Kathy Reichs

Temperance Brennanová 12. 206 kostí

1

Zmrzlá.

Ztuhlá.

Zmatená.

Otevřela jsem oči.

Do tmy. Černé jako polární noc.

Jsem mrtvá?

Uposlechla jsem příkaz limbického systému a zhluboka jsem se nadechla.

Mozek začal registrovat pachy.

Plíseň. Zatuchlá hlína. Něco organického, co sem doléhá plynutím času.

Je to peklo? Hrobka?

Zaposlouchala jsem se.

Ticho. Neproniknutelné.

Ale ne. Nějaké zvuky tu jsou. Vzduch procházející mými nosními dírkami. Krev tepající v mých uších.

Mrtvoly nedýchají. Mrtvá srdce netlučou.

Vynořily se další pocity. Něco tvrdého pode mnou. Pálení na pravé straně obličeje.

Zvedla jsem hlavu.

A do úst se mi nahrnula hořká žluč.

Pohnula jsem pánví, abych odlehčila zkroucenému krku.

Levou nohou mi projela bolest.

Ticho se rozplynulo v hlasitém zaúpění.

Moje tělo instinktivně zaujalo embryonální polohu. Tlukot srdce zesílil.

Ležela jsem schoulená a naslouchala rytmu svého strachu.

Pak mi to došlo. Ten zvuk vyšel z mého hrdla.

Cítím bolest. Reaguji. Jsem naživu.

Ale kde?

Spolkla jsem žlučovitou pachuť a pokusila se natáhnout ruku. Nešlo to. Uvědomila jsem si, že mám svázaná zápěstí.

Zkusmo jsem skrčila koleno k hrudi. Obě nohy se pohnuly najednou. Zápěstí poklesla.

Zkusila jsem to znovu, silněji. Neurony vypálily další dávku do mé levé nohy.

Potlačila jsem výkřik a pokusila se nastolit ve svých zmatených myšlenkách nějaký řád.

Někdo mi svázal ruce a nohy dohromady a nechal mě tady. Kde? Kdy? Kdo?

Proč?

Paměť zapátrala po nedávných událostech. Nic. Jenomže mezera ve vzpomínkách byla ještě mnohem větší.

Vzpomněla jsem si na piknik se svou dcerou Katy. To bylo v létě. Chlad kolem mě naznačoval, že teď už bude nejspíš zima.

Smutek. Poslední sbohem Andrewu Ryanovi. To bylo v říjnu. Viděla jsem ho ještě?

Jasně červený svetr na Vánoce. Tyhle Vánoce? Neměla jsem ponětí.

Byla jsem dezorientovaná a chytala jsem se jakéhokoli detailu z uplynulých několika dní. Žádný tam nebyl.

Mlhavé dojmy bez racionální formy anebo posloupnosti přicházely a zase odcházely. Nějaká postava vynořující se ze stínu. Muž nebo žena? Zlost. Křik. Kvůli čemu? Na koho?

Tající sníh. Slabé mihotání na skle. Temný chřtán rozbitých dveří.

Rozšířené cévy mi bušily v hlavě. Ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem ze svého napůl bezvědomého mozku vydolovat žádnou vzpomínku.

Zdrogovali mě? Praštili do hlavy?

Jak zlé je to s mou nohou? Kdyby se mi podařilo vymanit se z pout, mohla bych chodit? Lézt?

Ruce jsem necítila, prsty nebyly k ničemu. Pokusila jsem se škubnout zápěstím. Pouta nepovolila.

Pod víčky mě pálily slzy zoufalství.

Nebreč!

Stiskla jsem zuby, překulila se na záda, zvedla nohy a trhavým pohybem jsem je roztáhla. V levém lýtku se rozhořel plamen.

Pak už nevím nic.

Probrala jsem se. Za chvíli? Za několik hodin? Neměla jsem ponětí. V ústech jsem měla ještě větší sucho, rty vyprahlé. Ostré bodání v noze ustoupilo a nahradila je tupá bolest.

Zorničkám jsem poskytla dost času na rozkoukání, ale ani tak nic neviděly. Neměly čemu se přizpůsobit. Hustou temnotou nepronikl ani kousíček světla.

Znovu tytéž otázky. Kde? Proč? Kdo?

Nepochybně mě někdo unesl. Stala jsem se obětí v něčí nechutné hře? Chtěli mě odstranit jako nějakou hrozbu?

Ta myšlenka nastartovala první jasnou vzpomínku. Fotografie z pitvy. Tělo; ohořelé a pokroucené, čelisti rozevřené v posledním výkřiku agonie.

Následoval kaleidoskop obrázků, jeden střídal druhý. Dvě márnice. Dvě pitevny. Jmenovky na dvou laboratořích. Temperance Brennanová, soudní antropoložka. Temperance Brennanová, anthropologue judiciaire.

Jsem v Charlotte? V Montrealu? Na Severní Karolínu je tu docela chladno. I v zimě. Je vůbec zima? Jsem v Quebeku?

Unesli mě z domova? Na ulici? V mém autě? Před budovou Edifice Wilfrid-Derome? Z laboratoře?

Je můj věznitel jen náhodný predátor a já jeho náhodná oběť? Anebo jsem se stala terčem útoku kvůli tomu, kdo jsem? Mstí se mi někdo, koho jsem v minulosti z něčeho obvinila? Nějaký příbuzný, odborník na konspiraci? Na jakém případu jsem dělala naposledy?

Proboha živého, jak to, že je taková zima? Taková tma? Takové ticho?

A proč je mi ten zápach tak děsivě povědomý?

Stejně jako před chvílí jsem se pokusila vykroutit ruce z pout. Nohy. Nebylo to k ničemu. Byla jsem svázaná do kozelce a nemohla si ani sednout.

„Pomoc! Jsem tady! Pomozte mi někdo!“

Křičela jsem pořád dokola, až mě rozbolelo v krku.

„Pomoc! Prosím!“

Mé prosby zůstaly nevyslyšeny.

Hrozilo, že mě zachvátí panika.

Přece tady neumřeš takhle bezmocná!

Třásla jsem se zimou a strachem, pološílená z té tmy. Převalila jsem se na záda, trhla jsem pánví a natáhla paže a pokusila se nevnímat palčivou bolest v noze. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Ve vzdálenosti třiceti centimetrů nad obličejem se konečky mých prstů dotkly čehosi tvrdého.

Znovu jsem sebou cukla. Sáhla jsem na to. Do očí a úst mi napadal prach.

Zamrkala jsem, vyprskla a převalila se na pravý bok. Paží a oběma nohama jsem se odstrčila dozadu. O drsnou podlahu jsem si podrápala kůži na lokti a patě. Kotník hlasitě zaprotestoval. Nevšímala jsem si toho. Musela jsem se hýbat. Dostat se ven.

Ještě kousek jsem se posunula a narazila do zdi. Pravoúhlé obrysy pokryté omítkou. Cihly.

S bušícím srdcem jsem se překulila na druhý bok a zkusila to opačným směrem. A znovu ucítila stěnu.

Tělem se mi rozlila dávka adrenalinu a jedna hrůza vystřídala druhou. Žaludek se mi sevřel. Hruď se mi začala rychle zvedat.

Mé vězení je necelých osmdesát centimetrů vysoké a ani ne dva metry široké. Na délce nezáleží. Už teď jsem cítila, jak se na mě stěny valí.

Přestala jsem se ovládat.

Schoulila jsem se do klubíčka, začala ječet a mlátit pěstmi do zdi. Po tvářích mi stékaly slzy. Znovu a znovu jsem křičela a doufala, že přilákám pozornost náhodného kolemjdoucího. Dělníka. Psa. Kohokoli.

Když jsem měla klouby sedřené na kost, zaútočila jsem dlaněmi.

A když už jsem nedokázala bušit rukama, převalila jsem se a začala kopat nohama.

Kotníkem mi projela bolest. Velká bolest. Mé volání o pomoc se proměnilo v zoufalé sténání.

Rezignovaně jsem padla na zem a na celém těle mě studil ledový pot.

Před očima se mi objevil zástup tváří. Katy. Ryan. Má sestra Harry. Můj kocour Birdie. Bývalý manžel Pete.

Uvidím je ještě někdy?

Hruď se mi otřásala těžkými vzlyky.

Možná jsem ztratila vědomí. Anebo možná ne. Další, co jsem si uvědomila, byl zvuk.

Zvuk, který nevycházel z mého těla. Který jsem nevydávala já.

Ztuhla jsem.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

V mozku se vytvořila prasklina.

A skrz ni se vyvalily vzpomínky.

2

Další pohled na hodinky. Další povzdech. Dalšíšoupání nohama.

Nad hlavou nám pravidelně tíkaly nástěnné hodiny, lhostejné k Ryanovu neklidu. Byly to staré, kulaté hodiny s rozběhnutou vteřinovkou, která poskakovala v sekundových intervalech a pokaždé krátce, ostře cvakla.

Zkoumala jsem okolí. Stejná umělá kytka. Stejná nekvalitní reprodukce zátiší zimní ulice. Stejné poloprázdné hrnky vlažné kávy. Telefon. LCD projektor. Promítací plátno. Laserové ukazovátko. Od okamžiku, kdy jsem si místnost naposledy prohlédla, se nestal žádný zázrak. Nic nového se neobjevilo.

Zpátky k hodinám. Logo oznamovalo, že výrobcem je jakýsi Enterprise. Anebo to byl název konkrétního modelu?

Dávají lidé hodinám jména? Reggie s ručičkami? Paul Pendlovka?

No jo, byla jsem stejně podrážděná jako Ryan. A strašně jsem se nudila.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Enterprisky oznamovaly, že je deset dvacet dva. Šest. Sedm. Osm. Trčíme tu už od devíti.

Znovu se ozvalo bubnování prstů o desku stolu. Ryan to s přestávkami dělal už třicet minut. To staccatové bušení mi šlo na nervy.

„Přijde za námi, jen co bude moct,“ řekla jsem.

„Byl to jeho nápad.“

„Já vím.“

„Jak se může v márnici ztratit mrtvola?“

„Slyšel jsi Corcorana. Mají tu přes dvě stě těl. Jsou nacpaní k prasknutí.“

Pakliže jsem já byla netrpělivá, poručík detektiv Andrew Ryan ze Section des crimes contre la personne, Sureté du Québec dával tomuto pojmu zcela nový rozměr. Znala jsem průběh. Za chvíli začne chodit sem a tam.

Ryan a já jsme se nacházeli v zasedačce úřadu soudního lékařství okresu Cook na západním okraji Chicaga. Přiletěli jsme z Montrealu na žádost Christophera Corcorana, místního patologa.

Asi před třemi lety si devětapadesátiletá Rose Jurmainová udělala výlet z Chicaga do Quebeku, aby se pokochala pohledem na podzimní padající listí. Čtvrtý den svého pobytu odešla z venkovského penzionu na procházku a už se nevrátila. Všechny její věci zůstaly v pokoji. Nikdo ji už nikdy neviděl ani neslyšel.

