jak se mi šaty lepí na tělo. Podráždění pomalu vyplouvalo na povrch.

Rozum zvedl varovně ruku. Jakmile servírka přinesla pití, rozhodla jsem se na to jít odjinud.

„Neměla jsem ponětí, že se sem Pete chystá, ani že tu budeme ve stejnou dobu. Anne ho pozvala. Je to její dům a já měla odjíždět ten den, kdy on dorazil. Možná proto mi o tom nic neřekla. V tom domě je pět ložnic. Co jsem mohla dělat?“

„Držet si odstup?“

„Tak to není.“

Ryan zvedl dlaň, aby mi naznačil, že to nechce slyšet.

To gesto oživilo impuls podráždění.

„Měla jsem těžký týden, Ryane. Mohl bys být pro změnu ke mně trochu shovívavý.“

„S mužíčkem jste si vymysleli nějakou tabulku pro katastrofy? Jeden bod za spálená záda. Dva za moc kyselé víno? Tři za mravence při pikniku na pláži?“

Občas dávám sama sobě dobré rady. Například: Nenech se vytočit. Často tyto rady ignoruji. Udělala jsem to i teď.

„A nejsi to náhodou ty, kdo právě strávil v Novém Skotsku týden s bývalou milenkou?“ vypadlo ze mě.

„Jo, můžeš si představit, jak se plácám do čela v čirém údivu nad tím, jakou si o mě děláš starost.“

Bylo mi vedro. Měla jsem hlad. Byla jsem unavená. Ani ve své nejlepší náladě nejsem dobrý diplomat. Teď jsem se o to ani nepokusila.

„Právě jsem se dozvěděla, že moje kamarádka je nemocná a nejspíš umírá,“ odsekla jsem. „V patách mi běhá reportér od novin a vyhrožuje mi majitel stavební firmy. Nechala jsem se zatáhnout do tří případů vraždy. Uplynulých sedm dní trávím buď ve špitále, v márnici nebo v bahně, odkud vyhrabávám rozložená těla.“ Krapet jsem to nadsadila, ale byla jsem v ráži. „Ve středu večer už toho na mě bylo moc. Pete si dělal starost a nabídl mi útěchu, kterou jsem zatraceně potřebovala. Promiň, že to bylo tak špatně načasované. A promiň, že jsem zranila tvé křehké mužské ego.“

Bez dechu jsem se opřela a založila ruce. Periferním viděním jsem si všimla, že u stolu napravo sedí muž se ženou a zírají na nás. Podívala jsem se přímo na ně. Odvrátili se.

Ryan si znovu zapálil, dal si pořádného šluka a vyfoukl kouř. Pozorovala jsem spirálu dýmu, jak se line vzhůru k větráku nad našimi hlavami.

„Lily mi řekla, ať odprejsknu.“

„Cože? Co tím myslíš? Kdy?“ Hloupé, ale Ryanův přeskok na téma „dcera“ mě zastihl nepřipravenou.

„Pohádali jsme se, někdy v neděli, potom, co jsem mluvil s tebou. Začalo to kvůli jednomu pitomci, co mu cvočky trčí z obličeje. Sakra, ani si to nepamatuju. Lily se vyřítila z restaurace, prohlásila, že jí ničím život a že doufá, že vypadnu a už se nikdy nevrátím.“

„A co na to Lutetia?“

„Že bych se měl stáhnout a dát Lily trochu času.“ Ryanova tvář byla kamennou maskou. „Celé pondělí a ještě i v úterý jsem se pokoušel si s tou holkou promluvit. Nechtěla mě vidět, nebrala mi telefon.“

Naklonila jsem se dopředu a vzala jsem ho za ruce. „To se spraví. Určitě.“

„Jo.“ Ryanovy svaly na čelisti se stáhly a povolily.

„Lily potřebuje čas, aby si zvykla, že jsi její otec.“

„Jo.“

„Vždyť to není ještě ani rok.“

Ryan neodpovídal.

„Chceš si o tom promluvit?“

„Ne.“

„Jsem ráda, že ses rozhodl přijet.“

„No jo.“ Ryan mi věnoval neradostný úsměv. „Já si taky myslel, že je to dobrý nápad.“

„Hele, ve středu jsem byla zralá na psychiatra. Sebelítost, stesk, slzy, tohle všechno. Když jsi přijel, Pete se mě pokoušel uklidnit. Nic víc. Je mi líto, že to tak dopadlo.“

Ryan neodpovídal. Ale neodtáhl se.

„Nelhala bych ti. Vždyť mě přece znáš.“

Ryan pořád mlčel.

„Nic to nebylo, Ryane.“

Ryan si hrál s popelem cigarety, shraboval ho ke straně popelníku. Uběhla chvíle. Další. Ryan prolomil ticho.

„Když mě Lily odmítla, cítil jsem se strašně provinile. Připadal jsem si k ničemu. Jediný člověk, se kterým jsem chtěl být, jsi byla ty. Rozhodování bylo prosté. Skočil jsem do džípu a vyrazil na jih. Jel jsem dvacet hodin a pak jsem tě viděl před domem…“

Ryan nechal myšlenku nedokončenou. Začala jsem mluvit. Okamžitě mě přerušil.

„Možná jsem ve středu večer reagoval příliš zbrkle, možná jsem se nechal unést hněvem. Ale něco jsem si uvědomil, Tempe. Neznám svou dceru. Fajn. Vinu beru na sebe. Ale já neznám ani tebe.“

„Ale samozřejmě že znáš.“

„Ne doopravdy.“ Ryan si dal dalšího šluka, vyfoukl kouř. „Vím o tobě spoustu věcí. Mohl bych odrecitovat tvůj životopis. Vynikající antropoložka, jedna z mála ve svém oboru. Absolventka univerzity v Illinois, doktorát ze Severozápadní. Zkušenosti se speciálním týmem pro katastrofy. Poradkyně americké armády, odbornice OSN na případy genocidy. Pozoruhodná biografie, jenomže nic z toho neprozradí, jak uvažuješ a co cítíš. Moje dcera je pro mě čistý list. A ty taky.“

Ryan vyklouzl jednou rukou z mojí dlaně a zvedl džbánek.

„Ale já se přece s tebou podělila o mnohem víc než jen o životopis,“ hlesla jsem.

„Jo, to máš pravdu.“ Ryan vypil polovinu piva. Aby si zchladil žáhu? Aby si uspořádal myšlenky? „Provdala ses za advokáta Petea, když ti bylo devatenáct. Podváděl tě. Pila jsi. Manželství se rozpadlo. Tvoje dcera studuje na univerzitě. Tvoje nejlepší kamarádka obchoduje s nemovitostmi. Máš kocoura. Chutnají ti křupky. Nesnášíš kozí sýr. Nikdy by sis neoblékla volánky a neobula boty na jehlách. Dokážeš být uštěpačná, rozpustilá a v posteli jsi hotová tygřice.“

„Přestaň.“ Tváře mi hořely.

„Už jsem skoro na konci.“

„To není fér.“ Byla jsem příliš vyčerpaná – duševně i fyzicky –, abych dokázala protestovat s větší vehemencí. „Děláš mi to naschvál.“

Ryan se opřel předloktím o stůl a naklonil se ke mně. V nehybném vzduchu jsem cítila mužský pot, kolínskou a cigarety, které vykouřil.

„Už deset let jsme přátelé, Tempe. Já vím, jak máš ráda svou práci. Ale jinak většinou nemám ani zdání, co cítíš. Nemám ponětí, co ti dělá radost, z čeho jsi smutná, co tě rozzlobí nebo ti dá naději.“

„V baseballu fandím Chicago Cubs.“

„Vážně nevíš, co tím myslím?“ Ryan se těžce opřel, zamáčkl cigaretu a dopil pivo.

Kolem hrudi se mi stáhl tuhý řemen. Zlost? Odpor?

Strach z blízkosti?

Usrkla jsem colu. Ticho kolem nás křičelo.

Servírka pohlédla k našemu stolku, ale nakonec měla dost rozumu, aby se nepřibližovala. Pár odvedle zaplatil a odešel. Další koňská kopyta klapala ulicí. Anebo to možná byl tentýž kůň, za nímž jsem jela ve svém autě. Moje myšlenky se vydaly jinou cestou.

Vadí tomu koni, že tu chodí pořád stejnou, otupující trasou? Poslušně tu kráčí den po dni, protože se bojí biče? Krátí si čas sněním koňských snů, anebo zná jen svět mezi klapkami na očích?

Má Ryan pravdu? Stavím i já kolem sebe zeď? Nasadila jsem si emocionální klapky? Zabarikádovala jsem se před znepokojivými vzpomínkami a bolestnými problémy dneška?

Najednou mě něco bodlo na prsou. Je Pete jedním z těch problémů? Jsem k Ryanovi opravdu naprosto upřímná? K sobě samé?

„Co ode mě chceš?“ V ústech mi vyschlo, hrdlo jsem měla stažené.

„Lutetia se mě na tebe hodně vyptávala. A já jí na většinu otázek nedokázal odpovědět. Překvapilo ji to. Já říkal, že to, nač se ptá, není důležité. Ona mi odpověděla, že je to možná pravda, ale stejně bych to měl vědět.

Když jede člověk sám v autě, má čas na zkoumání vlastního nitra. Při té dlouhé jízdě jsem pochopil, co tím Lutetia myslela. Mezi námi dvěma existují oblasti, o kterých se nemluví, Tempe. Náš vztah má své hranice.“

Vztah? Hranice? Nemohla jsem uvěřit, že tohle slyším z úst Andrewa Ryana. Zlého hocha. Velkého hráče. Dona Juana montrealské kriminálky.

„Ale já před tebou přece nic schválně neskrývám,“ mumlala jsem.

„Nejde o to, oč se člověk podělí, ale že se podělí. Je fuk, jestli to děláš nebo neděláš schválně, prostě mě k sobě nepustíš.“

„To není pravda.“

„Proč mi říkáš Ryane?“

„Cože?“ Ta otázka mě dostala. „Jmenuješ se tak.“

„Je to moje příjmení. Ostatní poldové mi tak říkají. Kluci na hokeji. Ale my dva jsme si tak blízcí, jak si jen dva lidi můžou být.“

„I ty mi říkáš Brennanová.“

„Když spolu děláme jako profesionálové.“

Oči jsem upírala na ruce. Ryan má pravdu. Nevím, proč to dělám. Abych si udržela odstup?

„Co chceš?“ zeptala jsem se.

„Můžeme začít rozhovorem, Tempe. Nepotřebuju hory informací. Prostě mi jen o sobě vypravuj. Začni třeba rodinou, přáteli, svou první láskou, svými nadějemi a obavami…“ Ryan mávl rukou. „…svými názory na vědomí a anomální monismus.“

Pokus o lehčí tón jsem nechala bez povšimnutí.

„Setkal ses s Katy. S Anne. S mým synovcem Kitem.“

A s Harry.

Před lety, když se mi Ryan dvořil a já odmítala jakékoli osobní vazby, se v Montrealu objevila moje sestra Harriet. Hledala tam nirvánu. Skončila v jedné nebezpečné sektě a my s Ryanem jsme jí tenkrát zachránili život. Jednou v noci se tihle dva spolu ztratili a já je podezřívám, že dokonali biblický čin. Nikdy jsem po tom nepátrala. Ryan ani Harry mi to nikdy nevysvětlovali.

„A s Harry.“

„Jak se má?“ Ryanův hlas zněl o něco méně napjatě.

„Žije v Houstonu s chlápkem, co vyrábí cembala.“

„Je šťastná?“

„Je to Harry.“

„Představ mě rodičům.“ Jako doktor Phill, když ponouká svého hosta v televizní talkshow.

„Michael Terrence Brennan, advokát, soudní znalec a veselý opilec. Katherine Daessee Lee, obecně známá jako Daisy.“

„Tak odtud máš to nevyslovitelné druhé jméno.“

„Je to jako Daisy, ale má to měkčí s.“

„Daisy. Trochu jako –“

„Ať tě ani nenapadne mi vymýšlet přezdívky.“

Ryan zvedl dva prsty jako skaut skládající přísahu.

Polkla jsem a začala.

„Michael – Ir z Chicaga, Daisy – ze staré rodiny z Charlotte. Zamilují se do sebe na vysoké a v padesátých letech se berou. Michael nastupuje u velké chicagské advokátní kanceláře a šťastný páreček se usadí v Beverly, irské čtvrti na jižní straně Chicaga. Daisy se stává aktivní členkou církve a ženského hnutí, vstupuje do ženského spolku a klubu přátel zoologické zahrady. Temperance Daessee, jejich prvorozená, znamená konec společenských ambicí paní Brennanové. Za tři roky přichází na svět Harriet Lee. A za další tři Kevin Michael.“

Už je to skoro čtyřicet let, ale ta bolest mě stále trhá ve dví. Uvědomovala jsem si, že mluvím ve třetí osobě přítomného času, ale nemohla jsem si pomoct. Tenhle úhybný manévr kupodivu fungoval. Proč? Zeptejte se Freuda.

„Po devíti měsících malý Kevin podléhá leukemii. Zničený otec trhá národní rekord ve sprintu s lahví whisky v ruce, v jehož cíli čeká nezaměstnanost, cirhóza jater a předražená rakev. Máma se stahuje do ničivé neurózy a nakonec se s malou Temperance a Harriet uchýlí zpátky do Charlotte. Všechny tři se zabydlují u babičky Lee.“

Ryan natáhl ruku a palcem mi setřel slzu z tváře. „Díky.“ Řekl to tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela.

„Příští obraz – léta v Charlotte.“ Ohnula jsem ruku a napodobila filmovou klapku.

Kolem nás se ozýval hospodský hluk. Ubíhaly vteřiny. Minuta. Když se Ryanův pohled střetl s mým, jeho tvář už nebyla tolik napjatá.

Ryan se opřel a zvedl obočí, jako by mě viděl poprvé v životě. Tenhle chlap rád zvedá obočí. A funguje to. Dodává mu to výraz nevzrušené zvědavosti.

Představila jsem si, jak asi teď vypadám. Rozmazaná řasenka. Slzami zalitý obličej. Vlasy jako vodní krysa, zamotané do uzlu.

Věděla jsem, co přijde. Nevyřčená otázka – jaký jsi měla den? Dobře. Práce. Známá parketa. Neutrální půda.

„Je to dlouhé povídání,“ začala jsem.

„A patří do něj zápasení v bahně?“

„Patří do něj plaz jménem Ramon.“

„Zbožňuju Henryho Silvu jako lovce.“

Nechápavý pohled.

„Aliligátor. 1980. Mláďátko nemilosrdně spláchli do záchodu, jenomže Ramon vyrostl na devět metrů a rozhodl se uniknout z chicagské kanalizace. Báječná podívaná. Klasický béčkový horor.“

„Chceš si to poslechnout?“

„Ano.“

„Můžu si dát cheesburger?“

Ryan mávl na servírku, objednal, pak si založil ruce, natáhl nohy a překřížil kotníky.

„O té kostře z Dewees už víš,“ začala jsem.

„Tu objevili tví studenti.“

Přikývla jsem. „Byl to běloch, něco po čtyřicítce. Mrtvý minimálně dva roky. Na jednom krčním obratli jsem mu našla zvláštní zlomeninu a na dvanáctém žebru a některých spodních bederních obratlích zářezy. Měl spravované zuby, ale když jsme jeho identifikační znaky zadali do NCIC, nic nevyběhlo. Totéž platí pro seznam místních pohřešovaných osob. Jedna zajímavá věc. U kostí jsem našla řasu. Ten hoch z Dewees je blonďák. Ta řasa je černá. Emma ji poslala do státní laboratoře na testy DNA.“

„Emma?“

„Emma Rousseauova je koronerka charlestonského okresu.“ Podrobnější debatu o Emmě bych v tuhle chvíli nezvládla.

„Kostra z Dewees je tělo číslo jedna.“

„Ano. Pete je v Charlestonu kvůli finančnímu šetření a pátrání po dceři jednoho svého klienta. Helene Flynnová zmizela asi před půl rokem, když pracovala na bezplatné klinice, kterou provozuje Církev boží milosti, duchovní dítě místního televizního kazatele Aubreyho Herrona.

Když Helene zmizela, její otec Buck Flynn si najal soukromého detektiva jménem Noble Cruikshank. Po dvou měsících vyšetřování se zem slehla i po něm. Cruikshank pil. Už dřív se stalo, že se na nějakou dobu vypařil, protože si protáhl flám, takže ho nikdo moc nehledal. Minulé pondělí našli nějací kluci v národním parku severně od města tělo visící na stromě. Sejmuli jsme otisky, zadali je do AFISu. Trefa. Ten viselec byl Cruikshank a jen tak mimochodem měl u sebe peněženku jakéhosi Chestera Pinckneyho, místního povaleče.“

„Jak to?“

„Nemám zdání. Pinckney tvrdí, že mu šrajtofli ukradli. Ale pravděpodobně ji prostě ztratil.“

Dorazil můj cheesburger. Přidala jsem si hlávkový salát, rajče a trochu koření.

„Cruikshank byl běloch, sedmačtyřicet let. Na krku měl stejnou frakturu jako ten muž z Dewees. Stejný obratel, stejná strana, i když smyčka byla uvázaná vzadu za hlavou.“

„Zářezy v žebrech a na bedrech?“

„Ne.“

Na chvíli jsem se odmlčela a hladově se zakousla do burgeru.

„Gullet, to je šerif charlestonského okresu, vyzvedl od domácího Cruikshankovy věci. Je mezi nimi i disk s fotkama lidí, co jdou dovnitř nebo ven z kliniky, kde pracovala Helene Flynnová. Jedna krabice je plná spisů. Některé obsahují běžné věci, jaké bys u soukromého detektiva čekal. Poznámky, šeky, kopie dopisů a hlášení. Má tam i spis Helene Flynnové. V dalších složkách jsou jenom výstřižky o pohřešovaných osobách. A v jiných zase jen rukou psané poznámky.“

„Dá se z těch poznámek něco vyčíst?“

„Ani ťuk. Je to kódované. Máme taky Cruikshankův počítač, ale zatím nám chybí heslo.“

„Dobře. Takže Cruikshank je tělo číslo dvě. Kdy se dostaneme k Ramonovi?“

Pověděla jsem mu o sudu a ženě s kočkou.

„Je to běloška, asi tak čtyřicetiletá, a patrně ji někdo uškrtil. Kočka je registrovaná na jméno Isabella Cameronová Halseyová. Zítra se na to chci podívat.“

„Spojuje ty tři případy něco?“

„Všechno jsou to běloši ve středním věku. Oba muži mají identické fraktury na krku. Žena byla uškrcená. Jinak nic. Jenomže s tou dámou ze sudu ještě nejsem zdaleka hotová. Její kosti budou čisté teprve v pondělí.“

Ryan sklopil oči ke kovovému tácku plnému cigaretového popela. Ale ve skutečnosti ho neviděl. Jako by se soustřeďoval na nějakou myšlenku, vyrovnával se s určitou představou.

„Opravdu jsi to s Petem skoncovala?“ zeptal se.

„Jak je to dlouho, co jsem se od něj odstěhovala?“ Pečlivě volená slova.

Ryan zvedl hlavu a zadíval se mi do očí. Modré oči, pískové vlasy, vrásky a linky na těch správných místech. Takhle vypadat je určitě v rozporu minimálně se šesti státními zákony a dvanácti federálními předpisy, pomyslela jsem si. Co to dělám? Proč prostě na Ryanovu otázku o Peteovi neodpovím „ano“? Dostanu teď bratrský polibek na tvář a něžné sbohem? Moje prsty stále pevně svíraly ouško džbánku.

Pak se Ryan usmál.

„Začneme znova?“ zeptal se tichým, klidným hlasem.

„Mileráda,“ odpověděla jsem a úleva zaplavila celé moje tělo.

Ryan nastavil ruku. Podala jsem mu svou. Naše prsty se propletly a pak pomalu oddělily.

„Víš, moje drahá irská matka hodně dlouho přemýšlela, než mi vybrala křestní jméno,“ poznamenal Ryan.

„Netlač na pilu, hochu,“ odpověděla jsem.

„Já to nevzdám.“

„Jo, to beru.“

„Jsem detektiv,“ pokračoval Ryan.

„Já vím.“

„Detektivuju.“

„Na to máš zvláštní nadání.“

„Pokud se ti povede mě přemluvit, mohl bych ti dát k dispozici své letité zkušenosti.“

„Ve věci Isabelly Halseyové?“

„A její kočky. Miluju kočky.“

„Jaké přemlouvání máš na mysli?“

„Přesvědčivé přemlouvání.“ Ryan mi přejel prstem po ruce a nahoru přes zápěstí.

Mávla jsem na servírku.

Přinesla účet, který jsme chtěli vyrovnat oba. Ryan vyhrál. Zatímco vytahoval kreditku, vstala jsem a obešla stůl.

Zezadu jsem ho objala kolem ramen a položila tvář na jeho hlavu.

Ryan souhlasil, že se přestěhuje do domu.

22

S Ryanem jsme snídali kukuřičné a ovesné vločky, když jsme slyšeli otevírání dveří Peteovy ložnice.

„Lucy, jsem doma!“ Hláška Desiho Arneze ze starého televizního seriálu se rozezněla celým domem. „Co ten džíp –“ Pete vrazil do kuchyně „– ehm krucinál.“

Boyd vyskočil. Ryan ne. Pan polda i čaučau zamrskali obočím. Pan advokát to svoje vytáhnul až k vlasům. Přesně jako Desi.

„A kdopak je ten milý mladík?“ V koutcích Peteových úst zaškubal významný úsměv.

Představila jsem je. Ryan napolo vstal a oba muži si potřásli rukama.

Pete měl na sobě trenýrky, mikinu s ustřiženými rukávy a lemem u krku a tenisky značky Nike. Postavil se zády k pultu, vzepřel se rukama, usadil se, rozkmital nohy a zíral na nás.

„Potkalo tě včera v CBM něco zajímavého?“ zeptala jsem se.

„Ne tak zajímavého jako tebe,“ Peteův pohled sjel k Ryanovi a pak zpátky ke mně. V koutcích úst mu opět zacukalo.

Přivřela jsem oči, což mohlo znamenat jediné varování: „Opovaž se!“

Pete vykouzlil nevinný výraz ? la Lucille Ballová.

Ryanova pozornost zůstávala upřená na vločky.

„Peníze sem. Peníze tam,“ pokračoval Pete. „Čím dál tím víc mám dojem, že taťka Buck potřebuje účetního, ne právníka.“

„Mluvil jsi s Herronem?“

„To je právě ta největší potíž. Reverend musel neplánovaně odcestovat do Atlanty. Nevyhnutelné. Moc lituje. Jeho zaměstnanci udělají vše, aby mi pomohli.“

„Vše krom rozhovoru o Helene.“

„Ba ne, oni mluví. A říkají asi tohle: byla tady, je pryč, nevíme, neslyšeli jsme. Možná Kalifornie.“ Pete kýval nohama a paty mu bušily do dolní kuchyňské skříňky. „Jo a taky se modlí, aby byla v pořádku.“

„Vysvětlili ti, jak je možné, že jedna jejich ovečka zmizí a nezanechá za sebou žádné stopy?“

„Drží se evangelia podle Kalifornie. V zemi ovoce a ořechů existují desítky bezplatných klinik. Mají podezření, že Helene možná zavrhla evangelium kvůli učení nějakých šílenců a vyklouzla ze systému.“

Bum. Bum ta rata bum, bubnovaly Peteovy tenisky.

„Ono se dá velice účinně zmizet, když člověk žije v komunitě, nepoužívá kreditku, neplatí účty a povinné ručení, daně ani sociálku.“

„Což by vysvětlovalo, proč Cruikshankova hlášení najednou končí. Oznámil taťkovi Buckovi, že poslední zprávy pocházejí z loňského listopadu. Tedy minimálně před tím, než sám zmizel. Něco nového o Cruikshankovi?“

Bum. Bum.

Zavrtěla jsem hlavou. „Přestaň mlátit do Anniny skříňky.“

Peteovy nohy se zastavily na celých deset vteřin. Obrátil se k Ryanovi.

„Vy jste tím džípem přijel až z Kanady?“

„Jmenuje se Woody. Má duši zálesáka.“

„To byla dlouhá cesta.“

„Těžce to tady snáší. Stýská se mu po Adirondacks.“

Nechápavý pohled.

„Asi mu chybí ty stromy.“

„Dobrý vtip.“ Pete se otočil zpátky ke mně. „Je to srandista.“

Tentokrát jsem to mžouravé varování vyslala směrem k Ryanovi.

„Dozvěděla ses, proč měl Cruikshank peněženku toho druhého chlápka?“ zeptal se Pete.

Bum. Bum.

„Chestera Pinckneyho. Ne, to zatím nevíme.“

„A jak to včera šlo?“

Popsala jsem mu vyzvednutí ženy v sudu.

„Nějaký aligátor se s tebou vůbec nemůže měřit, pusinko.“

„Neříkej mi tak.“

„Promiň.“

Bum. Bum.

Pověděla jsem Peteovi o uškrcení, kočce, čipu a Dinhovi. Ryan poslouchal a pozoroval. Znala jsem jeho filozofii. Lidé mluví dvěma jazyky a jen jeden z nich je verbální.

„Jak se daří Emmě?“ zeptal se Pete.

„Vzala si volno.“

„Je jí zle?“

„Musím jí zavolat.“

Pete seskočil, zvedl patu na pult a začal si protahovat nohu. Ryan na mě mrkl a zatřepetal řasami jako omdlévající debutantka. Zopakovala jsem svoje oblíbené zašilhání.

„Co máš dál v plánu?“ zeptala jsem se Petea.

„Proběhnu se po pláži s Boydem. A pak golf.“

„Golf?“

Pete vystřídal nohy. „Zítra je neděle, Herron se vrací na svůj velký přenos. A právě v tu chvíli vlezu do ringu já a požádám o boží zásah.“

„Tvoje metafory jsou poněkud pomatené.“

„Moje výsledky nebudou.“

„Nějak ti narostlo ego.“

„Neboj, mám suspenzor.“ Pete sundal nohu a zamrkal na mě.

Obrátila jsem oči v sloup jako v první lize.

Jakmile Boyd zaregistroval, že se odepíná vodítko, zešílel. Pete si sedl na bobek, připnul vodítko na obojek, vstal a napřáhl ruku mým směrem.

„Přeju ti opravdu výjimečný den.“

Pete a čaučau zmizeli.

A zpoza dveří se ozvalo: „Pusinko.“

Ryanovým džípem jsme odjeli do Charlestonu. On řídil, já navigovala. Cestou jsem mu vyprávěla o svém dávném kamarádství s Emmou, o tom podivném vztahu, který nás dvě spojoval, i když jsme občas nebyly hodně dlouho ve styku. Podělila jsem se s ním o tajemství Emmina lymfomu. Navrhl, že až to vyřídíme u Isabelly Halseyové, mohli bychom Emmu navštívit.

Pověděla jsem Ryanovi i o Dickiem Dupreem a Homeru Winbornovi. Vyžádal si ohodnocení míry mých obav – na stupnici od jedné do desíti. Staviteli jsem dala pětku, novináři minus dvojku.

Vzpomněla jsem si na jednu jeho poznámku z předchozího večera.

„Co je anomální monismus?“

Ryan mi věnoval pohled předstíraného zklamání z mezery v mém vzdělání. „Je to typ dualismu ve filozofii vědomí a jednání. Mentální procesy mají vlastní kauzální potenci, ale vztahy, do kterých vstupují s fyzikálními entitami, nelze vysvětlit podle přírodních zákonů.“

„Jako náš vztah.“

„Uhodlas.“

„Tady zatoč doleva. Proč Woody?“

Ryan po mě střelil tázavým pohledem.

„Kdy jsi pokřtil svůj džíp na Woodyho?“

„Dneska ráno.“

„Vymyslel sis to.“

„Inspiroval jsem se u armády.“

„Pete byl u maríny. A neříkej mu směšné věci. Nechci, aby si o tobě myslel, že jsi nějaký kašpar.“

Isabella Halseyová bydlela na King Street, hluboko v srdci starého Charlestonu. Jako obvykle byla tahle čtvrť přecpaná lidmi, kteří vypadali, že přijeli z příměstského sběrného parkoviště autobusem s Kačerem Donaldem. Ženy ve značkových šatech nebo kraťasech jen tak tak zakrývajících zadečky. Muži s obrovskými pupky a síťovanými baseballovými čepičkami. Civěli doblba nebo mluvili do mobilů, na sobě měli golfové košile a zdravou barvu golfových hráčů. Od slunce spálené děti. Novomanželé držící se za ruce anebo zamilovaní snoubenci.

Na staroměstském trhu to jen hučelo. Prodavači zmrzliny zběsile mačkali zvonky u svých kol. Černošky prodávaly květiny a košíky se sladkou trávou, anebo nabízely, že vám zapletou na hlavě copánky. Muži natáčeli na videa manželky a potomstvo. Penzisti se skláněli nad turistickými mapami. Puberťáci na sebe navzájem mířili levnými kodaky na jedno použití. Pouliční prodavači nabízeli fazole, pralinky a broskvové zavařeniny.

Halseyová bydlela kousek od Battery, obecního pozemku v přístavu, kde stály sochy, kanóny a viktoriánský hudební altán. Při pohledu na místní parčík se mi v hlavě pokaždé rozezní Sousův pochod.

A vybaví se mi vzpomínky na hodinu dějepisu ve čtvrté třídě se sestrou Mathias. Právě z tohoto místa – Battery – obyvatelé Charlestonu v dubnu osmnáct set šedesát jedna pozorovali bitvu konfederačních vojáků s oddíly Unie, která probíhala za vodou, ve Fort Sumter. Bonjour, občanská válko. Pár historických konzervativců pořád ještě neřeklo adieu, takže dodnes bojují za zachování konfederační vlajky a zpívají „Dixie“.

Když jsme zaparkovali, vydali jsme se s Ryanem na jih po East Bay Street. Přešli jsme Rainbow Row na Tradd, vzdálili se další tři bloky od vody a dostali se do úzké vydlážděné části Church Street.

Na rozdíl od Cruikshankova skrovného příbytku by si dům paní Halseyové vznešené jméno Vila Magnolie určitě zasloužil. Okenní parapety přetékaly květinami a v postranní zahradě rostly velkolepé staré stromy.

Realitní agenti by při popisu tohoto domu určitě použili slova jako „autentický“, „originální“ a „nezkažený“, ale mně vytanulo jiné označení: „ráj pro kutily“. Béžová štukatura, černé okenice a železný plot, to všechno potřebovalo natřít. Cestička a dlaždice na dvorku se zelenaly prorůstajícím mechem.

Přistoupili jsme k brance a oba jsme se nechali pohltit pohádkovou vůní květů.

„Myslíš, že si tu Washington hodil šlofíka?“ zeptal se Ryan tichým hlasem.

„Ale generál tady někde opravdu přespal.“

Skrz magnolie jsem spatřila ženu; seděla u stolku v zahradě a bílé vlasy jí skrápěly sluneční paprsky. Ta žena pletla. Ačkoli na bradě, krku i pažích měla vrásčitou kůži starých lidí, pohyby jejích rukou byly pevné a sebejisté.

„Té ženě v sudu bylo kolem čtyřiceti,“ řekla jsem. „Jestli je oběť Halseyová, tak tohle by mohla být její matka.“

Ryan mi položil ruku na rameno. Podívala jsem se na něj. V modrých očích dávných vikingů měl výraz, který jsem nedokázala rozluštit. Uvědomil si mé obavy? Uznal, že skutečně dovedu věci hluboce prožívat? Ryan na mě povzbudivě kývl.

„Dobrý den,“ zavolala jsem do dvora.

Žena zvedla hlavu, ale naším směrem se nepodívala.

„Promiňte, že vás rušíme.“ Zaváhala jsem, protože jsem nevěděla, jaká slova použít. „Jsme tu kvůli Kleopatře.“

Žena se k nám otočila. Slunce odrážející se od brýlí skrylo výraz jejích očí.

„Paní? Můžeme s vámi na chviličku mluvit?“

Žena se naklonila dopředu a stáhla ústa v obráceném U. Odložila pletení na stůl a mávla na nás, abychom šli dál. Když jsme k ní s Ryanem docházeli, vytáhla z kapsy kuřivo a zapálila si.

„Dáte si se mnou?“ Nabídla nám krátké doutníčky značky Davidoff.

Ryan i já jsme odmítli.

„Pane na nebesích, andělíčkové moji a všichni svatí.“ Žena mávla rukou protkanou modrými žilkami. „Vy mladí. Pohrdáte tabákem, z kafe si vycucávate kofein a z mléka smetanu. Srábkové. Nic jiného nejste. Srábkové. Dáte si trochu sladkého čaje?“

„Ne, děkujeme.“

„Sušenku?“

„Ne, děkujeme.“

„Jasně že ne. Co kdyby v nich bylo opravdické máslo. Z opravdické krávy.“ Obrátila se na mě: „Vy jste modelka, kopretinko?“

„Ne, madam.“ Proč mi všichni vymýšlejí nějaké přezdívky?

„Měla byste. Hubená jste na to dost.“ Položila si volnou ruku pod bradu, přivřela oči a usmála se na nás. Hotová Lana Turner pózující před kamerou. „Miss Magnolie, devatenáct set čtyřicet osm.“ Zasmála se a dala si šluka z doutníčku. „Dneska už to za moc nestojí, ale tenkrát se za mnou v Charlestonu otočil každý chlap.“

Žena ukázala na železnou lavici. „Posaďte se.“

Já a Ryan jsme usedli.

„Nechte mě hádat. Vy a tenhle mladík děláte průzkum o životním stylu bohatých a slavných jižanů.“

„Ne, madam. Já –“

„Dělám si z vás švandu, kopretinko. Takže k věci. Proč jste se mě s tímhle krasavcem přišli ptát na nějakou mrtvou Egypťanku?“

„Já mluvím o kočce.“

Za skly brýlí se vrásčité oči zúžily a pak rozšířily.

„Vy mluvíte o mojí Kleo?“

„Ano, madam.“

„Vy jste našli mou zatoulanou kočku?“

Naklonila jsem se dopředu a položila ruku té staré dámě na koleno. „Je mi to moc líto, ale Kleo je mrtvá. Vaši adresu jsme zjistili podle čipu, který měla implantovaný pod kůží.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Její tělo jsme našli společně s tělem nějaké ženy. Mysleli jsme si, že ta mrtvá žena byla Kleina majitelka.“

Do vrásčitých starých očí se vkradl lesk. Obrnila jsem se proti blížícím se slzám.

„Isabella Halseyová?“ zeptala se ta žena.

„Ano.“

Čekala jsem pláč, vztek, pochybnosti. Nic z toho nepřišlo.

Ta žena se znovu zasmála.

S Ryanem jsme se po sobě podívali.

„Vy si myslíte, že zaklepala bačkorama?“

Zmateně jsem se opřela.

„Máte pravdu a nemáte pravdu, kopretinko. Tak chudinka Kleo je už se svou paničkou pod drnem. Jenomže jako že je Bůh nade mnou, ta nešťastnice opravdu nejsem já.“

Déj? vu. Ostrov Wadmalaw. Chester Pinckney.

Dvakrát v jednom týdnu? Cítila jsem, že rudnu v obličeji.

„Vy jste Isabella Cameronová Halseyová?“ hádala jsem.

„Živá a zdravá.“ Paní Halseyová si vytáhla z výstřihu zmuchlaný kapesník a otřela si tváře. „Tedy jehlice ještě udržím. Nic jiného se taky v takovémhle pařáku dělat nedá.“

„Kleopatra byla vaše kočka?“

„To tedy ano.“

„Vy jste jí nechala implantovat ten čip?“

„To tedy ano.“ Teatrální povzdech. „Bohužel Kleo milovala někoho jiného.“

„Co tím myslíte?“

„Ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, ta kočka se mnou nikdy nebyla spokojená. Pořád se zabíhala, chlupatá malá coura.“ Halseyová stydlivě jukla na Ryana. „Omluvte mou franštinu, sire.“

„Pas de probl?me, madame.“ Žádný problém. Ryanův přízvuk byl veskrze pařížský.

Paní Halseyová zatřepotala řasami. Ryan vystřihl zářivý úsměv.

„Co se stalo s Kleopatrou?“ zeptala jsem se.

„Už mě ta neopětovaná láska unavovala. Jednoho dne jsem prostě otevřela dveře a dala jí svobodu.“

„Víte, co se s ní pak stalo?“

„Našla si novou paničku.“

„Víte koho?“

„Samozřejmě že vím. Vídala jsem je spolu v parku.“

Jméno, které vyslovila, bylo první pořádnou stopou.

23

„Člověk v životě zas tolik ženských se jménem Unique nepotká. Takové jméno utkví v paměti.“

Pocítila jsem mírné vzrušení. Dva Cruikshankovy spisy obsahovaly jen kódové čmáranice. Jeden z nich nesl jméno Unique bůhvíjaká.

„Jak se Unique jmenovala příjmením?“ zeptala jsem se neutrálním tónem.

„Přání k Vánocům jsem jí neposílala.“ Paní Halseyová se téměř neznatelně napřímila. „Unique byla Kleina přítelkyně. Ty dvě se k sobě vážně hodily, obě milovaly ulici a tak.“

„Co mi o ní můžete říct?“

„Upřímně řečeno – a já vždycky mluvím upřímně – ta kočka přemýšlela úplně jinou částí svého těla než mozkem, jestli mi rozumíte.“

„Já mám na mysli Unique.“

„Ano, samozřejmě. Nu, řekněme, že se lišil náš úhel pohledu. Naše životní zkušenosti.“

„Vážně?“

Paní Halseyová ztišila hlas jako dobře vychovaná dáma, která pomlouvá člověka náležejícího do jiné společenské třídy. „Chudinka, celičký svůj majetek si tahala ve vozíku ze samoobsluhy, Bůh mi odpusť.“

Další věc typická pro Jih. Stačí na konec přilepit slůvka „Bůh mi odpusť“ a sebevětší nehoráznost dostane punc zdvořilosti.

„Chcete říct, že Unique neměla domov?“ zeptala jsem se.

„Patrně. Nikdy jsem po tom nepátrala. To by bylo hrubé.“ Paní Halseyová se culila na Ryana. „Určitě si nedáte kapku sladkého čaje? Anebo trošku džusu?“

Ryan se taky culil.

„Ne, děkujeme,“ odmítla jsem. „Kdy jste viděla Unique naposledy?“

Paní Halseyová si ťukala prstem do brady. Klouby měla sukovité, kůži zažloutlou od nikotinu. „Už je to dlouho. Tihle lidé mění místa svého pobytu jako ponožky.“

Na to jsem neodpovídala.

„Čtyři, možná šest měsíců? Víte, můj pojem o čase už není, co býval.“

„Mluvila jste s Unique někdy?“

„Jednou za uherský rok. Občas jsem té chudince dávala jídlo.“

„Jak jste se dozvěděla její jméno?“

„Zeptala jsem se souseda, když jsem viděla, že ta dáma má moji kočku, víte? Řekl mi, že ji tu a tam potkává u katolického kostela.“

„Kolik bylo Unique let?“

„Dost, aby si nechala ostříhat vlasy. Víte, ženám určitého věku už dlouhé vlasy nesluší. Ale to jsem celá já, zase někoho soudím.“ Paní Halseyová se obrátila k Ryanovi. „Ale víte vy co? Mně je osmdesát a jsem v tom zatraceně dobrá.“

Ryan chápavě přikývl.

„Kolik přesně?“

„To se těžko řekne. Ta paní byla krapet zanedbaná. Ale určitě nepobírala příspěvky od charity pro mladistvé. To je bez debat.“

„Vzpomenete si ještě na něco?“ zeptala jsem se.

„Neměla zuby, Bůh mi odpusť.“

Moje srdce začalo bušit na vyšší obrátky, když paní Halseyová pokračovala.

„Abych byla upřímná, asi jsem neměla Unique ráda, protože Kleo ji tolik milovala, víte?“ Paní Halseyové poklesla ramena. „Kočkám holt jeden nerozumí. Kleo si u mě mohla žít jako v bavlnce. A bylo jí to úplně jedno. Utekla.“

„I já mám doma kocoura. Dovedu si představit, jak jste z toho byla smutná.“

„Unique zahrnula Kleo láskou. Přivázala si tu kočku na prsa v takové té věcičce, co dneska na mimina používají ty moderní matky.“

Upoutala jsem Ryanovu pozornost a očima sjela k brance. Ryan přikývl.

„Velice vám děkujeme za váš čas, paní Halseyová.“

„Slečna. Nevdala jsem se.“

„To je mi líto,“ řekla jsem.

Paní Halseyová si to špatně vyložila. „Ale jděte. Neumíte si představit, jak málo mi na tom záleží.“

Ryan a já jsme vstali. Paní Halseyová se také zvedla a doprovodila nás přes dvůr.

„Jestli je ta mrtvá Unique od mojí Kley, tak mě to opravdu mrzí. Isabella Halseyová nemá nikomu nic za zlé.“ Na vrásčité tváři se objevil úsměv. „Kromě té nevděčné kočky.“

Ještě jednou jsem poděkovala a vyšla z branky. Ryan za mnou. Když jsem vracela závoru na místo, paní Halseyová promluvila.

„Odpuštění je vůně, jíž fialka potřísní botu, která ji rozdrtila. No není to pěkná myšlenka?“

„To je,“ souhlasila jsem.

„Víte, kdo to napsal?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Mark Twain,“ odpověděl Ryan.

Paní Halseyová se na něho usmála. „Vy jste určitě hoch z Jihu.“

„Z Kanady,“ opravila jsem ji.

Úsměv paní Halseyové se rozpačitě rozplynul. Nechali jsme ji rozjímat o zázracích přeshraniční sečtělosti.

„Co myslíš?“ zeptal se mě Ryan, když jsme seděli v džípu.

„Privilegovaní dovedou být nadmíru sobečtí.“

„Ale laskavě noblesní. Zejména tady.“

„My Jižané jsme hrdí na své způsoby.“

„Myslíš, že dáma ze sudu je pouliční Unique?“

„Měla u sebe Kleo. Je bezzubá. Unique byla taky bezzubá. A to není všechno.“ Pověděla jsem Ryanovi o dvou Cruikshankových spisech, které obsahovaly jen poznámky.

„Jak se Unique jmenovala příjmením?“

„Nemůžu si vzpomenout.“

„A jaké jméno bylo na druhém spisu?“

Zavrtěla jsem hlavou. Právě jsem vytáčela číslo na svém mobilu.

„Voláš Macha Gazpacha?“

Oči v sloup.

Pete to vzal po třetím zazvonění.

„Pusin –“

„Jsi ještě u Anne?“

„Jo, mám se báječně, díky za optání. Bezvadně jsem si zaběhal. Boyd tě pozdravuje.“

„Chci, aby ses na něco podíval do Cruikshankových spisů.“

„A mohu vědět proč?“

Nastínila jsem mu, co jsme se dozvěděli od Isabelly Halseyové, a popsala, co má v Cruikshankových složkách hledat. Pete prohlásil, že na to mrkne a zavolá mi. Za pár minut telefon zazvonil.

„Unique Montagueová a Willie Helms.“

„Díky, Pete.“

Stiskla jsem tlačítko a zopakovala Ryanovi ta jména.

„Co takhle zastavit se v katedrále?“ zeptal se.

„Je to kousek, na Broad.“

Džíp jsme nechali na Legare a přešli ulici ke kostelu. Když jsme stoupali po schodech, Ryan ukázal na dvě barevná skleněná okna nad hlavním vchodem.

„Papežský erb.“

Ukázala jsem na další okno. „Pečeť velkého státu Jižní Karolíny.“

„Jako v bááávlnce,“ protáhl Ryan.

„Tos odposlouchal od Halseyové.“

„Zní to pěkně.“

„Tak to nezneužívej.“

Katedrála Jana Křtitele byla zcela typická. Vyřezávané dubové lavice, oltář z bílého mramoru. Na oknech výjevy ze života Krista. Varhany velikosti mezinárodní vesmírné stanice.

Vzduch vonící květinami a kadidlem.

Náhlá vzpomínka. Nedělní mše. Babička a máma v závojíčcích. Harry a já svírající v rukou ohmataný misál v perleťových deskách před prvním přijímáním.