Po třiceti měsících byly v zalesněné oblasti asi tak půl kilometru od penzionu nalezeny ostatky v pokročilém stadiu rozkladu. Divoká zvěř si na nich očividně pěkně smlsla. Identifikaci jsem provedla já. Ryan vedl vyšetřování. Nyní jsme společně přiváželi Rose domů.

Proč ten osobní doprovod? V mém případě to bylo kvůli přátelství s Corcoranem a jako záminka pro návštěvu míst, která byla kdysi mým domovem. V Ryanově případě? Bezplatný výlet do Větrného města.

V případě Chrise Corcorana a jeho šéfa? Tak to bude jedna z mých prvních otázek. Některý zaměstnanec jejich úřadu přece klidně mohl přiletět do Montrealu a ostatky si vyzvednout. Anebo se daly poslat poštou. Až do této chvíle nevykazovala rodina Rose Jurmainové žádný zájem o těch pár kostí, které z ní zbyly.

A proč žádali o naši přítomnost v Chicagu, když od uzavření případu uplynulo už devět měsíců? Kanadský koroner dospěl k závěru, že Rosina smrt byla nehoda. Proč teď ten extrémní zájem?

Zatím ovšem nenadešel čas ke kladení otázek a získání odpovědí, které by ukojily mou zvědavost. S Ryanem jsme dorazili do úřadu ve chvíli, kdy celou Harrisonovu ulici lemovala auta novinářů a televizních štábů a budova byla zamčená.

Corcoran nás zavedl do zasedačky a stručně nám objasnil situaci. Včera si pracovníci pohřebního ústavu přijeli vyzvednout tělo pro kremaci. Jenomže nebožtík nebyl nikde k nalezení. Nevysvětlitelné.

Všichni, kdo měli ruce a nohy, byli povoláni k zažehnání krizové situace. Šéf se motal kolem novinářů. V celé budově probíhalo horečné pátrání. A já s Ryanem jsme se kopali nudou do zadku.

„Rodina bude vzteky bez sebe,“ poznamenal Ryan.

„To si piš. A média tohle přímo milují. Ztracená těla. Šokovaní pozůstalí. Rozpačitý politik. Takhle se získává Pulitzerova cena.“

Přiznávám, že jsem závislá na zprávách. Doma si každý den čtu nebo aspoň prolistuju noviny od začátku až do konce. Na cestách si naladím CNN nebo místní stanici. Po příletu do Chicaga jsem v hotelovém pokoji přepínala z WFLD na WGN. I když jsem o té patálii věděla, nečekala jsem takovýhle chaos. A dopad, jaký to na nás bude mít.

Jak se dalo očekávat, Ryan vstal a začal chodit po místnosti. Já jukla na své náramkové enterprisky. Digitální Danny.

Ryan nachodil zhruba třicet metrů a pak si kecnul zpátky na židli.

„Kdo byl Cook?“

Nechápala jsem.

„Okres Cook?“

„Nemám zdání,“ odpověděla jsem.

„Jak je to velké?“

„Ten okres?“

„Ne, zadnice mojí tetičky Dory.“

„Ty máš tetičku Doru?“

„Tři.“

Uložila jsem si tuto nepodstatnou rodinnou informaci do paměti pro další zkoumání.

„Cook je druhý nejlidnatější a devatenáctý největší okres ve Spojených státech.“ To jsem si někde přečetla.

„Který je největší?“

„Vypadám snad jako encyklopedie?“

„Atlas.“

„Některé encyklopedie obsahují údaje ze sčítání lidu,“ bránila jsem se. Po cestě z Montrealu jsem neměla náladu na vtípky.

Ačkoli je Ryan obvykle veselý chlapík, na cestování to není dobrý parťák, a to i v případě, že jsou nám všichni letečtí bozi nakloněni. Včera se mračili jako kakabus.

Náš let z mezinárodního letiště Pierra-Elliota Trudeaua na O’Hareovo trval místo dvou hodin šest. Nejdřív zpoždění kvůli špatnému počasí. Pak technické problémy. Potom zatkli dva členy posádky, protože tančili nazí na rozjezdové dráze. Anebo něco podobného. Ryan byl naštvaný a nervózní a krátil si čas tím, že hledal hnidy na všem, co jsem řekla. Nejspíš si tak představuje kamarádské žertování.

Uběhlo několik okamžiků.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Ryan zrovna vstával, když se otevřely dveře a vstoupil Christopher Corcoran v laboratorním plášti, džínách a teniskách. Světlá pleť, zelené oči, zrzavé vlasy a pihy – Ir jak vystřižený ze žurnálu. A nervózní.

„Moc se omlouvám za to zpoždění. Kvůli tomu ztracenému tělu vypuklo hotové drama.“

„Taky nesnáším, když si mrtvola vyrazí na výlet.“ Starý dobrý ryanovský humor.

Corcoran vyloudil nucený úsměv. „Tím spíš když ji má člověk na starost.“

„To byl tvůj případ?“ zeptala jsem se.

Corcoran přisvědčil. Dívala jsem se na něho a v hlavě se mi vyrojil milion vzpomínek. Vychrtlé děcko s rozcuchanými vlasy barvy mrkve, samá ruka, samá noha. Kovové psací stoly přišroubované k podlaze v dlouhých řadách. Improvizované pouliční hry za horkých letních večerů. Nekonečné mše v tvrdých dřevěných kostelních lavicích.

Jako děti jsme já a Corcoran bydleli na jižním předměstí zvaném Beverly. Oba jsme patřili do farnosti svaté Margarety Skotské. Nezapomínejte, že chicagští katolíci se dělí podle farností, ne podle obvodů. Divné, já vím, ale tak to je.

Když mi bylo osm, zemřel mi otec a mladší bratříček a má rodina se přestěhovala do Severní Karolíny. Corcoran zůstal trčet v Chicagu. Zmizeli jsme si z dohledu. Vyrostla jsem, absolvovala univerzitu v Illinois a dokončila postgraduál na Severozápadní univerzitě. On vystudoval lékařskou fakultu v Michiganu a získal atestaci v oboru patologie. Po letech jsme se znovu potkali díky soudní vědě.

K opětovnému shledání došlo ve dvaadevadesátém roce při vyšetřování případu miminka v kufru. V té době byl už Corcoran ženatý. Vrátil se do Chicaga a koupil si dům na Longwood Drive. Návrat ke kořenům. I když do východnější a o poznání honosnější čtvrti.

„Ukázalo se, že tady celou dobu bylo.“ Corcoranův hlas mě vrátil do přítomnosti. „Ten chlap byl tak hubený, že v horním patře zapadl za nějakou obézní ženskou. Sanitář ho prostě přehlédl.“

„Šťastný konec,“ okomentoval to Ryan.

Corcoran si odfrkl. „To povídejte Walczakovi.“

O Stanleym Walczakovi se tradovalo, že má ego ještě větší než ambice. Byl mazaný jak liška. Když před devíti měsíci rezignoval bývalý šéf úřadu soudního lékařství, Walczak, který si mezitím stihl vybudovat spletitou síť politických konexí, zatahal za nitky a byl jmenován soudním lékařem cookského okresu. Málokoho to překvapilo, mnohé vyděsilo.

„Walzcak je naštvaný?“ zeptala jsem se.

„Ten chlap nesnáší špatnou publicitu. A neefektivnost.“ Corcoran si povzdechl. „Každý den tu máme asi dvacet příjmů. Od včerejška do dnešního rána jsme museli obvolat přes šedesát pohřebních úřadů a zjišťovat, jestli to tělo náhodou někdo neodvezl jinam. Čtyři sanitáři a tři vyšetřovatelé nechali práce a kontrolovali štítky u mrtvých těl. Toho nebožáka jsme našli až ve třetím kole. A to máme půlku chlaďáku vyhrazenou pro neidentifikovaná těla.“

„To se stává.“ Pokoušela jsem se o povzbudivý tón.

„Jenomže tady se špatně uložené tělo nepovažuje za předpoklad kariérního postupu, víš?“

„Jsi přece senzační patolog. Walczak může být rád, že tě má.“

„Podle něj jsem to měl vyřešit mnohem dřív.“

„Čekáte nějaký postih?“ zeptal se Ryan.

„Rodina si už asi hledá právníka. Nesnesitelná úzkost, však to znáte. Mělo by to spravit pár babek. Tak to prostě v Americe chodí.“

Corcoran obešel stůl a všichni jsme se posadili.

„Walczak prý přijde za chvilku. Zavřel se v kanclu s právníkem Jurmainových. Ten se vám bude fakt líbit.“

„Vážně?“

„Perry Schechter je chicagská legenda. Jednou jsem s ním slyšel rozhovor; styl své práce popisoval jako konfrontační. Tvrdil, že když je člověk hodně drsný, podaří se mu ostatní vykolejit. Nakonec kápnou božskou a nedostatky vyjdou na světlo.“

„Nedostatky charakteru? Ve svědecké výpovědi?“

„Netuším. Jenom vím, že ten chlap je pitbul.“

Pohlédla jsem na Ryana. Pokrčil rameny. A co má být?

„Než přijdou,“ začala jsem, „pověz mi, proč jsme vlastně tady.“

Znovu ten nucený úsměv. „Jedla jsi někdy tyčinky Moo-moo nebo koláče Cluck-cluck?“

Když jsme byly s Harry malé holky, maminka nám tyhle dobroty dávala k svačině. I když jsem nevěděla, proč je to tak důležité, přikývla jsem.

Ryan se tvářil zmateně.

„Něco jako Vachon,“ překládala jsem do quebečtiny. „Jos. Louis. May West. Doigts de Dame.“

„Aha, prostě sladká svačinka.“

„Třináct druhů,“ pokračoval Corcoran. „Firma Smiling J Foods je peče a prodává už dvě generace.“

„Vážně jsou ještě k mání?“ Ty maličké koláčky jsem na pultech neviděla už celé roky.

Corcoran přikývl. „Pod novými názvy.“

„To musí naše kamarády z dětství sakra mrzet.“

Corcoran vyloudil téměř srdečný úsměv. „To ‚J‘ v názvu Smiling J znamená Jurmain. Rodina ve dvaasedmdesátém firmu prodala nějakému konsorciu. Za jednadvacet milionů dolarů. Teda ne že by potřebovali hotovost. Už tak měli dost nahrabáno.“

Začínalo mi to docházet.

Ryanovi taky.

„Rodinné jmění znamená politickou moc,“ řekla jsem.

„Hodně velkou.“

„Takže se s nimi jedná pěkně v rukavičkách.“

„Přesně.“

„Ale já to nechápu. Ten případ byl uzavřený před devíti měsíci. Jurmainovi dostali hlášení, ale nereagovali. Koroner to posílal doporučeně, ale dodnes nikdo neprojevil zájem si ostatky vyzvednout.“

„Pokusím se ti co nejlépe shrnout sice dlouhou, ale zcela všední historii.“

Corcoran se zahleděl do stropu, jako kdyby si třídil myšlenky. Pak spustil.

„Jurmainova rodina patří k chicagské smetánce. Nemá sice dlouhou historii, ale má hodně peněz. Žijí v East Winnetce. Jsou členy klubu Indian Hills. Tykají si s guvernérem, senátory, kongresmany. Nejlepší vzdělání pro děti – od soukromých školek až po soukromé univerzity. Víš, o čem mluvím?“

Ryan i já jsme naznačili, že víme.

„Rosin otec je hlava rodiny. Starý mizera jménem Edward Allen. Ne Ed. Ani Al. Ani E. A. Prostě Edward Allen. Rose byla černá ovce a celý život odmítala kráčet po cestě, kterou jí Edward Allen nalajnoval. V roce 1968 měla být uvedena do společnosti. Místo toho se dostala na titulní stránku Tribune, když se na sjezdu Demokratické strany pustila do policajta. Místo toho, aby nastoupila na prestižní univerzitu, odjela do Hollywoodu, protože se chtěla stát filmovou hvězdou. Místo toho, aby se vdala, zvolila si životní styl lesbičky.

Když jí bylo třicet, došla Edwardu Allenovi trpělivost. Vyškrtl ji ze závěti a celé rodině zakázal se s ní stýkat.“

„Aby dostala rozum,“ hádala jsem.

„Přesně tak. Jenomže to nebylo Rose podobné. Udělala na tatíka dlouhý nos a žila ze skromného fondu, který jí věnoval dědeček. Na tyhle peníze Edward Allen nemohl sáhnout.“

„Svobodná duše,“ poznamenala jsem.

„Ano. Jenomže to nebyla procházka růžovou zahradou. Podle její partnerky Janice Spitzové byla Rose v době, kdy zmizela, v depresi a trpěla chronickou nespavostí. A taky hodně pila.“

„To přesně odpovídá tomu, co jsme zjistili,“ vložil se do hovoru Ryan.

„Měla podle Spitzové sebevražedné úmysly?“ chtěla jsem vědět.

„Pokud ano, nikdy to neřekla.“

„Takže proč ten náhlý zájem?“ nechápala jsem.

„Před dvěma týdny volal Edwardu Allenovi domů nějaký anonym.“

Corcoran se vždycky červenal. Hodně a často. Když byl v rozpacích nebo nervózní. Teď byl úplně rudý.

„Kvůli Rosině smrti?“ zeptala jsem se.

Corcoran přikývl a vyhnul se mému pohledu. A já pocítila první záchvěv nervozity.

„A co ten anonym říkal?“

„O tuhle informaci se se mnou Walczak nepodělil. Jenom mě pověřil, abych dohlédl na přezkoumání celého případu.“

„Tabarnouche,“ ozval se Ryan znechuceně.

Nevěděla jsem, co říct.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Corcoran prolomil mlčení.

„Edwardu Allenovi je jednaosmdesát let a má chatrné zdraví. Možná si připadá blbě, protože vyhnal Rose ze svého života. Možná je prostě jen stejně panovačný jako dřív. Možná je cvok. Co ale vím jistě, je, že si Jurmainovi povolali svého právníka. A ten právník se spojil s Walczakem. A proto jsme teď tady.“

„Jurmain si myslí, že případ řádně nevyšetřili?“ zeptala jsem se.

Corcoran přikývl a oči přitom upíral na desku stolu.

„Walczak si to myslí taky?“

„Ano.“

„A koho obviňuje?“ Vyznělo to ostřeji, než jsem chtěla.

Corcoranovy oči se zvedly a zadívaly se na mě. Viděla jsem v nich nefalšovanou bolest.

„Podívej, Tempe, já za to nemůžu.“

Nadechla jsem se, abych se uklidnila. Zopakovala jsem otázku.

„Koho z toho obviňuje, Chrisi?“

„Tebe.“

3

Letmo jsem pohlédla na Ryana. Jen zavrtěl hlavou.

„Ale nesmíš prozradit, že jsem ti to řekl.“ Corcoran byl plný úzkosti. Takhle jsem ho ještě neviděla.

„To víš, že ne.“ Můj hlas zněl překvapivě klidně. „Cením si –“

Dveře se otevřely. Corcoran i já jsme se opřeli, nenucení až běda.

Vešli dva muži, oba v oblecích snad od samotného Armaniho; modrý a šedý.

Muž v modrém obleku byl Stanley Walczak, arogantní náfuka, co sám sebe pokládá za legendu.

S Walczakem jsem se dlouhá léta setkávala na schůzích Americké akademie soudních věd. Minimálně jednou mi věnoval svou laskavou pozornost. Plných pět minut.

Proč tak málo? Je mi přes čtyřicet. A přestože má Walczak padesátku už za sebou, dává přednost slečinkám, co sotva vyrostly z první podprsenky. Velké podprsenky.

Šedý oblek tedy musel patřit Perrymu Schechterovi. Prořídlé černé vlasy a protáhlý, drsný obličej, který se formoval minimálně šest desetiletí. Kufřík a vystupování už zdaleka hlásily, že je advokát.

Jakmile jsme povstali, Walczak rychle a mazaně vyhodnotil situaci. Pak přešel k Ryanovi a podal mu ruku.

„Stanley Walczak.“

„Andrew Ryan.“

Pánové si potřásli rukama. Corcoranovi zacinkaly klíče v kapse laboratorního pláště.

„Tempe.“ Před očima se mi zjevily dokonalé zubní korunky. Walczak následoval hned za nimi. „Pokaždé když se setkáme, vypadáš mladší a mladší.“

Musela jsem se hodně snažit, ale nakonec se mi podařilo odolat Walczakovu vyhlášenému šarmu.

„Ráda tě vidím, Stane.“ Podala jsem mu ruku.

Walczak obepjal mé prsty oběma dlaněmi a svíral je o něco déle, než bylo nutné.

„S doktorem Corcoranem se znáte, je to tak?“

Corcoran i já jsme přisvědčili.

Walczak představil Schechtera.

Následovalo další mačkání dlaní.

„Pánové, doktorko Brennanová.“ Znovu kvůli mně vycenil spoustu zubů. „Můžeme začít?“

Walczak odkráčel do čela stolu a usedl.

Ryan a já jsme si vytáhli spisy; on z kufříku, já z tašky na notebook. Zatímco se Schechter usazoval vedle Corcorana, zapnula jsem počítač.

„Takže,“ začal Walczak. „Nejspíš si oba říkáte, proč si skon nějaké výstřední starší dámy s psychickými problémy a závislostí na alkoholu vynutil takovou pozornost.“

„Každé úmrtí si zasluhuje řádnou pozornost.“ I mně samé to znělo hodně pedantsky. Ale myslela jsem to vážně. Sdílím Hortonův světonázor. Člověk je člověk. A nezáleží na tom, jak je výstřední. Anebo starý. Rose Jurmainové nebylo ani šedesát.

Walczak si mě chvíli měřil. Měl šedé vlasy a snědou pleť ze solárka a já musela připustit, že je pohledný. Navenek.

„Právě proto jsem požádal doktora Corcorana, aby tento případ přezkoumal,“ prohlásil Walczak.

Corcoran se zavrtěl na židli a evidentně se necítil dobře.

„Doktorka Brennanová i já vám ochotně zodpovíme všechny otázky týkající se vyšetřování, prohlídky ostatků a koronerova závěru,“ ozval se Ryan.

„Výborně. Pak tedy předám slovo panu Schechterovi a doktoru Corcoranovi. Pokud byste cokoli, opravdu cokoli potřebovali, dejte mi prosím vědět.“

S významným pohledem upřeným na Corcorana opustil Walczak zasedačku.

„Jsem rád, že mluvíte anglicky, detektive.“

Téměř neznatelné napětí kolem očí naznačovalo, že Schechterova úvodní slova Ryanovi moc nesedla.

„Mais oui, monsieur.“ Dokonalý pařížský přízvuk.

„Pan Jurmain si přeje objasnit několik bodů.“ Schechterův tón naznačoval, že Ryanův humor neocenil.

„Objasnit?“ Ryan reagoval na chlad chladem.

„Dělá si veliké starosti.“

„Máte kopii našeho hlášení?“

Schechter vytáhl z kufříku žlutý právnický blok, zlaté pero značky Gross a velkou bílou obálku. Poznala jsem logo a nápis Laboratoire de science judiciaires et de médecine légale.

„S doktorkou Brennanovou jsme připravili fotografie z místa nálezu a pitvy a s jejich pomocí vám popíšeme celé vyšetřování.“

Schechter si připravil pero a panovačně máchl rukou.

Ryan se ke mně otočil a francouzsky ucedil: „Tak a teď to tomu kokotovi objasníme tak, že se z toho posere.“

„Certainement“ souhlasila jsem.

Připojila jsem laptop k projektoru, otevřela program PowerPoint, vybrala soubor označený LSJML 44893 a dvakrát klikla na první obrázek. Obrazovku zaplnil širokoúhlý pohled na L’Auberge des Neiges. Sekvojové dřevo, vyřezávané, lakované balkony a okenní truhlíky penzionu vypadaly jako vystřižené z muzikálu Za zvuků hudby.

Corcoran mi podal laserové ukazovátko.

Ryan začal.

„Slečna Jurmainová přijela do L’Auberge des Neiges dvacátého září, pokoj měla rezervovaný na dva týdny. Třiadvacátého září se ostatním hostům svěřila se svým úmyslem podniknout druhý den horskou túru.“

„Kdo byli ti ostatní hosté?“ zeptal se Schechter.

Ryan nahlédl do poznámek.

„John William Manning z Montrealu. Isabelle Picardová z Lavalu. Podle pana Manninga a paní Picardové byla slečna Jurmainová ten večer opilá. Ve stejném stavu se uplynulé tři dny údajně nacházela několikrát.“

Ryan poslal po stole listy papíru; patrně sepsané výpovědi personálu a návštěvníků penzionu. Corcoran je přelétl pohledem. Schechter si dal se čtením na čas. Pak prohlásil: „Jsou napsané francouzsky.“

„Omlouvám se.“ Ryanův tón měl do omluvy hodně daleko.

Z Schechterových úst unikl nezřetelný zvuk.

Přeskočila jsem na obrázek Rosina pokoje. Byl v něm koberec s třásněmi, lakovaný nábytek z borového dřeva a záplava růžového květovaného kartounu. Na malém divanu ležel otevřený kufr a oblečení z něho vytékalo jako magma z ospalého vulkánu.

Přešla jsem k fotografii toaletního stolku a pak k detailu nálepek na pěti malých lahvičkách. Oxycodone. Diazepam. Temazepam. Alprazolam. Doxylamine.

Nasměrovala jsem laserové ukazovátko. Malá rudá tečka přeskakovala z lahvičky na lahvičku a Corcoran překládal Schechterovi názvy léků do obecné řeči.

„Oxycontin proti bolesti, valium a xanax na uklidnění a restoril a unisom na spaní.“

Schechter vtáhl vzduch nosními dírkami a pomalu vydechl.