„– zkus támhle toho dobrého otce.“

Ryanův hlas mě přivedl zpět. Dovlekla jsem ho k oltáři.

Kněz byl malý, měl vysoké lícní kosti, mandlové oči, hovořil s jemným přízvukem a pečlivě vyslovoval všechny hlásky. Ačkoli se představil jako otec Ricker, podezřívala jsem ho, že má někde v rodokmenu asijskou spojku.

Představili jsme se a já se zeptala na Unique Montagueovou.

Ricker chtěl znát důvod mého zájmu.

Pověděla jsem mu, že bylo nalezeno ženské tělo a že by to mohla být Unique Montagueová.

„Propánakrále. To je mi líto.“ Ricker se pokřižoval. „Já jsem tady u Svatého Jana Křtitele farní vikář. Bohužel mé informace o jednotlivých farnících jsou poměrně omezené. Ale se slečnou Montagueovou jsem příležitostně hovoříval.“

„Pročpak?“

Rozpačitý úsměv. „Slečna Montagueová měla kočku. I já jsem milovník koček. Nu, možná byla naše krátká setkání součástí většího božího plánu.“

Ryan i já jsme se asi tvářili zmateně.

„Možná mě náš Pán přivedl k slečně Montagueové, abych mohl později pomoci s jejími tělesnými pozůstatky.“

„Můžete slečnu Montagueovou popsat?“

Rickerův popis seděl.

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Už je to nějaký čas. Někdy v zimě.“

„Nevíte náhodou, jestli má slečna Montagueová v Charlestonu rodinu?“

„Myslím, že má bratra.“ Ricker přelétl očima ze mě na Ryana a pak zpátky ke mně. „Je mi líto. Povídali jsme si jen občas, když jsem byl tady a ona potřebovala vodu pro kočku.“

Ricker byl přátelský, ale opatrný a před každou odpovědí si nechal pár vteřin na rozmyšlenou.

„A nenašly by se v kostele nějaké záznamy?“ zeptala jsem se. „Adresa? Příbuzní?“

Ricker zavrtěl hlavou. „Slečna Montagueová nebyla oficiálně členkou této kongregace. Je mi líto.“

„Děkujeme vám, otče.“ Z kabelky jsem vylovila vizitku, připsala na ni číslo mobilního telefonu a podala mu ji. „Pokud by vás ještě něco napadlo, zavolejte mi, prosím.“

„Ano. Jistě. Je to tak smutné. Je mi to moc líto. Opravdu líto. Budu se modlit za její duši.“

„Myslíš, že je to Rickerovi vážně líto?“ zeptal se mě Ryan, když jsme se blížili k Broad Street.

„Pětkrát. I když mi možná něco uniklo ještě předtím, než jsem to začala počítat.“

„Co je farní vikář?“

„Venkovský kněz?“

„Vikář Ricker.“

Ryan odemkl džíp. Nastoupila jsem a zapnula si pás. Teplota v autě byla minimálně sedm tisíc stupňů.

„Co teď?“ Ryan vklouzl za volant.

„Klimatizace.“

„Jistě, madam,“ Ryan otočil kolečkem. „Moc rád vozim slečnu Tempe.“

„Co tohle? Koupíme nějakou hotovku a dáme si s Emmou oběd. Já zavolám Gulletovi jména Unique Montagueové a Willieho Helmse. Zatímco na nich bude šerif dělat, my dva se znovu mrkneme na Cruikshankovy spisy.“

„To není špatný plán.“

Jenomže ono to nakonec dopadlo všechno jinak.

Gullet byl pryč. Nechala jsem mu vzkaz na ústředně.

Emma nebrala doma telefon. Když jsem ji vypátrala v kanceláři koronera, spustila jsem už známou litanii o stresu a odpočinku.

„Uklidni se. Omezuju se na život neohrožující papírování. Lee Ann mi vykládala o tvém střetnutí s Ramonem Plazivým.“

„A zmínila se o Kleopatře Kočičí?“

„Jo. Dovedlo tě to někam?“

Pověděla jsem Emmě, jak jsem se od Dinha dostala k Isabelle Halseyové a pak k bezdomovkyni jménem Unique, a popsala jsem jí Cruikshankovy spisy o nezvěstných osobách, které nebyly vedené pro žádného klienta.

„Takže spisy Helmse a Montagueové neobsahují ani výstřižky z novin?“

„Nic než rukou psané poznámky.“

„Proč Cruikshank pátral po Helmsovi a Montagueové, když média neinformovala o jejich zmizení a nikdo si ho kvůli tomu nenajal?“

„Zajímavá otázka.“

„Hele, tak abych to správně pochopila. Ty si myslíš, že ta ženská ze sudu by mohla být Unique paní Halseyové a že tahle Unique by mohla být Cruikshankova Unique Montagueová?“

„To jsou dvě otázky v jedné, paní koronerko. Pokud jde o část A, jak velká je pravděpodobnost přítomnosti té kočky? A pokud jde o část B, Unique není zas tak obvyklé jméno.“

„Jo, stojí to za další pátrání,“ připustila Emma.

„Už jsem začala. Jeden kněz od Svatého Jana Křtitele si myslí, že Unique má někde kolem Charlestonu bratra. Předám to Gulletovi. A mezitím bys mohla někoho ze svých lidí pověřit, aby zkusil najít stomatologické záznamy Willieho Helmse, co říkáš?“

„Proč?“

„Cruikshank hledal dvě pohřešované osoby čistě z vlastní iniciativy. Neměl ani zprávy z novin ohledně jejich zmizení. Montagueová byla první, Helms druhý. Já si myslím, že Helms by mohl být náš neznámý z Dewees.“

„Je to dost riskantní, ale nasadím na to Lee Ann. Přemlouvání zubařů jí jde skvěle.“

„Mimochodem, mohla ses stát šťastnou výherkyní plněných knedlíčků s krabím masem a krevet lo mein se zeleninou a nudlema.“

„Mám tu plněné sušenky a pepsi.“

„Jo, z toho je ti nejspíš blbě.“

„Jdi se pořádně nabaštit.“

Šli jsme. Do atria restaurace Poogan’s Porch. Krevety s kukuřičnou kaší pro mě, charlestonské kuře pro Ryana. Už jsme byli na odchodu, když mi zazvonil mobil.

„Doktorka Brennanová?“

„Ano.“

„Tady otec Ricker. Od Svatého Jana Křtitele.“

„Ano, otče.“

„Sullivanův ostrov.“

„Prosím?“ Kristapána, ono je to snad nakažlivé.

„Bratr slečny Montagueové bydlí na Sullivanově ostrově. Pořád jsem se pokoušel vybavit si, co mi tenkrát říkala. Vzpomněl jsem si, že něco v našem rozhovoru mi připomnělo moje dětství. Modlil jsem se a Bůh mi seslal odpověď. Sullivan bylo jméno mé první kočky. Sullivanův ostrov.“

„Děkuji vám, otče. Velice nám to pomohlo.“

„Nevyzpytatelné jsou cesty Páně.“

„To ano.“

Ryan se pokoušel dovolat Lilly a já Gulleta. Ryan neměl štěstí. Já ano. Tentokrát byl šerif v kanclu.

Předala jsem mu Rickerovy informace. Ačkoli Gullet nepřekypoval nadšením, řekl, že Montagueovy na Sullivanově ostrově nechá prověřit.

Když jsem domluvila, Ryan se zeptal: „Říkala jsi, že Cruikshank měl v merku nějaké zdravotní středisko?“

„Kliniku provozovanou CBM. Helene Flynnová tam pracovala v době, kdy zmizela.“

„Cruikshank měl spis se jménem Unique Montagueová.“

„To měl.“

„Cruikshank sledoval bezplatnou kliniku.“

„No, já bych to asi nazvala jinak, ale dejme tomu, že sledoval.“

Věděla jsem, kam Ryan míří.

„Ta klinika poskytuje lékařskou péči chudákům a bezdomovcům. Unique Montagueová byla chudá a bez domova.“ Vzrušeně jsem se otočila k Ryanovi. „Možná tohle je ta souvislost, co Cruikshanka zajímala.“

„Možná.“

Nedokázala jsem se zbavit pocitu, že se za tím skrývá ještě mnohem víc.

„Asi to bude znít šíleně, ale něco mi říká, že ty dva neznámé pojí něco navzájem a něco i s Cruikshankem. Možná dokonce i s Helene Flynnovou.“

„Já vidím spojitost Cruikshank – Flynnová – klinika a možná tam zapadá i Montagueová, ale jak tam nacpeš toho chlápka z Dewees?“

„To nevím.“

„A ve své spojité teorii vycházíš z čeho?“

„Že by intuice?“

Ryan po mě střelil pohledem „s tímhle mi dej pokoj“.

Rozhodila jsem paže. „Tak se přece říká tomu pocitu v břiše, ne?“

Překřížila jsem si ruce na prsou a opřela se. Ryan má pravdu. Tyhle čtyři případy vlastně dohromady nespojuje vůbec nic. Cruikshank a muž z Dewees mají podivné zlomeniny na krku. To je spojuje. Možná. Možná je to jen shoda okolností.

Kostra z Dewees má zářezy, Cruikshankova ne. Věděla jsem víc než jistě, že hned v pondělí si pořádně prohlédnu obratle a žebra té ženy ze sudu.

Žena ze sudu je patrně Unique Montagueová. Cruikshank měl jméno Montagueové ve svých spisech. A ve svých spisech měl i jméno Helene Flynnové. To pojí Flynnovou a Montagueovou s Cruikshankem.

Cruikshank měl ve spisech i jméno Willieho Helmse. Může být muž z Dewees Willie Helms? Pokud jím je, přes Cruikshanka je spojen s Flynnovou a Montagueovou.

Pojí muže z Dewees s Cruikshankem ty podivné fraktury na krku? Pokud ano, je tím spojen i se všemi ostatními? Je podobnost těch zlomenin jen náhodná? Kolem mě vířila samá „pokud“ a žádné „tak“.

Já přece nevěřím na náhodu. A na co věřím?

Na jasné důkazy. Průkazná fakta.

Problém. Žádná nemáme. Anebo aspoň žádná, která by dokázala souvislost. Zářezy na kostech. Zlomeniny krku. Rasa v ulitě. Rukou psané poznámky.

Počítačový disk.

„Existují fotky lidí, jak vcházejí na kliniku, nebo z ní vycházejí,“ řekla jsem. „Cruikshank si je uložil na cédéčko.“

„Je na některé z těch fotek Helene Flynnová?“

„Ne,“ řekla jsem. „Ale možná tam bude Unique.“

„Kde je ten disk?“

„U Gulleta v kanceláři.“

Najednou jsem byla celá žhavá se na ten disk znovu podívat.

24

Obrázek označený jako jpg třicet tři zachycoval ženu vycházející z cihlové budovy. Měla podivně našpulené rty a kolem obličeje divoce vlající pocuchané vlasy.

A na prsou měla připnutou klokanku pro kojence.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem na tuhle fotku zapomněla.

Byli jsme v šerifově kanceláři. Předtím jsem představila Ryana, vysvětlila, že je polda, a zaručila se za jeho diskrétnost. Gullet byl srdečný, ale chladný. Anebo prostě jen neposlouchal. Do toho chlapa jsem vážně neviděla.

Tentokrát jsme na prohlížení cédéčka použili můj laptop. Gullet mi nakukoval přes rameno. Ryana usadil na druhou stranu kanceláře.

„Co to je?“ Gullet ukázal na stín, který se kroutil u spodní části dětského nosítka.

Zvětšila jsem obrázek na celou plochu obrazovky a příslušné místo přiblížila. Ačkoli teď se ze stínu stal guláš maličkých čtverečků a obdélníčků, bylo jasné, že z klokanky se vine něco pevného.

„Kleopatřin ocas,“ řekla jsem.

„Jste si jistá?“ ozval se za mnou Gulletův monotónní hlas.

„Podívejte na ty střídavé světlé a tmavé proužky. Já kočky znám. Tohle jsou pruhy na kočičím ocase.“

„Já se z toho picnu.“

Přes obrazovku počítače jsem se podívala na Ryana. Nepatrně povytáhl obočí. To moje pokleslo. Neříkej to!

„Co o téhle Montagueové víte?“ zeptal se Gullet a stále studoval čtverečkovanou křivku, která byla Kleopatřinou okrasou.

„To co vy.“ Začala jsem proklikávat ostatní obrázky. „Měl jste štěstí při hledání bratra?“

„V okolí jsme našli sedmnáct Montagueů, ale ani jednoho na Sullivanově ostrově. Prověřujeme osoby ze seznamu. Řekněme, že toho chlápka najdeme, ale podaří se slečně Rousseauové získat z oběti v sudu DNA?“

„Ano.“

Gullet nic neříkal. Picnul se tak, že nemůže mluvit?

„Kdo vede kliniku, která je na těch vašich fotkách?“ zeptal se Ryan.

„Církev boží milosti,“ odpověděla jsem.

„Já myslím každodenní provoz. Kdo to tam má na povel?“

Cítila jsem, jak se za mnou Gullet obrací k Ryanovi. „Promiňte, ale mohl byste mi ještě jednou objasnit svou kvalifikaci?“

„Jsem detektiv poručík v oddělení závažných trestných činů Quebecké provinciální policie,“ odpověděl Ryan.

Gullet chvíli mlčel, jako kdyby o tom uvažoval. Pak prohlásil: „Ach, Kanada.“

„Stojíme na stráži tvé,“ zarecitoval Ryan kousek kanadské hymny.

Skočila jsem jim do toho.

„Já s detektivem Ryanem spolupracuji v Montrealu. Tenhle týden za mnou přijel do Charlestonu na návštěvu. Napadlo mě, že když už je tady, mohl by vyjádřit svůj názor na věc, jen pro případ, že mi třeba něco důležitého uniklo.“

„Oddělení vražd?“ zeptal se Gullet Ryana.

„Ano. Jen se to jinak jmenuje.“

„Mohu se vás zeptat, co vás přivádí do Charlestonu.“

„Mám trochu volna. Napadlo mě, že se zastavím a zvednu vám tu morálku.“

Gullet přimhouřil oči asi tak na šířku vlasu. Já přimhouřila ty svoje ještě víc.

„S mordpartou děláte už dlouho?“

„Ano, dlouho.“

„Sám jste si to vybral.“

„Ano, vybral.“

„Víte proč?“

„Ano, vím.“

„Poručík Ryan je považován za jednoho z nejlepších detektivů, kteří v Quebeku vyšetřují vraždy,“ vložila jsem se do jejich rozhovoru. „Jeho pomoc by byla velmi cenná. Vnesl by do případu nový úhel pohledu.“

Gulletova řeč těla mi prozradila, že mi to nebaští. Přitlačila jsem na pilu.

„Sama jsem byla svědkem, jak detektiv Ryan rozlouskl případy, se kterými si nikdo nevěděl rady. Má zvláštní schopnost vyhodnotit místo činu a vcítit se do myšlení pachatele.“

„Slečna Rousseauova s jeho zapojením souhlasí?“

„Ano.“

„Hergot, za chvíli tu budeme mít víc návštěv než vlastních poldů a já o tom ani nebudu vědět.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Už jsem ho chtěla prolomit, když Gullet promluvil. Ke mně.

„Jestli to podělá, je to na vás. A na koronerce.“

„Já mu důvěřuji.“

„Heleďte, pane, já vaše šeky nepodepisuju. Všechno, co uděláte, je přísně neoficiální.“

„A nadmíru diskrétní,“ dodal Ryan. „Víte, šerife, mě zajímá každá vražda, a pokud mohu pomoct, aniž bych se vám přitom pletl pod nohy, rád to udělám.“

„Jenom abychom si rozuměli.“ Gullet nevykazoval jedinou stopu nějakého výrazu. „Možná se nakonec přece jen shodneme, detektive. Pojďte se kouknout.“

Ryan vstal a došel k nám. Nastavila jsem počítač, aby postupně přehrával jednotlivé snímky. Ryan si je prohlížel a Gullet mluvil.

„Ta klinika je na Nassau Street. Budovu a vybavení vlastní CBM, ta také kryje provozní rozpočet, přijímá a vyhazuje zaměstnance, ale jinak se drží poměrně dost stranou. Mají otevřeno od úterý do soboty, většinou léčí nachlazení a drobné úrazy. Vážnější případy posílají na pohotovost do nemocnice. Zaměstnanců je tam jenom pár – jeden ošetřovatel na plný úvazek, jeden doktor, uklízeč a sekretářka.“

„Co je to za lidi?“ zeptala jsem se.

Gullet došel k psacímu stolu, zvedl papírové desky a otevřel je.

„Doktor se jmenuje Marshall. Ošetřovatel je Daniels. Jakási paní Berryová se stará o papíry a zásoby. Uklízí tam chlapík jménem Towery.“

Chtěla jsem se ještě na něco zeptat, ale zrovna se ve dveřích objevila nějaká žena.

„Šerife, říkal jste, že vás mám informovat o všech stížnostech u Haeberleových. Marlene zrovna vřeští na lince sto dvanáct. Prý ji John Arthur mlátí.“

„Je v pořádku?“ zeptal se Gullet.

„John Arthur volá z druhého telefonu. Tvrdí, že mu Marlene vypíchla oko dřevěnou lžící.“

„Jsou namazaní?“

„Co myslíte, drbe se můj pes Tyson, když má blechy?“

„Do prkýnka dubovýho.“ Gullet se podíval na hodinky. „Řekněte Marlene a Johnu Arthurovi, že tam jedu osobně. A že pro ně bude lepší, když u nich nenajdu žádnou tequillu.“

Žena odešla.

„Sloužíme a chráníme,“ pronesl Gullet suše ke mně a Ryanovi. „Dokonce i svoje vlastní přitroublé příbuzné, co živoří v karavanu.“

„Můžu si ty fotky uložit?“ zeptala jsem se a ukázala na svůj laptop.

Gullet přikývl.

Vytvořila jsem nový soubor a nahrála si Cruikshankovy fotografie na pevný disk. Když se počítač vypínal, změnila jsem téma.

„Zjistil jste něco o Williem Helmsovi?“

„Poslal jsem jednoho policistu, aby se poptal v okolních útulcích. Připomeňte mi, proč máte o toho chlapce zájem?“

„Při vyšetřování případu Helene Flynnové sbíral Cruikshank informace i o Williem Helmsovi, Unique Montagueové a několika dalších pohřešovaných osobách. Já se domnívám, že se do něčeho pustil na vlastní pěst.“

„Aha.“ Znělo to skepticky.

„Emma hledá zubaře, který ošetřoval Helmse,“ dodala jsem. „Ten muž na Dewees měl hodně plomb.“

„Krapet riskantní podnik.“

Nebyl zdaleka sám, kdo mi to říkal.

# # #

„Jeden z nejlepších detektivů v Quebeku?“

„Nevěř všemu, co povídám. Vždycky jsem měla sklony přehánět.“

„Vážně říkal, že se picne?“

„Vždyť víš, jak to myslel.“

Ryan se zařadil do kolony aut. Na sobotní odpoledne jich bylo docela dost. „Myslíš, že to bolí, když se někdo picne?“

„Za jistých okolností.“

„A kam se to vlastně picá? Do hlavy?“

Praštila jsem ho do ruky.

„To je napadení.“

„Zatkni mě.“

„Co teď?“ zeptal se Ryan.

„Cruikshank, Flynnová a Montagueová jsou nějak napojeni na tu kliniku, ale Gullet si nepřeje, aby mu nějaký kovboj v dírkovaných polobotkách strašil personál.“

„Já nosím zásadně mokasíny.“

„To myslel Petea.“

„Aha, toho milého malého uličníka.“

Za dvacet minut jsme už byli zpátky na poloostrově, v sešlé čtvrti mezi historickým jádrem a mostem přes řeku Cooper. Tenhle obvod se pyšnil přízemními cihlovými bungalovy, bortícími se verandami se zrezlými spotřebiči a sem tam i překližkovou výplní v okně nebo dveřích.

Ryan si toho červeného cihlového domu všiml jako první. Zajel k obrubníku a vypnul motor.

Klinika byla obyčejná krabice s rezavou klimatizací trčící z oken a opuštěnými pozemky po obou stranách. Stejně jako v celém okolí tu nebyly žádné okenice, žádné nápisy a žádné architektonické prvky. Žaluzie uvnitř byly spuštěné, stejně jako toho dne, kdy Cruikshank pořídil svoje fotky.

Pozorovali jsme dům, když se otevřely hlavní dveře a v jejich tmavé skleněné tabulce se rozzářilo odpolední slunce. Objevila se stará žena a pomalu odcházela po chodníku.

Jednou rukou jsem si zaclonila oči a těkala pohledem nahoru dolů po Nassau Street; pokaždé jsem se očima vrátila ke klinice a vydala se dalším směrem. Půl bloku na sever byla autobusová zastávka. Půl bloku na jih stála telefonní budka. Skrz ušmudlané sklo jsem viděla, že sluchátko se houpe na šňůře.

„Fotil nejspíš z budky a ze zastávky,“ řekla jsem.

Ryan se mnou souhlasil. Vystoupili jsme a přešli ulici.

Ten dům byl ve skutečnosti mnohem zchátralejší, než jak vypadal na fotkách. Všimla jsem si prasklého okna, které někdo přelepil šedou lepicí páskou. Páska se na krajích krabatila, takže už tam byla asi pěkně dlouho.

Ryan mi podržel dveře a oba jsme vstoupili. Uvnitř bylo teplo a páchlo to tam alkoholem a potem.

V přijímací části byly řady laciných vinylových židlí; dvě byly obsazené. Žena s podlitou modřinou na oku. Kluk s jednou z těch nešťastných kozích štětek na bradě. Oba pokašlávali a popotahovali. Ani jeden se neobtěžoval otočit hlavu naším směrem.

Recepční se obtěžovala. Byla tak v mém věku, vysoká a svalnatá; měla mahagonovou pleť a nahoru vyčesané kudrnaté vlasy, které byly u kořínků černé a na konečcích bronzové. Domyslela jsem si, že to bude Berryová, ředitelka přes papíry a zásoby.

V hlavě jsem si projela Cruikshankovy fotky a Berryovou jsem objevila pod označením JPG sedm. Vysoká černoška se světlými vlasy.

Když nás Berryová spatřila, narovnala se a stiskla čelist. Asi se už chystala zabalit si saky paky. Anebo z našeho vzezření usoudila, že jsme si nepřišli pro živočišné uhlí.

Došli jsme k přijímacímu pultu. Já jsem se na Berryovou usmála. Její obličej zůstával tvrdý jako logo Pekelných andělů. Na prstech sice neměla kovového boxera, ale býval by jí slušel.

Představila jsem se. „Jsem doktorka Brennanová. Tohle je detektiv Ryan. Spolupracujeme s úřadem koronerky charlestonského okresu při vyšetřování smrti jedné ženy. Mohla by to být Unique Montagueová.“

„Kdo?“

Zopakovala jsem to jméno.

Berryové oči měly černohnědou barvu a bělma byla žlutá jako zvětralé pivo. Dívala jsem se, jak si mě měří od hlavy k patě a zase zpátky.

Ten pohyb se trefil přesně do onoho maličkého nervózního spouštěče zlosti v mém mozku.

„Máme pádný důvod se domnívat, že slečna Montagueová byla pacientkou vaší kliniky,“ vyjela jsem.

„Opravdu?“

„Byla?“ Pokusila jsem se skrýt podráždění ve svém hlase, ale nepodařilo se mi to.

„Byla co?“

Obrátila jsem se na Ryana. „Kladu nejasné otázky, detektive? Jsou snad příliš dvojznačné?“

„Ani bych neřekl,“ opáčil Ryan.

Otočila jsem se zpět na Berryovou. „Byla Unique Montagueová pacientkou této kliniky?“

„Neříkám, že byla, a neříkám, že nebyla.“

Znovu jsem se obrátila k Ryanovi. „Možná za to můžou moje způsoby. Možná se slečně Berryové nelíbí, jak kladu otázky.“

„No, mohla by ses pokusit být trochu zdvořilejší,“ radil mi Ryan.

„Přátelštější?“

Ryan pokrčil rameny.

Prudce jsem se otočila k Berryové a na tváři vykouzlila ten nejpřátelštější úsměv. „Pokud by vás to příliš neobtěžovalo, mohla byste nám laskavě prozradit, co víte o slečně Montagueové?“

Berryová se mi dívala přímo do očí. To, co jsem v těch jejích viděla, se mi ani trošku nelíbilo. A taky se mi nelíbilo, že ona je v právu. Ani Ryan, ani já tu nemáme žádnou oficiální pravomoc a Berryová nemá důvod s námi spolupracovat. Každopádně jsem ale blufovala dál.

„Víte, co je opravdu, ale opravdu skvělá zábava?“ Věnovala jsem jí další široký úsměv. „Návštěva policejní stanice. Dostanete tam zadarmo napít, a když máte štěstí, tak i koblihu a útulný pokojíček, kde vás nikdo nebude rušit.“

Berryová poklepala perem na knihu návštěv a dramaticky vzdychla. „Co chcete vědět o té Montagueové?“

„Její jméno se objevilo v souvislosti s policejním vyšetřováním nálezu mrtvého těla.“

„Proč její jméno?“

„Nemyslím, že by to bylo relevantní.“ A k Ryanovi: „Myslíte, že je to relevantní, detektive?“

„Ne, nemyslím.“

Berryová se opřela a překřížila svoje paže silné jako větve stromu na hrudi dmoucí se déčkoyými košíčky. „Vy pracujete pro koronerku?“

„Ano.“

„Tak to byste se měla vytasit s pytlem na mrtvoly.“

„A to proč?“

Berryová se podívala na Ryana. „Vy jste mi teda dvojka, tady na tý židli bych z vás snad chcípla smíchy.“

„To už jsem kdysi slyšela,“ odsekla jsem.

„Příště vymyslím něco lepšího.“

„Takže ještě jednou. Unique Montagueová patrně nosila na prsou kočku.“

„Hodně našich pacientů má problémy s parazity.“

Bylo jasné, že takhle to nepůjde. Mám se zmínit o Helene Flynnové? Nobleu Cruikshankovi? Špatný nápad. Pokud mezi nimi existuje spojitost, tak by podobné otázky způsobily poplach, kterému se Gullet chtěl vyhnout.

„Ráda bych mluvila s doktorem Marshallem,“ řekla jsem.

„O pacientech mluvit nebude.“ Jakmile si Berryová uvědomila svou chybu, opravila se: „Tedy jestli tahle Montagueová byla naší pacientkou, což jsem vůbec neřekla.“

„Byla.“

Všichni tři jsme se otočili k ženě s monoklem.

25

Ta žena nás pozorovala zpod víček na půl žerdi; jedno bylo oteklé a měnilo barvu. Pleť měla sinalou a krátké černé vlasy jí v chomáčích trčely od hlavy.

„Vy se znáte s Unique Montagueovou?“ zeptala jsem se.

Žena zvedla obě dlaně. Měla okousané nehty a vnitřní strany předloktí jí hyzdily výrazné jizvy. „Já řekla, že sem chodila. Nic víc.“

„Jak to víte?“

„V tyhle díře už sem pročekala půl života.“ Žena pohlédla na Berryovou. „Jim je putna, jestli chcípáte.“

„Ty nechcípáš, Ronnie.“ Berryová mluvila chladně a bez citu.

„Mám chřipku.“

„Jsi feťačka.“

Vložila jsem se do toho. „Vy jste tady na klinice hovořila s Unique Montagueovou?“

„Já neztrácím čas se cvokama. Tadle ženská byla bláznivá, slyšela jsem jí, jak si povídá s velkou hnědou kočkou. Říkala si Unique.“

„Víte to jistě?“

„Slyšela jsem, jak se ptáte. Dala jsem vám vodpověď.“

„Kdy tady byla?“

Jedno kostnaté rameno sebou škublo.

„Víte, kde bydlí?“

„Povídala tý kočce, že pudou do ňákýho útulku.“

„Jakého útulku?“

„Copak jsem doprdele ňáká sociální pracovnice?“

„Slušně,“ napomenula ji Berryová.

Ronnie stiskla rty do úzké, pevné čárky. Vykopla nohu do vzduchu, propletla si prsty na břiše a sklopila oči.

Ten s kozí bradkou promluvil, aniž by odvrátil hlavu od zdi. „Tak podívá se na mě někdo, anebo mám jít domů a poslat vám všechny svý nudle v balíčku?“

Berryová se mu chystala odpovědět, když se otevřely dveře, ozvaly se kroky a z chodby k jejímu stolu přistoupil zprava muž. V ruce držel dvě karty.

„Rosariová. Case.“

Kozí bradka zaslechla svoje jméno a zeptala se: „Vy jste doktor?“

„Ne.“

Chlapec se ušklíbl. „Sestřička Nancy?“

„Daniels. Corey Daniels. Vy máte nějaký problém s mužskými ošetřovateli?“

Kozí bradka otevřela ústa a úšklebek byl ten tam. Měla k tomu dost dobrý důvod.

Berryová byla velká, ale Daniels byl ještě větší. Nemyslím tím vysoký a hubený jako basketbalista. Tenhle chlap vypadal jako sněžný muž ve stejnokroji. Černé vlasy měl sčesané dozadu do culíčku jako zápasník sumo a od bicepsu k zápěstí se mu táhlo tetování.

„Promiňte.“ Kozí bradka ztratila veškerý zájem o oční kontakt. „Je mi děsně blbě.“

„Aha.“ Daniels se pomalu posunul k Ronnii. „Přežila jsi další dávku, kvítečku?“

„Mám horečku.“

„Aha. Pojďte oba za mnou.“

„Pane Danielsi,“ ozvala jsem se, když se Ronnie a kozí bradka štrachali na nohy.

„No?“ Překvapeně, jako kdyby si Ryana a mě předtím vůbec nevšiml.

„Ptají se na nějakou ženskou jménem Unique Montagueová.“ Hlas Berryové zazněl o něco hlasitěji, než bylo nezbytné.

„A jsou jako kdo?“

„Koronerka a polda.“

„Máte průkaz?“ zeptal se Daniels Ryana.

Fajn. Ošetřovatel je bystřejší než sekretářka. Anebo není. Vytasila jsem se s průkazkou z univerzity. Ryan nechal zablesknout svůj odznak. Daniels se ani na jedno pořádně nepodíval.

„Počkejte, než umístím tyhle pacienty.“

Ať už „umisťování“ znamenalo cokoli, trvalo dvacet minut.

Když se Daniels vrátil, opět hovořil pouze s Ryanem. „Doktor Marshall chce, abyste přišli za hodinu a on si s vámi mohl osobně promluvit.“

„Počkáme,“ prohlásil Ryan.

„Mohlo by to trvat i dýl.“ Daniels nespouštěl z Ryana oči.

„My jsme trpěliví lidé.“

Daniels pokrčil rameny, jako by říkal, „jak chcete“. Když odešel, pokusila jsem se uzavřít příměří.

„Mohu se vás zeptat, jak dlouho už na téhle klinice pracujete, slečno Berryová?“

Nafrněný pohled.

„Kolik pacientů během týdne ošetříte?“

„Jestli je tohle nějakej pohovor kvůli práci, tak já se na žádnej nehlásila.“

„Velmi mi imponuje, jak se CBM stará o chudé.“

Berryová si položila prst na rty a udělal na mě „pst“. To gesto opět zatlačilo na spínač v mém mozku.

„Aby člověk mohl takovou práci dělat, musí být církvi velice oddán.“

„Jo, jsem světice.“

Napadlo mě, jak svatě by se asi chovala, kdybych ji nakopala do zadku.

„Pracovala jste i na jiných klinikách CBM?“

Berryová si mě chladně měřila a ukázala na jednu židli z obchoďáku.

„Cože! že bych byla zase nezdvořilá?“ Stačilo málo a přestala bych se ovládat.

Berryová zopakovala svůj posunkový povel: „sedni“.

Svazeček nervových výběžků triumfoval. Vypínač cvaknul.

„Jak to bylo? Dostala jste místo na recepci, když chudák Helene zmizela?“

Berryová se odvrátila.

Právě jsem vymýšlela ještě stupidnější vtípek, když mi Ryan položil uklidňující ruku na rameno. Udělala jsem přesně to, před čím Gullet varoval. Bezdůvodně jsem prozradila informaci a nedostala za to nic na oplátku. Rozmrzele jsem se usadila na židli vedle Ryana.

Berryová vstala a zamkla vstupní dveře. Pak se vrátila ke stolu a začala se přehrabovat v papírech.

Uplynulo deset dlouhých minut.

Objevila se kozí bradka a v ruce svírala bílý pytlíček. Berryová ho pustila ven. Za chviličku tu byla i Ronnie.

Tu a tam jsem zvedla hlavu a zjistila, že nás Berryová pozoruje. Pokaždé rychle odvrátila oči a papíry začaly šustit. Ta dáma měla hodně papírů.

V sedm jsem vstala, prošla se a zase si sedla.

„Myslíš, že Marshall vyklouzl zadem?“ zeptala jsem se tiše Ryana.

Ryan zavrtěl hlavou. „Přední frontu pořád ještě hájí pitbulka.“

„A já?“

Ryan se na mě nechápavě podíval.

„Vyklouzla jsem? Odešla? Daniels se choval, jako bych tu nebyla.“

„Pitbulka tě zaregistrovala.“

Pohlédla jsem na Ryana.

„No dobře, uznávám, že místní zaměstnanci mají v jednání s lidmi jisté rezervy.“

„CBM by se měla buď poohlídnout po někom, kdo zastane práci těch dvou sám, anebo tuhle zabijáckou dvojku nahnat na školení o empatii.“

„Myslel jsem, že se na Flynnovou ptát nebudeš.“ Ryan to řekl bez sebemenší stopy výčitky.

„Nechtěla jsem. Daniels mě vytočil. Berryová mě vytočila. A napadlo mě, že jestli ty dvě spolu dělaly, myslím Berryová a Flynnová, tak se třeba jedna druhé svěřovaly.“

Ryan se tvářil pochybovačně.

„Třeba byly kamarádky.“ Znělo to nedůtklivěji, než jsem chtěla.

Svalila jsem se na opěradlo a začala si okusovat nehet na palci. Ryan má pravdu. Není moc pravděpodobné, že by Berryová měla s Flynnovou něco společného. A abych byla upřímná, tak daleko jsem ve svých myšlenkách vůbec nedošla. Byla to impulzivní otázka, kterou vyvolal hněv. Úplně zbytečně jsem se podřekla.

„Chceš si vzít Marshalla na paškál?“ zeptala jsem se.

„Já jsem zapojen přísně neoficiálně.“ Ryan napodobil Gulletovo monotónní pomalé mumlání.

„Podle tebe je tohle ztráta času, vid?“

„Možná. Ale moc se mi líbí, když tě vidím, jak jdeš zostra na věc.“

„Jsem si jistá, že v tom sudu byla Montagueová. Prostě chci jen omrknout zaměstnance kliniky.“

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat.“

Ryan i já jsme vzhlédli a spatřili u vchodu do chodby tmavovlasého muže. Byl sice jen průměrně vysoký, ale velmi svalnatý a na sobě měl bílý plášť, šedé kalhoty a italské boty, které patrně stály víc než moje auto.

„Doktor Lester Marshall. Promiňte, ale ošetřovatel mi zapomněl sdělit vaše jména.“

Vstali jsme. Oba jsem nás představila a poněkud vágně popsala naše pověření. Marshall se nevyptával. Daniels tuhle oblast asi už pokryl místo nás.

„Ošetřovatel mi říkal, že jste se ptali na Unique Montagueovou. Mohu vědět proč?“

Šustění papírů za námi ustalo.

„Domníváme se, že by mohla být mrtvá.“

„Pohovoříme si o tom v soukromí.“ A k Berryové: „Corey už odešel, Adele. Můžete jít taky. Pro dnešek jsme skončili.“

Půdorys přízemí naznačoval, že klinika byla původně rodinným domem. Následovali jsme Marshalla chodbou a já si všimla dvou vyšetřoven, kuchyňky, velké komory na materiál a koupelny.

Marshallova ordinace byla vzadu v prvním poschodí; kdysi to možná bývala ložnice. Do chodby v patře vedly ještě další čtvery dveře. Všechny byly pevně zavřené.

Lékařův pokoj byl malý a spartánsky vybavený. Omlácený dřevěný psací stůl, omlácené dřevěné židle, omlácené registrační skříňky, klimatizace v oknech jen tak tak stíhala horko.

Marshall se posadil ke stolu. Na něm ležely jediné desky. Žádná fotka manželky s dětmi. Žádná legrační soška nebo plaketa. Žádné papíry ani šálek z lékařské konference.

Prohlédla jsem si stěny. Žádné zarámované obrázky. Žádné osvědčení, žádný diplom. Dokonce ani státní lékařská licence. Vždycky jsem si myslela, že tohle musí u každého doktora viset na zdi. Možná to má Marshall vyvěšené ve vyšetřovně.

Marshall ukázal pěstěnou rukou na židle. Zblízka bylo vidět, že vlasy má natužené a že mu rychle ubývají. Mohlo mu být klidně čtyřicet jako šedesát.

„Vy samozřejmě víte, že pravidla zachování důvěrnosti zakazují osobám poskytujícím lékařskou péčí podávat informace o pacientech.“ Marshall ukázal zuby – byly všechny krásně rovné a zářivě bílé.

„Slečna Montagueová byla pacientkou této kliniky?“ zeptala jsem se.

Ještě jednou dokonalé zoubky. Že by korunky?

Ukázala jsem na desky. „Domnívám se, že tohle je karta slečny Montagueové. Pletu se snad?“

Marshall vyrovnal spodní stranu desek s okrajem stolu. Měl silné prsty a dokonale upravené nehty. Předloktí prozrazovalo dlouhé hodiny strávené v posilovně.

„Já vás nežádám o lékařské záznamy té ženy,“ řekla jsem. „Já chci pouze potvrzení, že se tady léčila.“

„A není tento fakt součástí lékařských záznamů?“

„Je vysoce pravděpodobné, že slečna Montagueová je mrtvá.“

„Povězte mi o tom něco.“

Poskytla jsem mu základní informace. Nalezena ve vodě. Rozklad a saponifikace. Nic důvěrného. Jestli si bude myslet, že se nešťastnou náhodou utopila, nemůžu za to.

Marshall desky pořád neotvíral. V malé, teplé místnosti jsem cítila jeho kolínskou. Voněla draze. Stejně jako ošetřovatel a recepční byl tenhle chlap protivný jak činže.

„Možná byste dal přednost soudnímu příkazu, doktore Marshalle. Mohli bychom zburcovat média. CBM by se dostalo velké pozornosti ve vysílání, možná by se nám povedlo vás protlačit do celostátního kanálu.“

Marshall se rozhodl. Anebo už rozhodnutý byl a dával si jen čas na rozmyšlenou.

„Unique Montagueová se u nás opravdu léčila.“

„Popište mi ji, prosím.“

Marshallův popis odpovídal oběti v sudu.

„Kdy tu byla slečna Montagueová naposledy?“

„Nechodila sem často.“

„Kdy tu byla naposledy?“

Marshall otevřel složku a dlaní pečlivě uhladil jednu chlopeň.

„Loni v létě, v srpnu. Pacientka dostala léky a měla se ukázat za dva týdny. Slečna Montagueová ovšem na kontrolu nepřišla. Já samozřejmě nemohu –“

„Víte, kdy bydlela?“

Marshall si dal na čas, pročítal kartu, obracel stránky a každou pozorně srovnal podle té předchozí. „Udala tu adresu na Meeting Street. Naneštěstí tohle místo znám. ‚Středisko krizové pomoci‘.“

„Útulek.“

Marshall přisvědčil.

„Uvedla nějaké příbuzné?“

„Ten řádek je prázdný.“ Marshall zavřel desky a stejným pohybem dlaně uhladil záhyb. „Tohle bývá u našich klientů časté. Jenomže já bohužel nemám čas navazovat s našimi pacienty bližší vztahy. To je také to jediné, co mě mrzí na profesi, kterou jsem si zvolil.“

„Jak dlouho už na klinice pracujete?“

Marshall se usmál, tentokrát však neukázal zuby. „Takže rozhovor o slečně Montagueové skončil?“

„Co nám ještě můžete říct?“

„Ta žena milovala svou kočku.“

Marshall si upravil obě poloviny své kravaty. Byla hedvábná, patrně značková, i když značku jsem nepoznala.

„Já bývám na klinice většinou v úterý, ve čtvrtek a v sobotu. Ve zbývajících dnech se starám o pacienty jinde.“ Marshall vstal. Jsme propuštěni. „Pokud bych vám mohl pomoci, tak mi dejte vědět.“

„Asi jsme mu nepadli do oka.“ Ryan nastartoval džíp. „Co na něj říkáš?“ zeptala jsem se. „Rád si myje ruce.“

„Je to doktor.“

„Já myslel spíš jako Howard Hughes. Vsadím se, že dvakrát kontroluje, jestli zamknul, počítá svorky na papír a třídí si fusekle podle barev.“

„Já si taky třídím ponožky podle barev.“

„Ty jsi holka.“

„Souhlasím. Marshall je až moc pořádný a je to pozér. Myslíš, že ví víc, než říká?“

„Sám připouští, že ví víc, než říká. Je to doktor.“

„A ti ostatní?“

„Jsou velcí.“

„To je všechno?“

„Velcí a nevrlí.“

Natáhla jsem ruku a otočila ovladačem klimatizace.

„A Daniels seděl.“

„Proč to říkáš?“

„Tetování z basy.“

„Víš to jistě?“

„Věř mi, vím to jistě.“

Možná to bylo tím horkem. Možná zklamáním z vlastní neschopnosti dobrat se k nějakému výsledku. Na nervy mi šel už i Ryan.

Anebo jsem se zlobila na sebe, že jsem ztratila hlavu? Proč jsem se jenom ptala na Helene Flynnovou? Zmínila jsem její jméno. Byl to dobrý tah, nebo faux pas? Donese se to až do CBM? Gulletovi?

Moje návštěva může něco rozbouřit, možná dokonce vynutit z Herrona nějakou odpověď, přimět CBM, aby spolupracovala při vyšetřování zmizení Helene Flynnové.

Na druhou stranu ovšem může moje chyba způsobit Emmě problémy. Může rozzuřit šerifa, takže mě jednou provždy odřízne.

No aspoň jsem neprozradila podrobnosti o kruté smrti Unique Montagueové.

Ulítla jsem. Výsledek nula.

Opřela jsem se a přemýšlela o tom. Ještě pořád jsem byla zadumaná, když mi zazvonil mobil.

Výsledek nula? Ale jdi, kotě, výsledků máme, že se budeš divit.

26

Emma zněla mnohem energičtěji než kdykoli v posledních dnech. Když jsem se zeptala, jak se cítí, ocitli jsme se hned u staré známé „fúrie“.

„Čtyřiatřicet telefonátů. Trefa. Lee Ann padla na zubaře, co má záznamy Willieho Helmse. Doktor Charles Kucharski. Zašla jsem k dědulovi na návštěvu.“

„To je to slibované papírování v kanceláři?“

Emma mou výtku ignorovala. „Kucharski měl z návštěvy takovou radost, až jsem se bála, že mě přiková ke stěně v tom svém domácím bunkru.“

„Co tím chceš říct?“

„No, jenom že asi nemá nadbytek pacientů.“

„Aha.“ Znělo to úplně stejně jako z Danielsových úst.

„Kucharski si Helmse pamatuje jako vysokého, bledého chlápka, něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti, který měl spoustu tiků. Helms u něho byl naposledy v dubnu devadesát šest.“

„Jakých tiků?“

„Neovladatelné pohyby krku a rukou. Kucharski musel Helmsovi připoutávat ruce a hlavu ke křeslu, když vrtal a plomboval. Podle Kuchařského to mohl být Tourettův syndrom.“

„Dal mu Helms na sebe nějaký kontakt? Adresu? Zaměstnavatele?“

„Účty platil Helmsův otec, Ralph. Willie uvedl jeho telefonní číslo. Když na něj Lee Ann zavolala, zjistila, že linka je už odpojená. Ukázalo se, že Helms senior zemřel na podzim devadesát šest.“

„Proto přestal Helms chodit na pravidelné prohlídky.“

„Helms uvedl jako zaměstnavatele firmu Johnnie’s Auto na Highway padesát dva. Nějaký John Hardiston tam kupuje stará auta, šrotuje je a tak dál. Hardiston tvrdí, že zaměstnal Helmse jen kvůli jeho otci, se kterým se přátelil. Nechal ho bydlet ve starém přívěsu vzadu na dvoře. Helms se staral o psy a fungoval tam trochu jako strážný. Pracoval pro Hardistona skoro deset let a pak se jednoho dne prostě vypařil.“

„Kdy to bylo?“

„Na podzim dva tisíce jedna. Hardiston říká, že Helms pořád mluvil o cestě do Atlanty, takže si s tím nelámal hlavu – prostě si myslel, že se Willie nakonec zapakoval a vyrazil. Hardiston tvrdí, že Helms byl dobrý zaměstnanec a že ho mrzí, že o něho přišel.“

„Ale nepokoušel se ho najít.“

„Ne.“

„Jestli Helms zemřel v roce dva tisíce jedna, odpovídá to mému odhadu PMI.“

„Náš expert na broučky stanovil horní limit na pět let. To byla moje druhá novinka. Mám ti přečíst předběžnou zprávu?“

„Shrň to.“

Emma vybírala z textu jednotlivé věty a dělala mezi nimi pauzy. „Prázdné obaly od larev. Různé půdu obývající čeledě. Brouci zastoupení kousky obalů a mrtvými dospělými jedinci.“

Slyšela jsem šustění papíru.

„Helmsovy dentální rentgenové snímky pořízené před smrtí ukazují, že měl v puse hodně amalgamu. Vzala jsem ty posmrtné a obě sady zavezla do ordinace Berniemu Grimesovi. Zavolá mi, hned jak se utrhne, aby je mohl porovnat.“

Emma se odmlčela, aby dodala svým slovům důraz.

„A ještě něco. V hromadě na svém psacím stole jsem našla fax ze státní soudní laboratoře.“

„Získali DNA z té řasy?“

„Ale no tak. Mají ji sotva od úterka. Ale jeden malakolog se podíval na tu ulitu.“

„Malakolog?“ Tohle byla novinka i pro mě.

„Odborník na škeble, mlže a slimáky. Ta věc se jmenuje“ – pauza – „Viviparus intertextus.“ Podle kadence Emmina hlasu jsem poznala, že předčítá z faxu. „Viviparus intertextus se sem tam vyskytuje v bažinách Jižní Karolíny, ale nikdy ne na plážích, v zátokách, ani v blízkosti slané vody.“

„Takže ten šnek v tom hrobě neměl co dělat,“ dokončila jsem.

„Tenhle druh je ryze sladkovodní.“

„Dóóóbře.“ Mozek už zvažoval možnosti. „Oběť zabili někde jinde a na Dewees ji převezli.“

„Anebo tělo původně pohřbili jinde, pak ho vykopali a převezli na Dewees.“

„Anebo ta ulita vypadla z oblečení člověka, co kopal hrob.“

„Všechno jsou to racionální vysvětlení.“

Obě jsme se zadumaly. Ani jedna z nás nenavrhla hlavního kandidáta.

Emma změnila téma. „Jak to jde s dámou ze sudu?“

Popsala jsem jí návštěvu na klinice CBM.

„Tohle se Gulletovi líbit nebude.“

„To nebude,“ souhlasila jsem.

„Já se o to postarám,“ ubezpečila mě. „A popíchnu ho s Helmsem, i když pochybuju, že teď přes ten prodloužený víkend se bude něco dít.“

„Opravdu je ti líp?“

„Opravdu.“

„Vyspi se,“ nabádala jsem ji.

Když jsme domluvily, nastínila jsem obsah našeho hovoru Ryanovi.

„Takže to vypadá, že máte s Emmou tři identifikované oběti. Cruikshank. Helms. Montagueová. Víš, co by to teď chtělo?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Plněné knedlíčky s krabím masem?“

„Krevety se sa-cha omáčkou?“

„Bez výhrad. Koupíme porci i pro Děda Vševěda?“

Oči v sloup. „Pete se původně jmenoval Janis.“

Ryan se na mě podíval.

„Je Lotyš. Určitě ti to nebude vadit?“

„Nerad bych, aby sportovec s Janisovou postavou jedl nezdravá smažená jídla.“

Zavolala jsem Peteovi. Byl doma a měl hlad.

Náš nápad se ukázal jako velice lukrativní pro restauraci v Mount Pleasant nazvanou Čengova asijská zahrada. I přes mé protesty Ryan zaplatil a znovu potvrdil staré známé pravidlo, že ženy jsou odsouzeny k tomu, aby je věčně přitahoval stejný typ mužů. Můj současný milenec a téměř bývalý manžel jsou v mnoha ohledech naprosto stejní, zejména pokud jde o placení v hospodě. Oba to za mě vždycky zatáhnou. Ani jeden neumí nakupovat lacino.

Když jsme dorazili do „Nekonečného moře“, Pete už měl prostřeno; nezapomněl ani na čínské hůlky. Boyd se uvelebil pod stolem. Birdie nás pozoroval z bezpečné výšky lednice.

Pete vypadal uvolněně, obličej opálený z golfového hřiště. Ryan a já jsme vypadali jako lidé, kteří strávili dlouhý horký den v džípu.

„Nikdy nevíš, kdy se ochladí,“ prohlásil Pete a okázale přikyvoval při pohledu na Ryanovy gabardénové kalhoty. Ačkoli jsem po něm střelila výhružným pohledem, musela jsem mu dát za pravdu, že vlna se sem opravdu nehodí.

„Výlet na jih byl okamžitý nápad. Budu muset zabrousit do krámu.“ Ryan pohodil hlavou s očima upřenýma na Peteovy kapsáčové šortky. „Tyhle jsou šikovné.“

„Díky.“

„Měl jsem podobné,“ pokračoval Ryan.

Pete se začal usmívat.

„V pubertě jsem z nich vyrostl.“

Úsměv se rozplynul.

A tak dále.

Pojídali jsme krevety, knedlíčky a hromadu příloh a já sdělovala Peteovi poslední novinky o Montagueové, Helmsovi a klinice. On nám oznámil, že si sjednal účetního, který mu pomůže prokousat se účetními knihami CBM.

Zbytek večeře bylo pas de deux nenápadného šťourání. Když jsme dojídali, připadala jsem si jako v ringu s Alim a Frazierem. Ovšem jakmile jsem oznámila, že s Ryanem máme v plánu znovu se probrat Cruikshankovými věcmi, Pete nabídl svou pomoc.

Odklízeli jsme věci ze stolu, když mi zazvonil telefon. Byla to Emma.

„Je to jasné. Chlap z Dewees je Willie Helms.“

„Skvělý!“

Pete a Ryan se otočili, malé bílé krabičky v rukou.

„Takže další otázka je, co se Williemu Helmsovi stalo, kdy a proč byl pohřben na ostrově.“

„To už je Gulletova starost.“

Zacvakla jsem telefon a pověděla Peteovi s Ryanem o Helmsovi. Oba pronesli „skvělý“.

Za deset minut volal sám pan šerif.

„Mám za to, že jsem vám říkal, abyste na klinice nedělala žádný rozruch.“ Jako obvykle šel rovnou k věci.

„Mluvil jste o kovbojích v dírkovaných polobotkách.“

„Jo, v souvislosti s tou holkou, co utekla.“

„Helene Flynnová zmizela. A to neznamená, že utekla.“

Chvíli bylo ticho. A pak: „Helene Flynnová byla labilní.“

„Cože?“

„Proberu to s váma radši hned. A pak už toho jednou provždy necháme, protože ke zmizení té holky nedošlo v mojí jurisdikci.“ Gullet se znovu odmlčel. „Když ta holka zmizela, tatíček se bavil tím, že mi volal do kanceláře a dožadoval se vyšetřování. Tehdy jsem osobně hovořil s Aubreym Herronem. Před svým odjezdem Helene Flynnová začala obtěžovat Marshalla i Herrona. Nakonec ji v CBM požádali, aby odešla.“

„Tohle slyším poprvé.“

„Herron nerad kritizuje bývalé ovečky ze svého stáda.“

„Kvůli čemu ho Helene obtěžovala?“

„Byla přesvědčená, že Marshall čachruje s financemi. Herron tvrdí, že se na to díval a nic závažného nezjistil. Ta mladá dáma prostě asi očekávala příliš mnoho od zařízení, které si jeho organizace může dovolit podporovat. Tak a vy teď už nechte kliniku klinikou. Já nemám čas chlácholit naštvaný doktory.“

„Marshall vám volal?“

„Jasně že mi volal. Byl vzteky bez sebe. Prý jste zastrašovala jeho zaměstnance.“

„Naše návštěva v žádném případě nebyla žádné zastrašování –“

„A taky nemám čas hlídat vás a vaše milence.“

Klid, Brennanová. Nech to plavat. S tímhle chlapem nemá cenu se dohadovat.

„Myslím, že znám totožnost dvou zbývajících pohřešovaných osob. Dáma ze sudu je pravděpodobně Unique Montagueová, ta žena bez domova, o které jsem s vámi mluvila po telefonu. Popis, který jsem získala od původní majitelky mrtvé kočky a od kněze z kostela svatého Jana Křtitele, odpovídá profilu, který jsem sestavila podle kostí.“

„Slečna Rousseauova mi to před chvílí volala.“

V telefonu to zapraskalo. Přečkala jsem to. „Unique Montagueová byla pacientkou na klinice CBM.“

„Jako spousta dalších lidí.“

„Flynnová a Montagueová mají vazby na kliniku. Cruikshank tu kliniku sledoval.“

„Jasně že jo, hledal Flynnovou. A nějaká tulačka, co tam zabloudí, není dost závažným důvodem pro povolení k prohlídce, jestli vám jde o tohle. Raději mi povězte o totožnosti té druhé osoby, o které mluvila slečna Rousseauova.“

„Muž pohřbený na Dewees je Willie Helms. Lee Ann Millerová našla zubaře. Bernie Grimes porovnal snímky.“ Řekla jsem šerifovi o Helmsově otci a zaměstnavateli. „Hardiston viděl Helmse naposledy na podzim dva tisíce jedna.“

Připravila jsem se na další monotónní kázání. Gullet ovšem překvapil.

„Jeden z mých zástupců našel nějakého bezdomovce, který se prý s Williem Helmsem párkrát pěkně ožral.“

„Mohl by ho popsat?“

„Tomu ubohému občanu schází dost velký počet neuronů, ale mému zástupci se z něj podařilo dostat, že Helms byl vysoký chlap se světlými vlasy, co sebou pořád škubal a rád se pěkně namazal.“

„To odpovídá popisu zubaře. Kdy se ten člověk naposledy viděl s Helmsem?“

„V tomto bodě je překvapivě přesný. Prý to bylo ten den, kdy spadly ty baráky.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Dvojčata?“

„Jedenáctého září. Prý to s Helmsem viděli v televizi v nějakém baru dole v přístavu. Od té doby prý Helmse nespatřil.“ Gullet si odkašlal. „Poslouchejte, s tou Montagueovou a Helmsem to byla dobrá práce. Ale od kliniky se držte dál. Nemá smysl dráždit psa, dokud k tomu nemáme dobrý důvod.“

„A co je dobrý důvod?“

Dlouhá pauza.

„Dva pacienti to určitě nejsou.“

„Vy myslíte –“

„Poslyšte, to, co vám teď naservíruju, není jen nějaké doporučení. Držte se stranou, paní doktorko. Klinika nespadá do mojí jurisdikce. Musel bych předat důkazy městské policii.“

„Cruikshank, Helms a Montagueová byli nalezeni mrtví ve vašem rajónu.“

Gullet na to nic neříkal. Samozřejmě že to ví. Stejně jsem ještě trošku přitlačila na pilu. „Chcete mi říct, že pokud se mi podaří spojit s klinikou ještě nějakou další pohřešovanou osobu, vyslechnete Marshalla a jeho lidi? Anebo do toho zapojíte městskou policii?“

„Momentálně nemáte nic víc než nespokojenou pracovnici, která nejspíš zdrhla, a soukromého čmuchala, kterého si najal její otec, aby dceru našel. To nestačí. Jestli najdete ještě jednoho nezvěstného pacienta, budu vám věnovat plnou pozornost. A další věc. Počítač toho čmuchala už máte dost dlouho. Hned v úterý si ho u vás vyzvednu.“

Oznamovací tón.

Pete a Ryan vyslechli mou polovinu konverzace. Přihodila jsem jim tu Gulletovu.

„Proč je šerif kvůli tý klinice tak napruženej?“ zeptal se Pete.

„Gullet mi připadá jako muž dbalý zákona,“ podotkl Ryan. „Nemáš povolení, nesmíš dovnitř. Nemáš vražednou zbraň, nedostaneš povolení.“

„Drží basu s Herronem,“ ucedila jsem.

„Třeba CBM hojně přispívá na Gulletovu volební kampaň,“ prohlásil Pete.

Třeba, řekla jsem si v duchu. Anebo je to jen prominentní právnická osoba, která odvádí dobrou práci.

Když byly talíře uklizené, přinesla jsem ke stolu dvě Cruikshankovy krabice. Pete si vzal Helenin spis a usadil se na gauč. Já ukazovala Ryanovi svoje poznámky a Boyd pobíhal mezi kuchyní a obývákem. Birdie zůstával na své chladicí stolové hoře.

Doplnila jsem na svůj seznam Unique Montagueovou a Willieho Helmse a začala probírat Cruikshankovy případy, které si neobjednal žádný klient.

„Ve spisu Helmse a Montagueové jsou jenom poznámky,“ řekla jsem.

Ryan si oboje desky prolistoval.

„V dalších jsou zase jenom výstřižky z novin a poznámky.“

Otevřela jsem spis Lonnieho Aikmana a Ryan si pročetl Winbornův článek.

Ryan chvíli přemýšlel. „Kucharski měl zato, že Helms pravděpodobně trpěl Tourettovým syndromem.“

„Symptomy sedí.“

„Takže byl možná v péči nějakého lékaře.“

„Možná.“

„Aikman byl schizofrenik a bral léky,“ poznamenal Ryan.

„V tom článku se to píše.“

„Léky, které předepisuje doktor.“

Pochopila jsem, kam Ryan míří. „Myslíš, že se Helms nebo Aikman léčili na klinice CBM?“

„No, každopádně bychom se na to měli mrknout. Willie Helms ze začátku taky vypadal jako risk a nakonec to vyšlo.“

Ve skutečnosti jsem ho skoro neposlouchala. Pátrala jsem v paměti. Další nezvěstný. Další článek. Našla jsem ho, když jsem se tenkrát v té bouřce potápěla v kontejneru. Jméno?

Popadla jsem blok, kam jsem si čmárala svůj seznam. Listovala jsem stránkami. Až nahoře byl malý čtvereček. Post and Courier, pátek, 19. května.

Četla jsem nahlas a vybírala pro Ryana ty hlavní body.

„Jimmy Ray Teal je sedmačtyřicetiletý muž, který zmizel osmnáctého května. Naposledy ho viděli v bytě jeho bratra na Jackson Street, když odcházel k lékaři.“

Vystřelila jsem od stolu, našla telefonní seznam a palcem jela po jménech u písmene T. Adresu Jackson Street tam měl jakýsi Nelson Teal. Vytočila jsem to číslo. Telefon desetkrát zazvonil a nikdo ho nevzal. Vytočila jsem znovu, stejný výsledek.

S Ryanem jsme se na sebe podívali.

„Aikmanova matka bydlí v Mount Pleasant,“ poznamenal Ryan.

Vrátila jsem se k telefonnímu seznamu.

„V Mount Pleasant žádní Aikmanovi nejsou, ale je tu jeden na Isle of Palms v Moncks a pár dalších v Charlestonu.“

Ryan zavolal na předměstí, já do města. Kupodivu nám to všude zvedli. Bohužel ani jeden z dotázaných nikdy neslyšel o Lonniem nebo jeho matce.

„Já znám toho novináře,“ přiznala jsem.

„Máš jeho číslo?“

Projížděla jsem seznam hovorů, které jsem přijala na mobilu. Winbornovo číslo tam stále ještě bylo uložené. Představa, že mu budu telefonovat, se mi zamlouvala asi stejně jako neštovice. No aspoň že ten otrava nenapsal nic o Cruikshankovi.

Jukla jsem na hodinky. Deset nula sedm. Zhluboka jsem se nadechla a vytočila.

„Winborne.“ Znělo to šišlavě, jako kdyby cucal karamelu.

„Doktorka Brennanová.“

„Vydržte chviličku.“

Zvuk otevírané plechovky s pitím. Polknutí.

„Dobrý. Povídejte.“

Zopakovala jsem svoje jméno.

Ozvalo se zapraskání a pak znovu ten žvýkavý zvuk. „Ta dáma z vykopávek na Dewees?“

„Ano.“

„Tak nakonec jste dostala víc, než jste čekala, co, paní doktorko?“ Plankton byl po telefonu stejně otravný jako osobně.

„Pane Winborne, v březnu jste napsal pro Moultrie News článek, který se týkal muže jménem Lonnie Aikman. Zmizel v roce dva tisíce čtyři.“

„To jsou věci, vy čtete moje články.“

Bojovala jsem s nutkáním prásknout telefonem.

„Mohu se zeptat, proč jste psal ten článek tak dlouho po Aikmanově zmizení?“

„Vy mi voláte, abyste mi řekla, že ta kostra je chudák Lonnie, že jo?“

„Ne.“

„A je to on, že jo?“

„Ne.“

„Kecáte.“

Čekala jsem.

„Jste tam?“

„Ano, jsem tady.“

„Ten mrtvej z Dewees fakt není Aikman?“

„Ty ostatky opravdu nepatří Lonniemu Aikmanovi.“

„Ale vy víte, čí jsou.“

„Nepřísluší mi takovou informaci zveřejňovat, pane Winborne. Ráda bych znala důvod vašeho zájmu o Lonnieho Aikmana.“

„Ale paní doktorko, však víte, jak to chodí.“ Jeho slova opět komolilo uslintané přežvykování. „Já na bráchu, brácha na mě. A sourozenec mi teď vážně hodně chybí.“

Váhala jsem. Co mám tomu malému plazovi nabídnout?

„Muž na Dewees byl jednoznačně identifikován podle stomatologických záznamů. Ačkoli vám nemohu sdělit jeho jméno, slibuji, že požádám koronerku, aby se s vámi o tuto informaci podělila, jakmile uvědomí příbuzné.“

„To je všechno?“

„A také slibuji, že pokud se ukáže, že kostra z Dewees je opravdu trhák –“

„Vy jste řekla trhák? Jako v CNN? To jako že bych mohl třeba točit s Andersonem Cooperem? A třeba by si mě do studia pozval Wolf?“

„Pane Winborne, já –“

„Trhák! Já se z toho snad pochčiju.“

Winbornovo kdákání mě dovádělo k šílenství.

„Jen bych ráda věděla, co jste zjistil o Lonniem Aikmanovi.“

„Proč?“

„Ta informace by mohla být relevantní při vyšetřování jednoho úmrtí.“ Cedila jsem to skrz zuby.

„Úmrtí koho?“

„To vám nemohu říct.“

„Jak do toho všeho zapadá Cruikshank?“

„Cože?“

„To soukromý očko, co se houpalo v Marionově parku. Jak tam zapadá?“

„Vy jste napsal, že Aikmanová matka žije v Mount Pleasant. Nemůžu ji najít v seznamu.“

„Cruikshank?“

Tohle nikam nevede. Něco mu musím předhodit.

„Smrt Noblea Cruikshanka byla pravděpodobně sebevražda.“

„Pravděpodobně?“

„Koronerka pokračuje ve vyšetřování.“

„Po čem slídil?“

„Cruikshank se specializoval na nezvěstné osoby.“

„Jako třeba Lonnie Aikman?“

„Nemám důvod se domnívat, že Cruikshankova smrt souvisí se zmizením Lonnieho Aikmana. A teď brácha na mě, pane Winborne.“

„Dobře. Susie Ruth Aikmanová se znovu provdala. Telefon je psaný na druhého manžela.“

„Dáte mi to číslo?“

„Ale no tak, paní doktorko. Kdybych to udělal, tak bych porušil slib důvěrnosti. Vydal bych svůj zdroj napospas bůhví komu.“

Všechny stoličky jsem měla pevně stisknuté. „Zavolal byste paní Aikmanové a požádal ji, aby se mi ozvala?“

„Jasně, paní doktorko. To nám to pěkně jde, co říkáte?“

Za dvacet minut volal zpátky.

„Před čtyřmi dny vytáhli auto z řeky u dálnice 176, severozápadně od Goose Creek. Za volantem byla žena.“

Připadalo mi, že to Winbornem vážně otřáslo.

„Susie Ruth Aikmanová je mrtvá.“

27

„Policajti nenašli na místě činu nic podezřelého, takže usoudili, že Susie Ruth buď usnula, nebo vylítla ze silnice.“

„Kolik jí bylo let?“

„Dvaasedmdesát.“ Veselí z Winbornova hlasu zmizelo.

„Byla nemocná? Srdce? Demence?“

„Nic, o čem by se vědělo.“

Mozek odstartoval závod. Neobjasněná smrtelná dopravní nehoda vyžaduje za normálních okolností vyšetřování koronera. Tělo Susie Ruth Aikmanové se našlo v úterý. Ten den jsem strávila s Emmou. Proč se nezmínila o smrti staré ženy? Bylo jí zle? Zapomněla? Udělala to schválně?

„Heleďte, já na ty vaše vykopávky nenapochodoval, abych vás prudil. To celé byl báječný nápad našeho vydavatele. Ale když jste našla ty kosti…“ Winborne zaváhal, jako kdyby zvažoval, co všechno mi může odhalit a co si musí nechat pro sebe. „Už pár měsíců po něčem jdu.“

Přečkala jsem další, tentokrát delší pauzu.

„Nechci to probírat po telefonu. Sejdeme se zítra.“

„Řekněte kdy a kde.“

„Unitářský kostel na rohu Cliffordovy a Archdale. Jděte po cihlové cestičce až k cestě, co se napojuje na King. Budu tam v devět. Počkám deset minut.“

„Mám přijít sama a oblečená v černém?“

„Jo, přijďte sama. A na sebe si vemte, co chcete.“

Vzápětí jsem naslouchala už jen oznamovacímu tónu. V poslední době se mi to stávalo hodně často.

Když jsme se chystali do postele, řekla jsem Ryanovi o svém nadcházejícím dostaveníčku s Winbornem.

„Vyvěsíme na oslavu praporky?“

„No jasně,“ přitakala jsem. „Je to dokonalý tajný zdroj.“

Ryan mi sundal kalhotky a pověsil je na pelest.

Ráno v devět jsem prošla branou unitářského hřbitova. Ryan byl u sousedů, v luteránském svatém Janu. Zvony se naplno rozezněly v katedrále, v prvním baptistickém, v kostele Svaté církve Emmanuelovy, u metodistů, v episkopálním kostele svatého Michaela a v prvním skotském presbyteriánském kostele. Ne náhodou se Charlestonu přezdívá Svaté město.

Hřbitov u unitářského kostela vypadal jako skleník, který zdivočel. Cestičkám vévodily košaté stromy. Všude po hřbitově se vlnila myrta, kalina a denivka.

Winborne byl na místě, které mi včera popsal; díky jednodennímu strništi jeho obličej připomínal nemytý popelník. Odhadovala jsem, že Plankton vypadal neoholeně už dávno předtím, než se stalo strniště módním výstřelkem.

Winborne mě pozoroval, když jsem se k němu blížila, a na rtech měl ostražitý úsměv.

„Dobré ráno.“

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem. Dej si bacha, aby to stálo za to, dodala jsem v duchu.

„Heleďte, já vím, že jsme nezačali nejšťastně –“

„Cením si toho, že jste nezveřejnil článek o Cruikshankovi.“

„Vydavatel mi to zamázl.“

Taky mě to mohlo napadnout. „Co jste mi přišel říct.“

„Na něco jsem narazil.“

„To jste říkal už včera.“

Winborne se ohlédl přes rameno. „Je cosi shnilého ve městě tomto.“

Vážně ten blbeček pronesl „shnilého ve městě tomto“?

„Co vyšetřujete, pane Winborne?“

„Zajímá mě Cruikshank. To jsem vám už říkal. Ale neřekl jsem vám, že ten článek, co jsem psal v březnu o Lonniem Aikmanovi, nebyl první. Něco jsem sesmolil už v roce dva tisíce čtyři, když se ten chlápek ztratil. Cruikshank to někde vykutal a našel si mě.“

„Vy jste se setkal s Cruikshankem? Kdy?“ Chtěla jsem se zeptat, jak zjistil Cruikshankovu totožnost, ale nechala jsem to na později.

„Vloni v březnu. Cruikshank se mě přišel ptát na Lonnieho Aikmana. Znáte mě, nejdřív musím vždycky vědět proč. Cruikshank to nechtěl prozradit, tak jsem musel využít svého přesvědčovacího talentu.“

„Já na bráchu…“

„Jo, tak se ta hra jmenuje. A já mám dobrý nos.“ Winborne si zaťukal prstem na nosní dírku. „Poznám, když je soukromé očko jako ohař na vodítku, a dojde mi, že by z toho mohl být článek. A tak jsem začal čmuchat kolem stejné díry.“

Po cestičce se šoural nějaký starý pán, a když kolem nás procházel, zabručel „dobrý den“. Oba jsme pokývli hlavami. Winborne pozoroval odcházejícího muže a tvářil se asi stejně uvolněně jako vegan na jatkách.

„Cruikshank mi řekl, že hledá jednu ženskou, co dělá v nějaký církvi nebo na klinice nebo tak něco. Zmizela loni na podzim a prý možná znala Aikmana. A tak jsem mu pověděl o Lonniem, ale víte, na mě si hned tak někdo nepřijde. Lonnie zmizel v roce dva tisíce čtyři. Jak by ho ta holka mohla znát? A tak jsem ho sledoval. V místech, kam Cruikshank chodil, na jeptišku nenarazíte, na to můžete vzít jed.“

„Což znamená?“

„Jednou v noci to zalomil do hospody na King’s. Fakt odporná putyka. Další večer prolezl striptýzové kluby a pokecal si s pracujícíma holkama, jestli mi rozumíte.“

To nedávalo smysl. Cruikshanka najali na Helene Flynnovou. Dělal na tom případu? Anebo si rozjel soukromý flám?

„Jak víte, že tam byl Cruikshank služebně?“ zeptala jsem se.

Winborne pokrčil rameny.

„Ptal jste se ho na to?“

Winborne sklopil oči k botám a pak se znovu podíval kamsi přes mé rameno. „Třetí noc zjistil, že ho sleduju.“

Dovedla jsem si tu scénku představit. Winborne schovává nikon, Cruikshank mu vyhrožuje, že z něj nadělá fašírku.

„Sehrál jsem to, jako že jsem si myslel, že mi něco předhodí, a řek jsem mu, že jsem se na něj chtěl nalepit, dokud na něco nekápne.“

„A Cruikshank vám řekl, ať se pakujete, jinak že z vás vymlátí duši,“ přetlumočila jsem si to.

„No jo. Stáhnul jsem se. A co? Viděla jste toho chlapa někdy?“

Viděla jsem Cruikshankovy fotky a musela jsem dát Winbornovi za pravdu. Ačkoli Cruikshank nebyl moc velký, vypadal šlachovitě a zle. I mě by vyděsil.

„Kdy to bylo?“

„Devatenáctého března.“

„Co jste řekl Cruikshankovi o Lonniem Aikmanovi?“ zeptala jsem se.

„To, co mi řekla jeho matka. Ten kluk byl divnej, myslel si, že mu federální agenti implantovali do mozku nějakou štěnici. Rozesílal maily všem okolo – místním rasem počínaje a Georgem W. konče. Bylo mu třicet čtyři, byl nezaměstnaný, žil s mámou. Mimochodem, to byla moc milá paní.“

„V článku jste Aikmana popsal jako schizofrenika. Bral nějaké léky?“

„Sem tam, víte, jak to chodí.“

„Nevíte náhodou, kde se léčil?“

„Tak tohle téma nikdy nevyplavalo na povrch.“

„Vy jste se neptal?“

„Nepřipadalo mi to důležité.“ Winborne překřížil chlupaté paže před prostornou hrudí. „Susie Ruth celý život pracovala v nějaké úpravně oděvů. Možná měla pojistku, takže se o něj mohla starat, i když byl postižený.“

„Byla zaměstnaná i v době, kdy se Lonnie ztratil?“

„To už byla dávno v penzi.“ Winborne sáhl do zadní kapsy, vytáhl kopii svého článku z roku dva tisíce čtyři a podal mi ji. „Chlapeček maminky Aikmanové.“

V textu nebylo nic víc než to, co se objevilo i ve Winbornově pokračování. Mou pozornost však zaujala fotografie.

Lonnie Aikman měl tmavé, jasné oči, široká ústa, pootevřené rty, které odhalovaly velké mezery v zubech. Vlasy k ramenům. Kovové cvočky v uších. Aikman vypadal tak na sedmnáct.

„Jak stará je ta fotka?“ zeptala jsem se.

„Ten kluk žil v přesvědčení, že CIA sleduje pochody jeho mozku. Nedovolil nikomu, aby ho fotil, a zničil všechny svoje starší fotky, které našel. Tohle je kopie obrázku ze střední školy, kterou Susie Ruth schovala.“ Winborne sevřel prsty na obou rukou. „A teď vy. Sem s tím. Co mi povíte o Cruikshankovi?“

Pečlivě jsem zvažovala slova. „Z jeho spisů se dá soudit, že Cruikshanka zajímali nezvěstní v oblasti Charlestonu. Někteří z nich byli narkomani nebo prostitutky, jiní ne.“

„Děvky a feťáci mizí každou chvíli.“ Winborne mluvil jako zhrzená majitelka Kleopatry Isabella Halseyová. „Chci jména.“

Vytáhla jsem papír a přečetla mu jména, která jsem opsala ze svého seznamu; vynechala jsem Unique Montagueovou a Willieho Helmse. „Rosemarie Moonová. Ruby Anne Watleyová. Harmon Poe. Parker Ethridge. Daniel Snype. Jimmie Ray Teal. Matthew Summerfield.“

„A co ta ženská z církve? Kdo to byl?“

„Helene Flynnová.“

„Jedna z těch, co dělají bugr, aby vás zachránili před horoucím peklem?“

„CBM.“

„Tihle plíživí křesťani mi jdou na nervy. O Jimmiem Rayi Tealovi a o tom klukovi radního Matthewovi Summerfíeldovi se psalo nedávno, takže ta jména mi něco říkají. Ti ostatní…“ Winborne pokrčil rameny a našpulil rty.

Podala jsem mu papír, na který jsem načmárala jména. „Vzpomínáte si ještě na nějaké podrobnosti o Aikmanovi?“

„No, článek roku to zrovna nebyl.“

Náhlý impulz. „Slyšel jste někdy o chlápkovi jménem Chester Pinckney?“

Winborne zavrtěl hlavou. „Proč?“

„Cruikshank ho možná znal.“ Nepodělila jsem se už o fakt, že Pinckneyova peněženka se našla v Cruikshankově bundě. „Zavolejte mi, kdyby vás ještě něco napadlo,“ řekla jsem a v duchu se ptala, proč si tenhle rozhovor vyžádal tajné setkání.

Už jsem byla tak dva kroky od něho, když mě Winbornův hlas zastavil.

„Cruikshank se přece jenom podřekl.“

Obrátila jsem se.

„Povídal, že narazil na něco mnohem většího, než je jedna zmizelá ženská.“

„Což znamená?“

„Nevím. Ale za pár měsíců objevili Cruikshanka viset na stromě.“ Winborne se znovu ohlédl přes rameno. „A teď našli v autě mrtvou Susie Ruth Aikmanovou.“

Jakmile jsme se s Ryanem dostali domů, zapnula jsem laptop a otevřela soubor, kde byly uloženy fotky z Cruikshankova cédéčka. Pete se k nám přidal, když jsme prohlíželi jednotlivé soubory JPG. Cítila jsem je oba dva – každého po jednom boku, bojovné jako losy v říji.

Ačkoli několik fotografií vzdáleně připomínalo Lonnieho Aikmana, ani jedna z osob procházejících dveřmi kliniky nemohla být stoprocentně identifikována jako on. Fotka od Susie Ruth byla minimálně patnáct let stará a detaily na Winbornově kopii byly mizerné. Kromě toho byly mnohé postavy na Cruikshankových snímcích odvrácené od fotoaparátu. Z obličejů, jež bylo vidět, se po zvětšení stávaly neidentifikovatelné skvrny.

Prohlíželi jsem fotky a Pete s Ryanem po sobě házeli jedním sarkasmem za druhým, z hlasu jim stále čišela maximální zdvořilost. Asi za hodinu už mě jejich rytířské klání přestalo bavit, odešla jsem do svého pokoje a znovu zkusila číslo Nelsona Teala. Mé úsilí se odměny nedočkalo.

Za mé nepřítomnosti Pete připravil sendviče a Ryan zatelefonoval Lily. Mobil jeho dcery ho i nadále ignoroval. Lutetia mu sdělila, že Lily je v pořádku, ale odmítá se svým otcem hovořit.

V poledne jsme se znovu sešli v kuchyni a prudká řež mezi mými muži začala nanovo. Asi tak v půli oběda jsem toho měla dost.

„Vy dva se chováte jako uprchlí chovanci ústavu pro nezletilé zločince.“

Dva obličeje s výrazem štěněčí nevinnosti.

„Co kdybychom si vzali dneska všichni volno? Je svátek, pobyt na vzduchu nám jenom prospěje.“ Nemohla jsem uvěřit, že to vážně říkám. Ale to neustálé hašteření mi šlo na nervy.

„Pete, jdi si odehrát svých osmnáct jamek. Já s Ryanem zajedu do města a vytáhneme Emmu na pláž.“

Žádné námitky.

Přemlouvání trvalo dvacet minut, ale nakonec si Emma dala říct.

Slunce pálilo, obloha byla modrá jako šmolka a nehyzdil ji jediný mráček. Když jsme dorazili, víkendoví vyznavači slunce už byli venku v plné síle; opékali se na osuškách, lenošili na lehátkách a ničili si epidermis.

S Emmou jsme střídavě pluly na matracích, procházely se po pláži a nechávaly si omývat kotníky vlnami. Vysoko nad námi létali pelikáni v přísně sevřené formaci. Občas jeden z členů perutě zamával křídly a vrhl se k hladině. Ti šťastnější se vynořili s rybou, těm méně šťastným crčela ze zobáků jen voda.

Kráčely jsme s Emmou dál. Vylíčila jsem jí svůj rozhovor s Gulletem a Winbornem a zeptala se, jestli bych mohla zítra ráno chvíli pracovat v márnici. Emma mě ujistila, že mi zařídí, aby mě tam pustili. Ačkoli jsem byla v pokušení, na Susie Ruth Aikmanovou jsem se nezeptala. A nezeptala jsem se ani na tu choulostivou nehodu na lodi, o níž jsem se dočetla ve Winbornově článku.

Ryan si krátil den románem Pata Conroye, usazen ve stínu obrovského slunečníku, který jsme sem dotáhli z Annina domu. Občas se odvážil i do vody, prostřídal kraula s jakousi frankokanadskou formou znaku, pak se vyfrotýroval, napajcoval krémem a znovu usadil na lehátko.

Než jsme zamířili k „Nekonečnému moři“, Emmina pleť už měla skoro normální barvu. Ryanův sýrový odstín se změnil na barvu malinovky.

Když jsem se osprchovala, všichni tři jsme zašli k Melvinovi na grilované maso a pak jsme s Ryanem odvezli Emmu domů. Bylo to proflákané, klidné a absolutně konejšivé odpoledne.

A dobře načasované. Svátky nesvátky, nepotrvá dlouho a já budu mít pro Gulleta třetí jméno.

28

Druhý den v půl deváté ráno jsme s Ryanem byli už na cestě k budově lékařské fakulty. Poprvé od svého příjezdu do Charlestonu vypadal uvolněně. Včera večer měl další rozhovor s Lilyinou matkou. Ačkoli se na něj dcera pořád ještě zlobila a stavěla se k němu nepřátelsky, souhlasila, že půjde do poradny. Lutetia už domlouvá termíny schůzek.

Anebo to možná bylo tím opálením. Anebo sexem po včerejším grilovaném mase. Ať už byla příčina jakákoli, Ryan zdaleka nebyl tak napjatý.

Lee Ann Millerová na nás čekala u dveří do márnice. Nejprve téměř doslova zopakovala Ryanův ranní výstup komentující duhovou modřinu na mém předloktí a pak se vydala k chladicím boxům pro tělo naší ženy ze sudu. Za její nepřítomnosti jsem zkusila vytočit Nelsona Teala. Tentokrát bylo obsazeno.

Millerová dopravila ostatky do pitevny a vrátila se ke svým lejstrům. Ryan se usadil na židli s Conroyovou knihou.

Já si navlékla rukavice a rozložila kostru. Na základě zkušeností s Cruikshankem a Helmsem se mi chtělo okamžitě přejít k obratlům. Namísto toho jsem pracovala dle protokolu, metodicky jsem se posouvala od hlavy k nohám a každou kůstku zkoumala pod mikroskopem.

Lebka nevykazovala žádné stopy násilí. Čelist byla neporušená. Nic jsem nenašla ani na rukou, ani na kostech paží a ramen. Hrudní kost a horní krční obratle byly netknuté.

Pak se všechno změnilo.

„Podívej se na tohle,“ vybídla jsem Ryana a v břiše mi začal rašit mrazivý děs.

Ryan zamžoural do mikroskopu.

„Díváš se na levý příčný výběžek C-6. Fraktury jsou totožné s těmi, které jsem našla u Helmse a Cruikshanka. Stejný obratel, stejná strana.“

„Zlomená jazylka?“ Ryan mluvil o kůstce ve tvaru U, k jejímuž zlomení často dochází při skrčení.

„Ne.“

Ryan se narovnal. „Oběšení?“

„Ta zlomenina je jenom na jedné straně.“

„Nějaké nečekané škubnutí?“ Ryan v duchu vytvářel stejný seznam jako před časem já.

„Možná.“ Ukázala jsem na vertikální tříštivou zlomeninu na zevní lamině příčného výběžku. „Tady odsud jde šikmý sval.“ Hrotem pera jsem se posunula k výběžku kosti za zlomeninou. „Tahle malá bulka se nazývá tuberculum caroticum, protože tady se dá stlačit krkavice. Nečekané škubnutí by mohlo zapříčinit stlačení krční tepny. Kdyby to bylo hodně silné stlačení, mohlo by dojít k přerušení toku krve do mozku a následně k úmrtí.“

„Poloviční nelson?“ Ryan mluvil o zápasnickém chvatu, kdy je jedna ruka provlečená pod paží soupeře a zezadu spočívá na krku.

Zvedla jsem obě ruce v zoufalém gestu. Přemýšlím o tom už od chvíle, kdy jsem poprvé spatřila tyhle fraktury na obratli Willieho Helmse. A pořád jsem na to ještě nepřišla.

„Chápu fyziologii toho zranění, ale mate mě ten mechanismus. Tříštivá zlomenina dokládá, že musela být použita poměrně velká síla. Dostatečně prudké trhnutí hlavy směrem dozadu proti stažení předního šikmého svalu obvykle uvolní nebo utrhne přední hrbolek čtvrtého, pátého a šestého obratle. Jak je tedy možné, že byla uplatněna tak velká síla, a přesto se zlomila jen jediná kost?“

Ryan si mě přeměřil pohledem, který říkal „mě se neptej“, a znovu se usadil i se svou knihou.

Vrátila jsem se ke kostem.

A po pár minutách jsem objevila první zářez. L-3. Na břišní straně. Jako u Helmse. Hrůza se mi rozlila do hrudníku. Pokračovala jsem v prohlídce.

Netrvala ani hodinu. Když bylo hotovo, shrnula jsem své poznatky pro Ryana a na každou poraněnou oblast přitom ukazovala perem.

„Tříštivá zlomenina levého příčného výběžku obratle C-4. Celkem šest zářezů na druhém, třetím a čtvrtém bederním obratli, a to na břišní straně. To je vše. Další poškození na kostře nejsou.“

„Myslíš, že ji bodli do břicha?“ zeptal se Ryan.

„Jestli byla pobodaná, tak pachatel byl cvok. Ostří by muselo projít celou břišní dutinou, aby pořezalo obratel na opačné straně.“

„Máš ponětí, co to mohlo být za nástroj?“

„Ty zářezy jsou maličké, mají tvar písmene V, čisté kraje a žádné vroubky. Můžu říct jen to, že byly způsobeny rovnou a velice ostrou čepelí.“

„Obranná zranění?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kosti rukou a předloktí nejsou poškozené.“

„Takže Cruikshank má zlomený krční obratel, ale nemá zářezy. Helms a Montagueová mají obojí.“ Došlo mi, že Ryan přemýšlí nahlas.

„Ano. Jestli je zabil tentýž vrah, tak to bylo asi z různých důvodů.“

Ani jeden z nás neměl po ruce žádné přijatelné vysvětlení. Ryanova předchozí poznámka však vyvolala vzpomínku. Před lety psal jeden můj kolega o jednostranných frakturách krku. Kdo to byl? Kde to bylo? Referát na odborném semináři? Publikovaný článek? V jakém časopise?

Potřebovala jsem internet.

Cestou zpátky na Isle of Palms jsem znovu zatelefonovala Nelsonu Tealovi. Tentokrát to zvedla nějaká žena. Představila jsem se a vysvětlila, proč volám. Řekla, že se jmenuje Mona Tealová.

„Jimmie Ray je příbuzný mého manžela Nellieho. Našli jste ho?“

„Ne, to ne. Je mi líto.“ Poslouchala jsem a chybějící kousek v biologickém profilu Jimmieho Raye dosedl na své místo. Podle kadence Moniny řeči jsem uhodla, že Tealovi jsou afroamerického původu.

„Aha, takže nevoláte, abyste nám řekla, že je po něm, pánbu chraň.“

„Jimmie Ray s vámi bydlí?“

„Proboha ne, Jimmy Ray se potlouká dole v docích. Víte, on to nemá v hlavě úplně v pořádku.“

Byla jsem zmatená. „Jestli Jimmie Ray žije na ulici, tak jak víte, že je nezvěstný?“

„Já tomu chudákovi každý pondělí smažím kuře. Holt dobrej skutek. V pondělí před dvěma tejdny přišel Jimmie Ray brzy a chtěl se osprchovat, protože se chystal k doktorovi. Občas to takhle dělá, používá náš byt, aby se dal trochu do kupy.

No a pak mi povídá o tý vyrážce, co ho trápí. Bože, jak já to nechtěla poslouchat. Skoro se tu neohřál, hned zas vodešel. A už se nevrátil. To se k němu nehodí. On má svoje zaběhlý zvyky, nepouští se do ničeho, co by mu je narušilo. A když se neukázal dva pondělky po sobě, věděla jsem, že něco není v pořádku. Jimmie Ray má moje kuře dovopravdy rád.“

„Víte, ke kterému lékaři byl Jimmie Ray objednaný?“

„Nebyl objednanej. Jimmie Ray neměl pojištění, nemoh si dovolit soukromýho doktora.“

„Ach tak.“ Zachovej klid.

„On chodívá na tu kliniku, co se tam nic neplatí. Je to na Nassau. Chodím tam i já s Nelliem.“

„Na kliniku CBM?“

Zachovej klid.

„Jo, to je vono. Tam se neobjednává. Prostě si sednete na zadek a čekáte, až na vás přijde řada.“

Pohlédla jsem na Ryana a zvedla palec. Sundal ruku z volantu a udělal stejné gesto, protože mu došlo, že jsem právě našla souvislost mezi Tealem a klinikou.

„Děkuji vám, paní Tealová.“

„Až Jimmieho Raye najdete, řekněte mu, že tu na něj čeká kuře.“

Skončila jsem hovor a zvedla dlaň. Ryan do ní plácnul.

„A byli tři,“ prohlásila jsem a vytáčela přitom Gulletovo číslo.

Moje jásání rychle zchladlo, když mi Gulletova sekretářka oznámila, že šéf bude až v úterý. Naléhala jsem, že se s ním musím spojit v důležité záležitosti. Prohlásila, že šerif odjel na ryby a nelze ho nijak sehnat.

Mám volat Emmě? Rozhodla jsem se počkat, dokud neodhalím význam těch krčních zlomenin.