„Když si Rose vzala něco do hlavy, nebyla s ní řeč. Vždycky utíkala do lesa. Před třemi lety to byl Quebec.“ Vyslovil to jako Kvíííbek a s takovým odporem, jako kdyby říkal „Ííírák“ nebo „Dááárfour“. „Ačkoli její,“ zarazil se a hledal vhodné slovo, „zdraví nebylo nejlepší, nedala si říct.“

Ryan pokračoval bez jediné poznámky.

„Dvacátého čtvrtého září, v patnáct hodin a dvacet minut byla slečna Jurmainová spatřena, jak kráčí sama po Chemin Pierre-Mirabeau, směrem k Sainte-Marguerite. Ačkoli teplota klesla téměř k bodu mrazu, motorista, který ji viděl, vypověděl, že měla na sobě jen lehkou bundu, byla bez čepice a bez rukavic.“

Promítla jsem mapu dané oblasti a Ryan poslal Schechterovi po stole další papír.

„Slunce ten den zapadalo asi v sedmnáct hodin. V devatenáct hodin už byla tma. V noci se ochladilo na minus osm stupňů Celsia.

Dvacátého pátého září bylo zjištěno, že se slečna Jurmainová nevrátila do penzionu. Personál zatelefonoval na číslo, které nahlásila na recepci, když se zapisovala. Toto číslo mělo předvolbu tři sta dva. Následné vyšetřování ukázalo, že taková linka neexistuje.

Dvacátého šestého září bylo na SQ v Sainte-Marguerite nahlášeno zmizení slečny Jurmainové. S pomocí stopařských psů byly prohledány lesy kolem silnice a v okolí penzionu. Bez úspěchu.“

Další papír.

„Co je to SQ?“ dožadoval se Schechter.

„La Sureté du Québec. Provinciální policie.“

„Proč nezavolali místní poldy?“

Ryan se pustil do přednášky o systému quebeckých orgánů činných v trestním řízení. Jakmile se mu naskytne příležitost, stává se z něj hotový Maurice Chevalier.

„Ve městech fungují místní jednotky. Tak například na ostrově Montreal se o zodpovědnost dělí Service de police de la Ville de Montréal, neboli SPVM, dříve známá jako Service de police de la communauté urbaine de Montréal, neboli CUM. Stejná složka, nové jméno.

Na venkově má všechno na starosti Sureté du Québec neboli SQ. Pokud někde není provinciální policie, což znamená v podstatě ve všech provinciích kromě Ontaria a Quebeku, zasahuje Královská kanadská jízdní policie, neboli RCPM, pro frankofonní občany známá jako Gendarmerie royale du Canada neboli GRC. Jízdní bývá občas přizvána k vyšetřování i v Quebeku, ale to se stává zřídkakdy.“

Jinými slovy, jurisdikce v La Belle Province je stejně matoucí jako v kterémkoli americkém státě. FBI. Státní úřad vyšetřování. Městská policie. Okresní policie. Dálniční policie. Úřad šerifa. Koho zavoláte? Hodně štěstí. Bonne chance. Tohle Ryan ovšem neřekl.

„L’Auberge des Neiges se nachází sedmdesát pět kilometrů severně od ostrova Montreal, v Laurentinské vysočině. Nejbližší město je Sainte-Marguerite. Proto případ slečny Jurmainové připadl SQ. Mám pokračovat?“

Schechter opět arogantně máchl rukou. Chtělo se mi natáhnout se přes stůl a toho namyšleného hajzla praštit.

„Třicet měsíců po zmizení slečny Jurmainové, tedy dvacátého prvního března, narazili André Dubreuil a jeho syn Bertrand na něco, co pokládali za lidské ostatky. Nález lokalizovali asi tak dvacet metrů od provinciální silnice, přibližně půl kilometru severně od L’Auberge des Neiges. Hlášení dostali SQ, koroner a LSJML. V uvedeném pořadí.“

Právě jsem promítala další mapu, když si Schechter načmáral první poznámku toho dopoledne. Pak se zeptal: „Vy jste detektiv oddělení vražd u té SQ?“

„Section des crimes contre la personne.“

Přeložila jsem to. „Detektiv Ryan pracuje v oddělení pro hrdelní trestné činy. Přidělují ho ke zvláštním případům.“

„A tenhle případ byl zvláštní, protože…“ Schechter protáhl poslední slova své nedokončené věty.

„Od počátku panovalo podezření, že se jedná o ostatky slečny Jurmainové. Jelikož nebyla kanadskou občankou, ale Američankou, byl tento případ přidělen detektivu Ryanovi.“

Schechter a Corcoran pohlédli na policejní hlášení, které jim Ryan přisunul. Když se jejich pozornost vrátila k obrazovce, pokračovala jsem s další sérií obrázků.

První z nich zachycoval úzkou dvouproudovou asfaltku a štěrkovou odbočku mířící do hustého lesa. Dalších šest fotografií dokumentovalo cestu od silnice k tělu. Ostrůvky sněhu na zemi zakrývaly mrtvou vegetaci a na jejich okrajích se černala tající břečka.

Osmá fotografie zobrazovala žlutou policejní pásku omotanou kolem borovic. Devátá pak několik lidí uvnitř vymezeného území. Byl tam Ryan v hráškově zelené bundě a jasně modré šále. Dva technici od kriminálky v námořnicky modrých kombinézách s nápisem Service de l’identité judiciaire, Division des scenes de crime. Já tam byla taky. Všem nám od úst stoupala pára.

Snímek číslo deset tvořil detail malé tmavé hromádky ve sněhu. Na směsici listí, větviček, mechu a jehličí ležel lesklý hnědý předmět velikosti zelné hlávky. Po jeho pravé straně se válely chuchvalce rozcuchaných šedých vlasů.

„Lebka.“ Obkroužila jsem ji laserovým ukazovátkem.

Několik dalších fotografií zachytilo části kostry rozházené kolem lebky. Dolní čelist. Obratle. Žebra. Hrudní kost. Pánev. Křížovou kost. Pravou ruku. Pravou nohu. Všechno mělo stejnou okrovou barvu.

Začala jsem vyjmenovávat kosti, pěkně jednu po druhé.

„Očividně lidské,“ poznamenal Corcoran.

„Zvířata roztahala kosti v okruhu asi dvaceti čtverečních metrů,“ řekla jsem.

Promítla jsem mapu místa nálezu a Ryan vytáhl její tištěnou verzi. „Doktorka Brennanová zdokumentovala polohu každého kosterního elementu.“

Když Corcoran a Schechter zvedli hlavy, pokračovala jsem v prezentaci; nejprve hromádka, pak rozházené ostatky.

„Každý plastový kužel označuje místo, kde jsme nalezli jednu či více kostí.“ Promítala jsem další snímky a identifikovala části těla. „Pravá stehenní kost, holenní kost a čéška. Pravá patní kost. Zánártní a záprstní kosti pravé nohy a články prstů. Pravá vřetenní kost. Pravá loketní kost a kosti ruky. Levý spodní řezák. Pravý horní řezák.“

„Mohli bychom tohle přeskočit?“ ozval se Schechter.

Ryan si vzal slovo.

„Vzhledem k alkoholismu slečny Jurmainové, její průkazné závislosti na lécích, výpovědím očitých svědků a klimatickým podmínkám té noci, kdy se nevrátila do penzionu, koroner dospěl k závěru, že se jednalo o nehodu s následkem smrti, a jako příčinu úmrtí určil podchlazení umocněné opilostí.“

„Vy tvrdíte, že se Rose opila, vyrazila ven a zmrzla.“ Schechter.

„V podstatě ano. Doktorka Brennanová vám za chvíli popíše identifikaci kostry a analýzu poranění.“

„Ne za chvíli. Hned.“

„Prosím?“

„Už mám těch vytáček až po krk.“

Poplašeně jsem se podívala na Ryana. Jeho obličej se jako kamenná maska upíral na právníka za stolem. Tenhle výraz jsem znala, a tak jsem se do toho raději rychle vložila.

„Detektiv Ryan vám vysvětloval, na jakém základě koroner dospěl ke svému závěru. Ale pokud si přejete přejít k dalšímu bodu, nemáme námitek.“

„Navrhuji, abychom se zabývali rovnou vaším hlášením, doktorko Brennanová.“

„Navrhuji, abyste konkretizoval, co vás zajímá.“ Ryanův tón byl ostrý jako žiletka.

„Jak si přejete, detektive.“ Schechter zlehka zvedl bradu. „Můj klient nevěří, že jeho dcera zemřela na podchlazení. Domnívá se, že byla zavražděna.“

Schechter položil obě předloktí na stůl, propletl prsty a naklonil se dopředu.

„A dále se domnívá, že doktorka Brennanová tuto skutečnost zatajila.“

4

Oči mi zalétly ke Corcoranovi. Upřeně zíral na obrazovku.

„Opravdu?“ Ryanův hlas signalizoval vypuknutí zákopové války. „Z jakého důvodu?“

„Přesně to hodlám zjistit.“

Schechterova ruka s dokonale pěstěnými nehty se dožadovala ukazovátka.

Podala jsem mu je.

„Promítněte ten detail neporušených ostatků.“

Se staženým žaludkem jsem udělala, co se po mně chtělo. Vyžadovalo.

Rudá tečka se objevila na kostře, zpola uvězněné v hlíně, přejela přes dolní čelist, klíční kosti a horní žebra. Pak se zastavila a vystřihla trhavou piruetku kolem hrudní kosti.

„To je sternum,“ prohlásila jsem.

„Já vím.“

Sevření žaludku povolilo. Tak sem Schechter míří? Pokud ano, tak je ještě větší blbec, než jsem si myslela. A patrně se neporadil s osteologem.

Zavřela jsem složku obrázků z místa nálezu těla a otevřela jinou, v níž byly fotografie pořízené v laboratoři. Zobrazovaly nejdříve zapnutý a pak rozepnutý vak na mrtvoly a posléze pomíchané kosti uvnitř.

Další série zachycovala nerezový pitevní stůl a na něm hlínou pokrytou kostru. Několik kostí bylo pospojováno vysušeným svalstvem nebo vazivem. Většina však ležela volně, přibližně v těch polohách, v jakých se nalézaly před vyzvednutím.

„Zde vidíte ostatky ve chvíli, kdy je přivezli do márnice, tedy ještě před tím, než se s nimi začalo manipulovat. Mám vám identifikovat jednotlivé prvky?“

Schechter znovu rozvlnil ruku. Měl docela široký repertoár.

„Mám popsat způsob, jak jsem kosti čistila?“

„To není relevantní.“

„Skvěle. Takže přejdeme k identifikaci.“

„Můj klient nezpochybňuje, že se jedná o ostatky jeho dcery.“

„Báječné. Budeme tedy hovořit o poraněních. Mám vám objasnit pojmy antemortem, perimortem a postmortem?“

„Stručně.“

„U kosterních ostatků se pojem antemortem týká poranění, k nimž došlo před smrtí, tedy úrazů, které člověk utrpěl ještě za života a které se zhojily. Perimortem označuje zranění v době smrti. Postmortem se vztahuje k poškození po smrti a většinou souvisí s rozkladem, zohavením těla, aktivitou mrchožroutských zvířat a tak podobně.“

„A tohle je relevantní?“ Schechter měl to slovo opravdu rád.