Pete byl venku, když jsme se s Ryanem vrátili do „Nekonečného moře“. Hotové požehnání. Jejich soupeření o postavení vůdce smečky mě už nebavilo.

Šla jsem rovnou k laptopu a připojila se k internetu. Ryan pojal podezření, že budu mít nějaký čas co na práci, a vydal se do města pátrat po oblečení, jež by lépe odpovídalo místnímu klimatu.

Začala jsem Časopisem soudních věd a po něm prošla tucet dalších odborných publikací. Za dvě hodiny mi došly nápady. Ačkoli jsem se toho hodně dozvěděla o zraněních při dopravních nehodách, hokeji, potápění a fotbale, na fraktury, které jsem měla před sebou na stole, nic nepasovalo. Ať jsem si paměť namáhala sebevíc, nedokázala jsem si vzpomenout, kde jsem ten referát viděla.

Zničeně jsem zírala na obrazovku počítače a po milionté se v duchu ptala, jestli ty případy opravdu něco spojuje. Cruikshank, Helms a Montagueová vykazují jednostranné fraktury šestého krčního obratle. Helms a Montagueová mají zářezy ve spodní části páteře. Motagueová byla pacientkou kliniky CBM. Jimmie Ray Teal byl pacientem kliniky CBM. Helene Flynnová tam pracovala.

Montagueová, Helms a Cruikshank jsou mrtví. Teal a Flynnová se pohřešují.

Lonnie Aikman je nezvěstný. Susie Ruth Aikmanová je mrtvá. Byli matka nebo syn pacienty kliniky CBM? Patří i Aikmanovi do tohoto příběhu? Jsou dalšími pohřešovanými osobami z Cruikshankových spisů?

Určitě to je ta klinika.

Helene Flynnová si na kliniku stěžovala otci, než s ním přerušila styky. A Herronovi. Cruikshank ten barák sledoval.

Anebo Cruikshank sledoval ty lidi?

Z náhlého popudu jsem do vyhledávače Google zadala jméno Lester Marshall. Dočetla jsem se tam o nějakém chovateli arabských koní a chlápkovi, který vyučuje čchi-kung, ať už to znamená cokoli.

Když jsem ke jménu připojila titul „MUDr.“, přesměrovalo mě to na vyhledávač lékařů. Za sedm dolarů a pětadevadesát centů vám prý najdou cokoli, včetně oblíbeného receptu lékařovy babičky.

Proč ne?

Za osm babek jsem se dozvěděla následující.

Adresa a telefonní číslo Lestera Marshalla na klinice v Nassau Street. No, nekupte to.

Marshall získal titul na lékařské fakultě svatého Jiřího na Grenadě.

Marshall je praktický lékař a nemá žádné osvědčení o lékařské specializaci.

Marshall nebyl nikde na stáži a nepůsobil jako odborný asistent.

Marshall pracoval v Tulse ve státě Oklahoma od roku devatenáct set osmdesát dva do roku devatenáct set osmdesát devět. K CBM nastoupil v pětadevadesátém.

Marshall nebyl podroben disciplinárnímu řízení v žádném státě, ani na federální úrovni.

Právě jsem si tyhle informace tiskla, když jsem zaslechla zvuk hlavních dveří. Podle šustění a praskání jsem si domyslela, že nakupování bylo úspěšné.

„Tak co, našla jsi ten článek?“ zeptal se Ryan a políbil mě na temeno hlavy.

„Ne. Ale trošku jsem si proklepla Lestera Marshalla.“ Podala jsem Ryanovi papír.

„Grenada? Tam mají opravdickou lékařskou fakultu?“

„Myslím, že jo. Ale do Univerzity Johna Hopkinse to má asi daleko.“

„Má tam mezeru v zaměstnání,“ prohlásil Ryan.

„No právě. Kde byl Marshall od devětaosmdesátého do pětadevadesátého?“

„A pročpak asi opustil Oklahomu?“

„Jestli se Marshall dostal v devětaosmdesátém do potíží, tak na téhle stránce o tom nepíšou. Neshromažďují informace o žalobách nebo zanedbání péče a uvádějí jen disciplinární řízení, která nejsou starší pěti let.“

„Mrkla jsi taky na pitbulku a Danielse?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Zatímco si Ryan odnášel svoje nákupy do ložnice, zadala jsem do Googlu Coreyho Danielse a Adele Berryovou. Nic relevantního se neobjevilo. Když jsem zkusila charlestonské bílé stránky, našla jsem jméno Corey R. Daniels na ostrově Seabrook.

Ošetřovatel, co bydlí na Seabrooku? To je divné. Na ostrovech Seabrook a Kiawah stojí ty nejdražší nemovitosti v charlestonské oblasti. Žádná chudina.

Přemýšlela jsem o tom, když se objevil Ryan. Měl na sobě čepici s kšiltem otočeným dozadu, černé páskové sandály, černé kraťasy a černé tričko s obrázkem čerta, kterak mlátí anděla baterkou. Pod obrázkem stálo: „Elektřina z elektronů, morálka od mormonů.“

„Pěkné,“ pronesla jsem. Takové černé, pomyslela jsem si.

„Ten nápis mi připadal inspirující.“

Mně připadal nepochopitelný, ale nahlas jsem to neřekla.

„Nechtěl jsem to moc přehánět,“ vysvětloval Ryan.

„Černá ti pěkně jde k té růžové pleti,“ hodnotila jsem. „Žádná ti neodolá.“

„To by mohl být problém.“

„Nechtěl by ses pokusit nabourat do Cruikshankova počítače?“

„To není moje silná stránka. Ale můžu nabídnout morální podporu.“

„Morálka je pro mormony.“ Ukázala jsem Ryanovi na tričko a najednou mi kdesi v hlavě syklo „pst“.

Cože? Elektřina? Baterka? Anděl?

Zase ta synapse, jako s Peteovou kšiltovkou. Mozek katapultoval to jméno odněkud ze spodních pater skladu.

„Larry Angel!“

„Ach, jak já ho miluji, jak se chvěji, když kolem projde jen…“ Ryan napodoboval do imaginárního mikrofonu Karen z dua Carpenters.

„Ne Johnny Angel, ale Larry Angel. Léta pracoval jako fyzický antropolog ve Smithsonově institutu. A nebyl to článek, ale kapitola z knihy.“

Ryan šel za mnou do obýváku, kde jsem vytáhla jeden z hromady svazků, které jsem používala jako miniknihovnu pro studenty letního kurzu.

Bylo to tam. Černobílá fotografie šestého krčního obratle s tříštivou zlomeninou laminy vpředu a vlasovou zlomeninou laminy vzadu na levém příčném výběžku.

„Máme to,“ vydechl Ryan.

„Sláva,“ dala jsem mu zapravdu.

Společně jsme rychle prolétli text.

Od hlavy k patě mě zalil chlad.

Už jsem věděla, jak zemřela Montagueová, Helms i Cruikshank.

29

„Kdysi jsem zabásnul nájemného vraha, který odpravoval svoje oběti garotou.“ Ryan hovořil o zbrani, již Angel popisuje v jedné kapitole své knihy. „Bylo to chlapík ze Saint-Jean-sur-Richelieu, stará škola. Nenáviděl pistole. Přetáhl oběti přes hlavu drátěnou smyčku a na straně ji omotal kolem pevného předmětu – kusu trubky nebo šroubováku. Pak už jen kroutil, dokud se smyčka neutáhla. Jednoduchý, ale účinný způsob škrcení.“

Přesně takhle to popsal Angel.

Byla jsem tak zhnusená, že jsem skoro nemohla mluvit. „Tím se vysvětluje, proč byl zlomený jen jeden obratel a jen na jedné straně. Drát soustředil sílu. Ten předmět byl vlevo.“

Představila jsem si rýhu kolem krku Unique Montagueové a škrábance, které tam zanechaly nehty zoufale bojující o nadechnutí.

„A také to vysvětluje příčinu smrti,“ pokračovala jsem. „Obratle C-6 a C-7 jsou zaúhleny pět až deset stupňů, takže tlak vyvinutý na tuberculum zepředu by směřoval dozadu dolů.“ Polkla jsem. „Pak dojde k přerušení oběhu směrem do mozku a přísunu vzduchu do plic.“

„Jsi si jistá, že se u všech tří jedná o stejné zranění?“

Přisvědčila jsem.

Ryan mě probodl ledově modrým pohledem. „Takže ten soukromý ochlasta se přece jenom neodpravil sám.“

„Cruikshank, Helms a Montagueové byli uškrcení garotou.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Helms a Montagueová byli pobodáni, nebo možná probodnuti nebo jinak propíchnuti, ale Cruikshank ne. Proč?“

„To nevím.“

„Helms byl pohřben v mělkém hrobě. Montagueovou hodili v sudu do moře. Cruikshanka pověsili.“

„Neříkej to.“

Ryan třetí „proč“ nevyslovil.

Vyskočila jsem na nohy a popadla telefon. „Je to ta klinika. Všechno se to spojuje na té klinice.“ Ryan mě pozoroval, jak vyťukávám číslo. „Gullet chtěl tři? Mám je pro něj. A víš, kde je? Loví s kámošema okouny.“

Gulletova sekretářka mi znovu přeříkala předchozí zprávu. Šerifa nelze zastihnout. Zopakovala jsem, že se s ním musím opravdu nutně spojit. Nelze ho zastihnout. Když jsem požádala o šerifovo číslo domů nebo na mobil, položila mi sluchátko.

„Kráv –“

„Uklidni se.“ Ryan, vtělení rozumu. „Zavolej Emmě.“

Poslechla jsem ho. Moje poznatky na ni udělaly dojem, ale poznamenala, že do rána to klidně počká.

„No to je skvělý. Tebe to nezajímá o nic víc než toho zabedněnýho šerifa. Lidi tady mizejí, objevují se mrtví, ale co na tom. Špatně si to načasovali. Je přece svátek. Den obětí války.“

Ryan založil ruce, brada mu klesla.

„Tempe –“ Emma se pokoušela přerušit mou tirádu.

„Hodíme na gril flákotu a otevřem si pivo! Jimmie Ray Teal ať si klidně někde hnije se smyčkou kolem krku. Možná i Helene Flynnová, kdo ví? Třeba i dalších pár kurviček a jeden schizofrenik. Ale co, k čertu s tím, dneska máme volno.“

„Tempe –“

„Cruikshank, Montagueová a Helms byli uškrceni, Emmo. Nějaký chladnokrevný maniak jim přehodil přes hlavu drát a vymáčkl z nich život. A bůh ví, co Helmsovi a Montagueové ještě provedl.“

„Tempe.“

„To jsem vážně jediná, komu na těch lidech záleží?“ I mně samotné připadalo moje ječení svým způsobem iracionální. Jestli jsou Teal a Flynnová mrtví, ani seberychlejší akce jim život nevrátí.

„Chci, abys zavolala mé sestře.“

„Cože?“ Tohle mě zastihlo naprosto nepřipravenou.

„Uděláš to pro mě?“

„Ano. Samozřejmě.“ Proboha, co se stalo? „Proč?“

„Ty naše neshody už trvají moc dlouho.“

Ztěžka jsem polkla. „Ty jsi dneska byla u doktorky Russellové?“

„Zítra tam jdu.“

„Co že sis to tak najednou rozmyslela?“

„Najdi Sarah. Řekni jí, že bych byla ráda, kdyby za mnou přijela.“

„Mám –“

„Ano. Řekni jí, že jsem nemocná.“

„Nadiktuj mi číslo.“

Trapné zaváhání. „Já ho neznám.“

Díky nově získané dovednosti vyhledávání doktorů mi stačila chvilka na internetu, abych vypátrala Marka Purvise, kardiologa působícího ve dvou nashvillských nemocnicích. Na rozdíl od Marshalla tu bylo o Purvisovi informací víc než dost.

Stačilo pár dalších internetových stránek, abych se dozvěděla, že Mark Purvis se oženil se Sarah Rousseauovou, která v roce osmdesát jedna absolvovala střední školu South Florence v jihokarolínském městě Florence. Se Sarah se toužilo spojit opravdu hodně bývalých spolužaček. No jen si to představte.

Zjistila jsem také Purvisovo telefonní číslo domů, adresu a mapku jejich ulice. Bůh žehnej elektronickému věku.

Purvisův domovník mi sdělil, že pan doktor odjel s manželkou do Itálie a vrátí se první týden v červnu.

Telefonem jsem doslova práskla. To je celý svět najednou nedosažitelný?

Ryan, který si všiml mého podráždění, navrhl procházku po pláži. Boyd byl okamžitě pro. Kráčeli jsme a cestou jsme se všichni shodli, že pokud se máme dnes někam pohnout, budou v tom muset figurovat jen Cruikshankovy krabice a laptop.

Zpátky v „Nekonečném moři“ jsme se všichni napili a zamířili rovnou do obýváku. Ryan a já jsme si zabrali gauč. Boyd se nám uvelebil u nohou. Birdie se k nám přidal, ale rozhodl se pozorovat dění raději až od krbu.

„Nechtěl by ses pokusit rozluštit ten Cruikshankův kód?“ navrhla jsem.

„Co myslíš, Hootchi?“ Ryan se obrátil na Boyda přezdívkou, kterou mu dal po jejich prvním setkání.

Boyd zvedl hlavu, zahýbal obočím a pak položil čumák zpátky na přední tlapky.

„Hootch říká no problemo.“

„Dodělám tu poslední krabici.“ O důvodu, proč zůstalo několik zbývajících předmětů neprohlédnuto, jsem se nezmínila. Nač jitřit vzpomínky na středeční dojemnou večerní scénku v Peteově náručí?

Když jsem otevírala desky, příčina středečního incidentu na příjezdové cestě se zjevila v podobě člověka z masa a kostí.

„Co vaříš, kuchařinko?“ volal Pete z předsíně.

Ryanovy svaly na čelisti se napjaly.

Boyd vystřelil z pokoje. Slyšela jsem ránu a pak rachocení golfových holí. Po pár vteřinách se objevil Pete a čaučau mu skotačil kolem nohou.

„Pane advokáte.“ Ryan kývl Peteovi na pozdrav.

„Pane detektive.“ Pete kývl na Ryana.

„Tempe.“ Pete kývl na mě. Jsme přece dospělí. Zdvořilí. Pak se na Peteových rtech rozvlnil úsměv.

„Pusinko.“

Nezačínej s tím, zamračila jsem se.

„Nějaké novinky?“ ptal se Pete, nevinnost sama.

Informovala jsem ho o nejnovějším vývoji.

„Projdu ještě těchhle pár posledních věcí a Ryan se mrkne na ty poznámky.“

„Detektiv třeba uspěje tam, kde ubohý advokát selhal.“ V Peteově hlase se ozýval ostřejší podtón. Obrátil se k Ryanovi. „Doufáš, že rozlouskneš ten kód, co tě dovede k vrahovi, Andy?“

„Ne. Doufám, že tam najdu informace o pohybu jednotek v Iráku, Pete.“

„No jo, já zapomněl.“ Pete namířil prst na Ryana. „Andy je veselý chlapík.“

„Ty ses u jamek nebavil?“

Pete vystřelil ze své prstové pistole. „Tak si tu pátrejte, lidičky, já jdu do sprchy.“

Boyd následoval Petea ke dveřím.

„Pete?“

Otočil se. „Ano, pusinko?“

„Nenarazil jsi v CBM na nějaké náznaky, proč byl asi Cruikshank zabit?“

„Ani náhodou.“ A k Ryanovi: „Mimochodem, vybral jsi dobře. Černá se hodí ke všemu. A nemusí se prát.“

Pozorovala jsem Petea, jak odchází, a cítila – co? Zlost? Lítost? Ne. Ze všeho nejvíc smutek ze ztráty.

Odložila jsem stranou trofej, baseballový míček, policejní výstroj a fotky a vylovila knihu a dvě obálky, které mi zbývaly otevřít.

Kniha se jmenovala Kronika zločinu a slibovala podrobnosti o těch „nejhanebnějších kriminálnících novověku a jejich odporných zločinech“. Velkolepý počin.

Nalistovala jsem obsah. Byli tam všichni obvyklí podezřelí. Lizzie Bordenová. Ted Bundy. Dr. Crippen. Jeffery Dahmer. Albert Fish. Charlie Manson. Jack Rozparovač. Peter Sutcliffe.

Pod hrudní kostí se mi cosi zachvělo. Proč si Cruikshank četl o sériových vrazích? Osobní zájem? Anebo hledal nějaké vodítko k charlestonským nezvěstným?

Položila jsem knihu na konferenční stolek a otevřela první Cruikshankovu obálku. Byla v ní jedna jediná fotokopie a vytištěné stránky z internetu. Ty stránky mi byly povědomé. Hodně povědomé.

„Cruikshank se zajímal o Lestera Marshalla,“ prohlásila jsem. „Navštívil stejné stránky prověřující diplomy lékařů jako já.“

„To dává smysl. Pozoroval přece budovu, kde Marshall pracuje. Našel Cruikshank víc než ty?“

„Ani ne. Ale zajímal se ještě o jednoho doktora. Dominie Rodriguez absolvoval lékařskou fakultu svatého Jiřího ve stejném roce jako Marshall, tedy v jedenaosmdesátém, pak byl na stáži v oboru chirurgie v San Diegu na Kalifornské univerzitě a do roku devatenáct set devadesát praktikoval medicínu. Dál tam o něm nic není.“

Vzala jsem do ruky fotokopii.

„Vypadá to, že si Cruikshank obstaral seznam stáží absolventů fakulty od roku osmdesát do roku osmdesát pět. Ale tohle nevypadá jako stažené z internetu.“

Mluvila jsem a zároveň četla.

„Spousta cizích jmen. A některé opravdu působivé stáže. Neurologie – Chicagská univerzita; interna – Georgetown; traumatologie – Duke. Lester Marshall tu není, ale je tu zakroužkované jméno Dominica Rodrigueze. Myslíš, že Cruikshank se na toho chlápka zaměřil, protože to byl Marshallův spolužák? Ale proč právě Rodriguez? Je to řezník, zatímco Marshall je praktik.“

Ryan o tom přemýšlel.

„Marshall zmizel z dohledu v Tulse v jedenaosmdesátém a znovu se objevil v Charlestonu v devadesátém pátém. Ty říkáš, že Rodriguez se z hledáčku radaru v San Diegu ztratil v devadesátém. To je zvláštní.“

Vracela jsem na místo první obálku, když jsem si všimla, že u jedné stěny krabice zůstal přilípnutý nějaký papír. Vytáhla jsem ho. Byl to jednostránkový letáček vychvalující lázně v mexickém Puerto Vallarta.

„Možná je Rodriguez Mexičan,“ řekla jsem a nastavila ruku s letákem. „Třeba se mu zastesklo po staré vlasti.“

„Jasně.“ Což znamenalo ani náhodou.

„To se stává. Syndrom vyhoření. Třeba Rodriguez v devadesátém odjel do Puerto Vallarta, aby tam praktikoval medicínu v poněkud méně stresovém prostředí.“

„V lázních?“

„Slibují tady lékařsky vyškolený personál nabízející služby světových klinik.“

„Například?“

„Je tu telefonní číslo.“

„Možná si Cruikshank ten inzerát schoval, protože měl zájem o odvykací kúru na jih od hranic.“

„Proč?“

„Byl to opilec.“

„A proč Mexiko?“

„Mají tam dobrá burritos.“

Oči v sloup. „Pokročil jsi nějak s tím kódem?“

„Ano.“

„Doopravdy?“

„Ano.“

„No a co?“

„Trpělivost, krásná dámo.“

Hodila jsem leták do krabice a otevřela druhou obálku.

Opět v ní byly fotokopie a vytištěné stránky. Celkem jich bylo šest, možná sedm; některé byly samostatné, jiné sepnuté dohromady.

Začala jsem číst. Nejdřív jsem byla zmatená. Pak mi to začalo docházet. Místnost kolem mě se dala na ústup a hluboko uvnitř mě rostl zlověstný pocit.

Když jsem dočetla články, znovu jsem se podívala do obsahu té kriminalistické knihy. Bylo to tam. Prsty chladnými hrůzou jsem nalistovala příslušnou kapitolu. Stránka byla založená žlutým lístečkem, který naznačoval, že centrem Cruikshankova zájmu byl jeden konkrétní případ.

I ten poslední neuron mého mozku křičel ne! Vysvětlení bylo až příliš děsivé. Jenomže to do sebe všechno zapadalo. Klinika. Nezvěstní. Stopy řezných ran u Helmse a Montagueové.

Byla Helene Flynnová zavražděná, protože se o tomhle dozvěděla? Objevila pravdu, když pátrala po důkazech finančních machinací? Zjistil to i Cruikshank?

Otevřela jsem ústa, abych se o tu příšernou myšlenku podělila s Ryanem. Jenomže jsem nepromluvila.

Příštích několik okamžiků explodovalo tak rychle, že v mé paměti nemají žádné pořadí. Moje pozdější pokusy rekonstruovat chronologii událostí dovedly vyprodukovat jen zpřeházené obrazy.

Pete kráčí směrem ke kuchyni. Boyd vybíhá z obýváku. Boyd štěká. Světlo z kuchyně se odráží od stěny na chodbě. Výstřel. Já padám na podlahu. Ryan mi tlačí hlavu ke koberci. Ryan mi leží na zádech. Drápu se ke kuchyni, skrčená, vyděšená. Ještě zběsilejší štěkot.

Krev mi tuhne v žilách. Pete leží na zemi tváří dolů a z nějaké neviditelné rány mu vytéká krev.

30

Přijela sanitka. Ryan mě držel v náručí, když dva zdravotníci klečeli u Petea. Boyd kňučel a škrabal z druhé strany na dveře komory. Měla jsem stejný strach jako on. Kuchyň jako by se koupala v rudé kapalině. Může člověk vůbec přežít takovou ztrátu krve?

Ačkoli jsem se pořád na něco ptala, nikdo mě nebral na vědomí. Po zběsilé manipulaci s hadičkami a obvazy Petea připoutali k pevné podložce, položili ho na nosítka a rychle zmizeli.

Dorazily dvě uniformy z Isle of Palms a pokládaly nám spoustu otázek. Na jejich jmenovkách stálo CAPER a JOHNSON. V jednu chvíli se mě Caper zeptal na modřinu na ruce. Popsala jsem mu závody v házení lahví z minulého čtvrtka. Caper si to zapsal.

Ryan řekl policajtům, že je tu služebně, ukázal odznak a pokusil se výslech stočit jiným směrem. Caper a Johnson prohlásili, že chápou, ale musí podat hlášení.

Stručně jsem nastínila, co dělal Pete v Charlestonu. Caper chtěl znát můj názor, kdo ho tak mohl střelit. Navrhla jsem, aby vyslechl Herrona a personál z kliniky CBM. Caperův výraz napovídal, že k tomu se vší pravděpodobností nedojde.

„Nejspíš to byl nějaký hloupý vtip,“ pronesl Johnson. „Ty zatracené děti – seberou tátovi pistoli, namažou se a začnou pálit kulky do vzduchu. To se stává každý prodloužený víkend.“

„Každý prodloužený víkend někoho trefí?“ zeptal se nevěřícně Ryan.

I já jsem věděla, že je to pitomé vysvětlení, ale neměla jsem náladu se hádat. Nemohla jsem se dočkat, až vyrazím za sanitkou.

Hodinu po střelbě jsme už s Ryanem seděli v čekárně ambulance fakultní nemocnice. Tentokrát jsme vstoupili z Ashley Street. Ze strany živých. Modlila jsem se, aby odsud Pete odcházel týmiž dveřmi.

Čas se vlekl. Uběhla hodina. Ještě jedna. Pete je na sále. Víc mi neřekli. Je na sále.

Na příjmu byl chaos a pod náporem státního svátku personál fungoval na hranici svých možností. Šest členů jedné rodiny se popálilo při výbuchu zahradního grilu. Dítě vytáhli z bazénu před domem. Opilce podupal kůň. Zenu zmlátil její manžel. Muže postřelila jeho milenka. Předávkování drogami. Dehydratace. Spálená kůže od slunce. Otrava z jídla. Nakonec jsme se přemístili do čekárny na chirurgii o patro výš; byla to úleva.

Právě jsme zahajovali třetí hodinu, když k nám přistoupil lékař; ve tváři se mu zračila únava a mundúr měl pocákaný krví. Srdce se mi zastavilo. Hodně jsem se snažila, ale v doktorově obličeji jsem číst nedokázala.

Ryan mě vzal za ruku. Oba jsme vstali.

„Doktorka Brennanová?“

Přikývla jsem; svému hlasu jsem se bála důvěřovat.

„Pan Petersons už je po operaci.“

„Jak mu je?“

„Odstranil jsem kulku a úlomky. Došlo k poškození pravé plíce.“

„Nelžete mi.“

„Ztratil hodně krve. Příštích čtyřiadvacet hodin bude kritických.“

„Můžu ho vidět?“

„Převezli ho na JIPku. Sestra vás tam zavede.“

JIPka byla pravý opak toho blázince dole. Světla byla tlumená a jediné zvuky, které se tu ozývaly, bylo neopatrné zaskřípání podpatku na podlaze nebo tiché mumlání vzdáleného hlasu.

Vystoupili jsme s Ryanem z výtahu a následovali naši průvodkyni do sestavy čtyř kójí se skleněnými stěnami. Uprostřed seděla zdravotní sestra a sledovala pacienty na postelích.

Dnes večer hostil skleněný čtyřúhelník tři pacienty. Pete byl jedním z nich.

Pakliže mě pohled na Emmu v nemocnici zastihl zcela nepřipravenou, nebylo to nic v porovnání se šokem, který jsem utrpěla při pohledu na Petea po operaci. Přestože měří metr osmdesát dva, má silná ramena a nevyčerpatelnou energii, na lůžku vypadal Lotyšský mudrc celý popelavý a scvrklý.

Z nosu a úst mu čouhaly hadičky. Další z hrudníku. A čtvrtá z paže. Každá byla přilepená leukoplastí. U hlavy stál stojan na infuzi a na něm viselo několik sáčků. Postel obklopovaly přístroje, které bez ustání pumpovaly, bzučely a sály. Na obrazovce se ukazovala zvlněná série vrcholů a údolí a ozývalo se pípání v pravidelném rytmu.

Ryan musel slyšet, jak jsem se zhluboka nadechla. Znovu schoval mou dlaň ve své ruce.

Cítila jsem, jak se mi podlamují kolena. Ryanova paže mě objala kolem pasu.

Přitiskla jsem dlaň na sklo, zavřela jsem oči a vykouzlila dávno zapomenutou dětskou modlitbu.

I přes nemocniční předpisy jsem zatelefonovala Katy na mobil. Hlasová schránka. Jaký jí mám nechat vzkaz? „Katy, tady máma. Prosím tě, zavolej mi, hned jak to půjde. Je to moc důležité.“

Odejít? Zůstat? Sestra mě ujistila, že Pete mě dnes ještě neuslyší, ani neuvidí. „Jděte si odpočinout. Kdyby se něco dělo, zavolám vám.“

Zařídila jsem se podle její rady.

Ten večer, když jsme leželi v posteli, Ryan vyslovil otázku, kterou jsem si pokládala i já sama.

„Myslíš, že Pete byl opravdu zamýšleným terčem?“

„Já nevím.“

„Ta kulka mohla být pro tebe.“

Neříkala jsem nic. Napadlo mě, že střelec byl dost blízko, aby dokázal odlišit muže od ženy, ale možná mířil jen na siluetu.

Ryan se nedal. „Z naší návštěvy na klinice nebyl nikdo nadšením bez sebe. Jestli jsi na něco kápla, tak pár lidí z toho může být nervózní.“

„Policajti z Isle of Palms byli jiného názoru. Tohle je Amerika. Den obětí války. Střílí se.“

„Jak se jmenuje ten stavitel?“

„Dickie Dupree.“ Ryan uvažoval stejně jako před chvílí já. „Objeví se neznámé auto. Někdo tě trefí lahví od piva. A to všechno v době, kdy kopeš na Dupreeho pozemku.“

„Ta láhev nemusí mít s tou střelbou nic společného.“

„Dupree ti vyhrožoval.“

„Dupree mohl hodit láhev, ale určitě nestřílel a určitě si žádné střelce nenajal. To se k němu nehodí. Kromě toho jsem hlášení už dávno poslala. Co by získal, kdyby na mě poslal střelce? To všechno se začalo dít, když jsme na Dewees našli kosti Willieho Helmse. Možná je tím spouštěčem Helms.“

„Možná Montagueová.“

„Možná je to ta klinika.“ Prudce jsem se narovnala. „Proboha. Měla jsem takovou starost o Petea, že jsem na to zapomněla.“

Odhodila jsem přikrývku a spěchala dolů; s Boydem u kotníků.

Obsah druhé Cruikshankovy obálky ležel rozházený v obýváku. Popadla jsem papíry a knihu a běžela zpátky nahoru; Boyd se mnou statečně držel krok.

„Slyšel jsi někdy o Williamu Burkeovi a Williamu Hareovi?“ zeptala jsem se, když jsem si vlezla zpátky pod deku.

Ryan zavrtěl hlavou.

„Burke a Hare měli na svědomí šestnáct vražd. Dopustili se jich během necelého roku.“

„Kdy a kde?“

„V Edinburghu, osmnáct set dvacet sedm až osmnáct set dvacet osm. V té době se podle britského práva mohly k pitvám používat jen těla popravených zločinců. Poptávka po čerstvých mrtvolách pro výuku anatomie a chirurgie převýšila nabídku, takže plenění hrobů se stalo běžnou praxí.“

„Člověk musí ty Skoty obdivovat. Mají podnikatelského ducha. I ti jejich kriminálníci.“

„Špatná zpráva, Ryane. Burke a Hare byli Irové, kteří se do Skotska odstěhovali kvůli práci na vodní cestě Union Canal. Oba se ubytovali v penzionu jakési Maggie Lairdové. V té době tam bydlela ještě Helen MacDougalová a tihle čtyři spolu začali vesele popíjet.

V roce osmnáct set dvacet sedm jeden z nájemníků té Lairdové onemocněl a zemřel. Dlužil jí činži. V den pohřbu Burke a Hare vyloupili jeho rakev a prodali jeho tělo Robertu Knoxovi, profesoru anatomie edinburské lékařské fakulty.“

„Za kolik?“

„Deset liber a sedm šilinků. V té době to bylo hodně peněz. Naše dynamické duo vycítilo snadný zdroj příjmu, a tak změnili povolání a stali se dodavateli mrtvých těl. Když onemocněl další nájemník, Burke a Hare ho udusili; prostě mu ucpali nos a pusu. Z toho se stal jejich ‚modus operandi‘.

Další přišel na řadu jeden Helenin příbuzný, po něm pouliční zpěvák, několik prostitutek. Nakonec Burke a Hare zlenivěli, anebo byli sami se sebou až moc spokojení, a začali si vybírat oběti ze svého okolí. Sousedé si všimli, že se ztrácejí místní lidé, a studenti doktora Knoxe začali poznávat tváře na svých stolech. Klec spadla po smrti jedné děvky, Mary Dochertyové.

Když tu čtveřici zatkli, házeli to jeden na druhého. Burke a Helen Mac Dougalová byli obviněni a souzeni, Hare a Maggie Lairdová je shodili, aby si zachránili krk. U Helen nebyla prokázána vina, ale Burkea vinným shledali a odsoudili k smrti. Než ho pověsili, přiznal se celkem k šestnácti vraždám.“

„Proč na sebe brali takové riziko? Proč si prostě nepřečetli nekrology a nekoupili si dobrou lopatku?“

„Byli to povaleči. Vykopávat hrob pro ně byla moc těžká práce.“

„Cruikshank sbíral články o Burkeovi a Hareovi?“

„Hodně.“ Ukázala jsem mu papíry.

Ryan o torn pár vteřin přemýšlel.

„Ty si myslíš, že někdo z kliniky CBM morduje pacienty kvůli jejich tělům?“

„Cruikshank o téhle možnosti určitě uvažoval.“

„Dobře. Řekněme, že je to tak. Ale proč? Co z toho má?“

„Nevím jistě. Počkej. Možná shromažďují části kostry a prodávají je pro lékařské účely. Vzpomínáš si na ten skandál s pohřebním ústavem a firmami obchodujícími s tkáněmi?“

Ryan zavrtěl hlavou.

„Ten pohřební ústav odstraňoval z mrtvých těl kosti bez svolení pozůstalých a nahrazoval je polypropylenovými trubkami. Jednou z obětí prý byl i Alistair Cooke.“

„To si děláš srandu.“

„Byly toho plné noviny. Ukradené kosti pak prodávali firmám, které dodávají tkáně. Kosti z mrtvých těl se běžně používají na štěpy.“

„Ale to nedává smysl. Helms byl pohřbený. Montagueovou hodili do oceánu. Jejich kostry byly neporušené.“

„Třeba se ukázalo, že se jejich kosti z nějakého důvodu nehodí.“

„Například?“

„Já nevím. Dobře. Možná nebyl problém s kostmi. Možná pachatel dostal strach, možná ho někdo viděl, nebo se mu porouchal čisticí přístroj. Mohla se podělat stovka věcí.“

„A co ty zářezy?“

A co ty zářezy? Dole na páteři. Pánevní a břišní oblast.

Mysli v širších souvislostech, Brennanová. Vykašli se na kosti.

Mozek mi předhodil hrozivou myšlenku.

„V jedné věci máš pravdu,“ říkal Ryan. „Helms bydlel v přívěsu na vrakovišti. Montagueová byla bezdomovec. Aikman byl duševně chorý. Teal byl labilní a žil na ulici. Kdo se ještě pohřešuje? Děvky. Feťáci. Lidé z okraje společnosti, kterých si nikdo nevšímá. Stejní lidé, kteří se stali oběťmi Burkea a Harea.“

Ne, to nemůže být pravda. Ta myšlenka byla příliš děsivá, než abych o ní chtěla uvažovat.

„Ale kromě Helmse a Montagueové nemáme důkaz, že jsou ti lidé mrtví.“ Ryanův hlas jsem už skoro neregistrovala. „Takže co jsme se dozvěděli? Cruikshanka zajímali Burke a Hare. Sledoval kliniku CBM. Helene Flynnová tam pracovala. Montagueová a Teal tam chodili jako pacienti. Jenže my ani nevíme, jestli je Teal mrtvý.“

„Cruikshank tedy bezpochyby mrtvý je,“ opáčila jsem. „Protože přišel na něco, co ho zabilo. Ryane –“

„Pšt.“

„Ne. Poslouchej.“

Ryan zhasnul světlo a přitáhl si mě k sobě. Když jsem se snažila protestovat, sevřel mě ještě pevněji. Ztichla jsem a oba jsme zůstali ležet ve tmě. Za chvíli na postel vyskočil Birdie. Cítila jsem, jak mě obchází a pak se mi u boku choulí do klubíčka.

Byla jsem unavená, ale spánek nepřicházel. Mozek mi bez přestání nabízel stejné, hrozivé podezření. A stále dokolečka opakoval tutéž zděšenou odpověď. To nemůže být pravda.

Odmítala jsem o své strašné hypotéze přemýšlet. Abych se uklidnila, potichu jsem si opakovala jako mantru: Dnes odpočívej, zítra pracuj.

Nefungovalo to. Myšlenky mi běhaly od jedné věci ke druhé. Pořád jsem před sebou viděla trubičky a hadičky, které udržují Petea naživu. Vybavila jsem si, jak jsem vytírala podlahu v Annině kuchyni, představovala si, jak mé slzy padají na zem a mísí se s jeho krví. Při představě, že sděluji Katy zprávu o smrti jejího otce, jsem ztuhla. Kde je Katy?

Vzpomněla jsem si na nedávný telefonát Emmě a děsila se dalšího hrozného rozhovoru, který budu muset vést, až se její sestra vrátí z Itálie.

Přemýšlela jsem o Gulletovi. Skrývá se v jeho postoji vůči mně odpor, nebo jen pouhá lhostejnost?

Myslela jsem na Dupreeho a jeho výhružky. Byly to výhružky? Čeho by byl doopravdy schopen? Všichni stavitelé si u svých kámošů ve vládě stěžují na archeology, kteří jim brání v rozletu.

Mozkem mi v nekonečných spirálách probleskovaly lidské tváře. Pete. Emma. Gullet. Dupree. Lester Marshall. Corey Daniels. Adele Berryová. Lonnie Aikman. Zohavené rysy Unique Montagueové. Bezmasá kostra Willieho Helmse. A znovu Pete.

Číslice na budíku u postele oranžově svítily. Venku se valil oceán a vydával tichý, mručivý šepot. Minuty ubíhaly. Hodina. Ryanovo tělo vedle mě se neuvolnilo. Jeho dech se nestabilizoval do rytmu spánku.

Mám se o své podezření podělit s Ryanem?

Ne. Počkám. Ještě se na to podívám. Abych si byla jistá.

„Jsi vzhůru?“ zašeptala jsem tiše.

„Hm.“

„Myslíš na Lily?“

„Krom jiného.“ Ryanův hlas zněl ponuře.

„Čeho jiného?“

„Třeba Cruikshankova kódu.“

„Přišel jsi na něj?“

„Kromě Helenina spisu jsou to podle mě většinou iniciály, data a časy.“

„U znamená, že je případ uzavřen.“

„Přelomový objev, beru na vědomí.“

Šťouchla jsem do něho loktem.

„CD je Corey Daniels. AB Adele Berryová. LM Lester Marshall. U některých dalších si nejsem jistý. Data jsou jasná. Myslím, že ta čísla za iniciálami znamenají čas, kdy osoba vešla do budovy nebo z ní odešla.“

„Že by to bylo takhle prosté?“

„Není to všechno, ale myslím, že Cruikshank v podstatě sledoval, kdy chodí lidi dovnitř a kdy ven.“

„Jen personál?“

„Myslím, že i několik pacientů. Helms, to je jiný příběh. U něj ty poznámky určitě mají něco společného se získáváním informací, a ne se sledováním, protože Helms zmizel ještě před tím, než Cruikshanka najali, aby našel Helene.“

„Jestli je Cruikshankův systém takhle jednoduchý, jak to, že na to Pete nepřišel?“

Dřív by Ryan nepromarnil příležitost si rýpnout. Dnes v noci ne. „Když na tom Pete dělal, neznal jména zaměstnanců kliniky. Ani Willieho Helmse. Kolik je hodin?“

Podívala jsem se na budík. „Tři deset.“

„Stejně na tom nesejde. Myslím, že z těch poznámek toho moc nevyzkoumáme.“ Ryan mě k sobě přitáhl. „Jsi ospalá?“

„Nemám náladu, Ryane.“

„Já myslel na Cruikshankův laptop.“

„Gullet ho chce zítra zpátky.“

„Nechtěla bys ještě jednou naposledy zkusit to heslo?“

„Ano.“ A ještě další věc jsem si chtěla ověřit. Může to být pravda?

„Našla jsi Cruikshankovo identifikační číslo u policie?“ zeptal se mě Ryan.

„Je tam odznak, ale policejní oddělení v Charlotte na odznacích čísla nemá.“

„Schoval si Cruikshank nějaké policejní vybavení? Pouzdro na pistoli? Pouta? Klíč k poutům?“

„Jo. Proč?“

„V rozporu se všemi úžasnými představami, který o nás veřejnost chová, nejsme my, strážci zákona, tak složití lidé. Starý policajtský trik: jako heslo použij svoje identifikační číslo. Ještě starší policajtský trik: vyškrábni si svoje identifikační číslo na svoje věci.“

Boyd a já jsme trhli národní rekord ve sprintu po schodech. Ryan nás následoval poněkud důstojnějším krokem. Ve chvíli, kdy k nám docházel, jsem už měla naraženou zlatou žílu.

„Cruikshank si vyškrábal číslo vedle klíčové dírky.“ Hodila jsem pouta Ryanovi, doběhla ke stolu, otevřela a zapnula počítač. „Nadiktuj mi to.“

Ryan četl, já mačkala klávesy. V malém bílém okénku se objevily černé tečky a pak se na obrazovce rozzářila šablona Windows.

„Máme to!“

„Nejdřív poštovní schránku?“ navrhoval Ryan.

Deset minut jsem se hrabala v hlavním menu.

„Počítač je nastavený na bezdrátový příjem, ale není tu žádný e-mail. Pochybuju, že by v Magnolii měli pevné připojení, takže Cruikshank patrně používal pro přístup k internetu kavárny nebo knihovny. Má tady stažené stovky souborů. Klidně můžeš jít zpátky do postele.“

„Vážně?“

„Tohle bude chvíli trvat.“

Ryan mě políbil na hlavu. Slyšela jsem jeho kroky na koberci a pak na schodech. Boyd zůstal ležet u mých nohou.

Kromě slabě osvícené obrazovky počítače mrtvého muže jsem všechno ostatní vytěsnila z vědomí. Přede mnou byl lesklý, černý skleněný obdélník Annina okna. Pročítala jsem soubor za souborem a v žaludku se mi utahoval pevný uzel.

Když jsem se konečně opřela, za oknem bylo šedo a nekonečný Atlantik se vynořoval z ranní mlhy.

Hledání vysvětlení bylo u konce.

Můj odhad byl správný. Teď už jsem to věděla. A skutečnost byla stejně hrozivá, jak jsem si ji představovala. To však bude muset ještě počkat.

Já se teď musím starat o svou vlastní realitu. Zavolala jsem na JIPku. Žádné změny. Žádné výrazné zlepšení, ale Peteův stav je stabilizovaný.

Mám zkusit znovu Katy? To nemá smysl. Kdyby měla zapnutý mobil, našla by můj vzkaz. Jestli ne, tak můj další telefonát skončí jen dalším vzkazem. Pokud se mi během několika hodin neozve, zavolám na univerzitu a požádám je o pomoc při hledání dcery.

Natáhla jsem se na pohovku.

31

„Jsi vzhůru?“ zašeptala jsem.

„Teď už jo.“

„Ti lidé umírají kvůli svým orgánům.“

„Aha.“ Ryan natáhl ruku. Stiskla jsem ji.

„Cruikshankovi to došlo.“

Ryan se opřel o loket. Vlasy měl rozcuchané a modrá očička těžká spánkem.

„Taky mě to napadlo, ale připadalo mi to tak nepravděpodobné, že jsem se o tom ani nezmiňoval.“

„Je to tak.“

„Zdrogovaný turista se probere ve vaně plné ledu? Vysokoškolačka najde po divokém večírku na svém těle podivné stehy?“ Ryanův tón byl víc než skeptický. „Povídačky o krádežích orgánů kolují mezi lidmi odedávna.“

„To, na co narazil Cruikshank, je mnohem horší než nějaká velkoměstská povídačka. Ryane, ti lidi byli udušení. A z jejich těl vyřezali orgány.“

„Krucinál, to snad ne.“

Začala jsem vypočítávat. „Nevysvětlitelná úmrtí pohřešovaných osob. Kostry se stopami po zářezech.“ Ryan začal mluvit. Umlčela jsem ho vztyčeným prostředníčkem. „Ty zářezy odpovídají stopám po skalpelu. Jeden podezřelý doktůrek ve Státech má spolužáka, který zmizel z mapy. Do záhadných lázní v Mexiku.“

Ryan se zavrtěl a podložil si hlavu polštářem. „Ukaž.“

Vlezla jsem pod deku, sedla si do tureckého sedu, otevřela Cruikshankův laptop a položila ho na zkřížené kotníky.

„Cruikshank trávil spoustu času hledáním informací o transplantacích, černém obchodu s orgány, charlestonských nezvěstných a o jakémsi Abrigo Aislado de los Santos nedaleko Puerto Vallarta.“

„To je to mexické letovisko z letáku?“

„Jo,“ odfrkla jsem. „Vypečené letovisko.“

Okusovala jsem si kůžičku u nehtu a rozhodovala se, jak to Ryanovi nejlépe podat, protože sama jsem tomu ještě úplně nerozuměla.

„Od začátku padesátých let se transplantace staly poměrně běžnou záležitostí. Ledvinu nebo kus jater může dát žijící dárce, dokonce i jednu plíci, ale to se děje zřídka. Srdce, rohovka, obě plíce nebo slinivka se musí získávat od mrtvých dárců.

Problém je v tom, že orgánů není dost pro všechny. Pokud můžeš využít žijícího dárce, jsi na tom líp. Hodí se člen rodiny, přítel, jiný dobrovolný dárce – i když těch bývá málo. Pokud potřebuješ mrtvého dárce, klidně čekáš půl roku nebo dokonce celá léta.“

„A mezitím umřeš.“

„Ve Spojených státech se ti, kteří potřebují mrtvé dárce, stávají součástí OPTN – sítě pro získávání a transplantaci orgánů. Provozuje ji nezávislá nezisková organizace zvaná UNOS. UNOS si vede databázi oprávněných čekatelů na transplantaci a informací o všech transplantačních centrech v zemi. UNOS také rozhoduje o tom, kdo který orgán dostane.“

„Jak se pacient může do té sítě dostat?“

„Musíš si najít transplantační tým, který je u UNOS registrovaný. Tenhle tým rozhodne, zdali jsi dobrým kandidátem – fyzicky i duševně.“

„Co to znamená?“

„Je to složité, ale třeba narkomani, alkoholici a kuřáci bývají zpravidla vyřazeni. UNOS hodnotí potenciální příjemce podle zdravotního stavu, naléhavosti, kompatibility, čekací doby a tak podobně. Chtějí, aby byly dostupné orgány použity tam, kde budou k největšímu užitku.“

Ryan uhodil do černého. „Takže ti odmítnutí a ti, které už unavuje čekat, ze systému vypadnou.“

„Jo a pacientům, kteří mohou zaplatit, dojednávají prodej orgánů takzvaní zprostředkovatelé. Ti, co prodávají, to obvykle dělají dobrovolně. Nejběžnějším zbožím jsou ledviny a ve většině případů svoje orgány bohatým prodávají chudí obyvatelé rozvojových zemí. Náklady se mohou vyšplhat až přes sto tisíc dolarů, ze kterých ovšem dárce dostane pouhý zlomek.“

„Tohle je běžná praxe?“

„Cruikshank má v počítači hory informací. Některé z jeho zdrojů popisují obchod s ledvinami jako globální jev. Nancy Scheper-Hughesová, antropoložka z Berkeley, vytvořila neziskovou organizaci zvanou Organ Watch, která prý dokumentuje získávání orgánů v Argentině, Brazílii, na Kubě, v Izraeli, Turecku, Jižní Africe, Indii, Spojených státech a Velké Británii. Cruikshank našel taky informace o Íránu a Číně.“

Stiskla jsem několik kláves a společně s Ryanem jsme rychle pročetli zprávu o tom, jak v Číně jako dárce využívají popravené zločince.

„Dokonce si můžeš koupit celý ‚balíček‘.“ Otevřela jsem několik dalších souborů a oba jsme mlčky četli.

Jeden izraelský syndikát nabízel za sto osmdesát tisíc amerických dolarů transplantační „výlet“ do Turecka a Rumunska. Žena z New Yorku si koupila ledvinu od brazilského dárce a odletěla do Jižní Afriky, kde ji na soukromé klinice operovali; celé ji to přišlo na pětašedesát tisíc dolarů. Další Kanaďan odcestoval do Pákistánu, kde si nechal vyměnit ledvinu a zaplatil za to dvanáct a půl tisíce kanadských dolarů.

„Zkontroluj tuhle webovou stránku.“

Klikla jsem na další stažený soubor. Pákistánská nemocnice tam o sobě tvrdí, že je soukromým zařízením s padesáti lůžky a funguje od roku devatenáct set devadesát dva. Na příslušné stránce nabízí „balíček“ obsahující třítýdenní pobyt, tři jídla denně, tři dialýzy před operací, náklady na dárce i operaci a léky na dva dny po propuštění. Tohle všechno jen za čtrnáct tisíc amerických dolarů.

„Tabarnac!“ Ryana to rozhodilo stejně jako mě.

„Ve většině zemí je to nezákonné, ale ne ve všech. Třeba v Iránu je to legální, ale kontrolované.“ Otevřela jsem další soubor. „Americký zákon o transplantaci orgánů z roku devatenáct set osmdesát čtyři zakazuje úhradu osobám, které poskytují orgány k transplantaci. Zákon o darování orgánů dále umožňuje, aby člověk uvedl, že si přeje, aby některé části těla nebo celé tělo byly po jeho smrti darovány. Novela z roku osmdesát sedm zakazuje brát peníze za darované části těla.“

„Dobře. Prachy za ledviny. Ale vražda?“

Otevřela jsem pár dalších stažených souborů.

Jižní Afrika. Červen devadesát pět. Moses Mokgethi byl shledán vinným z vraždy šesti dětí – kvůli orgánům.

Ciudad Juárez a stát Chihuahua v Mexiku. Květen dva tisíce tři. Od roku devadesát tři došlo k zavraždění stovek žen, jejichž těla se opakovaně nacházela v poušti. Federální vyšetřovatelé tvrdili, že se tyto ženy staly oběťmi mezinárodního obchodu s lidskými orgány a že to mohou dokázat.

Buchara, Uzbekistán. Bez data. U jisté rodiny Korajevových byly nalezeny pasy šedesáti pohřešovaných osob, obrovská suma peněz a pytle s částmi lidských těl. Jejich společnost Kora nabízela víza a práci v zahraničí. Podle policie Korajevovi své klienty zabíjeli a ve spolupráci s lékařem posílali jejich orgány do Ruska a Turecka.

„Prokristapána.“

„Krádeže z těl právě zemřelých jsou ještě častější,“ řekla jsem. „A nejen ve třetím světě. Organ Watch informuje i o případech ve Spojených státech, kdy byl rodinám pacientů ve stavu klinické smrti nabízen až milion dolarů, pokud umožní lidem obchodujícím s orgány bezprostředně po smrti přístup k tělu.“

V pokoji svítalo. Vstala jsem a otevřela skleněné dveře. Vůně oceánu mi připomněla, jak jsme se sestrou Harry kdysi plavaly na mokrých prknech v moři, jak jsme na dece na pláži drbaly s nejlepšími kamarádkami ze střední školy, jak jsme s Katy a Petem stavěli hrady z písku.

Pete. Znovu ta bodavá bolest u srdce.

Přála jsem si vrátit se do jednoho z těch dlouhých letních dní, zapomenout na rozložená těla, skalpely a smyčky z drátů.

„Takže podle tebe někdo na klinice CBM morduje lidi z ulice, aby se dostal k jejich orgánům.“ Ryanův hlas mě přivedl zpátky. „A Cruikshank se už už chystal zapískat na píšťalku.“

„Myslím, že Cruikshanka zabili, aby ho umlčeli. A něco podobného si myslím i o Helene Flynnové.“

„Podezřelí?“

„Nejsem si jistá. K operaci potřebuješ několik lidí a v samém jádru samozřejmě musí být klinika. Průměrný člověk z ulice ti ledvinu z těla jen tak nevyškubne.“

Vrátila jsem se do postele a otevřela další soubor.

„Odstranit orgán není zas tak složité. Pokud jde například o srdce, cévy se sepnou svorkami a dovnitř se načerpá ochranný roztok. Pak se cévy oddělí a srdce se umístí do vaku naplněného konzervačním prostředkem. Vak se zabalí do ledu v obyčejném chladicím boxu a odcestuje letadlem nebo autem na místo určení.“

„Kolik na to máš času?“

„Čtyři hodiny u srdce, osm až deset u jater, tři dny u ledviny.“

„Srdce je v časovém presu. Zato s ledvinama nemusíš spěchat, než je dopravíš k čekateli.“

„A ten si hoví v předoperačním pokoji nějakého sterilního zdravotnického zařízení schovaného pěkně vysoko v horách.“ Stiskla jsem pár dalších kláves. „Cruikshank se zajímal o Abrigo Aislado de los Santos. Víš, co to znamená?“

Ryan zavrtěl hlavou.

„Izolovaná oáza zdraví. Přečti si, co o sobě píšou na internetu.“

Čím déle Ryan četl, tím víc se mračil. „‚Jedinečný terapeutický režim pro způsobilé klienty.‘ Co to sakra znamená? Potřebuješ rodokmen, aby ti udělali pedikúru?“

„To znamená – zavolej, řekni, kdo jsi, a pokud projdou tvoje informace a portfolio prověrkou, seženeme ti ledvinu.“

„Mám za to, že voperovat orgán není tak jednoduché jako ho vyoperovat.“

Pohlédla jsem Ryanovi přímo do očí. „Implantace vyžaduje chirurga a poměrně dobře vybavené pracoviště.“

Ryanův výraz mi prozradil, že putuje po stejné dedukční stezce, po které jsem já už prošla, a rychle míří ke stejnému, strašlivému finiši. Po jedné dlouhé minutě promluvil.

„Takže tady máme kliniku CBM, která slouží feťákům, bláznům a bezdomovcům. Tu a tam zmizí některý pacient a nikdo si toho nevšimne. Dál potřebuješ malé letadlo, chladicí box a pilota, který se moc neptá. Anebo v tom jede taky. Máš zkušeného chirurga – ten operuje na odlehlém místě a stará se o lidi, kteří potřebují orgány a jsou ochotni za ně zaplatit hodně peněz.“

„Lester Marshall a Dominie Rodriguez chodili na stejnou lékařskou fakultu a zhruba ve stejné době zmizeli všem z dohledu,“ dodala jsem. „Rodriguez je chirurg.“

Ryan navázal. „Dva bývalí spolužáci se dají dohromady a vymyslí plán, jak vydělávat na orgánech. Marshall odjede sem. Rodriguez do Puerto Vallarta, kde založí pod maskou lázní kliniku.“

„Anebo třeba Rodriguez opustil San Diego, aby si zavedl praxi v Mexiku. Co když se Marshall dostal do nějakých potíží, odjel na jih a spojil se s dávným kamarádem,“ pokračovala jsem.

„Marshall vyndává orgány, Rodriguez je dává dovnitř. Dárci si nestěžují, protože buď dostali zaplaceno, nebo jsou mrtví. Příjemci si taky nestěžují, protože to, co dělají, je nezákonné. Za sto tisíc na ruku si koupíš už hodně margarit.“

„Letadla nelegálně přepravují z Mexika do Států drogy,“ řekla jsem. „Tak proč by se opačným směrem nemohly dopravovat orgány? Jsou malé, snadno se s nimi manipuluje a zisky jdou do nebes. A taky to vysvětluje ty zářezy, uškrcení a ukrytá těla.“

„Burkeův a Hareův scénář pozvednutý na vyšší úroveň.“

Na zábradlí na molu usedl racek. Boyd se vrhl vpřed ke skleněným dveřím a mrskal ocasem. Pták se vznesl. Caučau se obrátil a pohlédl na nás. Ryan a já jsme hleděli na čaučaua a oba přemýšleli o tomtéž. Ryan to řekl nahlas.

„Všechno jsou to jenom spekulace. Potřebujeme zjistit něco o Rodriguezovi, jestli je vůbec v Mexiku. Potřebujeme vědět, kde Marshall strávil těch šest let, co nikde nepracoval. A proč. A potřebujeme informace o pilotech a letadlech v charlestonském okrese. A o lodích,“ shrnula jsem.

Ryan se najednou zatvářil zmateně.

„Tělo Willieho Helmse museli odvézt na Dewees přes vodu. Unique Montagueovou hodili do oceánu. A pochybuju, že by si vrah v některém případě zavolal převozníka.“

„Tady ve městě má přece loď úplně každý.“

Chvíli jsem uvažovala. „Co kdybychom se ještě jednou koukli na Cruikshankovy poznámky? Podle tebe by mohla některá písmena představovat iniciály. Nejspíš máš pravdu. Co kdybychom je porovnali s ostatními nezvěstnými v charlestonském okrese?“ Přemýšlela jsem nahlas. „Jestli najdeme nějakou shodu, tak to bude nejspíš pojítko mezi pohřešovanou osobu a klinikou CBM.“

„Podle dat z těch jeho poznámek Cruikshank sledoval kliniku jenom v únoru a březnu tohoto roku.“

Mozek už mi jel na plné obrátky. „Dobře. Mám od Emmy seznam pohřešovaných. Myslím, že se kryje s dobou Cruikshankova vyšetřování. Zkontroluju, kdy byly jednotlivé osoby naposledy viděny, a sepíšu seznam. Pak ho můžeme porovnat s letovými plány, které si vedou piloti malých letadel.“

„To už je poměrně velká policejní akce, zejména pokud se to bude týkat víc než jednoho charlestonského letiště. A kromě toho pašeráci si asi letové plány nevedou.“

„No jo. Ale zmizení může odpovídat době, kdy letadlo opustilo letiště.“

„Za předpokladu, že ho neschovávají někde ve stodole. Pokud nevedou letové plány, nebudou se přihlašovat ani odhlašovat na žádném letišti.“

Náhlá myšlenka. „A co CBM? Oni mají letadlo. Co když nitky vedou ještě výš, než je Marshall? Herron a jeho lidi odmítli reagovat na Heleninu stížnost. Pak zmizela.“

„Myslel jsem, že Helene měla podezření na finanční machinace.“

„To je Herronova verze. Ale on i jeho lidi odmítli Cruikshankovi pomoct při pátrání po ní. A Cruikshank pak umřel. Ve stejné věci byli vyhýbaví i vůči Peteovi a pak Petea někdo střelil. Co když je do toho zapletený někdo z vedení CBM? Proboha, Ryane, vždyť CBM má kliniky po celém jihovýchodě!“

„Nesmíme se nechat unést. Kdy se vrací Gullet?“

„Chtěl si dneska ráno vyzvednout Cruikshankův počítač.“ Ryan odhodil přikrývku. Chytila jsem ho za zápěstí. „Gullet se zatím moc nenamáhal, aby mi pomohl. Myslíš, že by mohl chránit Herrona?“

Ryan si přitáhl mou ruku k ústům a políbil mě na prsty. „Myslím, že Gullet je solidní.“

„Asi máš pravdu. Ale máme toho dost, abychom ho přesvědčili?“

„Zavolej Emmě. Vysvětli jí, k čemu jsme dospěli. Heleniny stížnosti otci a Herronovi a pak její náhlé zmizení. Cruikshankova vazba na Helene a jeho náhlé zmizení. Cruikshankovy články o Burkeovi a Hareovi, UNOS a obchodu s orgány, Rodriguezovi a klinice v Puerto Vallarta. Důkazy o uškrcení Cruikshanka, Helmse a Montagueové. Zářezy od skalpelu na obratlích a žebrech Helmse a Montagueové. Zjisti, kdy má Emma dostat zprávu o DNA té řasy, co jsi našla u Helmsových kostí.“

„Máš v plánu uloupit něčí vyplivnutou žvýkačku?“

„To jsi viděla v televizi, co? Není to špatné, ale já osobně dávám přednost plechovce od limonády,“ poučil mě Ryan.

„Ulita, ve které byla ta řasa, patří ke sladkovodnímu druhu, a my ji našli u Helmsova těla na pláži se slanou vodou. Měli bychom zjistit, jestli Marshall nebydlí někde blízko sladkovodní mokřiny, vedle potoka nebo řeky.“

„Perlíte, doktorko Brennanová.“

„A co Dewees? Na tom ostrově žije míň obyvatel než v Mayberry. Není tam most ani jiná spojovací cesta a jak místní, tak návštěvy se tam dostanou jen přes přívoz.“ Byla jsem nabuzená. „Kde se pachatel obvykle zbavuje těla? Ve svém okolí, kde s tím nemá tolik práce.“

„Brilantní.“

„Děkuji, detektive.“

„Mám plán. Ty zavoláš do špitálu a zjistíš, jak je na tom Pete. Vytáhneš svůj seznam a sepíšeš, kdy ty pohřešované naposledy někdo viděl. Já mezitím vyřídím pár telefonátů. Až skončím, mrkneme se na Marshalla a všechny ty milé obyvatele ostrova Dewees.“

Ryan popadl šortky.

„Mistr Gullet nemá ani páru, co se na něj chystá.“

32

Sestra ve službě mi řekla, že Pete se už probral, mluví a jeho životně důležité orgány jsou stabilizované. Doktor ho dnes dopoledne vyšetří a rozhodne, jak dlouho bude ještě muset zůstat v nemocnici. Poděkovala jsem a poprosila ji, aby Peteovi vyřídila, že jsem volala.

E-mailovou zprávu pro Katy jsem formulovala velice opatrně. „Táta je ve špitále. Nějaký lupič ho postřelil v Annině domě na Isle of Palms. Ale neboj se! Uzdravuje se. Leží ve fakultní nemocnici v Charlestonu. Určitě ho propustí dřív, než by ses sem dostala, a všechno ti poví, až se sejdete doma. Líbá, máma.“

Pak jsem se vrhla na své nezvěstné. Ten seznam pokrýval období posledních pěti let. Právě jsem končila, když Ryan vstoupil do kuchyně. Nalil si kávu a pak došel ke mně ke stolu. Jedno zvednuté obočí hlásalo, že asi nevypadám zrovna nejlíp.

„Neříkej to, Ryane.“

„Jednomu chlapíkovi jménem Jerry dlužíš flašku skotské.“

„A kdopak je Jerry?“

„Kámoš z Quantica. V databázi NCIC nebylo o Dominicu Rodriguezovi lautr nic. Ale Jerry mi ho stejně našel.“ Na Ryanových rtech pohrával úsměv. „Jerry je ďábel.“

„Nehraj si se mnou, Ryane.“ Pročísla jsem si rukou vlasy a stáhla je do culíku.

„Nejradši má Glenlivet.“

„Budu si to pamatovat.“

„Rodriguez má mexickou státní příslušnost. Narodil se v Guadalajaře.“ Dráždivá odmlka, zatímco Ryan dlouze a poživačně srkal kávu. „Momentálně zaměstnán jako vedoucí lázeňské terapie v Abrigo Aislado de los Santos v Puerto Vallarta.“

„Neblbni! Proč Rodriguez odjel ze San Diega?“

„Jerry pokračuje v pátrání. A teď Lester Marshall.“

Přečkala jsem další lok kávy.

„Je moc slavný. Objevil se i na plakátě.“

„To myslíš vážně?“ Srdce mi poskočilo. „Co provedl?“

„Chudák doktor poněkud svobodomyslně zacházel s léky.“

„Předepisoval sám sobě?“

„A hodně předepisoval i pacientům. Vybudoval si dobrou živnost z receptů na kontrolované látky. Udal ho kolega. Marshallovi pozastavili platnost licence, ale on se patrně moc nekál. Po druhém udání a vyšetřování mu licenci zrušili. Žalobce v Tulse to moc nepobavilo a obvinil ho. Marshall si odseděl osmnáct měsíců a pak se vypařil.“

„Kde byl do té doby, než přišel do Charlestonu?“

„Jerry to zjistí. Už máš pohromadě ta data?“

Ukázala jsem Ryanovi seznam. Chvíli v duchu počítal.

„Abrigo Aislado de los Santos otevřelo svoje puertas v devadesátém druhém. Marshall zavřel praxi v Oklahomě v osmdesátém devátém, a když si odseděl trest za katrem, v jedenadevadesátém odjel a znovu se tady objevil v pětadevadesátém.“ Ryan zaťukal prstem na seznam. „Jestli se ten Helmsův hospodskej kamarád, kterého vyslýchal Gulletův zástupce, neplete, tak Helms zmizel po jedenáctém září dva tisíce jedna. Ti další až po něm. Buď si Marshall a Rodriguez dali na čas, než to rozjeli, anebo bude potřeba otevřít pár odložených případů. Ozval se ti Gullet?“

Zavrtěla jsem hlavou. Culík se mi rozpadl.

„Co myslíš, braly mu?“ Ryan mi zastrčil pár pramínků za uši.

Zvedla jsem mobil. Tentokrát mě Gulletova sekretářka spojila. Neztrácela jsem čas se zdvořilostmi.

„Marshall zabíjí lidi, aby mohl krást jejich orgány.“

„To je setsakra vážné obvinění.“ Hluše. „Slyšel jsem o tom střílení. Můžu se zeptat, jak se panu doktorovi daří?“

„Už je mu lépe, děkuju za optání.“

„Byli u vás hoši z policejního oddělení Isle of Palms?“

„Ano.“

„Co na to říkají?“

„Přiklánějí se k názoru, že šlo o náhodný incident.“

„Hm.“

Nevěděla jsem, co to znamená, ale neměla jsem náladu v téhle debatě pokračovat.

„Stopy na kostech Helmse a Montagueové odpovídají stopám, které zanechá ostří skalpelu.“

Přečkala jsem další „hm“ a pověděla Gulletovi, co jsem objevila v Cruikshankově počítači. Když jsem přestala mluvit, vydal zvuk, který jsem si vysvětlila jako „pokračujte“. Nastínila jsem, co jsme vypátrali o Marshallovi a Rodriguezovi.

„Mluvíte o Helmsovi a Montagueové,“ pronesl Gullet monotónním hlasem.

„Zatím. Další pohřešovaný – Jimmie Ray Teal – byl také pacientem kliniky CBM. A kdo ví, kolik dalších? Myslím, že Cruikshanka zabili, aby ho umlčeli dřív, než to stihne ohlásit na policii. A Helene Flynnovou možná ze stejného důvodu.“

„Aha.“

„Schizofrenik jménem Lonnie Aikman zmizel v roce dva tisíce čtyři. Jeden novinář o něm psal znovu letos v březnu. Minulý čtvrtek byla Aikmanova matka nalezena mrtvá ve svém voze. I ji možná někdo zabil, aby zahladil napojení na kliniku CBM.“

„Jeden pohřbený, další v oceánu, jeden na stromě, další v autě. To není stejný rukopis.“

„Ať už za tím stojí kdokoli, je chytrý. Mění způsob, aby si ty vraždy nikdo nespojil dohromady, kdyby se našla těla. Ale jedna věc je jistá. Máme tři případy uškrcení.“

„Kde je ta mexická klinika?“

„Abrigo Aislado de los Santos v Puerto Vallarta.“

Slyšela jsem, jak se Gulletova židle otáčí. „Co ode mě potřebujete?“

„Potřebuju všechny dostupné informace o tom, kdo vlastní nebo si pronajímá soukromá letadla v tomhle okrese, a především o tom, jestli některá z nich nepoužívá Marshall nebo CBM. A seznam registrovaných soukromých letadel, je-li to možné.“

„Nasadím na to jednoho svého zástupce.“

„A taky je potřeba zjistit, kdo mohl využít Dewees pro likvidaci mrtvého těla.“

„Když jste našli Helmse, nechal jsem si udělat seznam majitelů domů. Jen pár jich bydlí na ostrově trvale. Většina těch baráků jsou letní sídla, mnoho z nich se pronajímá turistům. Dám si tu práci a projdu záznamy o nájmech až do roku dva tisíce jedna. Ale soukromí majitelé, kteří pronajímají své domy, si většinou důkladné záznamy nevedou.“

„Jo, to udělejte. Kde bydlí Marshall?“

„Počkejte.“

Čekala jsem a slyšela mezitím zvonit Ryanův mobil. Vzal ho. Slyšela jsem samé „jo“ a „aha“, jak si psal poznámky.

„Marshall má dům na ostrově Kiawah.“ Gullet byl zpátky u telefonu. „Vanderhorstova plantáž.“

„Na chlápka, co na půl úvazku předepisuje prášky na charitativní klinice, si žije na vysoké noze. Má nějakou loď?“

„Podívám se na to.“ Gullet se vytasil s varováním, které jsem očekávala. „Tak a teď ať vás ani toho vašeho horlivého přítelíčka za nic na světě nenapadne jít zase otravovat Marshalla. Jestli máte v tomhle všem pravdu, nemá smysl ho vyprovokovat, aby vzal roha.“

„Jestli?“ Byla jsem vzhůru celou noc a moje jižanská zdvořilost – ostatně nikdy nepatřila k mým silným stránkám – byla notně nahlodaná. „Marshall je mizera. Dva pacienti a bývalá pracovnice kliniky zmizeli. Bůh ví, kde je tělo Flynnové!“

„Vy mi tvrdíte, že Rodriguez nemá žádný záznam v rejstříku. Je to Mexičan a odjel z Kalifornie, aby začal pracovat v Mexiku. Nikdo mi ještě nedokázal žádné napojení na Jižní Karolínu. Nemám nic, abych mohl požádat mexické úřady o vyšetřování. Víte stejně dobře jako já, že prošetřování člověka jen na základě jeho původu je pokládáno za obtěžování. Taky se tomu říká etnické profilování.“

„Může tu být stovka důvodů, Rodriguez –“

Ryan zatřepal rukou, aby upoutal mou pozornost, a pak mi přistrčil zápisník. Četla jsem jeho poznámky.

„Rodriguez není v databázi NCIC, protože se ve Spojených státech nedopustil trestného činu. Ale v Kalifornii přišel o licenci, protože měl sex s pacientkami.“

Vrhla jsem na Ryana tázavý pohled. Souhlasně přikývl.

„A jak tohle souvisí se zločinem v Jižní Karolíně?“

Nemohla jsem uvěřit, že se mi ještě nepovedlo tohohle zabedněnce přesvědčit. „To vám fakt musím hodit na stůl dvacetilitrový igeliťák plný ledvin?“

Ryan neslyšně pronesl: „To bylo dobrý.“

„Madam, já už dnes dobře vím, že v policejní branži jsou splašené domněnky jen chabou náhražkou důkazu. Přemýšlejte o tom trochu. Za chvíli si přijedu pro ten počítač.“ Gulletův tón tentokrát opravdu vyjadřoval emoci. Znechucení. „Seďte doma na zadku.“

„Nech mě hádat,“ řekla jsem, když jsem vracela Ryanovi zápisník. „Nedostižný Jerry.“

„Jerry je bomba.“

„Gullet je na cestě. Poslouchá, ale přesvědčený není. Myslí si, že jsem hysterická.“

„Co by na něj zabralo?“

„Nějaký vinou zdeptaný příjemce orgánu, co si vyleje srdce v show Jerryho Springera.“

Za dvě hodiny jsme měli něco lepšího – díky našemu záhadnému, leč pilnému Jerrymu. Uhodila jsem na Gulleta, hned jak vstoupil do dveří.

„James Gartland z Indianapolisu v Indianě. Onemocnění ledvin v posledním stadiu. Tři roky na dialýze. V roce dva tisíce dva odcestoval do Puerto Vallarta. Výlet do lázní ho stál sto padesát táců.“ Vychrlila jsem Jerryho informace na Gulleta. „Náš šťastný příjemce se asi do svědectví před soudem moc nepohrne, ale bohudíky, že v tomhle státě existuje institut předvolání.“

Gullet si dal na čas a přečetl si všechno, co si Ryan zapsal během třetího rozhovoru s Jerrym.

„Tenhle kontakt je od FBI?“

„Ano,“ odpověděl Ryan.

„S Gartlandem a Fossem mluvil osobně?“

„Ano.“

„Jak získal ta jména?“

„Přesvědčil jednoho velice milého španělsky hovořícího agenta v Quanticu, aby si promluvil s jednou velice milou mexickou dámou v Abrigu.“

„Všemocné prachy?“

„Sí.“

„A proč by se mu měli ti lidi svěřovat?“

„Jerry je velice charismatický chlapík,“ utrousil Ryan.

Gullet nepřestával hledět na stůl. Dohadovala jsem se, že si v hlavě třídí fakta. Když zvedl hlavu, jeho tvář vypadala jako kamenná skulptura.

„Federálové mají v úmyslu na to skočit?“

„Momentálně mi Jerry jen prokazuje laskavost. Pokud se to bude vyvíjet tak, jak myslíme, tak jsem si jistý, že do toho Úřad začne strkat nos.“

„Ale stejně, Gartland a Foss nestačí, abyste prokázali zločin.“

Ruce mi vylétly nad hlavu.

„Nicméně.“ Gullet se nadechl a pak vydechl nosem. Posunul si opasek. „Marshallovi patří sedmimetrový bayliner, co kotví v jachtovém klubu na řece Bohicket. Podle šéfa přístaviště ta loď v sobotu odplula a zatím se nevrátila.“

„Ryan a já jsme s Marshallem v sobotu mluvili,“ vyhrkla jsem.

„Zmínili jste se před ním o tomhle?“ Gullet máchl rukou k Ryanově zápisníku.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ptala jsem se ho na Unique Montagueovou a Helene Flynnovou.“

Gullet pohlédl na hodinky. Ryan a já jsme se podívali na svoje. Bylo devět čtyřicet sedm.

„Tak zkusíme toho pána najít a trošku si s ním popovídat. Klinika sice není v mojí jurisdikci, ale ta dvě mrtvá těla ano.“

S Ryanem jsem následovali Gulleta na kliniku. Cestou jsme skoro nemluvili. Já byla jak na trní, a přece vyčerpaná po noci beze spánku. Co se děje v Ryanovi, jsem se mohla jenom dohadovat.

V Nassau Street na nás čekali dva šerifovi zástupci. Jednotka z kriminálky přijela právě ve chvíli, kdy Gullet rozdával pokyny lidem ve své kanceláři. Povolení k prohlídce už bylo vydáno. Jakmile ho sem doručí, hoši od kriminálky obrátí kliniku vzhůru nohama. Cestou z Isle of Palms Gullet změnil názor a zatelefonoval do Mexika. Doufala jsem, že podobná scéna se nyní odehrává i v lázních v Puerto Vallarta.

Srdce mi v hrudi bušilo. Co když jsem se spletla. Ne. Nemůžu se plést. Určitě je to Marshall. Ten chlap je ztělesněné zlo a dravec, co vraždí kvůli zisku.

Jeden polda v uniformě obešel blok, aby hlídal zadní východ z kliniky. Ryan a já jsme prošli hlavními dveřmi za Gulletem a dalším uniformovaným strážníkem. Berryová seděla za stolem. Oči se jí rozšířily, když spatřila šerifa a jeho zástupce, a ztvrdly, když si všimla Ryana a mě.

Gullet došel ke stolu. Zástupce v uniformě zůstal stát u vchodu. Ryan a já jsme se rozestoupili k protilehlým stranám místnosti.

Na vinylových židlích seděli tři pacienti – postarší černoška, pankáč v teplácích a chlap, co vypadal jako tenisový trenér ze střední školy. Starší žena nás pozorovala skrz velké, hranaté brýle. Pankáč a trenér zamířili ke dveřím. Gulletův zástupce ustoupil, aby mohli projít.

„Kde je doktor Marshall?“ zeptal se Gullet úředním tónem Berryové.

„Vyšetřuje pacienta.“ Neznělo to přátelsky.

Gullet se pohnul směrem k chodbě, po níž nás Marshall před třemi dny vedl. Berryová vystřelila od stolu a s roztaženými pažemi zastoupila vchod; pitbulka bránící svoje místečko.

„Tam nemůžete.“ Stále nepřátelská, ale teď už s náznakem strachu.

Gullet šel dál. My za ním.

„Co chcete?“ Berryová před námi couvala chodbou, ruce roztažené, a stále se nám pokoušela zabránit ve vstupu. „Tohle je klinika. Jsou tu nemocní lidé.“

„Uvolněte prosím cestu, slečno.“ Gulletův hlas byl jako jižanská ocel.

Byla jsem tak nabuzená, že jsem téměř sama odstrčila Berryovou stranou. Chtěla jsem, aby se šerif dostal k Marshallovi rychle, dřív než doktor stihne vytočit číslo svého mexického parťáka.

Pak se objevil doktor; vyšel z ordinace s kartou v ruce. „Co je to za rozruch, slečno Berryová?“

Berryová spustila paže, ale pohledem neuhnula. Začala mluvit, ale Marshall ji zarazil mávnutím pěstěné ruky.

„Šerife Gullete,“ pronesl Marshall; v bílém plášti a s bezvadně upravenými vlasy vypadal naprosto klidně. Jako seriálový Marcus Welby tišící vzpurného pacienta. Kývl směrem ke mně. „Doktorko Brennanová. Jmenujete se Brennanová, že?“

Srdce mi bilo jako o závod. Chtěla jsem zjistit všechnu špínu o tomhle hajzlovi a postarat se, aby zaplatil za to, co udělal.

„Doktore Lestere Marshalle, mám povolení k prohlídce této budovy. Hledáme informace o pacientech, kteří zmizeli za podezřelých okolností.“ Gulletův tón byl jako vždy zcela bez výrazu.

Marshallovy rty se stočily do hadího úsměvu.

„A proč by se mne měla ta zmizení týkat, šerife?“

Ta slova byla venku dřív, než jsem se dokázala ovládnout. „Vy moc dobře víte, že tady můžeme zjistit, proč a jak zemřeli.“

„To je vtip?“ Marshall mluvil ke Gulletovi. „Pokud ano, tak vás ujišťuji, že mne to nepobavilo.“

„Pane, musím vás požádat, abyste ustoupil a nechal nás provést prohlídku,“ prohlásil Gullet monotónně. „Byl bych rád, kdyby to proběhlo pokud možno bezbolestně pro nás pro oba.“

„Co mám dělat?“ zeptala se Berryová poněkud vyšším hlasem.

Marshall ji ignoroval. „Co to je za šílenství, šerife? Já jsem lékař. Pomáhám chudým a nemocným. Nedělám z nich oběti. Vy se pletete.“ Marshall hovořil ke Gulletovi a jeho ledový klid byl v ostrém protikladu k rostoucí nervozitě jeho recepční.

„Pane.“ Gullet nespouštěl z Marshalla oči.

Marshall podal Gulletovi kartu, kterou svíral v ruce. „Budete toho litovat, šerife.“

„Řekněte mi, co mám dělat!“ vyštěkla Berryová.

„Dohlédněte prosím na pacienta v druhé vyšetřovně, slečno Berryová.“

Berryová zůstala ještě chvíli stát a oči jí těkaly z Gulleta k Marshallovi a ke mně. Potom oddusala chodbou a zmizela ve dveřích.

Gullet nasměroval Marshalla do čekárny. „V klidu si tam počkáme, než dorazí s tím povolením.“

Marshallovi oči se upřely na mě. Spatřila jsem v nich neskrývanou nenávist.

Když zástupce vedl Marshalla kolem mě k vinylovým židlím, zachytila jsem vůni drahé kolínské a znovu si všimla krémově hedvábného, slabého lesku jemňoučké kůže. Prsty se mi vztekle sevřely v pěst. Cítila jsem odpor vůči té aroganci, té pompézní lhostejnosti tohohle hajzla.

Pak jsem si toho všimla. Marshallův pravý spánek. Žíla na něm mu pulzovala jako obrovský had.

Marshall měl strach.

33

Čekali jsme venku a popíjeli kávu z polystyrenových kelímků. Na chodníku se shromáždilo pár lidí, které přilákaly policejní vozy a dodávka kriminalistů. Když přijel státní návladní s povolením, hoši se přesunuli dovnitř. Gullet požádal Ryana a mě, abychom vyčkali, než tým prohledá kliniku a on spolu se zástupcem vyslechnou personál.

Uběhla hodina. Čumilové se pomalu rozcházeli, zklamaní, že se neobjevilo žádné mrtvé tělo.

Těsně před polednem Gullet přešel silnici k místu, kde jsme se s Ryanem opírali o džíp.

„Našli jste něco? Můžeme ho obvinit?“ zeptala jsem se.

„Našli jsme pár věcí, na které byste se možná rádi podívali.“

Ryan a já jsme následovali Gulleta na kliniku. Berryovou vyslýchali u jejího stolu. Daniels seděl na jedné vinylové židli. Ani jeden se netvářil, že si to užívá. Marshall už byl pryč, čekal ve svém autě.

„Co když použije mobil?“ vyjela jsem na Gulleta.

„Tomu zabránit nemohu, ale každopádně dovedu vystopovat všechny hovory, které teď uskuteční.“

Gullet nás vedl k ordinaci v prvním patře. Vypadalo to tam docela normálně. Židle. Stolička. Stolní lampička. Odpadkový koš s kulatým víkem. Stůl posetý papíry.

Když jsem kráčela po linu, očima jsem jezdila po skříňkách a stěnách. Plastové kelímky, špachtle do krku, tabulky s písmeny pro vyšetření očí, dětská váha.

„Žádné zakrvácené skalpely?“ zeptal se Ryan za mnou.

„Jenom tohle.“

Otočila jsem se. Gullet držel v ruce igelitový sáček na důkazy. Uvnitř byla smyčka vyrobená z pětimilimetrového drátu. Okamžitě jsem poznala, k čemu je určená.

Představila jsem si Unique Montagueovou, jak se škrábe nahoru na lehátko; je osamělá, je jí zle a věří, že ji tenhle hodný pan doktor uzdraví. Představila jsem si Unique v zrezlém sudu, jak se rozkládá ve slané vodě. Představila jsem si mořské tvory, jak prozkoumávají, kudy by se dostali skrz kov k jejímu dějícímu masu. Cítila jsem, jak mě začíná zaplavovat vztek.

„Kde to bylo?“ zeptal se Ryan.

„Zastrčené ve skříňce pod stolem.“

„Otisky?“ zeptala jsem se, protože jsem si všimla, že na drátu ulpěl prášek.

Gullet zavrtěl hlavou.

„Asi měl chirurgické rukavice. Každopádně ne proto, aby chránil pacienta.“ Nedokázala jsem skrýt odpor ve svém hlase.

„Pojďte za mnou,“ vyzval nás Gullet.

Dvoje zbývající dveře v patře vedly do jedné velké místnosti, patrně vzniklé odstraněním příčky mezi dvěma malými pokojíčky a koupelnou. Místnost byla vybavená lednicí, dvoudřezem z nerez oceli, pulty a skříňkami stejnými jako v ordinaci. V rohu byl stojan na infuze. Uprostřed jeviště stál operační stůl.

U jedné stěny byly položené čtyři jasně modré chladicí tašky, takové, jaké si koupíte v kterémkoli obchoďáku, abyste si mohli vzít oběd na pláž. Na všech už byly červenožluté nálepky důkazních předmětů.

„Operace podomácku,“ zhodnotil Ryan.

„Jsou tu zatemňovací závěsy a moderní osvětlení pro operační sály.“ Gullet se rozmáchl rukou kolem dokola po místnosti.

Sáčky s důkazy ležely na stole. Došla jsem k nim.

Chirurgické svorky. Minimálně dvacatery nůžky různých typů. Hemostatické a tkáňové kleště. Rukojeti skalpelů a krabice s čepelkami najedno použití. Viněty s nápisem BIOLOGICKÉ VZORKY. Sterilní vaky. Podnosy plné nástrojů.

V hrudi mi vřela tekutá rtuť.

„A co karty pacientů?“ zeptala jsem se a zjistila, že je pro mě nesmírně těžké zachovat neutrální tón.

„Berryová nám vydá celou evidenci,“ odpověděl Gullet. „Počítač jsme už zabavili.“

„Dostanou se informace o pacientech odsud až do CBM?“

Gullet zavrtěl hlavou. „Klinika je samostatný provoz, žádná hlášení odsud nechodí. Po šesti letech se karty likvidují.“

„Co říkala Berryová?“ zajímal se Ryan.

„Nikdy si nevšimla ničeho zvláštního. Doktor Marshall je světec.“

„A co Daniels?“

„Nikdy si nevšiml ničeho zvláštního. Doktor Marshall je světec.“

„Uklízeč?“

„O’Dell Towery. Chodí sem večer. Je trošku opožděný. Jeden můj člověk s ním teď mluví. Pochybuju, že to k něčemu bude.“

„Co se děje v Mexiku?“ zeptala jsem se.

„Jakmile se to dozvím, povím vám to.“

„A co Marshallova kancelář?“

„Kriminálka tam sebrala jednu věcičku, která se vám bude líbit.“ Gullet zastrčil obě ruce do kapes u kalhot, pak je zase vyndal a pohladil si košili. „Vydržte chvilku.“

Slyšela jsem, jak šerif hlasitě dupe chodbou a pak zase zpátky. Když znovu vešel do operačního sálu, držel malý sáček. „Bylo to v důlku pod táckem s pery v zásuvce psacího stolu. Vycucli to ven pomocí nějakého luxu či co.“

Cítila jsem, jak radost přemáhá znechucení v mých útrobách.

V sáčku byla maličká hnědá ulitka. Tatáž maličká hnědá ulitka, kterou jsem našla v hrobu Willieho Helmse.

„Na okamžik mě prosím omluvte,“ pronesl Gullet. „Musím panu doktorovi sdělit, že je zatčen pro podezření z vraždy Unique Montagueové, a zajistit jeho převoz do vazby.“

Po rychlém obědě jsme se s Ryanem zastavili v nemocnici. Další dobré zprávy. Pete už mohl normálně mluvit a trošku se mu vrátila barva. Podle lékaře měl Lotyšský mudrc natržený sval a tepenné krvácení a bude potřebovat rehabilitaci, ale měl by se uzdravit bez trvalých následků.

Samotnou mě překvapilo, jak se mi dojetím stáhlo hrdlo.

Věděla jsem, že se mi uleví a budu vděčná, ale síla té emoce, která mne zaplavila, mě doslova ohromila. Dívala jsem se na Petea se všemi těmi hadičkami a náplastmi a přístroji a cítila, jak mi zpod víček unikají slzy. Stačilo pár cenťáků blíž ke středu těla a ta kulka by ho zabila. Utřela jsem si tvář a pokusila se to zamaskovat odhrnutými vlasy.

Ryan mě vzal za ruku a stiskl. Zvedla jsem oči. Zmatený výraz v jeho tváři mi prozradil, že si mých slz všiml.

I Emma měla poměrně dobrou zprávu. Výsledky krevních testů se sice nezlepšily, ale ani nezhoršily. Doktorka Russellová jí upravila dávky léků a režim, a i když byla Emma pořád vyčerpaná, nezvracela už všechny sušenky.

Na naši žádost Emma zatelefonovala malakologovi. Kdybychom s Ryanem odjeli do Columbie, podíval by se na tu ulitu ještě dnes?

Podíval. A jde se na věc!

Jízda nám netrvala ani devadesát minut. Dole v hale státní kriminalistické laboratoře si nás vyzvedl pan Lepinsky. Byl to vysoký, snědý muž s lesklou, holou hlavou a kroužkem v jednom uchu. Spíš než profesora biologie mi připomínal postavičku z reklamy na Mr. Propera.

„Díky, že jste pro nás přišel,“ řekla jsem.

Lepinsky pokrčil nadmíru svalnatým ramenem. „Dneska neučím a do kampusu je to, co by kamenem dohodil.“

Lepinsky nás zavedl do malé laboratoře se skříňkami, ve kterých byly miliardy dlouhých úzkých zásuvek. Na černých pultech stály podnosy, krabice s rukavicemi, skleněná sklíčka a mikroskopy.

„Podíváme se na to,“ prohlásil Lepinsky a natáhl k nám dlaň takové velikosti, že mi připomněla obří rukavice sportovní fanoušků.

Podala jsem mu sáček.

Lepinsky vytáhl pinzetou ulitu, vložil ji pod mikroskop, posadil se a zaostřil.

Vteřiny odtikávaly. Minuta. Dalších pět.

S Ryanem jsme se na sebe tázavě podívali přes Lepinského ohnutá záda. Ryan zvedl obočí a dlaně. Proč to trvá tak dlouho? Pokrčila jsem rameny.

Lepinsky otočil ulitu.

Bylo tu dusno, horko a páchlo to tu dezinfekcí a lepidlem. Ryan vedle mě přešlápl z nohy na nohu. Podíval se na hodinky.

Uštědřila jsem mu pohled, kterým mě vždycky zpražila má matka, když jsem se vrtěla v kostele.

Ryan si odkašlal, otočil se a začal si prohlížet skříňky.

Lepinsky znovu obrátil ulitu. Změnil zvětšení.

Ryan založil ruce. Věděla jsem, co přijde.

„V těch skříních máte referenční sbírku?“ zeptal se.

„Hm,“ odtušil Lepinsky.

„To bylo ale škeblí, co?“

Lepinsky neodpovídal.

„Asi jste se nadřel, než jste sem ty mušle všechny natahal.“

Obrátila jsem oči v sloup.

„Mušle a škeble nejsou totéž,“ ucedil Lepinsky stejně suše jako Gullet a zvedl hlavu. Chlupy, které mu vyčnívaly zpod trička, vypadaly ve světle mikroskopu jako malé bílé drátky.

„Tak, děti, o co jste si psali Santovi?“

„O sladkovodní druh Viviparus intertextus,“ odpověděla jsem.

„To jste musely být moc hodné děti.“

„Takže mušle a škeble nechodí na stejné rodinné srazy,“ ucedil Ryan, když jsme zahýbali na I-26. „Kdo by to byl řekl.“

Bylo už po šesté a my mířili zpátky do Charlestonu. Zastavili jsme se v Mauriceově restauraci Piggy Park. Politické názory Maurice Bessingera jsou ostudné, ale grilovací omáčku má prvotřídní.