„Ano, je to relevantní. Díky tomu totiž váš klient pochopí, co se přihodilo jeho dceři. A co se jí naopak nepřihodilo. To je možná ještě důležitější.“

Znovu ta ruka.

„Nebudu zacházet do detailů, pokud jde o význam rozlišování perimortem a postmortem. Ráda bych však vyjasnila, že pro antropologa se toto rozlišení týká spíše kvality kostí než času úmrtí. Je to velmi složitá věc, takže pokud to příliš zjednoduším, omlouvám se.

U živé nebo čerstvé kosti je obsah vlhkosti poměrně vysoký a kolagen, což je látka, díky níž kost získává svou pružnost, umožňuje, aby se kosti pod tlakem do určité míry ohýbaly. Rozkladem těla se vlhkost ztrácí a kolagen se odbourává, takže schopnost ohybu klesá. Jinými slovy, suchá kost reaguje na zatížení spíše jako anorganická než organická látka. Poddá se a zlomí i při působení malé síly. Představte si zelenou a suchou větev. První tlaku odolá, druhá praskne.“

Schechter si něco poznamenal do bloku, ale nepřerušoval mě.

„V praxi to znamená, že u suché kosti nejsou zlomeniny tak čisté a mívají vroubkované okraje. Úlomky bývají menší. Odštípnuté kousky, které se obvykle vyskytují u čerstvé kosti, se objevují zřídka.

Soustředné kruhové a paprskovité zlomeniny vznikající přenosem energie v kosti nebývají obvyklé.“

„Velmi působivé. Takže teď jsme už všichni experti.“

Shechterův repertoár jsem už znala a jeho nezdvořilost raději ignorovala.

„Odlišení předsmrtného zranění nebo vady je důležité i pro správné určení způsobu úmrtí. Jelikož první stopy hojení se nacházejí většinou obtížně, kosterní ostatky se zkoumají ve třech úrovních – makroskopické, radiografické a histologické.“

„Mohli bychom přeskočit ten žargon?“ Schechter.

„Makroskopická úroveň znamená prosté pozorování. Prvním náznakem předsmrtného hojení je resorpce hned vedle fraktury naznačující zánět v místě protržení membrány. Další mechanické porušení je vidět na koncích zlomené kosti. Tyto změny jsou evidentní v době od deseti do čtrnácti dnů po zranění.

Radiografická úroveň znamená rentgen. Zde se hojení ukáže jako rozmazané stopy na zlomených koncích, asi tak deset až čtrnáct dní po zranění. Mezera mezi zlomenými částmi se pak rozšíří, jelikož se začne tvořit kalus.“

Schechter mírně přimhouřil oči.

„Kalus je jakási síť z pletivové kosti v místě zlomeniny. Funguje jako tmel, který přidrží zlomené konce na místě. Jak pokračuje hojení, kalus se postupně nahrazuje opravdovou kostí.

Histologická úroveň znamená pod mikroskopem. Tady je prvním příznakem hojení kostěný výrůstek na pletivové kosti uvnitř kalusu. Tyto výrůstky lze spatřit pět až sedm dní po zranění.“

„Dostaneme se ještě dneska k Rose?“

Otevřela jsem další soubor v programu PowerPoint. Rosina kostra už ležela u mě v laboratoři, zbavená hlíny a tkání. Všechny kosti byly srovnané v anatomickém uspořádání.

„Jak se již zmínil detektiv Ryan, ostatky byly poškozeny postmortem. Mrchožrouty.“

Vybrala jsem snímek Rosiny pravé stehenní kosti. Místo kulatého kloubu na jedné straně a hrbolu na druhé byly na obou koncích jen roztřepané špičky. Klikla jsem na obrázek holeně a lýtkové kosti, abych ukázala podobné poškození i na spodní části nohy.

„Všimněte si prasklin a podélných odštěpků. Navíc se některé části našly poměrně daleko od těla, z čehož vyplývá, že došlo k masivnímu okusu zvěří.“

Přiblížila jsem fotografii stehenní kosti a ukázala laserovou tečkou na jedno a pak druhé kruhovité poškození.

„To jsou stopy po špičácích. Podle velikosti bych odhadovala, že si tu pochutnával Ursus americanus.“

„Medvěd baribal,“ poznamenal Corcoran.

„Medvědi žerou zdechliny?“ Schechter se ani nepokoušel skrýt své zhnusení.

„S velkou chutí,“ odpověděla jsem.

Pokračovala jsem detailním snímkem spodní čelisti.

„Ale nebyli jediní. Všimněte si spodního okraje.“ Přejela jsem paprskem po hraně čelisti. „Vidíte ty paralelní drážky?“

„Tady si zahryzali hlodavci,“ podotkl Corcoran.

„Přesně tak. Jakmile byla skeletonizace úplná, přispěchaly i krysy a myši.“

Corcoran jen pomalu vrtěl hlavou. „Nikdy jsem nepochopil, co je na tom láká. Proč si nedají radši maso?“

„Suchá kost je bohatým zdrojem minerálů a bílkovin.“

Schechter se zatáhl palcem a ukazováčkem za špičku nosu. „Máte-li v úmyslu mě šokovat, doktorko Brennanová, tak to se vám nepodaří.“

„Mám v úmyslu vás informovat.“

„Pojďme rovnou k věci.“ Schechter se na mě upřeně zadíval.

„Jistě.“ Skoro jsem se usmála. Nemohla jsem se dočkat, až toho arogantního žvanila dostanu na lopatky.

„Takže si to shrneme.“ Naklonila jsem se dopředu, opřela si lokty a propletla prsty po Schechterově vzoru. „Zaznamenala jsem výrazné poškození kostry Rose Jurmainové, k němuž ve všech případech došlo postmortem.“

„Co myslíte tím postmortem?“

„Myslím postmortem. Tedy po smrti.“

„A pachatelem byli medvědi.“

„A hlodavci.“

„Nepozorovala jste žádné stopy poškození perimortem?“

„Ani perimortem, ani antemortem.“

„A co hrudní kost?“

„Slyšel jste, co jsem říkala.“

Schechterova ústa se zvlnila do hadího úsměvu. „Vy nemáte žádnou fotografii hrudní kosti, paní doktorko? Anebo se o ni se mnou nechcete podělit?“

Ryan si poposedl. Položila jsem mu ruku na paži. Pohlédl na mě. Téměř neznatelně jsem zavrtěla hlavou.

„C’est un ostie de crosseur.“ Je to absolutní blbec. Volně přeloženo.

„Už se veze,“ odpověděla jsem francouzsky.

Naťukala jsem něco na laptopu. Rosina hrudní kost vystřídala fotografie čelisti. Vedle byl rentgenový snímek.

Schechter popadl ukazovátko a roztančil červenou tečku kolem malého kulatého poranění, asi tak pět centimetrů nad spodním okrajem kosti. Pak tečka zamířila k rentgenu, kde se stejný útvar objevil jako tmavý kruh v šedobílé houbovité hmotě.

„Chcete mi tvrdit, že tohle udělali medvědi?“

„Ne, to nechci.“

„Jak to vysvětlíte?“ dožadoval se Schechter.

„A jak to vysvětlujete vy?“ zeptala jsem se sladce.

„Zcela evidentní střelné poranění.“

„Pro to neexistuje jediný důkaz.“

„Jak to myslíte?“

„Na rentgenu nejsou žádné úlomky projektilu ani stopy po kovu. Žádné zubaté okraje. Žádné roztříštěné kousky kostí. Žádné paprskovité zlomeniny ani úlomky.“

„Tvrdíte, že se jedná o předsmrtné poranění?“

„Ne, to netvrdím.“ Věděla jsem, že je dětinské Schechtera provokovat, jenomže jsem si nemohla pomoct. Byl tak nesnesitelný, že jsem se nemohla dočkat, až ho převálcuju.

„Vysvětlete mi to.“

„Ten otvor není důsledkem žádného poranění.“

„Žádného poranění?“ V Schechterově hlase se poprvé ozval náznak nejistoty.

„Ne.“

„Mohla byste to rozvést?“

„K tomu je třeba pochopit vývoj hrudní kosti.“

Schechter udělal zase tu věc s rukama. Nemělo to ovšem už takový šmrnc jako před chvílí.

Poskládala jsem si myšlenky a spustila.

„Sternum přichází na svět jako dva vertikální chrupavčité útvary ležící vedle sebe. V konečné fázi srostou ve středové linii. Chrupavčité sternum osifikuje, což znamená, že se přemění na kost. Osifikace postupuje ze šesti center, z nichž čtyři formují tělo neboli dlouhou část hrudní kosti. Pokud nemáte námitek, omezím svůj výklad na tělo hrudní kosti, protože právě tam se nalézá onen otvor.“

„Prosím.“ To bylo za celé dopoledne poprvé, co Schechter tohle slovo použil.

Sunula jsem laserové ukazovátko po Rosině hrudní kosti.

„Všimněte si příčných rýh. Každá označuje místo srůstu jednotlivých nedospělých částí nazývaných sternebrae. Osifikace prvního sternebra začíná zhruba v pátém a šestém měsíci vývoje plodu, druhého a třetího sternebra v sedmém a osmém měsíci těhotenství a čtvrtého sternebra v prvním roce života.

Tedy, pokud jde všechno normálně, což se někdy ovšem nepodaří. K osifikaci totiž občas dochází na více než jednom místě. U spodních sternebrae se obvykle jedná o dvě centra umístěná vedle sebe.“

Odmlčela jsem se. Abych ho naštvala? Možná.

„Pokud se tyto části nespojí, dochází k anomálii zvané sternální foramen.“ Hovořila jsem pomalu jako učitel obracející se na tupého studenta. „Jedná se o znak neúplného splynutí spodního segmentu hrudní kosti, která osifikuje odděleně z levého a pravého centra.“

Schechter si něco načmáral, podtrhl a promluvil.

„Chcete říct, že Rose něco takového měla?“

„Ano. Stojí to na straně tři mého hlášení, v části nazvané Jedinečné identifikační znaky.“

Schechter obrátil pár listů a já promítla další snímek. Na detailu otvoru v Rosině sternu jsem vyjmenovávala jednotlivé charakteristiky.

„Jeden kruhovitý útvar o průměru čtrnácti milimetrů. Hladké, zaoblené okraje jako díra v koláči. Středové umístění ve spodní třetině těla hrudní kosti. Učebnicový příklad.“

„A s něčím takovým mohla Rose normálně žít?“ Schechterovi naskákaly na tvářích rudé skvrny.