Byla jsem vyčerpaná po probdělé noci a přecpaná vepřovým, hranolky a sladkým čajem, takže se mi chtělo jen opřít hlavu a spát. Místo toho jsem zavolala Gulletovi a řekla mu, co nám Lepinsky potvrdil.

„Je to stejný sladkovodní druh, který jsem našla pohřbený s Helmsem.“

„A tohle se vám bude taky určitě líbit.“

Opravdu jsem v Gulletově hlase něco zaslechla? Radost? Uspokojení?

„Když skončili na klinice, státní návladní vydal další povolení k prohlídce a kriminálka prohledala Marshallův dům. Doktůrek je pěkně zhýčkaný mizera. Vypadá to u něj jako v klášteře, všechno asepticky čisté, jen pár osobních věcí. Marshall je velký sběratel.“

„Ulity!“ Pokud šlo o tón mého hlasu, nebylo nejmenších pochyb. Euforie.

„Stovky. Všechny popsané a srovnané v hezkých krabičkách.“

V pozadí jsem zaslechla jakýsi hlas.

„Vydržte.“ Gullet mě na chvíli odsunul na vedlejší linku.

Zatímco jsem čekala, řekla jsem Ryanovi o Marshallově koníčku.

„Jen doufám, že nepoložil mušle a škeble vedle sebe.“

Když se Gullet znovu ozval, měl další zprávy.

„Marshallův bayliner je v Key Largo na Floridě.“

„To bylo rychlé.“

„Rozeslal jsem hlášení se značkou a registračním číslem lodi. Policajti v Key Largo ji našli asi před dvaceti minutami. Jmenuje se Rozmarný únik.“

„Unik ano, rozmarný moc ne. Jak se dostala do Key?“

„Jistý Sandy Mann tvrdí, že ji koupil v Charlestonu a v neděli s ní vyplul na jih. Časově to souhlasí. Podle svědků tam ta loď kotví asi od pondělka.“

„Co říkal Mann?“

„Ještě nic, ale brzy bude.“

„Rodriguez?“

„Policie z Puerto Vallarta udeřila na Abrigo asi ve stejnou dobu, kdy jsme zmáčkli Marshalla. Našli dost podobné věcičky, i když o něco modernější. Lázně jsou holt na vyšší úrovni.“

„A Rodriguez?“

„Nebyl ani v lázních, ani doma, ani v klubu. Jedno auto chybí. Jeho přítelkyně si myslí, že odjel za kamarády do Oaxacy.“

„Frnknul.“

„Pravděpodobně.“

„Marshall mu musel dát echo.“

„Dostanou ho. I když si mexičtí poldové nejsou moc jistí, z čeho má být vlastně obviněn.“

„Ten chlap prodával orgány zavražděných obětí.“

„Obávám se, že právník doktora Rodrigueze nám načrtne jiný obrázek. Pokud má k orgánům, které implantoval, falešné dokumenty, tak z toho asi případ neuděláme. Musíme dokázat, že mu byly opravdu dodány orgány obětí a že o všem věděl.“

„Doktor.“ Zhnuseně jsem si odfrkla. „Ten chlap je morální invalida a měl by být pod zámkem. Člověk, co vydělává na smrti, si nezasluhuje titul lékař. Totéž platí pro Marshalla.“

„Marshall nikam neuteče. Je ve vazbě a má na krku obvinění z vraždy.“

„Co říkal?“

„Že chce právníka.“

„Podle zákona má do osmačtyřiceti hodin právo na slyšení u soudce. V pátek bude venku na kauci.“

„Pokud ano, tak se na něj přilepíme jako klíšťata. Jeden z mých lidí teď prohlíží dokumentaci z kliniky.“

„Máte ten můj seznam?“

„To byla první jména, která jsme kontrolovali. Nic. Marshall nejspíš zničil všechny záznamy o pacientech, které zabil.“

„Ale kartu Montagueové měl u sebe.“

„To je pravda.“

Když jsme domluvili, všechno jsem řekla Ryanovi. Pak jsem se opřela a zavřela oči. I když jsem byla ztahaná jako pes, cítila jsem se dobře. Opravdu dobře.

Marshall je za mřížemi a shromažďují se důkazy, které ho dostanou za vraždu a bezpočet dalších obvinění.

Přerušili jsme mezinárodní síť obchodování s lidskými orgány. Ačkoli Rodriguez protentokrát upláchl, byla jsem si jistá, že ho chytí a obžalují.

Splnila jsem svůj slib Emmě. Muž z Dewees, muž na stromě a žena ze sudu teď mohou odpočívat v pokoji.

Gullet už spolupracuje s policejním oddělením v Charlestonu a ostatní pohřešovaní se nakonec také najdou. Možná i Aikman, Teal a Flynnová. Pokud došlo k porušení mezinárodního práva, vloží se do toho určitě ještě i FBI.

Když Ryan brzdil u „Nekonečného moře“, podívala jsem se na hodiny na palubní desce. Sedm čtyřicet dva. Právě jsme stoupali po schodech, když mi zazvonil mobil. Doufala jsem, že je to Gullet s novinkou o Rodriguezově zatčení.

„Doktorko Brennanová.“ Byl to mužský hlas, ale nijak povědomý.

„Kdo volá, prosím?“

„Doktor Lester Marshall. Potřebuji se s vámi sejít.“

„Není absolutně nic –“

„Právě naopak. Možná jsem to špatně zformuloval.“ Marshall se odmlčel. „To vy se potřebujete sejít se mnou.“

„O tom pochybuji.“

„Pochybovat by nebylo moudré, doktorko Brennanová. Přijďte zítra. Víte, kde mě najdete.“

34

Marshalla zadržovali ve vazební věznici na Leeds Avenue v severním Charlestonu. S Ryanem jsme se za ním vypravili druhý den ráno. Před spaním jsme probírali všechna pro a proti. Ryan byl proti. Já byla pro. Gullet a státní návladní se postavili na mou stranu a tvrdili, že není co ztratit.

Abych byla upřímná, byla jsem zvědavá. Marshall má ego velikosti zeměkoule. Jak to, že se tak ponížil, aby mi zavolal? Chce se dohodnout na nějakém kšeftíčku? Tak to má smůlu. Vyjednávání o odměně za přiznání je záležitost pro návladního.

Kromě zvědavosti mě tam ale táhlo ještě něco. Už jsem viděla, jak Ryan vyslýchá podezřelé. A vzhledem k Marshallově aroganci jsem měla pocit, že by se ten bídák mohl sám prozradit.

Ve vazební věznici jsme s Ryanem prošli bezpečnostní kontrolou a pak nás uvedli do výslechové místnosti. Marshall a jeho právník už tam byli; seděli u šedého kovového stolu. Při pohledu na Ryana Marshall viditelně ztuhl. Ani jeden z mužů nevstal.

„Kdo je to?“ zeptal se advokát.

„Tělesná stráž,“ odpověděla jsem.

„Ne,“ opáčil advokát.

Lhostejně jsem pokrčila rameny a měla se k odchodu.

Marshall zvedl ruku. Právník se k němu otočil. Marshall ztuha přikývl. Právník nás gestem vybídl, abychom se posadili.

Ryan a já jsme dosedli na židle naproti oběma mužům. Advokát se představil jako Walter Tuckerman. Byl malý, plešatěl a v očích pod povislými víčky mu prosvítaly tenoučké červené žilky.

Tuckerman promluvil první a díval se přitom na mě. „Doktor Marshall chce učinit prohlášení. Otázky, které se tohoto prohlášení týkají, můžete pokládat pouze a výhradně vy. Pokud zazní otázky, které se tohoto prohlášení týkat nebudou, naši schůzku okamžitě ukončím. Je to jasné, doktorko Brennanová?“

„Ano, pane doktore.“ Ledově.

Tuckerman mi věnoval úlisný úsměv. „Paní doktorko.“

Co to sakra je za chlapa? Marshall tady marní můj čas. Ačkoli jsem byla v pokušení říct adios, zůstala jsem sedět.

Tuckerman poplácal svého klienta po rukávu. „Tak do toho, Lestere.“

Marshall složil pěstěné ruce na stole. V opraném a vybledlém vězeňském mundúru dnes vypadal podstatně méně upraveně.

„Narafičili to na mě.“

„Opravdu?“

„Neexistuje konkrétní důkaz, který by mě spojil s těmi vraždami.“ Marshall hleděl přímo na mě.

„Státní návladní je jiného názoru.“

„Máte jenom nepřímé důkazy.“

„Unique Montagueová, Willie Helms a Noble Cruikshank byli uškrceni drátěnou smyčkou. Policie našla drátěnou smyčku u vás na klinice. Když jste z Helmse a Montagueové vyoperovával orgány, zanechal jste jim na kostech zářezy od skalpelu.“

„Skalpel si může koupit kdokoli.“

„Vaše klinika je vybavena provizorním operačním sálem. Dost zvláštní pro zařízení, které se specializuje na aspirin a leukoplast.“

„Tomu se ani nedá říkat operační sál, ale to víte, i já občas musím vyříznout nějaký vřed anebo sešít nekomplikovanou ránu. A k tomu potřebuji dobré světlo.“

Když jsme s Gulletem a návladním zvažovali, zda je rozumné, abych Marshalla navštívila, a nakonec se rozhodli, že ano, také jsme přirozeně hovořili o tom, jak k němu budu přistupovat. Návladní navrhoval, abych se tvářila otevřeně, jakoby přístupně, ale abych neříkala nic, co už obviněný sám neví. Ryan souhlasil, že tahle taktika by mohla přinést ovoce.

„Policie v Puerto Vallarta prohledala lázně vašeho kamaráda,“ prsty jsem naznačila uvozovky. „Víme, že Rodriguez je chirurg, a máme výpovědi pacientů, kteří v jeho zařízení získali ledvinu. Víme, že jste s Rodriguezem studovali a že jste byli oba potrestaní pro zneužívání lékařské licence.“

„To je pravda. Jenomže ten scénář, který jste vymysleli, je ryze spekulativní.“

„Vy se zabýváte malakologií, že, doktore Marshalle?“ O té řase Marshall věděl, ale nebyli jsme si jisti, zda ví i o těch ulitách. Rozhodli jsme, že se o tom zmíním, abychom mohli vyhodnotit jeho reakci.

Marshall té otázce nevěnoval pozornost.

„Nechybí vám ve sbírce pár exponátů? Viviparus intertextus, kupříkladu?“

„To s případem nesouvisí,“ prohlásil Tuckerman.

„Ulita druhu viviparus intertextus nalezená u Willieho Helmse je totožná s ulitou nalezenou v psacím stole ve vaší kanceláři. Willie Helms byl pohřben na pláži ostrova Dewees. Viviparus intertextus je sladkovodní druh.“

„Paní doktorko, zkuste si položit jednu otázku: proč bych proboha živého měl u sebe ulity ve chvíli, kdy bych se zbavoval mrtvého těla? Sama bezpochyby vidíte, že tohle je dokonale zinscenováno.“

„Vy naznačujete, že někdo umístil ty ulity k Helmsovu tělu a do vašeho stolu, aby na vás uvalil podezření?“

„Ano. Původně na mě nechtěl uvalit podezření. Chtěl pouze přidat jeden podvržený důkaz, takže kdyby se tělo našlo, bylo by zřejmé, že pochází z nějaké jiné oblasti. Ale po vaší návštěvě na klinice se vrah rozhodl ukázat prstem přímo na mě a dal mi ulitu do psacího stolu. Já ulity na kliniku nikdy nenosím.“

„A kdo je tedy tím vrahem?“

„Corey Daniels.“

„A kde Daniels přišel k ulitám?“

Marshall si uštěpačně odfrkl. „Mohl je sebrat v kterékoli bažině. Uvažujte. Kdybyste chtěla uvalit podezření na opravdového sběratele, proč byste si vybrala druh, kterého je všude kolem jako much? Každý, kdo má jen polovinu mozku, by zvolil mnohem exotičtější formu. Ale tohle je pro Danielse typické. Je to tupec.“

„Uvnitř té ulity jsem našla řasu. Černou. Willie Helms byl plavovlasy. Máte rád špachtli v puse, doktore Marshalle? Ta řasa by měla poskytnout zajímavé informace o DNA.“

Marshall dlouze vydechl a zahleděl se do stropu jako učitel nespokojený s nepřipraveným žákem. „I kdyby ta řasa byla moje, já pracuju s Danielsem každý den. Měl by k ní snadný přístup. Vlasy, chlupy, řasy, to všechno člověku přirozeně vypadává.“

Neodpovídala jsem.

„Mohu se vás na něco zeptat?“ Marshallovy oči se vrátily ke mně. „Byl u některé z dalších obětí nalezen nějaký důkaz?“

„O tom s vámi nemohu hovořit.“ Věděla jsem, že tento poznatek ještě státní návladní nesdělil ani Marshallovi, ani jeho advokátovi. A já přece neposkytnu obhajobě prohlášení o tom, co sami nevíme.

„Odpověď zní ne. Jinak byste mě obvinili i z těchto zločinů. Ve vašem uvažování je jedna trhlina.“ Marshallův hlas byl plný opovržení. „Na jedné straně jsem natolik ostražitý, že u ostatních obětí nezanechám absolutně žádnou stopu, ale přesto mi u Willieho Helmse upadne ulita s řasou uvnitř. A další si pak strčím do vlastního stolu, že?“

Připadalo mi to jako řečnická otázka, takže jsem neodpovídala.

„Jste tak zaslepená nenávistí vůči mně, že nedokážete chvíli uvažovat o možnosti, že to na mě někdo nahrál?“ Marshall roztáhl prsty.

„Corey Daniels.“

„Ano.“

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. „Ošetřovatel není schopen vyjmout živé orgány. A nedokázal by to dělat vám přímo pod nosem, aniž byste o tom věděl.“

„Vyjmutí není tak obtížné, zejména pokud vám nezáleží na tom, jak se zrovna daří dárci. Prověřte si Danielse. Má záznam.“

„Abych tomu správně rozuměla. Vy tvrdíte, že Corey Daniels vraždil vaše pacienty a posílal orgány vašemu bývalému spolužákovi?“

„Já tvrdím, že je to komplot.“ Žíla na Marshallově spánku pumpovala jako o závod.

„Proč jste se zbavil lodě?“ zajímal se Ryan.

Tuckermanova ruka vystřelila nahoru. Všimla jsem si skvrn od nikotinu na jeho prstech.

Marshall přerušil Tuckermana dřív, než mohl začít protestovat proti Ryanově účasti na výslechu.

„Na tom prodeji jsem pracoval už několik měsíců. Sportovní rybář jménem Alexander Mann mi vloni na podzim udělal výhodnou nabídku, ale pak mu neschválili půjčku. Teprve teď se mu podařilo sehnat peníze.“

Ryan nic neříkal. Tuhle techniku jsem ho viděla použít už nesčetněkrát. Vystavíte-li podezřelého tichu, většinou ho to donutí, že začne znovu mluvit. Udělal to i Marshall.

„Můžete si to ověřit. Promluvte si s ním.“

Ryan a já jsme věnovali Marshallovi další dávku mlčení.

„Pero a papír,“ požádal Marshall Tuckermana.

„Lestere –“

Tuckerman vytáhl z kufříku kuličkové pero a žlutý právnický blok. Marshall chvíli potichu psal, pak utrhl list a podal mi ho.

„To je Mannova banka. Zavolejte jim.“

Beze slova jsem složila papír a dala ho do kabelky. „Váš pilot by nám také určitě řekl hodně zajímavých věcí.“

Marshall na okamžik zneklidněl. „Pilot?“

Nespouštěla jsem z něho oči.

„Jaký pilot?“

„Já jsem za vámi nepřišla, abych vám podrážela nohy, doktore Marshalle.“ Přesně z toho důvodu jsem se zmínila o pilotovi. Gullet zatím ještě nemá všechny informace o letadle, ani o způsobu, jak se orgány pašovaly do Mexika. „Přišla jsem vás vyslechnout.“

„To, co říkáte, je absurdní.“ Marshall si navlhčil rty. „Já nemám žádného pilota.“

Marshall zavřel oči. Když je znovu otevřel, vloudilo se mu do výrazu cosi chladného a tvrdého. Upřel pohled na mě.

„Situace je prostá. Daniels to na mě hodil. Díky vám se Gullet a jeho připitomělý návladní nechali vlákat do pasti a uvěřili směšným, nepřímým důkazům. Ale já se dobře nebavím. Tato falešná obvinění mi ničí dobré jméno.“

„Tak takhle to je, pane doktore? Vám jde o dobré jméno? Ale no tak, vzpomeňte si, jak se to říká: kameny a klacky mi můžou zlámat kosti, ale zlá slova mi neublíží.“

„Já nikomu kosti nelámu, já léčím.“

Potřásla jsem hlavou, protože jsem byla až příliš znechucená, abych se zmohla na odpověď.

Marshall si znovu propletl prsty.

„Já vím, že mnou za spoustu věcí pohrdáte. Nedokázal jsem dostát Hippokratově přísaze. Před lety jsem bral drogy. Ale to se změnilo.“

Marshall stiskl prsty tak silně, až mu zbělely.

„Práci v CBM jsem přijal, abych napravil to, jak jsem zmarnil své nadání a život. Odseděl jsem si trest ve vězení. To jste bezpochyby objevila. Potkal jsem tam lidi, o jejichž existenci se mi nikdy předtím ani nesnilo. Viděl jsem násilí. Viděl jsem zoufalství. A přísahal jsem, že až mě propustí, věnuji své lékařské umění ve prospěch znevýhodněných.“

Slyšela jsem šoupání židle za sebou. Ryan to nebaštil ani náhodou.

„Vím, že to vypadá, jako by vina byla na mé straně. A opravdu v mnoha ohledech je. Ale v tomhle ne. I přes svá minulá selhání jsem vždycky léčil. A léčím i dnes. Já ty lidi nezabil.“

Marshall si zvedl stisknuté pěsti k bradě a zhluboka se nadechl. „Ale možná jsem špatně odhadl svého mučitele.“

Marshall vydechl.

„Jestli to není Daniels, tak to na mě narafičil někdo jiný.“

„To bylo dobré s tím pilotem,“ pochválil mě Ryan, když jsme odcházeli z vazební věznice.

„Napadlo mě, že třeba Marshallovi něco uklouzne.“

„Je mazaný jak liška.“

„To je. Proč se mnou tedy chtěl mluvit?“

„Jsi hezčí než Gullet a státní návladní mu nejspíš řekl, ať mu políbí.“

„Myslíš, že na tom, co říkal, něco je?“

„No jasně. A minišortky byly největší módní trhák v dějinách.“

„Taky jsem jedny měla,“ poznamenala jsem.

Ryan zastříhal obočím jako Groucho Marx. „Kdybych tě v nich viděl, možná bych změnil názor na sedmdesátá léta.“

„Jestli Marshall nekecá, tak jsi měl s tím Danielsovým flastrem pravdu.“

„Kdo ví?“

K šerifovi to nebylo daleko. Vystoupili jsme z džípu a já si všimla Adele Berryové dusající po přístupové cestičce. Za ní ležel Gulletův pes a spal pod stříškou se zimostrázem vedle budovy.

Vysoký účes Berryové poněkud povadl, její černá pleť se leskla a na rudé polyesterové blůzce měla skvrny od potu.

Berryová zaváhala. Myslela jsem, že nás obejde, že se nám vyhne, ale ona se k nám vrhla jako plavec, co právě vyrazil z bloku.

„Proč to děláte?“ Masitý obličej byl stažený do masky hněvu. „Proč se pokoušíte zničit dobrého člověka?“

„Doktor Marshall zavraždil nevinné lidi,“ řekla jsem.

„To je blbost.“

„Důkazy jsou přesvědčivé.“

Berryová si přejela dlaní po čele a pak si otřela ruku o sukni. „Tlak mi vystřelil tak vysoko, že bych mohla odpalovat rakety. Práce v háji, ale účty mi kvůli tomu chodit nepřestanou. Jestli tady někdo někoho zabíjí, tak vy s tou vaší policií – mě.“

„Jak dlouho už pracujete na klinice CBM?“

Berryová vystrčila bok a připlácla na něj svou obrovskou ruku. „Vy nemáte právo se mě vůbec na nic ptát.“

„Ne, to nemám. Ale zajímalo by mě, zda se s námi nechcete podělit o informace, které by mohly napomoci při vyšetřování.“

Berryová si znovu otřela pot. „Pět měsíců. Proč jste mě vůbec sebrali? A Danielse? Chudáka chlapa tam grilujou jako sejrovou topinku.“

„Daniels třeba něco viděl nebo slyšel.“

„Nic se od něj nedozvědí.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím, že není co se dozvědět.“

Berryová na nás vrhla poslední pohled a odkráčela k parkovišti.

„Nemůžu se zbavit pocitu, že nás nemá ráda,“ prohlásil Ryan a dokořán otevřel skleněné dveře.

Danielse nechali vychladnout ve výslechové místnosti. Gullet ho pozoroval skrz sklo.

Popsala jsem mu naši schůzku s Marshallem. Gullet poslouchal, ruce v kapsách. Ryan si prohlížel Danielse.

„Může být podle vás něco na tom, že to na Marshalla někdo narafičil?“ zeptala jsem se.

Gullet se obrátil zpět ke sklu. „Rozhodně ne tenhle. Je zabedněný jako sud.“

„Co o něm víme?“

„Narodil se v sedmdesátém druhém, žádné záznamy jako mladistvý. V devadesátém se zapsal na vysokou v Charlestonu, přípravka na medicínu. Povídá se, že to platil nějaký jeho pra-pra-cosi. Daniels si začal se ženskou, která se tomu sponzorovi nelíbila, takže zlatá husa přestala snášet vajíčka a Daniels vypadnul do Texasu. V El Pasu si udělal zdravotnickou školu a tentokrát účty platila ta jeho holka.“

„Proč Texas?“

„Ta holka tam byla doma. Daniels dostal ve čtyřiadevadesátém diplom ošetřovatele a začal pracovat v nemocnici, kde byl předtím na praxi.“

„Kde to je?“

„Nějaká fakultní nemocnice texaské univerzity. Můžu to zjistit.“

„Jak se ocitl zpátky tady?“

„Mezi ním a tou holkou to šlo z kopce. Sousedi na ně několikrát volali poldy. Holka ho nakonec vyrazila, získala soudní příkaz, on ho porušil, zvrhlo se to ve rvačku, ona spadla ze schodů a zlomila si klíční kost. Daniels vyfasoval šest let, odseděl tři. Na chvíli se ztratil z dohledu, pak hodil ručník do ringu a v roce dva tisíce se vplížil zpátky do Charlestonu, aby se tu dal dohromady. Žádný génius to není.“

„Anebo je setsakra vyčuraný,“ řekl Ryan.

„Pane?“ Gulletův tón byl čirý cynismus.

„Nikdy nevylučujte nepravděpodobné.“

„Důvěřujte mi. Tenhle kluk nemá v šuplíku klíč od akademie věd.“

„Daniels získal diplom,“ poznamenala jsem. „Nemůže být naprostý tupec.“

Gullet vyfoukl vzduch nosními dírkami. „Bůh mě chraň před konspiračními teoriemi. Marshall má špinavý pracky a hledá někoho, na koho by to hodil.“

„Co říkal Daniels o Marshallovi?“

„No, řekněme, že o šéfovi moc rád nemluví.“

„Proč ho tu pořád ještě držíte?“ zeptal se Ryan.

„Nechoval se moc hezky. Dáváme mu trošku času, aby popřemýšlel, co znamená úcta k zákonu.“

Pozorovali jsme Danielse, jak se šťourá nehtem v zubech. Překvapilo mě, když Ryan požádal o dovolení ho vyslechnout.

„A proč bych vás měl nechat, detektive?“ Gulletův hlas zněl skoro pobaveně.

„Myslím, že bychom mohli navázat důvěrný vztah,“ odpověděl Ryan.

Gullet pokrčil rameny, ruce stále v kapsách. „Nahrávejte to.“

35

Guillet a já jsme pozorovali Ryana, jak vstupuje do výslechové místnosti. Daniels zvedl hlavu, pak natáhl nohy a ohnul záda; jednu paži měl položenou na stole, druhou omotanou kolem opěradla židle.

„Vzpomínáš si na mě, Corey?“ zeptal se Ryan.

„Detektiv Spravedlivej.“

„Docela blízko.“

„Potřebuju cigáro.“

„Chápu,“ prohlásil Ryan.

Daniels se zatvářil na okamžik překvapeně, pak se jeho výraz vrátil ke znuděnosti.

Důvěrný vztah? pomyslela jsem si.

„Máš nějaké námitky, abych tento rozhovor nahrával?“ zeptal se Ryan.

„A kdyby jo, bylo by to k něčemu?“

„Je to především pro tvou i mou ochranu.“

Ryan zapnul přístroj, vyzkoušel ho, pak řekl své jméno, jméno svědka, čas a datum.

„Tvůj šéf je v pěkném průšvihu,“ začal Ryan.

„A co to má společnýho se mnou?“

„Jaké byly tvoje povinnosti na klinice CBM?“

„Jsem ošetřovatel.“

„Co jsi tam přesně dělal?“

„Ošetřoval lidi.“

„To není tak těžké si domyslet.“

„Dělal jsem, co bylo potřeba.“

„Získávám dojem, že z tohoto rozhovoru nejsi dvakrát nadšený, Corey.“

„Cože? A to mám jako tvrdit, že jsem štěstím bez sebe z toho, jak mi tady zatápíte?“

„Aby ti z toho nezačalo být opravdu horko.“

„Já je neoddělal. To na mě nehodíte.“

„A kdo říká, že to chci udělat?“

„Marshall se to na mě nesnažil shodit?“

„Po pravdě řečeno, snažil.“

„Už jsem to zažil. Zvládnu to.“ Daniels si zajel rukou do vlasů. „Fakt si potřebuju zapálit.“

„Proč zrovna ošetřovatel?“

„Cože?“

„Kolik měříš? Metr devadesát? A vážíš? Přes sto kilo? Kus chlapa. Proč tedy ošetřovatel?“

„Dobrý prachy. A seženete flek.“

„Jsi sám sobě pánem.“

„Jo.“

Ryan ukázal na Danielsovo tetování.

„Kde jsi seděl?“

„V Huntsville.“

„Kvůli čemu?“

Daniels si odfrkl. „Jedna mrcha mě práskla, že jsem ji zmlátil, a ten posranej soudce jí to celý zbaštil.“ Daniels udělal z ukazováčku pravé ruky pistoli a zamířil na Ryana. „V Texasu si člověk musí dávat bacha.“

Podívala jsem se na Danielsovo tetování. Lebky, probodnuté srdce, pavouci v pavučině, propletení hadi plazící se mu po předloktí. Prvotřídní. Už jsem se začínala v duchu ptát, kdy se rozvine ten důvěrný vztah, když Ryan ukázal palcem na Danielsovu sponu na opasku.

„Koukám, že jsi motorkář.“

„No a?“

„Já míval Ultra Classic Electra Glide z pětadevadesátýho. Toho harleye jsem miloval víc než vlastní matku.“

Poprvé Daniels pohlédl přímo na Ryana. „Děláte si ze mě prdel?“

„O některých věcech chlapi lžou. O tom, kolik měří, jak velký mají péro. Ale o motorce nikdy.“

Daniels se plácl do hrudníku. „Screamin‘ Eagle Fat Boy, dva tisíce čtyři.“

„Takže jsi na softaily.“

„Cestovní motorky jsou pro baby,“ ušklíbl se Daniels.

„Tomu pocitu, když člověk letí s větrem ve tváři, se nic na světě nevyrovná.“

„Jo, to ste řek dobře.“

„Už se ti stalo, žes to pořádně rozpálil a najednou žral asfalt?“ zeptal se Ryan a zašklebil se.

„No jasně.“ Daniels se široce usmál a položil obě ruce na stůl, dlaněmi vzhůru. Jedno zápěstí mu ovíjela jizva ve tvaru půlměsíce. „Jeptiška.“ Daniels nevěřícně pohodil hlavou. „Sejmula mě jeptiška v hyundai. Probral jsem se až v nemocnici. A ona už žhavila dráty tam nahoru. Ty scény ve špitále byly horší než celá bouračka.“

„Ten kretén, co srazil mě, ani nezastavil.“

„Ta jeptiška za mnou furt chodila, měla děsnej pocit viny. Povídal jsem jí, ať se na to klidně vykašle. Cena za jízdu, že jo? Prostě cena za tu jízdu.“

„Trvalé následky?“

„Levý hák už nestojí za nic. Ale kdo ho potřebuje. Pravačku mám ďábelskou.“ Další nevěřícné zavrtění hlavou. „Jeptiška.“

Ryan chápavě přikývl; kámoši motorkáři, co kroutí hlavami nad rozmary osudu. Daniels promluvil první.

„Hele, člověče, je mi líto, že to ty lidi odskákali. Ale já s tím nemám nic společnýho.“

„My se ti to nepokoušíme přišít, Corey. Jen shromažďujeme informace. Prostě potřebujeme vědět, jestli sis nevšiml, že by Marshall někdy dělal nebo říkal něco divného.“

„Už jsem to povídal tomu nacistickýmu šerifovi. Marshall bazíroval na dvou věcech. Aby tam bylo čisto a aby mu nikdo nelez do kanclu.“

„K čemu se používala ta velká místnost v patře?“

Daniels pokrčil rameny. „Co já vím? Nikdy jsem tak kromě uklízeče nikoho neviděl.“

„A nepřipadalo ti to zvláštní?“

„Hele, já tam ráno přišel, udělal svou práci a zase odešel.“

„Všiml sis na Marshallovi něčeho?“

„Tohle jsme už probírali stokrát. Já bych se před ním donaha nesvlík, ale jako šéf byl Marshall v pohodě. Jasný?“

„A co Helene Flynnová?“

Daniels se znovu nahrbil. „Do prdele já nevím. Byla jako ta jeptiška, co jsem o ní mluvil. Prima. Fakt hodná na pacienty. Chtěl jsem ji blíž poznat, víš, co myslím, něco jsem prohodil, ale utřela mě. No, já se o tohle prosit nemusím, jestli mi rozumíš.“

„Vycházela Helene s Marshallem?“

Danielovy prsty přejely po desce stolu a tiše zaskřípaly.

„Corey?“

Daniels pokrčil rameny. „Nevim. Nejdřív jo. Pak mi přišla taková nervní, když se doktor motal kolem. Napadlo mě, že po ní třeba taky vyjel.“

„Víš, proč odešla?“

„Marshall říkal, že odjela, a přijal Berryovou.“ Daniels pořád ťukal prsty o stůl. „Kdo se moc ptá, moc se dozví. To je moje heslo.“

„Pracoval někdy Marshall přes čas?“

„Občas mě i Berryovou pustil domů dřív.“

Uběhla vteřina. Danielsovy prsty ztuhly.

„Do prdele. Už vím, co myslíte.“ Daniels horlivě přikyvoval, když mluvil. „Tady něco nehraje. Je to doktor. Zamykat byla práce Berryové.“

Od šerifa jsme jeli do nemocnice. Pete byl na soukromém pokoji pooperačního oddělení. Ryan počkal v hale, já šla nahoru.

Lotyšský mudrc byl vzhůru a rozmrzelý. Dali mu zelené želé. Má hluchou sestřičku. Košile je mu malá a táhne mu na zadek. I když byly Peteovy stížnosti otravné, přinesly mi úlevu. Srdce jsem měla lehké. Uzdravuje se. Katy konečně zavolala a já ji mohla ujistit, že se táta dá brzy do pořádku.

Lily se Ryanovi ozvala téhož dne k večeru. Je s přáteli v Montrealu a chce ho vidět. Ryan slíbil, že se do pátku vrátí. Dovolená mu už končí a v pondělí musí do práce. Když odjede o dva dny dřív, bude moci strávit víkend s dcerou. Když mi tu novinku sděloval, usmíval se. Objala jsem ho. Dlouho jsme se objímali, každý ztracený v myšlenkách toho druhého. Manžel, co přežil. Nově nalezené dítě.

S Ryanem jsme se rozhodli, že si dnešní večer užijeme. Má práce v Charlestonu skončila. Emmini neznámí byli identifikováni a Marshalla čekají zlé časy. Možná ještě horší. Peteův stav se rychle zlepšuje. Lily je vstřícná. K večeři jsme si dali steak a humra na Queen Street.

Při jídle jsme mluvili opatrně, drželi se neutrálních témat a omezovali se na přítomný a minulý čas. On se neptal na budoucnost. A já ho o ničem neujišťovala. Stále mě mátla a překvapovala síla mé vlastní reakce na Peteovu blízkost. Na jeho setkání se smrtí.

Hodně jsme se chválili, hodně jsme se smáli a často si ťukali. Občas se mi chtělo natáhnout a vzít Ryana za ruku, ale neudělala jsem to. Od té doby se pořád ptám proč.

Ryan odjel ve čtvrtek po snídani. Políbili jsme se na rozloučenou. Já mu mávala, dokud džíp nezmizel v dálce, a pak jsem se vrátila do Annina domu – znovu prázdného, až na psa a kocoura. Zůstanu v Charlestonu, dokud se Pete nebude moct vrátit do Charlotte. Jiné plány jsem neměla.

Boyd a já jsme strávili čtvrteční odpoledne s Emmou. Když otevřela dveře, Boyd vyskočil a skoro ji porazil na zem. Ale v tu chvíli jsem to byla já, kdo si připadal, že dostal pořádnou ránu. Z Emminy tváře zmizela veškerá jiskra. Pleť měla sinalou, a ačkoli byl teplý a vlhký den, měla na sobě tepláky a ponožky. Musela jsem se hodně přemáhat, abych udržela úsměv ve tváři.

Gullet už Emmě řekl o Marshallově zatčení. Usadily jsme se do houpacích křesel na verandě a probíraly výslechy lékaře a ošetřovatele. Emma zareagovala okamžitě a jednoznačně.

„Daniels řídí mezinárodní obchod s orgány a hází to na šéfa? No to mě podrž? Vždyť jsi viděla důkazy. Marshall je hajzl a je v tom až po uši.“

„Jo.“

„Co? Tebe to nepřesvědčilo?“ Emmina skepse si nijak nezadala s Gulletovou.

„Jasně že jo. Ale je tu pár věcí, co mi dělají starost.“

„Na příklad?“

„V Marshallově kanceláři nebyla jediná osobní věc. Tak proč ta jedna ulita?“

„Milion důvodů. Chtěl si ji odnést domů a zapomněl. Vypadla mu z krabičky a zakutálela se dozadu do šuplíku, takže vůbec nevěděl, že ji tam má.“

„Helms byl zabit v roce dva tisíce jedna. To byla ta ulita u Marshalla v šuplíku celou tu dobu?“

„Tohle nejsou lastury, Tempe. Tyhle věcičky jsou maličké.“

„To je pravda.“

Boyd zahlédl veverku a vyskočil na nohy. Položila jsem mu ruku na hlavu. Zavrtěl obočím, ale zůstal na místě.

Znovu jsem se vrátila k tématu. „Jenomže Marshall je chytrý. Proč by s sebou nosil ulity, když pohřbívá tělo?“

„Možná se ta ulita nějak dostala k Helmsovu tělu a Marshall si toho nevšiml.“

Boydovy pohyby hlavy mi napověděly, že veverku stále sleduje.

„Gullet to sám říkal,“ pokračovala jsem. „Marshall je úzkostlivě pečlivý. Prostě mi to nesedí k jeho povaze.“

„Každý jednou uděláme chybu.“

„Možná.“

Poplácala jsem Boyda po hlavě a ukázala na zem. Neochotně se mi uvelebil zpátky u nohou.

Emma přinesla ledový čaj a obě jsme se chvíli mlčky houpaly.

Kolem plotu přešel muž, pak žena s kočárkem, dvě děti na kolech. Občasné kňučení čaučaua prozrazovalo neutuchající zájem o veverku.

„Kolik se podle tebe nakonec objeví těl?“ zajímala jsem se.

„Kdo ví?“

Vzpomněla jsem si na některá jména ze svého seznamu. Parker Ethridge. Harmon Poe. Daniel Snype. Jimmie Ray Teal. Matthew Summerfield. Lonnie Aikman.

„Můžu se tě na něco zeptat, Emmo?“

„Jasně.“

„Proč jsi mi neřekla o Susie Ruth Aikmanové?“

„O kom?“ Emma vypadala opravdu překvapeně.

„Matku Lonnieho Aikmana našli minulý týden mrtvou v jejím autě. Takový případ je přece podezřelé úmrtí, ne?“

„Kde to bylo?“

„Dálnice sto sedmdesát šest, na severozápad od Goose Creek.“

„Okres Berkeley. To už není moje jurisdikce. Ale můžu o ní něco zjistit.“

No samozřejmě. Připadala jsem si jako idiot, že jsem o kamarádce pochybovala. Mám se zeptat i na tu nehodu s lodí, o které se zmiňoval Winborne ve svém článku o Aikmanovi? Ale houby. Nic mi do toho není.

V půl páté už byla Emma unavená. Zašly jsme do domu a já uvařila špagety s omáčkou, kterou jsem našla v mrazáku. Boyd prozkoumával kuchyni a pletl se mi do cesty.

Pozorovala jsem Emmu, jak se šťourá v jídle, a vzpomněla jsem si na telefonát její sestře. Řekla jsem jí, že Sarah se za pár dní vrátí z Itálie, a slíbila jsem, že jí znovu zavolám. Emma chtěla, abych to nechala být.

V šest jsme vyrazili s Boydem k domovu. Já řídila a čaučau dělal vzadu osmičky, běhal od okna k oknu a pravidelně se zastavoval, aby mi olízl pravé ucho a tvář.

Boyd byl právě někde uprostřed svého okruhu, když jsem zatočila na příjezdovou cestu k „Nekonečnému moři“. Najednou se zastavil a z hrdla vydal hluboké zavrčení.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka. Na zadní nárazník se mi tlačilo SUV.

Dostala jsem strach.

„Klid, hochu.“ Natáhla jsem se dozadu a chytla Boyda za obojek.

Boyd ztuhl a zaštěkal.

S očima upřenýma do zpětného zrcátka jsem stiskla tlačítko na opěrce. Automatický zámek zapadl.

Dveře SUV se otevřely na straně řidiče. Spatřila jsem logo.

Boyd znovu zaštěkal.

Vydechla jsem. „To je v pořádku, ty můj hrdino.“

Bylo. Tu postavu, která se valila za autem, jsem poznala.

Tentokrát jsem dokázala přečíst výraz v Gulletově tváři.

Šerif neměl radost.

36

Guillet mi beze slova podal výtisk dnešního Post And Courier. Prohlédla jsem si titulní stránku.

Winborne opět udeřil. Jenomže tentokrát jeho článek nebyl pochován mezi místními zprávami. Cruikshank, Helms, razie na klinice, Marshallovo zatčení. Byla tam i fotografie reverenda Aubreyho Herrona se zaťatou pěstí zvednutou k nebesům – jeho značkové prosebné gesto. Do článku byly zabaleny obvyklé lechtivé náznaky o možných souvislostech, celkovém počtu obětí a nebezpečí pro veřejnost.

Chvíli jsem byla zmatená, ale pak mé emoce vydestilovaly do pálivého, bílého vzteku.

„Ten slizký, odporný červ.“

Šerif mě pozoroval, tvář kamennou jako jedna ze soch na Battery. Najednou mi to došlo.

„Vy si vážně myslíte, že jsem ten tip dala Winbornovi já?“

„Zmínila jste se, že ho znáte.“ Gulletova tvář se stáhla do zamračeného výrazu.

„Vy jste mi říkal, že je neškodný.“ Oplatila jsem mu stejným zlostným pohledem.

„Nemám rád, když se z mého vyšetřování stane laciná epizodka televizní reality show. Herron je bez sebe vzteky, média si už brousí vidličky a nože a v kanclu nám vyzvánějí telefony jako kostelní zvony v neděli.“

„Zameťte si před vlastním prahem.“

„Naznačujete, že se to dostalo ven z mého oddělení?“

„Já nevím, co mám naznačovat. Informace o identitě Cruikshanka ode mě nedostal, sakra. Winborne už se v Cruikshankově zmizení hrabal pár měsíců.“ Srolovala jsem noviny a vrazila je zpátky Gulletovi. „Nikdy jsem mu neřekla, že máme Cruikshankovo tělo.“

„Herron má vlivné přátele.“

„Jasně že má. Kamarádí se s Bohem.“

„S Bohem nebo bez Boha, ten pán dokáže volenému úředníkovi udělat ze života peklo. Včetně okresního šerifa.“

Boydovo tlumené štěkání se mísilo s našimi zvýšenými hlasy.

Došla jsem ke svému autu a otevřela dveře. Boyd vystřelil ven, běhal od keře ke keři, každý označkoval a zadníma nohama divoce odhazoval hlínu. Pak skočil zpátky a strčil čumák Gulletovi do rozkroku.

Měla jsem sto chutí toho psa pochválit.

Boyd olízl Gulletovi ruku.

Zrádče, pomyslela jsem si a odvrátila od čaučaua pohled.

„Winborne má informace o obětech a o zatčení, ale neví nic o motivu,“ poznamenala jsem.

„Souhlasím.“ Gullet stočil noviny a poklepal jimi o otevřenou dlaň. „Kdyby věděl o Rodriguezovi a krádeži orgánů, byl by to otiskl.“

„Kolik by se toho mohl Winborne dozvědět odposlechem policejních frekvencí?“

„Něco jo.“ Gullet mi pomalu přejel očima celý obličej. „Ale ne tohle všechno. Z vysílaček by se nedozvěděl, že jsme identifikovali toho viselce z lesa jako Cruikshanka. To musel zjistit jinde.“

Jak se ukázalo, Winbornovo odhalení Cruikshankova příběhu mělo i svou světlou stránku.

V pátek brzy ráno se kdosi dovolal na ústřednu šerifovy kanceláře. Barry Lunaretti, majitel pajzlu na King Street, nazvaného U malé luny. Když si přečetl Winbornův článek, jméno „Cruikshank“ mu připadalo povědomé. Za pár hodin se mu to v hlavě pospojovalo. Prohledal krabici se ztrátami a nálezy a vytasil se s bundou, ve které byla peněženka patřící Nobleu Cruikshankovi.

Když mi Gullet volal, právě jsem se pokoušela přimět k práci vlastní mozek.

„Malé luně se taky někdy říká ML?“

„Myslím, že ano.“

„Tak to je ten jediný bar, na který si Pinckney vzpomínal. Cruikshank si tam musel omylem vzít Pinckneyho bundu a svoji vlastní tam zapomněl. Pinckney byl tenkrát v noci bezpochyby opilý, druhý den měl kocovinu. Zapomněl na oblečení a soustředil se na peněženku. Vzpomíná si Lunaretti, kdy tam tu bundu našel?“

„Prý to je už pár měsíců.“

Kromě toho, že byla uspokojena má zvědavost a já si mohla odškrtnout další nevyřešený detail, nepřipadala mi tahle informace bůhvíjak dramatická. Už jsme věděli, že Cruikshank byl ještě před pár měsíci naživu.

Gullet měl i hlášení o telefonických hovorech v Marshallově domě a na klinice CBM.

„Během posledních tří měsíců se mezi hovory na čísle Marshallova domu najde taková exotika jako autoservis, kadeřník a zubař.“

„Byl to oblíbený chlapec.“

„Ale na klinice máme menší problém.“

Nepřerušovala jsem ho.

„Chvíli potrvá, než se všemi těmi čísly prokoušeme, ale jedno je už teď jasné. Po ordinačních hodinách zpravidla nikdo nevolal dovnitř ani ven. V půl páté, v pět už měli zavřeno.“ Slyšela jsem, jak Gullet funí do sluchátka. „Ale je tu jedna zvláštní výjimka. Dvacátého čtvrtého března se v sedm hodin a dvě minuty večer uskutečnil devadesátivteřinový hovor s domácí linkou Noblea Cruikshanka.“

„Ne! Marshall?“

„Vytáčelo se z jeho kanceláře.“

„Tak v čem je problém?“

„Dvacátého čtvrtého března byl Marshall na dobročinné akci v Summerville, kde se konala peněžní sbírka pro postižené svalovou dystrofií. Svědkové potvrzují jeho přítomnost od šesti do deseti hodin.“

Prsty na telefonu mi ztuhly a na povrch začalo vystupovat temné podezření.