„Mnoho lidí s tím žije.“

„Neměla žádné potíže?“

„Ne.“

„Jak často se tento stav vyskytuje?“

„Sternální foramen se vyskytuje zhruba u sedmi až deseti procent populace.“

Dlouho nikdo nepromluvil.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

„Nenašla jste tedy nic, co by naznačovalo, že Rose někdo střelil?“

„Nic.“

„Nic, co by svědčilo pro vraždu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Žádné stopy po škrcení, bití, bodnutí ani pořezání. Žádná obranná poranění na prstech, rukou nebo pažních kostech. Kromě poškození od medvědích zubů žádné znaky násilí.“

„Ukažte mi to.“

Kost po kosti jsem projela celou kostru.

Sem tam mi Schechter položil otázku. Najednou byl jako beránek.

Když jsem dokončila výklad, všichni jsme zůstali mlčky sedět.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Viděla jsem, že Schechterův mozek běží na plné obrátky a pokouší se zpracovat nové informace. Možná si jen prodlužuje čas, který naúčtuje starému Edwardu Allenovi.

„Povězte mi, pane Schechtere, proč tohle celé vlastně vzniklo?“ Gestem ruky jsem obsáhla obrazovku, hlášení na stole a všechny čtyři židle, na nichž jsme seděli.

„To asi není –“

„Relevantní. Ale no tak, trochu shovívavosti.“

Schechter si mě prohlížel, rty měl sevřené do úzké tvrdé linky. Očekávala jsem, že popadne pero a blok a odejde. K mému překvapení mi odpověděl.

„Pan Jurmain byl informován, že vyšetřování smrti jeho dcery bylo buď zfušované, nebo záměrně překroucené.“

„Z mojí strany?“

„Ano.“

„Kdo ho informoval?“

Schechter zaváhal a bezpochyby se rozhodoval, co mi může prozradit, a co si má raději nechat pro sebe.

„Ten, co volal, se nepředstavil.“

Pocit vítězství nad Schechterem nyní vystřídala zlost.

„Vy jste zosnoval celý tenhle hon na čarodějnice pouze na základě anonymního telefonátu?“

„Můj klient se domníval, že je to pravda.“

Znovu ten dlouhý pohled.

Oplatila jsem mu ho.

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Schechter si bez dalších připomínek sbalil věci, popadl kufřík a vydal se ke dveřím. S rukou na klice se ještě otočil.

„Máte nepřítele, doktorko Brennanová. Řekl bych, že je ve vašem zájmu zjistit, kdo panu Jurmainovi volal.“

A byl pryč.

5

„Richie Cunningham nám fakt hodně pomohl.“

„Kdo?“

„Znáš přece Richieho a Fonze, ne? Z toho seriálu Šťastné dny.“Ryan si ukázal na hlavu. „Zrzavé vlasy.“

„Moc se díváš na televizi.“

„Zlepšuju si tak angličtinu.“ Zase ten odporný francouzský přízvuk.

„Chris nás dopředu varoval před Jurmainovým přiblblým obviněním.“ I když jsem Corcorana hájila, musela jsem s Ryanem souhlasit. Můj kamarád z dětství se kvůli mně vážně nepřetrhl.

„Ale tys perlila.“

Zrovna jsme s Ryanem jeli na východ po Harrisonově ulici. Řídila jsem, on seděl vedle mě. Stejně jako při cestě z letiště a z hotelu předcházela tomuto uspořádání vzrušená debata. Ryan tvrdil, že je mnohem lepší řidič. Já tvrdila, že znám město. Trochu nadsazené. Můj další argument ale hravě skóroval. Já si to auto v půjčovně zaplatila, já určím, kdo bude kočírovat.

„Chris nebyl nikdy moc asertivní,“ poznamenala jsem.

„Ve srovnání s ním je asertivní i paví očko. Měl by se přiučit u Schechtera.“

„To jo,“ vyprskla jsem. „Schechter je fakt zlatíčko.“

„A tys ho dostala.“

Ryan se křenil od ucha k uchu a povytáhl obočí.

Usmála jsem se a nastavila pravou dlaň. Plácli jsme si.

Chvíli jsem se soustředila na řízení a přemýšlela přitom o jednom nepříliš veselém problému. Ryan ho pojmenoval nahlas.

„Schechter měl pravdu. Musíš identifikovat ten zdroj.“

„Ano,“ přisvědčila jsem.

„Chceš, abych promluvil s Jurmainem?“

„Díky, Ryane, ale tohle zvládnu sama.“

„Pořád mi naskakuje jedna otázka.“

„Kdo je ten šmejd, co volal?“

„Jo. A taky proč? Jaký měl důvod? Proč se tě někdo snaží dostat do maléru? Nenaštvala jsi poslední dobou někoho? Myslím víc než normálně.“

Udělala jsem na Ryana ten obličej.

„Koukej na cestu. Klouže to.“

Ryan měl pravdu. Když jsme se ráno blížili k budově úřadu soudního lékařství, na přední sklo nám dopadal déšť se sněhem. Teď sněžilo ještě hustěji. Teplota se pohybovala kolem bodu mrazu a slunci se nepodařilo proniknout skrz těžké kobaltové mraky zakrývající oblohu. Polozmrzlá břečka se vršila na střechách aut i poštovních schránkách, kolem chodníků a obrubníků. Harrisonova ulice vypadala jako černé kluziště.

„Určitě je to osobní,“ pokračoval Ryan. „Někoho jsi prostě pořádně namíchla.“

„Taky si to myslím. A je to někdo od fochu, s největší pravděpodobností v Quebeku. Kdo jiný by věděl, že dělám na případu Rose Jurmainové?“

„Vyvolal ten případ velkou pozornost?“

„Matně si vzpomínám, že když se našly ostatky, povšechně se o tom psalo v Le Journal. Anebo to bylo až po identifikaci? Jenomže to už je devět měsíců. Jurmainovi někdo volal před čtrnácti dny.“

Znovu ve mně začínal klíčit hněv. Mrkla jsem na hodiny na přístrojové desce. Jedna čtyřicet. Změnila jsem téma.

„Kdy ti to letí?“

„V půl sedmé.“

„Máš hlad?“

„Jako vlk.“

„Co navrhuješ?“

„Tvoje město, tvoje volba.“

„Správná odpověď.“

„Kde jsme?“ zeptal se Ryan.

„Kousek západně od centra. Tady v Chicagu se tomu říká Smyčka.“

„Proč?“

„Koleje nadzemky se tu spojovaly ve tvaru kruhu.“

„Nadzemky?“

„Nadzemní dráhy CTA.“

„CTA?“

„Ale no tak, Ryane. To by sis snad mohl domyslet. Chicagský dopravní podnik. V tomhle městě se hromadná doprava částečně vede pod zemí jako metro, částečně po zemi a částečně jako zvýšená dráha. Zkráceně se tomu říká jednoduše nadzemka.“

„To mluvíš o příměstských vlacích?“

„Tady slovo ‚vlak‘ používají jen lidi z předměstí nebo cizinci. Pro obyvatele Chicaga je ‚vlak‘ prostě metro, které spojuje Smyčku a ostatní části města.“

„Co je na tomhle zázraku tak unikátního?“

„Mám snad v ruce deštník s praporkem?“

„Cože?“

„Nejsem žádný turistický průvodce.“

„Tvrdila jsi, že tohle město znáš jako vlastní boty.“

Jo, to jsem tvrdila. Ale nedodala jsem, že z Chicaga jsem se přestěhovala do Charlotte skoro před třiceti lety a že si některé detaily vybavuji jen mlhavě. Tohle pro mě ovšem byla hračka.

„Koleje dřív vedly po Lake Street na severu, Wabash Avenue na východě, Van Buren Street na jihu a Wells Street na západě. Uvnitř toho okruhu stojí původní obchodní centrum. Ale myslím, že název Smyčka vznikl ještě dřív než nadzemka. Pokud se nepletu, někdy v devadesátých letech devatenáctého století tam opravdu byla smyčka tramvají.“

„To sis vymyslela.“

„Jestli chceš profíka, zaplať si okružní jízdu.“

„Víš, kam jedeš?“

„Ano.“

Vlevo od nás se souprava „modré“ nadzemky sunula přímo po Eisenhowerově autostrádě. Kolem ní se valil divoký proud automobilů, které popojížděly a brzdily a zoufale se snažily dostat na východ a západ.

„Tenhle barák má svoje nejlepší roky už za sebou.“ Ryan ukázal na secesní budovu vypínající se ob dva bloky, napravo od nás.

„Cookská okresní nemocnice. Myslím, že dneska se jmenuje Strogerova. A taky myslím, že mají v plánu ji zbourat. Hodně lidí je proti.“

„V Pohotovosti tak staře nevypadá,“ poznamenal Ryan.

„S tou televizí to fakt přeháníš.“

„Pouštím ji kvůli Charliemu.“

„Naše korela miluje dramata?“

„No vlastně má radši sitcomy. Nejvíc se mu líbí ten smích.“

Charlie byl vánoční dárek od Ryana. Společně s klecí jsem dostala i slib, že se o papouška postará, když nebudu v Montrealu. Zpočátku jsem byla skeptická, ale fungovalo to, a přestože měl ten pták děsně vulgární slovník, přirostl mi k srdci.

Ironie. Ryan mě nechal. Opeřený kamarád zůstal věrný.

„Tady ta část vypadá moc pěkně.“

Jukla jsem napravo. „To už jsme za okresní nemocnicí. Tohle je Rushova presbyteriánská.“

Právě jsme projížděli pod můstkem pro chodce spojujícím nadzemku se zdravotnickým zařízením, když el turisto znovu udeřil.

„Ten barák je nahoře větší než dole?“

Aniž bych se tam musela podívat, věděla jsem, na co Ryan zírá. „To je UIC. Univerzita Illinois-Chicago. Kdysi se tomu říkalo Kruhový kampus.“

„Co je to za srandovní paskvil?“

„Hlavní budova univerzity. Jsou tam kanceláře a pracovny učitelů. Dolů se zužuje, takže horní patra jsou asi o šest metrů širší než přízemí.“

Ryan natahoval hlavu dopředu, aby viděl skrz malou skulinku v předním skle, kterou stěrače stihly očistit.

„Brutalismus,“ řekla jsem. „Totéž platí pro univerzitní kampus.“

„To je drsný.“

„Název vymyslel architekt, co si říkal Le Corbusier. Jeho pravé jméno jsem zapomněla. Je to odvozené od francouzského béton brut, tedy hrubý beton. Vážně jsi o tom nikdy neslyšel?“

Ryan ke mně obrátil tvář. „Co je to sakra za název? Brutalismus? Proč už tomu neříkají třeba děsivismus? Anebo ukrutismus? Anebo –“

„Stěžuj si u Le Corbusiera.“

„O marketingu neměl očividně ani páru.“

„Jeho vynález, jeho název.“

„Popiš mi ten styl.“

Nedokázala jsem rozpoznat, zda to Ryana doopravdy zajímá, nebo se prostě nudí, případně mě zkouší. Vyhrabala jsem v paměti informace z nějakého článku, který jsem četla asi před sto lety.