Kdo tedy volal Cruikshankovi?

Vrah lákající svou oběť na dostaveníčko?

Počkej. Uvažuj. Jdi po stopách. Kam vedou? Telefonát. Cruikshankova smrt.

„Všechno ukazuje, že ke Cruikshankově úmrtí došlo koncem března,“ řekla jsem. „Únorový šek od Flynna už neinkasoval. Pohyby na kreditní kartě končí ve stejnou dobu. Winborne viděl Cruikshanka devatenáctého března. Myslím, že Cruikshank zemřel dřív, než si všiml, že má cizí bundu, protože jinak by si přece došel pro svou peněženku. Patrně ho zabili právě tu noc, co se s ním Pinckney náhodou setkal U malé luny. Pinckney to tehdy hlásil na policii. Můžete to hlášení najít?“

„Dám se do toho.“

Za dvacet minut mi Gullet znovu zavolal.

„Pinckney ohlásil krádež peněženky šestadvacátého března. Tvrdil, že mu ji čmajzli večer předtím.“

„Někdo volá Cruikshankovi z kliniky CBM dvacátého čtvrtého března. Dvacátého pátého je Cruikshank pravděpodobně už mrtvý. To přece není náhoda.“

„Ale kdo mu volal? Informátor? Uklízeč?“

„Co když Marshall mluví pravdu? Co když to na něj někdo nahrál?“

„Daniels?“ Gullet to ucedil, jako kdyby se právě doslechl, že Miloševiče nominovali na Nobelovu cenu míru.

„Já vím, že to zní šíleně. Spousta věcí ukazuje na Marshalla a my jsme se tím řídili, ale něco z toho, co říká, je pravda. Operace, smyčka, pacienti jako oběti. To všechno jsou nepřímé důkazy. A Daniels taky pracoval na klinice. Co o něm víme?“

„Daniels nevysvětluje Marshallovy vazby na Rodrigueze. Ani to, jak se Marshall zbavil lodi. Marshall byl sběratel škeblí. Ulita z jeho stolu je stejná jako ulita nalezená u těla Willieho Helmse. Nebudeme marnit čas. Marshall je v tom až po uši a ta řasa ho usvědčí. To s tím Pinckneym jste vymyslela dobře, ale já teď musím jít a vypořádat se s armádou novinářů, co mi stojí přede dveřma.“

„Něco nového o Rodriguezovi?“

„Ne.“

„Nějaké informace o pilotech nebo letadlech?“

„Ne. To je teď práce státního návladního. Vy už jste svou udělala.“

A znovu jsem naslouchala mrtvému tichu.

# # #

V pátek ráno v devět hodin se Lester Marshall a Walter Tuckerman dostavili k soudci. Tuckerman argumentoval, že jeho klient je lékař a ctihodný člen místního společenství. Žaloba tvrdila, že hrozí riziko útěku. Soudce nařídil Marshallovi, aby odevzdal pas, a stanovil kauci na milion dolarů. Tuckerman šel shánět peníze. Marshall bude do večera venku.

Gullet měl pravdu. Já jsem byla se vším hotová. Zbývala už jen detektivní práce a sbírání důkazů pro obžalobu. Teď je to na zástupcích, kriminalistické laborce a návladním. Telefonní záznamy. Karty pacientů. Disky z počítačů. Časové řady. Letové plány. Výpovědi svědků. Televize vykresluje policejní vyšetřování a trestní stíhání jako obrovské vzrušení, při kterém se člověku zastavuje srdce, jako čirou radost ze života s neopakovatelným kouzlem a jako nejvyspělejší techniku. Jenže ono to tak není. Solidní případ je vystavěn z hodin a hodin otupující, mravenčí práce. Nevynechat jedinou stopu. Prověřit hory údajů. Na nic nezapomenout.

Já svůj příspěvek už odevzdala. Ale i tak jsem to nemohla nechat spát. Mozkem se mi stále proháněly tytéž myšlenky. Co když Marshall hraje na rovinu? Co když máme toho nepravého?

Měla bych se radovat, že těm vraždám je konec, měla bych se uvolnit a zbavit napětí posledních týdnů. Ale místo toho jsem byla napumpovaná jak feťák, co si právě šlehnul dávku. Nemohla jsem číst, spát, v klidu sedět. Znovu a znovu na mne dotíraly pochybnosti. Co když Marshall mluví pravdu? Je skutečný vrah na svobodě a plánuje si brzkou dovolenou v Mexiku?

Vyběhala jsem Boyda na pláži. Vysprchovala jsem se. Připravila si sendvič. Snědla misku obilných lupínků. Pustila jsem si zprávy. Poslouchala moderátora, jak bez dechu referuje o Marshallově slyšení ve věci stanovení kauce.

Rozčileně jsem televizi vypnula a odhodila dálkové ovládání na gauč. Proboha živého! Co když jsem se spletla?

V jednu jsem to vzdala. Zkontrolovala jsem si Danielsovu adresu v telefonním seznamu, popadla klíče a vyšla ze dveří. Neměla jsem tušení, co se chci vlastně dozvědět. Třeba mi napoví jeho chování, výraz jeho tváře.

Daniels očividně nebyl fanda písku a surfování. Jeho byt stál v komplexu u golfového hřiště se vzrostlou vegetací, tenisovými kurty, zálivem a bazénem. Každý domek vypadal, jako kdyby měl po délce seříznutou střechu a ta půlka, co přežila, se tyčila přímo vzhůru k nebi. Až příliš avantgardní.

Daniels bydlel ve 4-B. Vystoupila jsem z auta, nasadila si sluneční brýle a klobouk. Hm, a pak kdo se tady moc často dívá na Columba?

Podívala jsem se na několik čísel a usoudila, že se musím vydat ke shluku vilek nalevo. Cesta se vlnila skrz záhony poseté borovicovými jehličkami a osázené měsíčky a myrtovými keři, ze kterých jednou vyrostou stromy. Z neviditelných kohoutků stříkala voda, jiskřila ve slunečním světle a umocňovala vůni květin a půdy.

Přešla jsem přes pozemek a všimla si, že před jednotlivými domky stojí zaparkované bavoráky, mercedesy a drahá SUV. Naolejovaná těla se opalovala na lehátcích u bazénů. Daniels sice nemá výhled na oceán, ale druhou ligu každopádně nehraje. Moje reakce byla stejná, jako když jsem poprvé našla Danielsovu adresu na Seabrooku v telefonním seznamu. Jak si může ošetřovatel z dobročinné kliniky tohle dovolit?

Neměla jsem žádný plán. Až najdu Danielsův byt, udělám, co budu v tu chvíli pokládat za správné.

Za správné jsem pokládala zaklepat. Tak, Columba už bylo dost.

Nic se nedělo.

Zkusila jsem to znovu, se stejným výsledkem. Naklonila jsem se a nakoukla dovnitř vysokým, úzkým oknem vedle dveří.

Daniels má rád bílou. Bílé stěny, zrcadlo v bílém proutěném rámu, bílé barové stoličky, bílá kuchyňská linka. Bílé schodiště vedoucí přímo do prvního patra. Víc jsem neviděla.

„Hledáte Coreyho?“

Při zvuku toho hlasu jsem se rychle otočila.

Červené kšandy. Slaměný Mobouk. Bermudy. Košile se znakem Poštovní služby.

„Nechtěl jsem vás vylekat, madam.“

„To nic,“ řekla jsem a srdce se vrátilo na své místo. „Ano, hledám Coreyho. Je tady?“

„S Coreym to máte jednoduché. Když není v práci, je na rybách.“ Pošťák se na mě usmál, jednu ruku na tašce, ve druhé složený časopis. „Vy se s ním znáte?“

„Hm.“ Na rybách? Loď? Rozhodla jsem se, že zkusím taky nahodit návnadu. „Corey má svou loď opravdu rád.“

„No jo, člověk musí občas vypadnout. Je to ale zvláštní svět, viďte? Chlap jako hora a dělá ošetřovatele, zatímco malý hubený holky bojujou v Iráku.“

„Zvláštní svět,“ souhlasila jsem, ale má mysl se soustředila na to, co se právě dozvěděla. Daniels má loď!

Pošťák zdolal tři schody a natáhl ke mně ruku se svazkem časopisů. „Strčíte mu to do schránky?“

„Jistě.“

„Pěkný den, madam.“

Počkala jsem, až pošťák odejde po cestě, pak jsem přešla přes verandu a prohrábla se Danielsovou poštou. Časopis Lodě. Závodní čluny. Zbytek byly obálky a letáky, všechny adresované Coreymu R. Danielsovi. S jedinou výjimkou. Standardní bílá obálka s průhledným okýnkem. Asi nějaký účet. Adresátem byl Corey Reynolds Daniels.

Vhodila jsem poštu do schránky a zamířila zpátky k autu.

Nejblíž k Danielsovu bytu byla loděnice Bohicket Marina, hned u vjezdu na ostrov Seabrook. Připadalo mi to jako dobré místo; tam začnu.

Byla jsem tam za pár minut. Žena, která svou kůži vystavovala slunci až příliš často a byla oblečená do maličkých dvoudílných plavek, mě poslala ke sportovnímu člunu u mola čísla čtyři.

Kráčela jsem po molu a lana bušila do stožárů. Anebo to byly plachty? Plachty ve větru? Asi jsem už vážně unavená.

Danielsova loď nepatřila k největším, mohla měřit tak deset metrů. Měla špičatou příď, kovové zábradlí vedoucí doprostřed lodi a kajutu, do níž se vešli asi čtyři lidé.

Očima jsem jezdila sem a tam a vnímala detaily. Rybářské židle. Trámy vysunuté přes okraj lodě. Držáky na pruty. Krabice na ryby. Krabice na návnadu. Nádrž pro živé ryby. To plavidlo bylo očividně uzpůsobeno k rybaření. Ale dnes ne. Všechno bylo zabezpečené a po Danielsovi ani památka.

Byt minimálně za půl milionu. Loď za dalších tři sta tisíc. Jak to dělá? V něčem určitě jede.

Někdy je to pohled, vůně, vyřčené slovo. Někdy to nemá žádný spouštěč. Prostě mě něco praští a objeví se komiksová bublina.

Oči mi spočinuly na jménu lodi.

Prásk!

37

Hunney Child.

Povídá se, že to platil nějaký pra-pra-cosi.

Bydlí tu teď můj synovec a má vážně parádní lodičku.

Corey Reynolds Daniels.

Althea Hunneycut Youngbloodová. Honey.

Honey se provdala do Reynoldsovy rodiny. Měla synovce, který se vrátil do Charlestonu. Dala tomu synovci loď.

Honey bydlí na ostrově Dewees.

Willie Helms byl pohřbený na ostrově Dewees.

Corey Daniels je synovec Honey Youngbloodové. Ostrov Dewees dobře zná.

Měl Marshall pravdu? Opravdu jsme zavřeli nesprávného muže? Je Daniels skutečně tak bezohledný a tak chytrý, aby v tomhle mohl hrát hlavní roli?

Zavolat Gulletovi?

Ne. Potřebuju toho víc.

Potřebuju se dostat do jiné loděnice. Vrhla jsem se za volant a zamířila na Isle of Palms.

Trvalo deset minut, než připlula Aggie Gray. Převoz na Dewees zabral dalších dvacet. Připadalo mi to jako věčnost.

Štěstí stálo při mně. U přístaviště byl zaparkovaný opuštěný golfový vozík. Skočila jsem do něj a vyrazila ke komplexu správních budov.

Slečna Honey byla v přírodopisném muzeu; u dřezu čistila akvárium. U lokte jí ležela krabice s krunýři velkými jak lidská pěst.

„Slečno Honey, jsem tak ráda, že jsem vás tu zastihla.“

„Zastihla mě? Pro kristový rány, děvče, kde bych asi tak jinde mohla být?“

„Já –“

„Čistím domek poustevníčkům.“ Honey kývla směrem ke krabici. Tu a tam z ní vykukovaly zakroucené ocásky testující venkovní svět.

„Slečno Honey, vy jste se při našem posledním rozhovoru zmínila o svém synovci.“

Zkroucené ruce zpomalily pohyb, ale nepřestávaly pucovat nádržku. „Corey zase něco provedl?“ V tom provedl zazněl tvrdý tón.

„Víte, my prošetřujeme jisté věci související s péčí o pacienty na klinice CBM; jak se tam přijímají zaměstnanci a tak vůbec. Zajímá mě, kde Corey studoval.“

„To, že je ošetřovatel, ještě neznamená, že“ – stará dáma zaváhala – „není normální.“

„Samozřejmě že ne. Tyhle stereotypy jsou absurdní.“

Honey drbala sklo tak usilovně, až jí poskakovaly pramínky vlasů.

„Corey měl být lékařem. Jenomže místo toho šel za hlasem svého srdce. Děti vyrostou a člověk s tím nic nenadělá.“

„Corey studoval v Texasu?“

„Ano.“

„Kde?“

„Na Texaské univerzitě. Jmenuje se to UTEP.“ Odfrkla si. „No co je to zájmeno pro školu, viďte? Spíš to připomíná sprej proti plísni na nohou.“

„Co ho přimělo k návratu do Charlestonu?“ zeptala jsem se.

Stará žena vzhlédla a její bledé oči se zvlnily do nepatrně zamračeného pohledu.

„Z mého synovce by byl dobrý doktor.“

„Tím jsem si jistá. Na co se ve škole specializoval?“

„Nejdřív na první pomoc, pak na neurologii.“ Znělo to jako nevrologii. „Než se vrátil, dotáhl to až na operační sál. Dva roky dělal na chirurgii. Na mě je to moc velká řezničina, ale kuchat a sešívat lidi není snadná práce. No jo, nakonec se z Coreyho vyklubal hodný chlapec. Těch peněz nelituju.“

Skoro jsem ji neposlouchala. Další dvě neslučitelná fakta zapadla na svá místa.

Teď už jsem si opravdu dělala velké starosti, že jsme zavřeli nesprávného muže. Jako vrah vypadal mnohem víc Daniels.

A Daniels je pořád někde venku.

Najednou mi bylo chladno.

Musím zavolat Gulletovi. Ne. Musím s Gulletem mluvit osobně. V rozporu se vší logikou jsem začínala věřit Marshallově verzi, že Daniels to na něj všechno nahrál. Přesvědčit o této možnosti šerifa bude vyžadovat setkání tváří v tvář.

Provoz pátečního odpoledne zhoustl víkendovými návštěvníky valícími se do města. Jízda do severní části Charlestonu mi trvala skoro čtyřicet minut.

Gullet byl u sebe v kanceláři. Vypadal tak nervózně, jak jsem ho ještě nikdy neviděla.

„Chci, abyste mě vyslechl v jedné velice důležité věci,“ řekla jsem a ukázala na židli přímo naproti šerifova stolu.

Gullet se podíval na hodiny a pak rezignovaně vydechl. Poselství bylo jasné. Dej si záležet! A stručně!

„Marshall tvrdí, že to na něho Daniels narafičil.“

Gullet si mě nevěřícně měřil. „Všichni od guvernéra dolů si ze mě udělali terč pro svoje šipky. A vy mi teď přijdete říct, že jsme zavřeli toho nepravého?“

„Říkám, že je to možné.“

„Máme toho dost, abychom Marshalla mohli usmažit třeba třikrát za sebou.“

„Marshall tvrdí, že všechny naše důkazy jsou nepřímé.“

Gullet začal něco namítat. Já kula železo dál.

„Do jisté míry má pravdu. To, co jsme zatím nashromáždili, dokazuje, že na klinice byli vražděni pacienti. Tu drátěnou smyčku tam mohl schovat kdokoli. Tu ulitu mohl Marshallovi někdo do stolu podstrčit. Sám víte, že právě tímhle bude argumentovat obhajoba.“

„To, čím budou argumentovat, a to, čemu uvěří porota, mohou být dvě naprosto rozdílné věci.“

„Vy sám jste říkal, že je tu problém s telefonními záznamy,“ tlačila jsem na pilu. „Někdo volal Cruikshankovi z Marshallovy kanceláře tu noc, kdy tam Marshall vůbec nebyl.“

„Cruikshank tu kliniku sledoval. Někdo mu třeba donášel.“

Bylo mi jasné, že Gullet nechce uvěřit. Zatkl muže, lékaře. Chce mít neprůstřelný případ. K podezřelému jsem ho dovedla já a teď si přijdu a začnu mu tady plácat nějaké nesmysly.

„Daniels je celým jménem Corey Reynolds Daniels, ale to vy už určitě víte. Co možná nevíte, je, že Daniels má tetu, která bydlí na ostrově Dewees. Ta teta darovala Danielsovi loď.“

„To, že má loď a zná Dewees, z něho ještě nedělá vraha.“

„Po zdravotnické škole byl Daniels tři roky zaměstnán v nemocnici. Nepracoval vždycky na státních klinikách.“

„To nestačí.“ Židle pšoukla, jak se Gullet opřel o kožené opěradlo.

„Pracoval na chirurgii. Dva roky chodil na sál, díval se na operace, měl spoustu příležitostí se naučit, jak se to dělá.“

„Od podavače nástrojů k chirurgovi vede dlouhá cesta.“

„Jenomže tady nebyl žádný chirurg potřeba. Nešlo o to, aby pacient zůstal naživu. Jediné, co musel umět, bylo vyjmout a uchovat orgány.

Uvažujte o časové posloupnosti. V roce dva tisíce se Daniels vrací do Charlestonu a v roce dva tisíce jedna začíná pracovat na klinice. Willie Helms zmizel v září dva tisíce jedna.“

V Gulletových očích jsem spatřila první náznak pochybnosti a uhodila kladivem do posledního hřebíčku.

„Cruikshank si stahoval články o obchodu s orgány, docela dost jsem si jich přečetla, když jsem prohlížela jeho pevný disk, ale veškeré souvislosti jednoho z nich jsem si uvědomila až teď.

Počínaje rokem devatenáct set devadesát tři bylo v Ciudad Juárez v mexickém státě Chihuahua zabito téměř čtyři sta žen a dívek. Dalších sedmdesát se pohřešuje. Studentky, prodavačky, dělnice z továrny, některým bylo sotva deset let. Těla se nacházela v mělkých hrobech v poušti, na staveništích a opuštěných nádražích kolem města.

V roce dva tisíce tři převzal úřad mexického generálního prokurátora několik těchto případů. Federální vyšetřovatelé prohlásili, že existují důkazy, že některé z těchto obětí byly zabity příslušníky mezinárodního gangu obchodujícího s lidskými orgány. V jednom článku, který Cruikshank našel, byl citován státní žalobce, který tvrdil, že jedním z členů toho gangu byl Američan.“

Provrtala jsem Gulleta pohledem.

„Daniels studoval a pracoval v El Pasu, v Texasu. Ciudad Juárez je od El Pasa kousek, přímo za hranicí.“

„Vy tvrdíte, že do toho byl Daniels zapletený?“

„Já tvrdím, že mohl být zapletený. A i kdyby s tím neměl nic společného, byl v El Pasu. O těch vraždách určitě slyšel. Třeba navázal kontakty. Anebo ho napadlo vrátit se sem a založit si vlastní firmu.“

Gullet si přejel rukou přes bradu.

„Daniels bydlí na Seabrooku a vlastní velice drahou loď.“

„Sama jste říkala, že je od Reynoldsů.“

„Což může i nemusí být relevantní. Já vím, sám o sobě nevypadá žádný z těch faktů podezřele. Zná ostrov Dewees. Patří mu loď. Má přístup na kliniku CBM a k jejím pacientům. Vyzná se v chirurgii. Byl v El Pasu. Žije si nad poměry. A k tomu ten nevysvětlený telefonát z Marshallovy kanceláře. Jenomže když se to všechno dá dohromady…“ Závěr jsem ponechala nevyslovený.

Gullet mi hleděl přímo do očí. Ani jeden z nás nemluvil.

Ticho přerušilo zvonění telefonu. Jedno zazvonění. Čtyři. Gullet to ignoroval.

Některé okamžiky se nesmazatelně vrývají do paměti a zakódují tam smyslové vjemy, které člověk nevnímá v reálném čase. Tohle byla právě taková chvíle.

Vzpomínám si na maličký červený čtvereček blikající na aparátu. Hlas na chodbě volající na jakéhosi Ala. Roztančené prachové částečky, sluneční svit tlačící se skrz žaluzie. Tik v koutku pravého Gulletova oka.

Vteřiny ubíhaly. Minuta. Dveřmi nakoukla dovnitř nějaká žena; tatáž žena, která posílala Gulleta, aby jel uklidnit svoje znesvářené příbuzné Haeberleovy.

„Napadlo mě, že tohle byste asi rád věděl. Marshall je venku. Uspořádal tiskovou konferenci. Mluvil za něj advokát. Marshall patrně usiluje o nominaci za nejlepší němou roli nevinného člověka, kterého pronásleduje celý svět.“

Gullet ztěžka přikývl.

„A Tybee si myslí, že splašil něco o pilotovi.“

„Řekněte mu, že tam hned přijdu.“

Koukla jsem na hodinky. Daniels už třeba opouští město, možná už je stovky kilometrů od Charlestonu. Při představě, že nám uniká mezi prsty, mě zamrazilo až do morku kostí.

„Máte v plánu Danielse sebrat?“ zeptala jsem se.

„A kvůli čemu?“

„Že zmlátil psa. Plival na chodník. Čůral z paluby své lodi. Je mi to fuk. Seberte ho ve městě, sežeňte povolení a prohledejte mu byt, auto, zkontrolujte mu telefonáty, stejně jako jste to udělali Marshallovi. Třeba na něco narazíte.“

„Média se na mě už teď vrhají jako smečka vlků na vepřové žebírko. Herron je kvůli té publicitě modrý vzteky.“ Gullet máchl rukou k telefonu. „Celé dopoledne si mě podával starosta i guvernér. To poslední, co potřebuju, je další problematické zatčení.“

„Tak aspoň sežeňte povolení k prohlídce domu a lodi.“

„A na základě čeho? Podezření, že nám třeba něco uniklo? Jestli to udělám, novináři mě ukřižujou.“

„A co napomáhání a spoluvina? Konspirace. Použijte totéž, co jste použil, abyste dostal povolení pro Marshalla. Podívejte, já vím, že je dost těžké představit si Marshalla jako něco jiného než chamtivého hajzla, co mordoval nemocné a bezmocné lidi.“

„Ale s tím jste přece přišla vy. A teď toho chlapa hájíte?“

„Já jen říkám, že si nejsem jistá.“ V hrdle mi vyschlo. Polkla jsem. „V zájmu spravedlnosti byste měl alespoň prověřit možnost, jestli vrahem není Daniels. Pokud máte tu nejmenší pochybnost, měl byste ho sebrat.“

„Neznám právnické detaily, které používáte ve svém vlastním oboru, paní doktorko, ale tady to tak nefunguje. Já nemůžu zatknout člověka jen kvůli pochybnostem. Kromě toho žádné pochybnosti nemám. To vy je máte. Do prdele, podle mě je Marshall vinný.“ Tohle bylo poprvé, kdy jsem od Gulleta slyšela sprosté slovo.

„Jestli Daniels zůstane na svobodě, může znovu zabíjet.“ Vyznělo to mnohem důrazněji, než jsem zamýšlela.

Gulletovi naběhly čelistní svaly, pak se uvolnily. „Zabíjet koho? Na té klinice už se nikdy operovat nebude.“

„Já měla na mysli Marshalla. Je venku. Jestli Daniels oddělá Marshalla, vyšetřování skončí. Lidi si pomyslí, že Marshalla odkrágloval nějaký přítel nebo příbuzný oběti, a Daniels z toho vyvázne.“

Gullet ze mě nespouštěl oči a prstem stiskl tlačítko na telefonu. Z mikrofonu se ozval umělý hlas.

„Zamzow.“

„Marshall už odjel z budovy soudu?“

„Asi před čtyřiceti minutami.“

„Co dělá?“

„Měl doprovod. Zastavili se u kanceláře na Broad, tam se rozdělili a Marshall teď míří po sedmnácté na jih.“

„Asi jede domů. Sledujte ho dál.“

„Diskrétně?“

„Ne. Jen ať o vás ví.“

Gullet stiskl tlačítko a linka ztichla.

„Opravdu byste měl Danielse zatknout,“ naléhala jsem.

„V jedné věci máte pravdu. To, co ukazuje na Marshalla, jsou hlavně nepřímé důkazy. Jenomže to, co mi tu nabízíte na Danielse, není o nic lepší.“ Gullet vstal. „Podíváme se, co zjistil Tybee.“

Zástupce Tybee seděl u počítače ve služebně pro mužstvo v prvním patře. Kolem klávesnice mu ležely potištěné papíry.

„Co máte?“ zeptal se Gullet, když jsme vstoupili do místnosti.

Tybee se k nám obrátil; v umělém osvětlení připomínala jeho tvář jestřába ještě víc než venku.

„Když ty záznamy o telefonátech z Marshallova domu a kliniky nikam nevedly, napadlo mě, odkud teda ten chlap volal? Z veřejného automatu? Z kterého?“ Tybee si poklepal prstem na spánek. „Nechal jsem si udělat výpis z budky na Nassau Street, zkontroloval odchozí hovory kolem DPK poslední PO.“ Tybee byl muž zkratek. Datum posledního kontaktu. Pohřešovaná osoba.

„Jimmie Ray Teal?“ zeptala jsem se.

„Jo. Tealovo DPK byl osmnáctý květen. Začal jsem makat na tom seznamu, kontroloval jsem čísla a jména. Naštěstí ta budka na Nassau není nejoblíbenější ve městě. Asi tak v polovině jsem na něco narazil.

Šestého května v devět třicet sedm ráno někdo vytočil číslo mobilního telefonu Jaspera Donalda Shortera. Hovor trval čtyři minuty. Totéž číslo bylo vytočeno devátého května ve čtyři nula šest odpoledne. Hovor trval třicet sedm vteřin.“

„Dva dny před a jeden den po Tealově DPK,“ prohlásil Gullet. „Zkontroloval jste Shortera?“

„Tohle se vám bude fakt líbit.“ Tybee se prohrabával papíry. „Má škraloup. Odsloužil si šest let u letectva, pak ho propustili ze služby, když mu v balíčku, který přepravoval do Států z Danang našli drogy. Propuštění důstojníka z armády je totéž, jako když vás vyhodí z práce pro ztrátu důvěry. Najít pak slušné místo je fakt porod.“

Tybee nám podal papír.

Gullet a já jsme proletěli jeho obsah. Byla to fotokopie Shorterových záznamů z armády.

Jasper Donald Shorter sloužil jako pilot ve Vietnamu.

38

„Shorter byl letec,“ prohlásil Gullet.

„Pořád je.“ Tybee vytáhl další papír. „Patří mu Cessna 207, číslo N3378Z.“

„Tyhle letadla mají pašeráci drog nejradši,“ poznamenal Gullet.

„Ano, pane,“ souhlasil Tybee. „Jednomotorové letadlo může létat nízko a přistát na louce. Ale dvě stě sedmičky se zrovna nehodí pro dlouhé, tajné operace. Odsud do Puerto Vallarta nedoletí bez zastávky na doplnění paliva. A je tu ještě jeden problém. Každé letadlo, které létá ve Spojených státech, musí být registrované, takže podle čísla by Shorterovu cessnu hned každý vypátral. Jenomže pašeráci drog často letadla kradou nebo je kupují od předchozích majitelů, přetřou barvou čísla na ocase a podle šablony tam namalují falešná.“

„Najděte to letadlo. Jestli seženete i Shortera, nehněte se od něj a zavolejte mi.“

„Ano, pane.“

Gullet se obrátil k odchodu. Já měla na Tybeeho ještě poslední otázku.

„Kde Shorter bydlí?“

„Na ostrově Seabrook.“

Projel mnou záchvěv vzrušení. „Kde na Seabrooku?“

Tybee něco zadal na klávesnici a na obrazovce se objevil seznam.

„Vily Pelican Grove.“

Ze záchvěvu se stal vichr. Prudce jsem se otočila ke Gulletovi.

„Ve vilách Pelican Grove bydlí Daniels.“

Gullet se zastavil, ruku na klice.

„Tentýž komplex?“

„Ano! Ano! To nemůže být náhoda. Marshall mluvil pravdu. Určitě je to Daniels.“

Cosi v Gulletově výrazu se změnilo. Ztuhle přisvědčil. „Přivedu ho.“

„Chci jít s vámi,“ řekla jsem.

Gullet na mě pohlédl, rty pevně sevřené. „Dám vám vědět, až ho dostaneme.“

A byl pryč.

Nezbylo mi než se vydat k domovu. A čekat.

Vyvenčila jsem Boyda, ohřála si zmrazenou večeři a zapnula zprávy. Přiměřeně starostlivá moderátorka právě hovořila o požáru v bloku obytných domů. Její výraz se změnil na mírně, leč viditelně šokovaný, jakmile přistoupila k reportáži o Marshallovi. Na obrázcích se objevila klinika, mladý Marshall, Herron předříkávající modlitby na stadionu, Marshall a Tuckerman opouštějící budovu soudu.

Skoro jsem neposlouchala. Pořád dokola jsem si opakovala všechna fakta, která jsem znala. Neustále jsem se dívala na hodinky. Pokaždé jsem zjistila, že uběhla sotva minuta.

Je to Daniels? Musí to být Daniels. Našel ho Gullet? Proč to trvá tak dlouho?

Zalila jsem Anninu sbírku kaktusů. Vytahala prádlo z pračky. Vyprázdnila myčku.

Moje myšlenky do sebe navzájem narážely, ale neměla jsem s kým probrat své pochybnosti, zvážit pravděpodobnost Daniels versus Marshall. Potřebovala jsem mluvit s Ryanem, vyslechnout jeho názor. Přemýšlela jsem, že mu zavolám, ale pak jsem dospěla k rozhodnutí, že by měl mít prostor, aby se mohl soustředit na Lily. Birdie měl v práci žabku ze šanty. A ačkoli Boyd vykazoval skutečný zájem, na konverzaci byl mizerný kandidát.

Pete mi zavolal kolem půl sedmé. Nudil se a byl otrávený. Řekla jsem mu, že za ním zajdu a povím mu, co se v uplynulých čtyřech dnech seběhlo.

Když jsem dorazila, právě četl páteční Post and Courier. Zmuchlal noviny, postěžoval si na jídlo, košili, která ho kouše, první setkání s fyzioterapeutem.

„No nejsme my dva pořádní zoufalci?“ řekla jsem a políbila Petea na temeno hlavy.

„Říká se tomu vypouštění páry. Ale ty stejně neposloucháš.“

„Ne,“ přiznala jsem.

„Pověz mi, co se stalo.“

Vybalila jsem to všechno. Provizorní operační sál. Krádeže orgánů. Drátěná smyčka. Ulity. Unique Montagueová. Willie Helms. Další nezvěstní. Rodriguez. Abrigo Aislado de los Santos v Puerto Vallarta.

Řekla jsem Peteovi, že Rodriguez a Marshall byli spolužáci na lékařské fakultě a oba přišli o licenci – Marshall kvůli zneužívání léčiv, Rodriguez kvůli nevhodnému sexuálnímu chování, a že Marshall si dokonce chvíli poseděl i v base. Dodala jsem, že Marshall prodal svou loď bezprostředně poté, co jsme ho na klinice s Ryanem vyslýchali, a skončila jsem popisem Marshallova zatčení a následného propuštění na kauci.

„Můžeš být na sebe pyšná,“ prohlásil Pete.

Na minutu jsem byla znovu přesvědčená. Ale ne, určitě je to Daniels.

„Myslím, že jsem Gulleta přemluvila, aby zatkl nepravého.“

„Nevěř všemu, co si myslíš.“

Plácla jsem Petea přes zápěstí. Schoulil se v přehnané grimase bolesti. Podívala jsem se na hodinky.

„Gulleta nemůže nikdo k ničemu přemluvit,“ pokračoval Pete.

„Možná ne, ale já na něj hodně tlačila. A teď si to Gullet vyžírá.“

„Od koho?“

„Od tisku. Herrona. Mocných reverendových přítelíčků.“ Levým palcem jsem si škrábala kůžičku u nehtu na levé ruce. „Co když se mýlíme? Gullet bude mít v příštích volbách co vysvětlovat.“

„Ty důkazy mi znějí vcelku přesvědčivě.“

„Všechno jsou to jen nepřímé důkazy.“

„Dostatečné nepřímé důkazy mohou nést důkazní břemeno, pokud jim porota uvěří.“ Pete se natáhl a oddělil mi ruce od sebe. Podívala jsem se na hodinky. Kde je sakra ten Gullet?

„Jestli Marshall není vinen, máme jiného kandidáta?“ zeptal se Pete.

Vybalila jsem, co jsem zjistila o Coreym Danielsovi.

Má loď. Zná ostrov Dewees. Pracoval jako instrumentář na sále. Byl v El Pasu v době těch děsivých vražd, z nichž některé souvisejí s obchodem s lidskými orgány. Někdo volal z Marshallova telefonu, když Marshall nebyl na klinice. Bydlí ve stejném komplexu jako pilot pochybné pověsti. Pilota někdo kontaktoval těsně před zmizením Jimmieho Raye Teala a bezprostředně po něm. Z veřejné telefonní budky několik metrů od kliniky.

„Možná v tom Marshall a Daniels jedou spolu,“ podotkl Pete, když jsem skončila.

„Je to možné. Ale musím pořád myslet na ten rozhovor s Marshallem. Nemám toho chlapa ráda, ale něco z toho, co říkal, dává smysl. Nechat ulity válet po kanceláři vůbec nepasuje k jeho charakteru. Na tu noc, kdy se z jeho linky volalo Cruikshankovi domů, má alibi. Pozadí prodeje jeho lodi se dá velmi snadno zjistit. Jestli v tom jedou spolu, tak proč by ukázal prstem na Danielse? Jedině proto, aby se pokusil dohodnout s návladním.“

„Mají Marshall nebo Daniels někde schované peníze?“

„Podle Gulleta chybí důkazy, ale hotovost se dá schovat snadno. Daniels si žije hodně nad poměry ošetřovatele.“ Popsala jsem Hunney Child a byt na ostrově Seabrook a vysvětlila Danielsovy rodinné vazby.

„Reynoldsova hliníková říše.“

„Přesně tak. Ale to nemusí nic znamenat.“

Oči mi zalétly k hodinkám. Od chvíle, kdy jsem se na ně dívala naposledy, uběhlo pět minut.

„Dalo mi to hodně přemlouvání, ale Gullet vyrazil Danielse zatknout.“ Znovu jsem si začala trhat záděru – byla už jasně červená. „Ale důkazy proti Danielsovi jsou taky nepřímé. Doufám, že domovní prohlídka a telefonní výpisy odhalí nějaký poklad.“

„A co ta řasa?“

„Testy DNA chvíli trvají.“

„Kapitán Humorista se vrátil do tundry?“

„Ano.“

„Stýská se ti po něm?“

„Ano.“ Dnes ráno jsem na polštáři zachytila Ryanovu vůni a pocítila takovou osamělost, se kterou jsem vůbec nepočítala. Prázdnotu. Strach z blížícího se konce?

„Jak se daří Emmě?“ Pete mi znovu roztáhl ruce a jednu sevřel v dlani.

Zavrtěla jsem hlavou.

Za dalších deset minut mi zazvonil mobil. Na displeji svítilo Gulletovo číslo. S bušícím srdcem jsem to zvedla.

„Daniels nebyl ani v loděnici, ani doma. Loď je v přístavišti. Rozeslal jsem informace o jeho autě.“

„Nějaké novinky o Shorterovi?“

„Po něm ani stopa, ale letadlo si prý nechává na soukromé přistávací ploše u Clement’s Ferry Road. Je to tam maličké. Nemají ani věž, ale prodávají palivo. Hlídač říkal, že Shorter lítá každou sobotu ráno se skupinkou obchodníků do Charlotte, vrací se v pátek večer a tady provádí běžnou údržbu. Tybee si tam na něj počká.“

„Co dělá Marshall?“

Nastala pauza. V pozadí jsem slyšela, jak Gulletovi prská vysílačka.

„Zamzow ho ztratil.“

„Ztratil?“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „Jak ho mohl ztratit?“

„Nedaleko místa, kde právě byli, naboural kamion. Srazil dvě auta. Převelel jsem ho tam.“

„Ježíšikriste.“

„Jen na chvíli. Tuckerman svolal na zítřek na desátou tiskovku. Marshall si tam bude hrát před veřejností na neviňátko a my se mu znovu pověsíme na paty.“

Když jsme domluvili, podívala jsem se na pacienta. Zaplaťpánbůh, Pete usínal.

Mrkla jsem zpátky na mobil a všimla si maličké ikonky naznačující, že mám ve schránce vzkaz. Poslechla jsem si ho.

Emma, čtyři dvacet sedm odpoledne. „Zavolej mi. Mám novinky.“

Zatímco jsme hovořili s Tybeem, nechala jsem si kabelku u Gulleta v kanceláři. Tou dobou asi Emma volala.

Stiskla jsem E pro rychlé vytáčení. Emmin záznamník mi odpověděl po čtvrtém zazvonění.

„Do háje.“

Už jsem to chtěla položit, když se přes nahrané instrukce ozval Emmin hlas.

„Vydrž.“

Záznamník domluvil a ozvalo se dlouhé pípnutí. Slyšela jsem cvaknutí a pak se kvalita zvuku výrazně zlepšila.

„Kde jsi?“ zeptala se Emma.

„V nemocnici.“

„Jestli tě tam sestřičky chytí s mobilem, vytáhnout na tebe gumovou hadici. Jak je Peteovi?“

„Spí,“ řekla jsem skoro šeptem.

„S Gulletem jste měli pořádně napilno.“

„Emmo, myslím, že jsem se spletla.“

„Co?“

Vstala jsem, zavřela dveře a poskytla Emmě zhuštěnou verzi toho, co jsem vyprávěla před chvílí Peteovi. Pozorně mě poslouchala bez přerušování.

„Nevím, jestli moje novinka něco osvětlí. Dneska jsem dostala výsledky DNA. Je to Marshallova řasa.“

„Máš pravdu. Může to být tak i tak. Ale možnosti se tím stejně zužují. Buď se Marshall zbavil těla, nebo se alespoň toho pohřbu účastnil, anebo to na něj bylo narafičené už ve chvíli, kdy bylo tělo pohřbeno. Ale proč už tenkrát? Takové nouzové plánování dopředu mi připadá trochu přitažené za vlasy. A proč právě řasa, proboha? Je to jak zápletka z televize, kde polda najde na obrovském chlupatém koberci jedinou kožní buňku. Jaká je šance, že se najde řasa?“

„Kdo je tvůj favorit?“

„Daniels. Je dost tupý na to, aby si myslel, že něco takového bude fungovat.“

„Taky si myslím. Zase se mi ozvi.“

„Určitě.“

Nastavila jsem si telefon do režimu vibrací. Minuty ubíhaly. Znovu jsem si ohryzávala kůžičku, když se telefon zachvěl.

Gullet.

„Policisté z Isle of Palms právě viděli Danielsovo auto v přístavišti na Dewees.“

„On odjel za tetou? Proč? Proč si nevzal vlastní loď?“

Gullet nevěnoval mým otázkám pozornost. A měl pravdu. Byly irelevantní.

„Právě zjišťujeme, jestli je Daniels na Dewees. Poslal jsem zástupce do jeho bytu i do loděnice. Dostaneme ho.“

„Zavolejte mi prosím, až ho budete mít. Z toho chlapa mi naskakuje husí kůže.“

Pete chrápal. Bylo načase jít.

Uklidila jsem noviny z Peteovy postele a snažila se moc nešustit, když mi oči spočinuly na černobílé fotografii Aubreyho Herrona. Zachytili ho, jak prosí Boha, hlavu nakloněnou, oči zavřené, ruku vztyčenou nad hlavou.

Levou ruku.

Ta myšlenka mě zasáhla jako tsunami. Nezvaná. Nečekaná. Šokující.

„Do hajzlu,“ zašeptala jsem a prsty se mi zaťaly strachy.

Noviny se chvěly a mně v hlavě řvalo několik obrazů.

Trio šestých obratlů, všechny zlomené na levé straně.

Drátěná oprátka se smyčkou, která zasadila smrtelnou ránu.

Corey Daniels za sklem. Ruka zajíždějící do vlasů. Prst ťukající do stolu. Ruka objímající opěradlo. Jizva kolem zápěstí.

Lester Marshall, jak listuje v kartě pacientky. Čárá pár slov do právnického bloku.

Kaleidoskop obrazů se spojil v poznání.

Daniels mluvil o trvalých následcích po bouračce na motorce. Sílu má už jen v pravé ruce.

Marshall se probíral kartou Montagueové levou rukou. Psal levou rukou.

Daniels je pravák. Marshall je levák.

Garota se hází oběti přes hlavu zezadu.

V případě Montagueové, Helmse i Cruikshanka síla působila na levou stranu krku. Musel je uškrtit levák.

A já poslala Gulleta pro Danielse.

Daniels nemůže být vrah.

Kde je teď Marshall?

39

Upustila jsem noviny, rychle popadla mobil a vytočila Gulletovo číslo.

Nebral to.

Vytočila jsem ústřednu úřadu šerifa. Spojovatelka mi řekla, že Gullet není k zastižení.

„Já s ním potřebuju mluvit. Hned.“

„Chcete, ohlásit nějaký zločin?“

„Gullet se chystá zatknout muže jménem Corey Daniels. Musíte se s ním spojit. Řekněte mu, aby zavolal doktorce Brennanové, než se do něčeho pustí.“

„Vy jste reportérka?“ Podezřívavě.

„Ne. Jsem Temperance Brennanová. Spolupracuji s úřadem koronerky. Mám pro šerifa informace. Je moc důležité, abyste ho sehnala.“

Chvíle zaváhání.

„Vaše číslo?“

Nadiktovala jsem ho. „Jak se mohu spojit se zástupce Tybeem?“

„To vám nemůžu říct.“

„Prosím vás, zavolejte Tybeemu.“ Musela jsem se držet, abych na tu ženskou nezačala vřískat. „A řekněte mu, ať se mi ozve. Stejné číslo. Stejný vzkaz.“

Naprosto rozčarovaná jsem zavěsila.

Pohlédla jsem na Petea. Fáze usínání už dávno přešla do fáze REM. Přemýšlela jsem, zda mám odejít, ale pak jsem se rozhodla počkat. Co když budou Gullet nebo Tybee volat, až budu ve výtahu, kde není signál?

Začala jsem přecházet sem a tam a okousávala si kůžičku kolem nehtů.

Zavolej, sakra!

Telefon se ani jednou nezazvonil.

Zavolej!

Jak jsem mohla být tak pitomá? Tak důvěřivá? Marshall si se mnou hrál jako kočka s myší právě v době, kdy jsem měla do skládanky doplnit chybějící dílky.

Uklidni se, Brennanová. Nic není ztraceno. Marshalla obvinili. Půjde před soud. Danielse mohou propustit.

Jako obvykle jsem ignorovala vlastní rady. Byla jsem plná úzkosti a vzteku na svou vlastní blbost. Okolí mých nehtů už vypadalo jako krvavý hovězí steak.

Má vyšší centra to zkusila s rozumným uvažováním.

Gullet má opodstatněné důvody, aby Danielse zatkl. A vzhledem k novým faktům ho může také propustit. To se stává. Nikdo kvůli tomu neumře.

Neumře?

Ztuhla jsem, jak mě další řetěz kaleidoskopu dovedl k jinému příšernému poznání.

Marshall je vrah, ale všechny důkazy proti němu jsou jen nepřímé. Kdo by ho mohl přitlačit ke zdi?

Ten pilot, kdo jiný.

Jestli je Shorter opravdu Marshallovou mulou, je to jeho velká slabina. Pokud se státní návladní dostane k Shorterovi, třeba se dohodnou. Jestli bude Shorter mluvit, jeho svědectví může Marshalla i Rodrigueze klidně pohřbít.

Marshall nezná slitování. Dokázal setřást Zamzowa a teď se pohybuje zcela volně. Určitě chápe riziko, které pro něho znamená Shorter. Pokusí se to riziko odstranit. Jestli se mu to podaří, možná zabrání svému odsouzení.