„Brutalismus využívá opakující se hranaté, geometrické tvary a hromady hrubého, neopracovaného betonu, kterému se říká pohledový. Svého vrcholu dosahoval od padesátých do sedmdesátých let, pak vyšel z módy.“

„Fakt? Jak se to mohlo stát?“

Ryan se pohodlně opřel. „To nebylo špatné, Brennanová.“

„Jak můžeš vědět, že jsem si to všechno nevymyslela?“

„Kam jedeme?“

„Do Řecké čtvrti.“

„Proč?“

„Jehněčí a hlídané parkoviště.“

„Neodolatelná kombinace.“

Zabočila jsem doleva na Halsted Street, podjela dálnici a za pár minut už parkovala u obrubníku na Adams Street. Když jsem vystoupila z vozu, vítr mi odfoukl šálu a vmetl mokrý sníh do obličeje. Měla jsem pocit, že mi tvář spálily hlavičky od zápalek.

Vzala jsem si parkovací lístek od muže v bundě a oranžové čapce s logem Chicago Bears, kterou měl naraženou přes oči. Pak jsem doklouzala ke dveřím podniku. Ryan za mnou.

Interiér restaurace Santorini zcela odpovídal názvu. Dřevěné stoly a židle s vyplétanými opěradly, zářivé lněné ubrusy, bílé stěny, kamenný krb a spousta rybářského nádobíčka na stěnách.

Pověsili jsme kabáty na věšák. Číšník s knírkem jako Sonny Bono oblečený do modré kostkované košile nás uvedl ke stolu na horní terase. Bylo tu jen pár hostů, většina měla na sobě obleky a v rukou sklenky s retsinou.

Další číšník nám přinesl jídelní lístek. Stejný knírek, jiná košile. Objednala jsem si dietní colu. Ryan požádal o pivo Sam Adams.

„Servírují tady vyhlášené plody moře, ale já mám radši jehněčí.“ Jídelnímu lístku jsem nevěnovala pozornost a vyklepávala si sníh z vlasů.

„Ani se nepodíváš?“

„Vím, co chci.“

Ryan si prohlížel nabídku. „Jehněčí juvetsi?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Kampana?“

„Ani náhodou.“

„Jsi jak malá holka.“

„Jehněčí s artyčoky.“

„Dneska ne, pusinko.“

Podívala jsem se do lístku. Sakra. Ryan měl pravdu. Jehněčí s artyčoky je v nabídce jenom v úterý a v neděli.

„To nevadí.“ Opřela jsem se a složila ruce na hrudi. „Zlatíčko.“

Nejdřív to počasí. Nenávidím zimu. A mokrou zimu? To se radši ani neptejte. Pak schůzka se Schechterem a zjištění, že mám bezejmenného nepřítele. Teď to jehněčí. Anebo Ryanova přítomnost? Fakt, že se ke mně chová stejně důvěrně jako kdysi? Moje nálada se každopádně vydala na prudkou cestu z kopce.

Dva muži vedle nás se dohadovali, jaká pro a proti mají hokejisté, jejichž jména mi vůbec nic neříkala. Venku se rozezněla siréna, chvíli řvala jako pominutá a pak zase ztichla. Někde nalevo ode mě zacinkaly skleničky.

Když se objevil číšník, objednala jsem si jehněčí exohiko. Ryan požádal o směs plodů moře a další pivo.

Dost dlouho jsme oba mlčeli.

Ryanův půllitr byl už poloprázdný, když znovu promluvil. „Na co myslíš?“

„Tuhle otázku přece chlapi nesnášejí.“

„Mně nevadí.“ Ryan se zaculil jako malý kluk.

Nemohla jsem si pomoct a usmála se taky. Tak dlouho už spolu pracujeme; Ryan vyšetřuje, já identifikuji oběti. I když byl náš rozchod těžký, chtěla jsem, aby naše profesní spolupráce pokračovala. Kdysi jsme byli „jen“ kolegové. Zvládneme to znovu.

„Myslím na to, že bychom se měli najíst a pak odjet na letiště. V tomhle počasí se na O’Hareovo pojede dost blbě.“

„Velmi praktická připomínka,“ přisvědčil vážně Ryan.

Minuty ubíhaly. Muži vedle nás se nemohli shodnout v otázce schopností trenéra Blackhawks.

Přinesli nám jídlo. Z mého se vyklubaly kousky jehněčího a sýra zapečené v listovém těstě.

Jedla jsem a přitom se mi v hlavě hlásil o pozornost milion nezvaných vzpomínek.

Začátek. Můj příjezd do montrealské laboratoře. Tehdy jsem ještě byla vyzbrojená přísným zákazem románků na pracovišti. Ryan tohle pravidlo nebral na vědomí. A já nakonec podlehla.

Prostředek. Večeře při svíčkách ve staré části Montrealu. Procházky v horách. Obědy na gauči u televize a starých filmů. Výlety do Laurentinské vysočiny. Do Severní i Jižní Karolíny. Cesta do Izraele. Guatemaly.

Konec. Ryanovo zjištění, že má dospělou dceru. Závislou na heroinu. Tatínkův plán dát se znovu dohromady s její matkou a dcerušku tak zachránit.

Naše poslední večeře. Ryan mi tenkrát vyvrtal do srdce díru. Ocitla jsem se mimo hru. Lily a Lutetia naopak v centru pozornosti. Adieu. Je mi líto. Měj se dobře.

Po několika měsících se přiloudal s přiznáním, že udělal chybu. Omluva. Návrh, že to dáme znovu dohromady. Lily se léčí a on už s Lutetií nežije. Chce mě. Chce, abychom byli spolu.

No jo, kamaráde, jenomže to není tak jednoduché.

Od toho rozhovoru uplynuly dva měsíce. Zmírnění mezinárodního napětí mezi mnou a Ryanem jsem ani nevetovala, ani neuvítala. Když se jednou člověk spálí, dává si dvakrát tak velký pozor.

Banální, já vím. Ale to, že se z některých vět stávají klišé, má svůj důvod.

„– cinálfagot. Zavřeli O’Hareovo.“ Ta slova mě vytrhla ze sna.

Pohlédla jsem k vedlejšímu stolu. Jeden ze sportovních kritiků si četl zprávy na svém BlackBerry.

„Promiňte, říkal jste, že je letiště zavřené?“ zeptala jsem se.

„No věřila byste tomu?“

„Proč?“

„Hrozba pumového útoku nebo nějaké narušení bezpečnosti či co.“

Ryanův mobil vydal podivný chraplavý zvuk.

„Esemeska. Můj let zrušili,“ prohlásil a rychle mačkal tlačítka.

Další půl hodinu Ryan diskutoval s leteckou společností a minimálně osmi hotely. Žádné lety. Žádné volné pokoje. I ten, ze kterého jsme se dnes odhlásili, je už obsazený.

„Jak to, že mají najednou plno?“ divila jsem se.

„Asi nikdo neodjel. Ve městě probíhá několik velkých konferencí.“ Nevinný pohled zpěváčka z kostelního sboru. „Tak to vypadá, že ti zůstanu na krku.“

„Víš přece, že mám svoje plány.“

„No možná bych si mohl zkusit vypůjčit auto.“ Znělo to pěkně falešně.

Dobrý bože. Tam, kam se chystám, přece nemůžu vzít Ryana s sebou.

„Ale bude to pěkný opruz. Počasí na draka a město vůbec neznám,“ pokračoval Ryan.

„V informačním středisku ti dají mapu. Anebo se zeptej někoho s gépéeskou.“

Do Hertzů ani Avisu ho fakt nepovezu.

Nemohla jsem uvěřit, že se to vážně děje. Může to být ještě horší?

Pomyslela jsem na večer, který mě čeká.

O hodně horší, došlo mi.

„Dobře,“ řekla jsem, když Ryan zjišťoval číslo autopůjčovny. „Vezmi si moje auto. Ale musíš mě odvézt na předměstí.“

„To zní rozumně. Motely na kraji města by mohly mít volno.“

„Určitě.“

Jenomže to nakonec dopadlo úplně jinak.

6

I v příšerném provozu trvá cesta z Řecké čtvrti do Elmhurstu necelou hodinu. Toho odpoledne jsme strávili v autě dvě a půl.

Ve chvíli, kdy jsme se ocitli na St. Charles Road, ukazovaly hodiny na přístrojové desce šest čtyřicet. Slíbila jsem, že přijedu ve čtyři. Všichni už tam budou. Jestli si Ryana všimnou, můj příchod se promění v pořádný cirkus.

Zní to melodramaticky? Věřte mi. Já ty lidičky znám.

Ryan o rodině mého odloučeného manžela moc neví. Cestou jsem mu vylíčila, oč momentálně běží. Nepřijela jsem za nimi na Díkůvzdání a téhož zločinu jsem se dopustila i o Vánocích, když jsem se s Katy vypravila potápět do Belize, místo abych se vydala do Chicaga a rozvěšovala u krbu vánoční punčochy. Takže teď strávím pár dní v kruhu velké Petersonsovy rodiny.

„Bývalí tcháni?“

„Hm.“

Ačkoli s manželem už řadu let nežiju, oficiálně ještě „bývalí“ nejsme. Zatím jsme se nerozvedli. Ale i to se brzy změní. Pete nedávno oslavil padesátku a vzápětí navlékl diamantový prsten dívence jménem Summer, které je něco málo přes dvacet. Není potřeba dodávat, že i Pete si letos rodinného krocana odpustil.

„Tvoje tchyně vaří večeři?“

„Zrovna jsi dojedl, Ryane.“

„Vždycky jsi vychvalovala její kuchařské umění.“

„Bude tam plný dům lidí.“

„Teta Klára a strýc Juris?“

Za ta léta jsem Ryanovi vyprávěla historky o Peteově děsivě soudržné a pozoruhodně rozvětvené lotyšské rodině. Každoroční výlet na pláž. Velikonoční soutěž v barvení vajíček a vánoční dárečky pro medvědy v Brookfieldské zoologické zahradě. Povinná účast na křtech, promocích, svatbách a pohřbech. Telefonní síť, které nesahá národní záchranný systém ani po kotníky. Jak se ukázalo, Ryan si zapamatoval jména klíčových postav.

Jak to bylo? Po druhé světové válce a následné sovětské okupaci Pobaltí se Peteova babička se svými syny a jejich manželkami rozhodla, že se vydají hledat úrodnější pastvinu. V rodině se tradovalo, že odjezd z Rigy zahrnoval půlnoční úprk a trýznivou plavbu na nákladní lodi.

Následovalo dlouhé čekání v zařízeních pro vysídlené osoby, známých jako utečenecké tábory, na různých místech německého venkova. Manželské páry to nezlomilo a čas využily k tomu, aby se množily. Madara a Vilis přivedli na svět Janise, tedy mého „Petea“, a jeho sestřičku Reginu. Klára a Juris zplodili Emiliji a Ludise.

Po dlouhých osmi letech se do věci vložila lotyšská církev z Chicaga a uvolila se tuhle statečnou malou skupinku finančně podporovat. Pastor a jeho ovečky jim zajistili práci, bydlení a jazykové kurzy v Chicagu.