Právě jsem mačkala tlačítka na telefonu, když sestřička otevřela dveře. Se staženými rty ukázala na mou ruku a zavrtěla hlavou.

Strčila jsem telefon do kapsy a spěchala z pokoje ven a chodbou pryč. Ušmudlaná světýlka označovala pomalý pohyb výtahu směrem vzhůru.

Pojeď!

Hala byla prázdná. Vyrazila jsem ven ze dveří a vytočila Gulletovo číslo.

Pořád to nebral.

Sakra!

Co se asi děje v přístavišti? Na Dewees? V Danielsově bytě? V loděnici?

Co se děje na letišti u Clement’s Ferry Road?

Tybee mi teď dělal největší starosti. Nemá ani zdání, že Shorter by mohl být něčí terč. Shorter nebude čekat útok od Marshalla. Doktor už nemá co ztratit, ale když odstraní svého pilota, může všechno získat. Marshall netuší, že Danielse sledujeme, možná chce Shorterovu vraždu naaranžovat jako Danielsovu práci. Je Marshall střelec? To on vystřelil na Petea? Policie z Isle of Palms nezjistila o té střelbě vůbec nic. Při prohlídce Marshallovy kanceláře a bytu se nenašla žádná pistole.

Bez dechu jsem se vrhla do auta. Otočila klíčkem. Zaváhala.

Isle of Palms? Gullet?

Clements Ferry Road? Tybee?

Tybee může být v nebezpečí.

Kolik už Marshall zavraždil lidí? Jestli se Tybee připlete k útoku na Shortera, Marshall ho klidně zabije taky. A jestli se střetnou, Tybeeho to zaskočí mnohem víc. Policejní vůz se nedá přehlédnout. Tybee nebude na útok připravený.

Roztřesenými prsty jsem vytočila číslo šerifovy kanceláře. Stejná spojovatelka. Představila jsem se. Ona začala mluvit. Já ji přerušila v půli věty a řekla, aby vyřídila Gulletovi i Tybeemu, že s nimi musím velice nutně mluvit.

„Šerif Gullet a zástupce Tybee nejsou momentálně k zastižení.“

„Zkuste vysílačku. Telefon. Poštovního holuba.“ Už jsem skoro ječela. „Udělejte cokoli, ale vyřiďte jim to.“

Slyšela jsem, jak se ostře nadechuje.

„Tybeemu možná hrozí nebezpečí.“

Zavěsila jsem.

Co dál? Gullet velmi důrazně trval na tom, že se nemám zapojovat do sledování Danielse. Ani jsem nevěděla, kam jel. Teď už bude Tybee určitě na letišti, ale já neměla tušení, kde to je. Nejlepší bude přečkat to všechno doma. Jeden z nich mi určitě brzy zavolá.

# # #

Nenapadlo mě nechat rozsvíceno. „Nekonečné moře“ bylo temné, i když srpek měsíce vrhal na stěny třpytivý stín jako z nějaké ztlumené lucerny.

Boyd štěkal, když jsem otáčela klíčem, a pak mě začal zběsile obíhat. Odložila jsem kabelku a zkontrolovala telefon. Žádné vzkazy.

Tohle místo mi nahánělo hrůzu. Bez Petea. Bez Ryana. Až příliš mnoho místností a příliš mnoho ticha pro jednoho člověka. Díky bohu za psa a kocoura. Oba jsem je pěkně popořadě pohladila.

Zapnula jsem si televizi a chvíli sledovala hlavní zprávy, ale v duchu jsem byla mimo. Proč Gullet a Tybee nevolají? Marshall a Daniels jsou na svobodě a zástupci teď sledují nepravého. Vrah se možná chystá k dalšímu útoku. Jde o minuty.

Vážně?

Marshalla zatkli, obvinili a propustili na kauci. Další důkazy o jeho vině by vedly k opětovnému uvěznění. Teď se ze všeho nejdřív musí zrušit zatčení Danielse. Co když se pokusí o útěk a bude zraněn? Jak by mohl Marshallův advokát využít Danielsovo zatčení při zítřejší tiskové konferenci?

Zavolej, do prčic. Zavolej. Hned.

Nervózně jsem posbírala telefon a dietní colu a vydala se ven směrem k pláži. Boyda pobouřilo, že jsem mu zavřela dveře před nosem, a rozzlobeně na ně škrábal, ale já nechtěla, aby se mi tady ve tmě ztratil.

Byl příliv a mezi dunami a vodní hladinou zůstal jen úzký pás pevniny. V bílých vlnkách se neprocházeli žádní noční tuláci. Vytáhla jsem z altánku plážovou židli a donesla si ji k vodě.

Usadila jsem se, zavrtala nohy do písku, upíjela colu a čekala, až zazvoní telefon. Měsíc vytvářel na vlnách fosforeskující tvary. Vítr odstrkoval vodu. Bylo to uklidňující, konejšivé. Téměř.

Pete a Ryan. Ryan a Pete. Proč ta rozpolcenost? Zapomenuté pocity vylézaly na povrch a zneklidňovaly mě. Podivné. A překvapivé. Ale ne, není třeba nic dělat. Budou ty obavy trvat? To se uvidí.

Zleva se ke mně blížil osamělý chodec. Podvědomě jsem ho zaregistrovala. Mikina s kapuci. Zvláštní. Vždyť není taková zima. Svalnatá postava. Ten člověk zatočil tak, jako by chtěl projít mezi mou židlí a dunami.

Najednou jsem se dusila. Telefon a pití mi vyletěly z rukou.

Šokovalo mě, jak rychle se ten člověk pohyboval. A jakou měl sílu.

Sáhla jsem si na hrdlo. Lapala jsem po dechu a téměř nemohla promluvit.

„Přestaňte!“ Vyšel z toho chrčivý šepot.

„Užij si tu vyhlídku, ty jedna arogantní, ignorantská, všetečná mrcho,“ zasyčel hlas, který jsem znala. „Je to to poslední, co v životě uvidíš.“

Zoufale jsem škrábala do vlastního masa.

„Flynnová a Cruikshank se mě pokoušeli dostat, ale já si s nimi poradil. Jenomže tys vyčmuchala věci, do kterých ti vůbec nic nebylo, a zničila jsi mi kariéru. Já poskytoval velice cenné služby, víš? Bral jsem si z těch ztracených existencí pár kousků, které za něco stály, a posílal je tam, kde mohly ještě posloužit. Škoda že z tebe si nic vzít nemůžu.“

Ta věc kolem mého hrdla se stahovala. Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem křičet. Před očima se mi zatmělo.

„Způsobila jsi mi hodně škody. Je na čase zaplatit, paní doktorko. Rozluč se se životem.“

Můj zmučený mozek už ten hlas téměř nevnímal. Plíce mě pálily a každá buňka v mém těle zoufale volala po vzduchu. Svět kolem mě začal mizet.

Bojuj!

Vší silou jsem se vymrštila nahoru a dozadu. Temenem hlavy jsem ho udeřila do brady a odstrčila. Sevření povolilo.

Vrhla jsem se do vody a pokusila se utéct do vln. Chytil mě za vlasy a táhl zpátky.

Ztratila jsem rovnováhu a spadla, nohy natažené dopředu. Než jsem se mohla stočit na bok, ruka, která mě držela za vlasy, mě tvrdě srazila dolů a tiskla mi bradu k hrudi. Druhá ruka mě chytila za krk.

A pak, zcela nevysvětlitelně, ty ruce povolily. Vyškrábala jsem se na kolena, ale nedokázala jsem vstát. Jak jsem se snažila vzepřít na rukou, tlak na krku ustal a já zaslechla druhý hlas. Hlas, který jsem také znala.

„A tohle na mě klidně shoď, hajzle jeden zasranej.“

Krev se mi nahrnula do uší. Anebo to byl příboj?

Zvedla jsem hlavu a spatřila Coreyho Danielse; jeho obří levá paže svírala Marshallův krk a pravačka zkroutila doktorovi ruku za zády. Marshallova tvář byla pokřivená bolestí.

To bylo dobré.

40

V sobotu v noci propuklo vedro a připravilo cestu pro jedno z úchvatných jižanských nedělních rán. V deset jsme už byli s Petem v altánku na lehátkách a probírali se všemi výtisky novin, které se mi v trafice na ostrově podařilo sehnat.

Pročítala jsem sportovní zprávy v Charlotte Observer, když mi na stránku dopadl pomalu se pohybující stín. Zvedla jsem oči. Nad hlavou mi ve větru klouzalo hejno pelikánů poskládané do písmene V.

Dolila jsem si kávu z termosky, opřela si nohy o zábradlí a pozorovala okolí. Za dunami už byl odliv a každým pomalým, líným pohybem odhaloval další centimetry pláže. Směrem na jihozápad tančily nad Sullivanovým ostrovem na nebi maličcí draci. V křoví vedle lávky vedli ptáci hlasitý ranní rozhovor.

Včera odpoledne mi cestou domů z nemocnice Pete oznámil, že v pondělí přijede jeden jeho kolega z kanceláře, aby ho odvezl do Charlotte. Buck Flynn a jeho společníci si najali účetního, aby se znovu podíval do knih Aubreyho Herrona. Z toho, co Pete viděl ještě předtím, než si nechal upravit plíce, nic nenasvědčovalo, že by CBM nějak čachrovala se sponzorskými dary.

Proti Peteově plánu jsem neměla námitek. Lotyšský mudrc se rychle uzdravoval. Věděla jsem, že se už nemůže dočkat, až se vrátí ke svým klientům.

Mluvila jsem s Timem Larabeem, soudním lékařem mecklenburgského okresu, a s Pierrem LaManchem, šéfem soudního lékařství v Montrealu. V Charlotte mají lebku a dvě mumifikovaná nemluvňata. Do LSJML dorazily dvě neúplné kostry. Oba patologové mě ujistili, že případy klidně počkají, takže jsem mohla kvůli Emmě ještě chvíli zůstat v Charlestonu.

A zbýval mi ještě poslední úkol.

Otevřela jsem si Atlanta Journal-Constitution, když jsem na lávce spíš ucítila než uslyšela kroky. Otočila jsem se a spatřila Gulleta, který mířil rovnou k nám. Měl sluneční brýle Ray Ban, khaki kalhoty a džínovou košili bez vyšitého jména. Domyslela jsem si, že tohle bude asi šerifova představa o civilu.

„Dobré ráno.“ Gullet kývl na Petea a pak na mě.

Oba jsme odpověděli: „Dobré ráno.“

Gullet se usadil na lavičku v altánku. „Rád vidím, že už je vám lépe, pane doktore.“

„To je. Kávu?“ Pete zaťukal na termosku.

„Ne, děkuji.“ Gullet si zapřel nohy, naklonil se dopředu a jeho masitá předloktí spočinula na masitých stehnech. „Pěkně jsem si popovídal s Dickiem Dupreem. Ukázalo se, že Dickie má jednoho zaměstnance, který je hodně ambiciózní, ale moc mu to nemyslí. George Lanyard.“ Gullet kývl hlavou směrem ke mně. „Dickie si přečetl kopii zprávy, kterou jste poslala státnímu archeologovi, a rozzuřil se. Lanyard si špatně vysvětlil jednu poznámku svého šéfa o tom, že vás chce mít z očí. Parafrázuju.“

„Lanyard si myslel, že mu Dupree naznačuje, aby mě dal zastřelit?“ Nedokázala jsem skrýt znechucení ve svém hlase.

„Zastřelit ne. Jen trošku obtěžovat. Lanyard se přiznal, že hodil tu láhev od piva a že střílel na dům. Prý nechtěl nikomu ublížit.“ Gullet obrátil svoje brýle na Petea. „Prostě jste vstoupil do kuchyně ve špatný okamžik.“

„Dickie do toho byl osobně zapletený?“ zajímala jsem se.

„Dupree byl bez sebe vzteky, když se mu Lanyard pochlubil, co provedl. Už jsem se bál, že budu na fleku vyšetřovat další zabití.“ Gullet se zhluboka nadechl a vydechl. „Já mu věřím. Dupree možná sem tam překračuje hranice slušnosti, ale není to zločinec.“

„Co je s Marshallem?“ zeptal se Pete, kterého Lanyard vůbec nezajímal.

„S návladním se dohodli. Marshall udá jména všech svých obětí a řekne, kde jsou pochované, a my mu za to nevrazíme do ruky smrtící injekci.“

Uštěpačně jsem odfrkla. „Návladní měl trvat aspoň na tom, že si vezme jednu plíci a jednu ledvinu.“

„Vyřídím mu to.“ Opravdu se Gullet skoro zasmál? „Předpokládám, že váš návrh bude přijat, ale pochybuju, že bude realizován.“

„Mluví?“ zeptal se Pete.

„Jako puberťák do mobilu.“

Už jsem to věděla. Gullet mi volal v sobotu ráno, že se Marshall státnímu návladnímu přiznal. Při vzpomínce na všechno to krvepro-lití jsem pocítila známou směsici smutku a hněvu.

Marshallovou první obětí byla prostitutka Cookie Godineová; zavraždil ji v létě dva tisíce jedna. Willie Helms byl zabit v září. Obě těla byla pohřbena na ostrově Dewees. Bez ledvin a jater.

Marshall znal životní příběh Coreyho Danielse a to byl také jeden z důvodů, proč ho krátce po první vraždě zaměstnal. Od začátku si plánoval, že zanechá falešné stopy, aby přesunul podezření od sebe k Danielsovi, jen pro případ, že by se to provalilo. Jenomže kopat hroby je náročná fyzická práce, a ta doktorovi moc nevoněla. Když mu prošlo zmizení Godineové a Helmse bez povšimnutí, Marshall získal kuráž a přeměnil svůj modus operandi z pohřbívání do mělkých hrobů na pohřby do moře.

Rosemarie Moonová a Ethridge Parker byli zabiti v roce dva tisíce dva, Ruby Anne Watleyová v roce dva tisíce tři, Daniel Snype a Lonnie Aikman v roce dva tisíce čtyři. Posledními oběťmi byli Unique Montagueová a Jimmie Ray Teal. Pokud pomineme šťastnou náhodu ve formě bouře, která dohnala sud s Montagueovou k bratřím Moultrieovým, objevení dalších ostatků bylo vysoce nepravděpodobné.

Ačkoli mi to nepřineslo žádné uspokojení, s Helene Flynnovou a Noblem Cruikshankem jsem měla pravdu. Flynnová začala pracovat na klinice CBM v roce dva tisíce tři. Její nedůvěru v Marshalla vzbudily nejprve pochybnosti kvůli financím. Helene nevěděla, jak málo CBM přispívá na provoz kliniky, a rozzlobilo ji to, co vnímala jako obrovský rozpor mezi podmínkami v Nassau Street a Marshallovým životním stylem. Aby potvrdila svá podezření, začala se šťourat v doktorově soukromém životě. Ačkoli nedovedla zajistit důkazy o finančních machinacích, stěžovala si otci a Herronovi.

Marshall zjistil, že ho Helene sleduje. Bál se, aby neodhalila pravdu, a tak ji uškrtil, tělo odklidil do oceánu, klíče a peníze na činži poslal paní domácí a vymyslel si tu historku s Kalifornií. Ironií osudu zůstává, že Helene se nikdy nedozvěděla o vraždách, ani o Marshallových aktivitách při obchodování s orgány.

Cruikshank musel také zmizet, jenomže to byl soukromý detektiv, bývalý policajt, a Buck Flynn byl jeho klientem. Po Cruikshankovi by se mohl někdo shánět, takže bylo zapotřebí vymyslet složitější plán. Marshall si zjistil informace o Cruikshankově minulosti a rozhodl se, že to naaranžuje jako sebevraždu, jenomže to nebylo vůbec nic snadného.

„Nejde mi to do hlavy,“ řekla jsem. „Cruikshank nebyl velký, ale byl silný. Jak ho Marshall dokázal odrovnat?“

„Marshall sledoval Cruikshanka až k Vile Magnolii a pověsil se mu na paty i ten večer, když se Cruikshank vydal ven. Zjistil, že se Cruikshank rád napije a Malá luna je jedním z jeho oblíbených pajzlů.

Jednou večer byl Marshall v Malé luně a všiml si, že Cruikshank je už skoro na mraky. Marshall odešel k telefonnímu automatu u dveří a zavolal do baru. Když mu to barman vzal, Marshall popsal Cruikshanka a zeptal se, zda tam takový muž je.

Barman předal telefon Cruikshankovi. Marshall se představil jako Daniels a řekl, že má důležité informace o Helene Flynnové a o klinice. Souhlasil, že na Cruikshanka počká u Vily Magnolie.“

„A Cruikshank tak pospíchal na schůzku, že cestou ven sebral cizí bundu.“

„Přesně tak. Klíče od auta měl v kapse u kalhot, takže si té záměny nevšiml. Cruikshank řídil tak zběsile, až Marshall dostal strach, že se převrátí, než dojede domů. Ale tolik štěstí Cruikshank neměl.

Cruikshank měl potíže s parkováním, což poskytlo Marshallovi dost času, aby si cestou k oběti prozkoumal okolí. Marshall si zvykl brát si garotu s sebou i na sledování, pro případ, že by se naskytla vhodná příležitost.

Cruikshank se nemotorně snažil zamknout auto. Marshall viděl, že okolo nikdo není a ulice je temná. Postavil se za Cruikshanka a přehodil mu smyčku přes hlavu dřív, než si Cruikshank uvědomil nebezpečí.“

„Jak dostal, tělo do lesa?“

„Jakmile Cruikshanka uškrtil, přehodil si jednu jeho paži kolem krku a objal Cruikshanka kolem pasu. Kdyby je někdo viděl, vypadalo by to, že vleče opilého kamaráda domů. Marshall nacpal tělo na přední sedadlo svého auta a odjel. Cestou míjel neosvětlené parkoviště, zajel tam a přemístil tělo do kufru.

Pak zamířil domů, kde si vzal dvě lana, a vyrazil do národního parku Francise Mariona. Zaparkoval na stejném místě, kde jsme se my všichni sešli, když se objevilo tělo. Vytáhl Cruikshanka z kufru a odtáhl do lesa. U stromu omotal konec lana Cruikshankovi pod paží, druhý přehodil přes větev a tahal, dokud nezvedl Cruikshankovy nohy nad zem. Měl s sebou skládací schůdky – na nich předtím Cruikshanka odtáhl od auta – a ty pak použil k připevnění druhého lana k větvi a kolem Cruikshankova krku. Pak odřízl lano na těle, složil si schůdky a vypadnul.“

„A Cruikshankovo auto?“

„Marshall si vzal klíčky hned, jak Cruikshanka uškrtil. Asi ho pořádně vyděsilo, když našel peněženku s jiným jménem, ale nakonec došel k závěru, že má správného muže v nesprávné bundě. Pak mu možná došlo, že to byla ruka štěstěny. Druhý den po Cruikshankově vraždě odvezl jeho auto na dlouhodobé parkoviště na letišti. Odmontoval poznávací značku, schoval ji do kufříku a taxíkem se vrátil z letiště do města. Asi za měsíc policie odtáhla vůz na parkoviště opuštěných aut. V té době si už Marshall musel připadat naprosto nepřemožitelný.“

„Co se vlastně odehrálo v pátek v noci?“ zeptal se Pete.

„Marshall se vydal k moři po veřejné cestě, chtěl se k vám do domu dostat z pláže.“ Gullet ukázal na cestičku, která se táhla za několika sousedními pozemky. „Představte si, jak byl nadšený, když uviděl doktorku Brennanovou přímo před sebou na pláži.“

Ruka mi nevědomky vystřelila ke krku. „Proč Daniels sledoval Marshalla?“ zeptala jsem se a prsty mi bloudily po šrámu, který Pete pokřtil na „organický náhrdelník“.

„Daniels neměl zrovna dobré zkušenosti se strážci zákona. Policajtům nedůvěřoval a bál se, že to na něj chce Marshall shodit, takže se rozhodl získat důkazy na vlastní pěst. Měl v úmyslu se na Marshalla pověsit, dokud nenajde důkaz, že v tom ten chlap lítá.“

„Proč Daniels nepoužil svoje auto?“

„Došlo mu, že by si ho Marshall všimnul. Slečna Honey si jedno auto nechává na pevnině, takže Daniels si vzal tetiny klíčky a svůj vůz zaparkoval v přístavišti.“

„Než jsme Marshalla zatkli a Danielse vyslýchali, neměl Daniels vážně žádné podezření?“ Stále mi to připadalo neuvěřitelné.

„Už jsem vám říkal, že i když ten kluk vystudoval zdrávku, má IQ okurky.“

„Proč byl při výslechu tak nepřátelský?“

Gullet pokrčil rameny. „Nenávidí poldy.“

„A co Herron a jeho kámoši z Církve boží milosti?“

Gullet zavrtěl hlavou. „Přestože Marshall pracoval za jejich peníze, ve vedení kliniky měl naprostou autonomii. Vypadá to, že v CBM neměl nikdo ani ponětí, co jejich lékař provádí.“

„Něco nového o Shorterovi?“ Už jsem věděla, že když Tybee dorazil v pátek večer na letiště, cessna byla fuč.

„Hoši z policejního oddělení v Lubbocku ho sebrali včera večer v deset čtyřicet. To jsem vám právě přišel říct.“

„Shorter odletěl do Texasu?“ divila jsem se.

„V Lubbocku bydlí jeho bývalá.“

„A Shorter spolupracuje?“ zeptal se Pete.

Gullet máchl rukou „tak tak“. „Shorter tvrdí, že provozuje legální kyvadlovou dopravu a charterové lety. Připouští, že Marshallovi vozil nějaké věci, ale popírá, že by znal obsah nákladu. Prý to fungovalo tak, že Marshall mu vždycky jeden, dva dny předem zavolal a pak v dohodnutém čase přivezl chladicí box na letiště. Následoval kratší let do Mexika, přistání v poušti u Puerto Vallarta a předání boxu jednomu Mexičanovi jménem Jorge. Marshall platil deset tisíc dolarů v hotovosti za každý let. Shorter říká, že se na nic neptal.“

„A proč vzal ve čtvrtek tak rychle nohy na ramena?“

„Shorter tvrdí, že ho Marshallovo zatčení vystrašilo – vzhledem k jeho vlastním dřívějším problémům se zákonem.“

Chvíli jsme mlčeli a uvažovali. Já promluvila první.

„Vzhledem k Shorterově historii se dá předpokládat, že z Charlestonu do Mexika vozil orgány a z Mexika do Států drogy.“

„V Lubbocku jsou téhož názoru, takže se spojili s federály. Hoši z protidrogového už mají letadlo v práci. Jestli se Shorter jen otřel jointem o křídlo, skřípnou ho. Kromě toho, ta jeho verze neobstojí. Existují důkazy, že ocas letadla byl několikrát přelakován, patrně kvůli falešnému registračnímu číslu pro nelegální lety. A mexické úřady vůbec nemají v záznamech, že by vstoupil do mexického vzdušného prostoru.“

„Popsal Marshall, jak to fungovalo na druhém konci?“ chtěl vědět Pete.

„Marshall zavolal Rodriguezovi, když našel na klinice pacienta, který odpovídal některému Rodriguezově příjemci. Oběť byla vždycky bezdomovec nebo někdo, jehož zmizení projde bez povšimnutí.

V Mexiku Rodriguez vytočil číslo klienta a ten skočil do letadla mířícího do Puerto Vallarta. V Charlestonu Marshall udeřil a Shorter dopravil orgány nočním expresem na jih.“

„Jak se Marshall dostal k Shorterovi?“ zeptal se Pete.

„Shorter bydlí ve stejném komplexu jako Daniels. Ti dva si spolu občas dali pivo a pokecali. Daniels se možná o Shorterovi zmínil Marshallovi, anebo možná Marshall vyslechl, jak Daniels mluví o pilotovi s někým z pacientů. Ať je to, jak chce, Shorter mu připadal jako dobrý kandidát do nového podniku. Marshall si ho prověřil, nahodil udici a Shorter se chytil.“

„Daniels se nikdy nedozvěděl, že jeho soused dělá pro jeho šéfa?“

„Neměl ponětí.“

„Kolik toho podle vás Shorter doopravdy ví?“ zeptala jsem se.

„Marshallova verze vcelku potvrzuje to, co tvrdí Shorter – že byl jenom kurýr. Prý se na obsah boxů nikdy neptal.“

„Jasně,“ sykla jsem. „Náš ctnostný pilot neměl nejmenší podezření, že vozí kontraband.“

Gullet pokrčil rameny. „Deset tisíc babek stojí za trošku nezájmu.“

„A co Rodriguez? Věděl, jakým způsobem Marshall získává orgány?“

„Aby ne. Podle Marshalla ti dva spřádali plány už od pětadevadesátého.“

„Rodriguez a Marshall společně absolvovali lékařskou fakultu v osmdesátém prvním. Jak se pak dali znovu dohromady?“

„Zůstali ve styku. Když Marshalla v jedenadevadesátém propustili z vězení, dozvěděl se, že jeho bývalý spolužák se v lékařských kruzích také stal personou non grata. Takže zvedl telefon a zavolal jedinému křiváckému doktorovi, kterého znal, a pak vyrazil do Mexika. Rodriguez pracoval v lázních v Puerto Vallarta už pár let a kromě toho měl ještě malou soukromou praxi. Jedno vedlo k druhému a ti dva vymysleli něco, co pokládali za bezpečný automat na prachy. Omezí se na pár dárců ročně a na každém orgánu vydělají tak sto, dvě stě tisíc. Jinak si budou válet šunky.“

„Jedinou otázkou zůstávalo, kde si Marshall založí svoji ‚pobočku‘. Za pár měsíců CBM zveřejnila volné místo na charlestonské klinice a vzhledem k výši platu nebyla příliš malicherná, pokud šlo o doporučení kandidáta. Marshall se prokázal padělanými doklady a obstaral si lékařskou licenci v Jižní Karolíně. Rodriguez začal na jih od hranic nakupovat chirurgické nádobíčko z druhé ruky. Během pár let to mohli spustit.“

„Našli už Rodrigueze?“ zeptala jsem se.

„Zatím ne. Ale federates ho dostanou.“

„A obviní z čeho?“

„Mexické úřady o tom usilovně dumají.“

„Rodriguez popře, že by o vraždách věděl, bude tvrdit, že byl ujišťován o legálním původu orgánů.“

„Marshall říká, že to celé vymyslel Rodriguez. A taky tvrdí, že nebyl jediným Rodriguezovým dodavatelem.“

„Marshall se přiznal k jedenácti vraždám,“ prohlásila jsem. „Jak můžeme vědět, že obětí nebylo víc?“

Gullet upřel svoje sluneční brýle na mě. „Něco mi říká, že bylo. Marshall nám nejspíš předhodil pohřešované, o kterých víme, a aby působil důvěryhodně, přihodil Godineovou.“

Několik drobností mi pořád nešlo do hlavy.

„Lester Marshall je úzkostlivě pořádný člověk. Jak mohl být tak neopatrný s těmi ulitami?“

„Podle mě si tuhle otázku bude v příštích letech často pokládat sám sobě.“ Tentokrát se Gullet opravdu zakřenil. „Marshall říkal, že si ten den, kdy zabil Willieho Helmse, koupil sáček s ulitami. Doufal, že mezi nimi najde něco zajímavého. Sám si to vysvětluje tak, že jedna ulita se mu dostala do manžety nebo do kapsy, možná už na trhu, možná cestou na kliniku. A ta skončila pod drnem s Helmsem. Marshall si vzpomíná, že si ulity prohlížel pod mikroskopem a pak je na chvíli uložil do šuplíku. Ten sáček byl nejspíš děravý.“

„Takže jedna ulita vypadla Marshallovi z oblečení na Helmsovo tělo. Druhá se zakutálela do jamky v šuplíku. Marshall si ani jedné nevšiml.“

Gullet přisvědčil. „Marshall byl ve větším šoku než my všichni, když se ty malé potvory objevily. Musel rychle uvažovat, jak by ty ulity zapracoval do svého scénáře pro Coreyho Danielse.“

„Měkkýši ho zradili,“ poznamenal Pete.

„Kdo volal Cruikshankovi z Marshallovy kanceláře?“ tázala jsem se na drobnost číslo dvě.

„O’Dell Towery.“

„Uklízeč?“

Gullet přikývl. „Towery je poněkud pomalejší, ale tohle si pamatuje, protože to bylo nad rámec běžné rutiny. Marshall mu prý nařídil, aby ve stanovené době použil telefon v jeho kanceláři. Prý čeká nějaký vzkaz a sám nebude moci ten hovor vyřídit. Towerymu řekl, že kdyby to nikdo nebral, ať prostě zavěsí a druhý den ráno mu vrátí lísteček s telefonním číslem. Na tu dobu si Marshall zajistil alibi jinde. Kdyby vznikl problém, ten telefonát by přinejhorším trošku zkomplikoval vyšetřování a přinejlepším by vrhl podezření na Danielse.“

Ticho.

Gullet sklopil oči. „Jak jsem pochopil, slečna Rousseauova je vážně nemocná.“

„Ano,“ přikývla jsem. Mysl se mi zatoulala jinam.

Když jsem ve čtvrtek za Emmou zašla, měla horečku. Ten večer jí teplota vylétla až na devětatřicet a pocení, bolest hlavy a nevolnost byly vážně hodně silné.

Doktorka Russellová měla podezření na infekci a Emmu v pátek hospitalizovala. V sobotu ráno jsem volala Sarah Purvisové. Ačkoli se zrovna vrátila z Itálie, hned se vydala na cestu do Charlestonu.

Před příjezdem sestry jsme s Emmou měly hodně času si popovídat. Já jí popsala všechno, co se od čtvrtka udalo. Ona mi sdělila, že koroner z okresu Berkeley uzavřel úmrtí Susie Ruth Aikmanové jako přirozenou smrt. Stará paní zemřela na infarkt.

Pak mi Emma vyprávěla podivnou historku o té nehodě na lodi.

Když byla loď na moři, jeden cestující zemřel. Jakmile zakotvili v Charlestonu, vdova zorganizovala kremaci, podepsala papíry a odvezla si urnu. Za pár dní se v Emmině kanceláři objevila jiná žena a tvrdila, že je manželkou zesnulého a chce tělo. Z dokumentů vyplynulo, že dáma číslo dvě je opravdová choť. Začala vyhrožovat žalobou kvůli neoprávněnému vydání popela toho pána.

„O ostatky toho sprostýho záletníka se hádaly dvě ženský, Tempe. To má tak někdo štěstí.“ Emma polkla. Viděla jsem, že ji rozhovor stojí hodně úsilí. „Umírám. Samozřejmě že ano. Všichni to víme.“

Potlačovala jsem třes v hrudi a pokusila se ji umlčet. Ale ona mluvila dál.

„Moje smrt nezůstane bez povšimnutí. V mém životě existují lidé. Budou na mě vzpomínat, možná se jim bude i stýskat. Ale Marshall a Rodriguez útočili na vyvrhele společnosti. Na ty, co žijí osaměle na okraji, na ty, kvůli nimž nebude nikdo truchlit. Zmizení Cookie Godineové ani nikdo neohlásil. Totéž u Helmse a Montagueové. Ale díky tobě, Tempe, ta těla nezůstanou beze jména.“

Nemohla jsem mluvit, a tak jsem jen hladila Emmu po vlasech a od záchvatu pláče mě dělilo jedno jediné polknutí, jeden jediný nádech.

Po krátké cestě do vlastních myšlenek Gullet znovu promluvil. „To není fér.“

„Ne, to není,“ souhlasila jsem s ním.

„Je to moc hodná ženská a skutečná profesionálka.“

Gullet vstal. Já vstala.

„Asi bude nejlepší nezpochybňovat cesty Páně.“

Na to jsem neměla odpověď, a tak jsem žádnou nevyslovila.

„Udělala jste obrovský kus práce, paní doktorko. Při práci s vámi jsem se toho hodně naučil.“

Gullet mi podal ruku. Překvapeně jsem jí potřásla.

Poslední chybějící kousek tentokrát směřoval ode mě ke Gulletovi.

„K Winbornovi se ty informace nedostaly z vaší kanceláře, šerife. Na žádost Emmy si Lee Anne Millerová podala personál márnice v univerzitní nemocnici. Winbornův informátor byl pitevní laborant.“ I tohle mi Emma v sobotu prozradila.

Gullet chtěl něco říct. Zarazila jsem ho. Pokud se mi chtěl omluvit, že mě obvinil z maření vyšetřování, nestála jsem o to.

„Byl,“ zdůraznila jsem. „Momentálně je ten pán nezaměstnaný.“

Gullet chvíli přemýšlel a pak se obrátil k Peteovi.

„Přeji vám všechno nejlepší, pane. Chcete, abych vás informoval o Laynardově případu? Předpokládám, že se přizná.“

„To je vaše parketa, šerife. To, co je přijatelné pro vás a státního návladního, je přijatelné i pro mě. Až skončíte, můžete mi oznámit výsledek, pokud vás to nebude obtěžovat.“

Gullet přisvědčil. „Udělám to.“

A ke mně: „V úterý v sedm ráno?“

„Budu připravená.“

Epilog

Úsvit se ohlásil studeným, šedým mrholením, které pokračovalo celé dopoledne. Obloha se změnila z uhlově černé na břidlicovou a nakonec na perlovou, ale slunce bylo stále jen mdlou bílou šmouhou.

V osm jsme už byli na ostrově Dewees, na mýtině lesa na pobřeží, pět metrů od pláže, kde vládl příliv. V třpytících se mokrých listech sem tam zaševelil náraz větru. Kapky ťukaly do igelitové fólie, kterou jsem odhrnula lopatkou. Boty Millerové bušily do země, jak kolem mě kroužila s nikonem a fotila ten melancholický výjev.

Gullet stál nade mnou, tvář bez výrazu, a zbloudilý vítr mu nafukoval nylonovou bundu. Marshall přihlížel z golfového vozíku, ruce v poutech měl překřížené a po boku mu seděl šerifův zástupce.

Nebýt deště, větru a fotoaparátu, vládlo by tu naprosté ticho, které se sem dokonale hodilo. Vážné a ponuré.

V poledne jsme už mohly společně s Millerovou vyprostit Cookie Godineovou z jejího provizorního hrobu. Zvedl se mírný zápach a stonožky spěchaly zpátky do tmy, když jsme zvedly ten smutný balík a odnesly ho do čekající dodávky.

Koutkem oka jsem si všimla, že Marshall zvedl ruku, aby si zakryl nos a ústa.

V pátek ráno jsem vstala v devět hodin, oblékla si tmavě modrou sukni a mačkanou bílou blůzku a odjela k episkopálnímu kostelu svatého Michaela. Auto jsem nechala na parkovišti a zašla na tržiště ve Starém městě, nakoupila, a vrátila se do kostela.

Uvnitř bylo víc lidí, než jsem čekala. Emmina sestra Sarah Purvisová, tichá a bledá. Její manžel a děti. Gullet a jeho lidé. Lee Ann Millerová a Emmini podřízení z úřadu koronera. Bylo tam i několik tuctů lidí, které jsem neznala.

Pozorovala jsem smuteční hosty po celou dobu mše, ale nezpívala jsem s nimi, ani jsem se s nimi nemodlila. Věděla jsem, že když otevřu ústa, rozpláču se.

Na hřbitově jsem zůstala stát opodál a dívala se, jak se rakev spouští dolů a přítomní na ni jeden po druhém házejí hrst hlíny. Když se všichni rozešli, přistoupila jsem blíž.

Několik dlouhých okamžiků jsem stála nad hrobem a po tvářích mi tekly slzy.

„Přišla jsem se rozloučit, holčičko moje.“ Hruď se mi roztřásla. „Ty víš, že se mi bude stýskat.“

Třesoucíma se rukama jsem hodila kytici ze smilu a pomněnek na Emminu rakev.

Teď je pátek večer a já ležím sama v příliš prázdné posteli a bolí mě myšlenka, že Emma tu už není. Zítra se s Birdiem a Boydem vrátím do Charlotte. Bude se mi těžko odjíždět. Bude mi chybět vůně borovic, mořských řas a soli. Ta věčně se měnící hra slunečního svitu a měsíční záře na vodní hladině.

V Charlotte se postarám, aby se Pete úplně uzdravil. Pro Emmu jsem to nemohla udělat, nemohla jsem jejímu tělu darovat zdravé buňky, ani ji zbavit stafylokoka, který ji nakonec připravil ů život. A budu přitom myslet na nevěru svého manžela a na tu podivnou připoutanost, kterou k němu stále cítím. Pokusím se tyhle pocity oddělit od něhy, kterou ve mně vyvolává dítě, jež je stejně jím jako mnou.

Za pár týdnů si zabalím kufry, odjedu na letiště a nastoupím na palubu letadla směřujícího do Kanady. V Montrealu projdu celní kontrolou, vezmu si taxík a odjedu do svého bytu v centre-ville. Druhý den se ohlásím v laboratoři. Ryan bude o jedenáct pater níž. Kdo ví?

Ale jednu věc vím jistě: Emma má pravdu. Ať už to dopadne jakkoli, patřím k dětem štěstěny. V mém životě existují lidé. Lidé, kteří mě milují.

Ze soudních spisů dr. Kathy Reichs

Občas si rozpačitě drbu hlavu. Po letech nezájmu je můj vědní obor najednou velký hit.

V době, kdy jsem dostudovala, se jen zřídka našel policista nebo státní zástupce, který by vyslechl názor soudního antropologa, a ještě mnohem méně ten, kdo by ho použil. Se svými kolegy jsme tehdy tvořili takový podivný klub, o kterém slyšelo jen málo lidí a ještě méně mu rozumělo. Profesionálové na právo a pořádek o nás skoro nevěděli. Široká veřejnost neznala nic.

Během let informovanost o naší práci a jejím využití rostly, ale v Severní Americe je stále jen hrstka radou certifikovaných antropologů, kteří spolupracují se strážci zákona, koronery a soudními lékaři. V armádě by se jich našla asi tak jedna četa.

Teď jsme však vstoupili ve všeobecnou známost. Nejdřív se objevila populární literatura: Jeffery Deaver, Patricia Cornwellová, Karin Slaughterová a samozřejmě i Kathy Reichsová. Po knihách přišla televize. Průlomový seriál Kriminálka Las Vegas přitáhl k přijímačům miliony diváků a soudní věda byla najednou všude. A především na obrazovce. Odložené případy. Beze stopy. V sedmdesátých letech jsme měli tak akorát Quincyho. Zato teď patologie frčí. Drzá Jordan. DaVinciho případy. Pitva. Na každém kanálu najdete vědce, co řeže a hledí do mikroskopu, ověřují a řeší. A teď jsou tu i Sběratelé kostí.

Sběratelé kostí je nejnovější televizní seriál z prostředí soudní vědy. Hlavní hrdinka – soudní antropoložka Temperance Brennanová, přezdívaná Kůstka. Vytvořila jsem ji před deseti lety ve své první knize nazvané Přijdu tě zabít. V seriálu se setkáváme s Tempe v dřívějším období jejího života, kdy ještě pracovala pro Jeffersonův institut a FBI. A je to tak dobře. Federální úřad pro vyšetřování byl jedním z prvních, který uznal přínos soudní antropologie, když si na samotném počátku dvacátého století přizval v oblasti zkoumání koster na pomoc vědce ze Smithsonova institutu.

Tehdy bylo všechno volnější, neoficiálnější. Ale dnes tomu tak není. Soudní antropologie získala oficiální uznání v roce devatenáct set sedmdesát dva, kdy Americká akademie soudních věd vytvořila sekci fyzické antropologie. Krátce poté byla vytvořena i Americká rada soudní antropologie.

V sedmdesátých letech rozšířili fyzičtí antropologové pole své působnosti i do oblasti vyšetřování případů porušování lidských práv. Vznikaly polní laboratoře a odkrývaly se masové hroby v Argentině a Guatemale, později i ve Rwandě, Kosovu a na dalších místech. Naše úloha rostla i při hromadných katastrofách – spolupracujeme při pádech letadel, zatopení hřbitovů, bombardování. Pracovali jsme i ve Světovém obchodním centru a nedávno také při řádění tsunami a hurikánu Katrina.

Nyní, po desetiletích anonymity, jsme hvězdy, ale veřejnost stále trošku matou ty naše nálepky. Kdo je patolog? Kdo je antropolog? Co to znamená, že je soudní?

Patologové jsou odborníci, kteří pracují s měkkou tkání. Antropologové jsou odborníci, kteří pracují s kostmi. Tělo krátce po smrti nebo tělo v nedotčeném stavu patří patologovi. Kostra v mělkém hrobě, zuhelnatělé tělo v sudu, úlomky kostí v drtiči dřeva, mumifikované nemluvně v bedně na půdě patří antropologovi. Pomocí kosterních ukazatelů řeší soudní antropolog otázky identity, doby a způsobu úmrtí, posmrtného nakládání s tělem. „Soudní“ znamená, že se jeho odborné poznatky aplikují na právní otázky.

Ale nikdo nepracuje sám. I když televize idealizuje jednotlivé hrdiny – osamělého vědce nebo detektiva –, skutečná policejní práce vyžaduje zapojení mnoha lidí. Patolog prohlédne orgány a mozek, entomolog hmyz, odontolog zuby a stomatologické záznamy, molekulární biolog DNA a odborník na balistiku kulku. Soudní antropolog si láme hlavu s kostmi. Všichni tito lidé sestavují jednotlivé dílky skládačky, dokud se neobjeví úplný obraz.

Já jsem vystudovala archeologii se specializací na kosterní biologii. Cestu k soudní antropologii jsem si původně našla díky žádosti o pomoc při vyšetřování případu zabití dítěte. Ty kostičky jsme tenkrát identifikovali. Pětileté děvčátko, unesené, zavražděné a zakopané v lese nedaleko města Charlotte v Severní Karolíně. Vrah nebyl nikdy vypátrán. Nespravedlnost a brutalita toho případu změnily můj život. Zmařený život malé dívenky kvůli zlovolné lhostejnosti. Opustila jsem starodávné kosti kvůli kostem dnešních mrtvých. Odešla jsem k soudní vědě a nikdy se neohlédla.

Líbí se mi myšlenka, že i mé romány sehrály svou roli při zvyšování informovanosti o oboru soudní antropologie. Prostřednictvím své literární postavy – Temperance Brennanové – nabízím čtenářům pohled do vlastních spisů a zkušeností. Přijdu tě zabít vychází z případu, na kterém jsem pracovala pro katolickou církev, a z případu hromadné sebevraždy, k níž došlo v kultu Slunečního chrámu. Smrtící rozhodnutí vznikla díky kostem, které se ke mně dostaly přičiněním quebeckých Pekelných andělů. Osudová cesta se zakládá na mých vlastních zkušenostech se záchrannými pracemi při hromadné katastrofě. Vážná tajemství byla inspirována mou účastí při exhumaci guatemalského masového hrobu. Předlohou pro Bare Bones byly ostatky losa, které jsem zkoumala pro organizaci chránící volně žijící zvěř. Smutné pondělí se objevilo díky třem kostrám nalezeným ve sklepě pod pizzerií. Svaté kosti čerpají z mé návštěvy Izraele a v případu současné vraždy zaplétají dohromady podivné, nezdokumentované kosti z Masady, pohřební schránku připisovanou Ježíšovu bratru Jakubovi a nedávno vypleněnou hrobku z prvního století.

Kosti v písku stojí tak trošku mimo můj dosavadní modus operandi, protože jejich příběh nevychází z jednoho či dvou případů, ale z celé řady profesionálních setkání a zkušeností. Prehistorické pohřebiště, na kterém jsem pracovala na počátku své kariéry. Letní archeologická škola Severokarolínské univerzity. Jeden „případ“, který mi koronerka přinesla v plastové nádobě. Stopy po zářezech při vyšetřování vraždy. Zlomeniny obratle zkoumané při rekonstrukci případu, kdy řidič zabil chodce a ujel. Kostra oběti sebevraždy, nalezená na stromě.

Stejně jako všechny ostatní knihy i tento poslední román o Temperance Brennanové čerpá z desetiletí osobního zapojení do práce v kriminalistických laboratořích a na místech činu. Přidejte už jen trošku archeologie. Zamíchejte a přisypte jednu či dvě městské legendy. Vhoďte článek v novinách o ukradených částech těla. Okořeňte sluncem a pláží Isle of Palms. Voil?! Máte Kosti v písku.

Kathy Reichs