Po příjezdu se rodina usadila v opuštěném skladišti. Nic moc, ale byl to domov.

Všichni si sehnali dvě zaměstnání a bratrům se nakonec podařilo koupit jednu barabiznu v Elmhurstu, na předměstí nedaleko továren, střední školy a kostela již zmíněné církve. Nejdůležitější však bylo, že letité vzrostlé stromy v Elmhurstu připomínaly omammě její ztracený domov za mořem.

V domě byl dostatek pokojů pro celý rodinný klan. Tohle totiž není klasická rodina v americkém stylu. Ve Státech se rozdělujeme na miniaturní jednotky. Ward, June, Wally a Beaver.

Za dalších pár let si oba bratři vzali hypotéku. Pete s rodiči a sestrou zůstali ve velkém domě s omammou a kolií jménem Oskars. Peteova teta a strýc se s dětmi přestěhovali do menšího domu o dva bloky dál.

Domy, auta, televize a pračky. Školné pro děti. Za deset let si Petersonsovy rodiny už užívaly „americký sen“. Juris až do důchodu pracoval v továrně na ledničky. Vilis začal vyučovat matematiku na střední škole v Elmhurstu.

Dnes, téměř půl století po transatlantické odyseji, se některé věci změnily. Stará omamma je už mrtvá. I Vilis. Peteova matka, které se dnes říká vecamamma, se stala hlavou rodiny. Přibyli noví partneři a další generace dětí si pochutnává na pirožkách. Ačkoli se vzájemné vazby znásobily díky četným narozením a svatbám, pořád jsou pevné jako ocel.

„Jaký to je pocit?“ chtěl vědět Ryan. „Když jsi u příbuzných svého bývalého?“

„Báječný.“

„Není to divné?“

„Petea momentálně pokládají za naprostého idiota a mě za královnu andělů.“

„To by mělo pracovat ve tvůj prospěch.“

„Teď ti povím, jak to celé provedeme. Já popadnu tašku a vyběhnu. Ty odjedeš. Rychle. Jasné?“

„A nejsi náhodou královna dramatických scén?“

„Jasné?“

Ryan poslušně zasalutoval.

Zrovna když jsem zatočila na Cottage Hill, auto dostalo smyk. Jemně jsem šlapala na brzdu, dokud se zadní kola nesrovnala s předními.

Očekávala jsem Ryanovu poznámku. K mému překvapení žádná nezazněla.

Letité jilmy nyní lemovaly obě strany ulice. Přízemní okna starých velkých domů za nimi vrhala obdélníkové pruhy světla na břečkou pokryté trávníky. Před námi se na Church Street tyčily dvě temné budovy jako bunkry v chladné, vlhké noci. Střední škola Neposkvrněného početí a Hawthornova základní škola.

Odbočka doprava a pak ještě půl bloku. Zajela jsem k obrubníku před bílým viktoriánským domem, jehož veranda na rozích vybíhala do malých altánků. Zdobně vyřezávané sloupy verandy trůnily na vápencové zídce asi metr vysoké. Střecha, pravé křídlo domu a kryté sloupořadí u předních dveří tvořily tři trojúhelníky orientované k silnici.

Všude visely průzračné bílé krápníky.

Zaparkovala jsem a obrátila se k Ryanovi.

„Na Osmdesáté třetí ulici je Marriot a na York Road ještě Holiday Inn.“ Ukázala jsem mu rukou přibližný směr. „Jestli budou mít plno, řekni recepčnímu, ať ti zavolá do Oak Brooks. Tam je spousta hotelů.“

Vyskočila jsem ven, otevřela zadní dveře a popadla ze sedadla kabelku a kufr. Ledové kuličky mi narážely do obličeje.

S Ryanem jsem se srazila, když obcházel zadní nárazník.

„Až budeš mít zajištěný pokoj a letenku, zavolej mi. Zítra se musíme domluvit, co uděláme s autem.“

Ryan něco řekl, ale jeho slova se ztratila ve větru.

„A dávej bacha,“ křičela jsem. „Zaplatila jsem jen základní pojištění.“

S těmito slovy jsem se rozběhla k domu; jednou rukou jsem si přidržovala šálu, druhou jsem táhla kufr na kolečkách po sněhové břečce, která mrzla a tvořila na chodníku kostrbaté hrboly.

Ještě než jsem se prstem dotkla zvonku, dveře se otevřely a kdosi mě vtáhl dovnitř. Vonělo to tam citrónovou leštěnkou na nábytek, žitným chlebem a pečeným masem.

„Kdo to je v tom autě?“ zeptala se vecamamma, když mě políbila na tvář. Tahle milá stará dáma to nikdy neodbude jen letmým dotekem. I dnes mi vlepila pořádnou vlhkou pusu.

„Pracujeme spolu.“

„Policista?“ Jedna z mých neteří vykoukla za našimi zády a dívala se předními dveřmi ven. Allie má tmavé vlasy, zelené oči a pleť barvy slonové kosti a ani v nejmenším neprozrazuje svůj baltský původ.

„Ano.“

„Hustý.“ Alliina mladší sestra Bea se objevila v obrovském svetru, kraťoučké sukýnce, černých punčocháčích a vysokých botách. Na metr osmdesát vysoké blondýně to vypadalo úchvatně.

„A nemá tvůj přítel hlad?“ Vecamamma mi vyškubla kabát s takovou silou, že by dokázala servat kůži z divoké zvěře. „Dělám vepřovou kýtu. Chlapi mají rádi dobrou flákotu.“

„Už jedl.“ Podařilo se mi vysoukat se z obou rukávů a nepřijít přitom o ruce.

„Jak se jmenuje?“ Bea byla na rozdíl od nesmělé Allie troufalá.

„Ryan.“

„Je hezký?“

„Pracujeme spolu.“

„A co jako? To sis nikdy nevšimla, jak vypadá?“

„Alise a Beatrise, prostřete stůl,“ přikázala vecamamma odněkud z hlubin šatny. „Bude nás dvanáct.“

Jenom tucet. To není tak zlé.

Vecamamma se objevila s vrabčím hnízdem na hlavě. Pevně sevřela mou paži a nakázala: „Nech ten kufr. Teodors ti ho vynese do tvého pokoje.“

Hlavní tepnou domu je široká hala. Vepředu se z ní vchází klenutým obloukem do obývacího pokoje a jídelny. Jídelna se používá velmi často, obývák skoro nikdy. Vlevo je schodiště a kousek dál kuchyň. Špajzka. Naproti dvě ložnice a koupelna.

V zadní části domu se rozkládá dřevem obložená místnost se zeleným tkaným kobercem a obrovským kamenným krbem. Je tak prostorná, že by se tu klidně daly trénovat běhy na střední tratě. Přeháním? Dobře, ale sprinty určitě. Sportovní centrum rodiny Petersonsů, místo pro večírky, řečnické kroužky, srdce rodiny.

Dveřmi jsem zahlédla Teda, Ludise a Jurise, jak sledují velkou televizní obrazovku a všichni mají na hlavě stejnou kšiltovku jako hlídač parkoviště u restaurace Santorini. Teď si ji otočil logem NFL dozadu. Ludis a Juris jsou ještě ze staré školy, takže jejich kšilty směřovaly dopředu.

„Tempe je tady,“ zašvitořila vecamamma.

Ludis a Juris zvedli láhve s pivem. „Bears, do toho!“ zvolal Ted. Všechny tři páry očí zůstaly přilepené k obrazovce.

Emilijin manžel Gordie a Reginin manžel Terry si povídali u přezdobeného vánočního stromku, který trošku připomínal šikmou věž v Pise. Gordie je plešatý a pupkatý a zastává takové politické názory, že v porovnání s ním vypadá Limbaugh jako volnomyšlenkář. Terry je malý, zarostlý a celý život volí demokraty. Na rodinných sešlostech jeden druhého usilovně, leč marně přesvědčují o své pravdě. Když se rozparádí, většinou tak mezi třetím a čtvrtým pivem, vecamamma a teta Klára dávají najevo svůj nesouhlas hlasitým mlaskáním.

Následovala jsem vecamammu lítačkami do kuchyně, když mi to najednou došlo.

Kufr. Jednotné číslo.

Ruka mi vyletěla k rameni. Visela mi na něm jen osamělá kabelka.

„Do prdele.“

Vecamammě vystřelilo drátovité obočí až k vlasům.

Už jsem byla v polovině haly, když zazvonil zvonek u dveří.

„Já otevřu,“ zavolala jsem.

Jenomže to už Bea brala za kliku.

Slyšela jsem zachřestit bezpečnostní řetízek a zavrzat panty. Mužský hlas. Chichotání.

Když jsem došla do předsíně, byl už Ryan uvnitř a na jednom promáčeném rameni mu visela taška s mým počítačem.

„Napadlo mě, že bys to mohla potřebovat,“ prohlásil a poklepal dlaní na brašnu.

„Díky.“ Udělala jsem krok dopředu a vzala si laptop. „Mrzí mě, že ses kvůli tomu zdržel.“

„Nic se neděje.“

„Pořád tam je taková čina?“ zeptala se Bea.

„Děsný slejvák.“

Slejvák?

„Měl byste zůstat na večeři a dát tý buřině šanci, aby se vyřádila,“ prohlásila Bea. „Moje babička vždycky vaří pro celý regiment.“

„On má hodně práce,“ řekla jsem rychle a varovně na Ryana zamrkala.

„To je ten tvůj přítel policista?“ zasupěla za mnou vecamamma.

„Zapomněla jsem si něco v autě. Detektiv Ryan byl tak laskav, že mi to přivezl. Už je na odchodu.“

„V žádném případě. Jen se na něj podívej. Vždyť je promoklý na kost.“ Pak se obrátila na Ryana. „Strážníku, dal byste si s námi večeři?“

„On je detektiv, ne –“

„Fakt nepřeháním,“ přerušila mě Bea. „Vždycky navaří tuny jídla.“

„No, něco tady opravdu báječně voní.“

Báječně voní? Že by se Ryan pokoušel o nějakou kanadskou verzi seriálu Waltonovi?

„Bude vepřová pečeně se zelím.“

„Nerad bych vám přidělával práci.“ Rozpačitý úsměv.

„A jakou? Přidat na stůj ještě jeden talíř?“

„Tempe si nemůže vaše kuchařské umění vynachválit.“

„Takže dohodnuto.“ Vecamamma vycenila zuby. „Beo, vezmi strážníkovi bundu.“

7

Zatímco se ostatní přesouvali do velkého pokoje, odtáhla jsem Ryana stranou a dala mu několik dobrých rad.

„Nepij Gordieho domácí víno. Nebav se s Ludisem a Jurisem o politice. Nezapojuj se do žádných hazardních her. Nemluv o naší práci.“

„Proč?“

„Někteří z Peteových příbuzných vykazují poněkud znepokojivé nadšení pro morbidní záležitosti.“

Ryan věděl, co mám na mysli.

My, kteří se ve své práci setkáváme se smrtí, často dostáváme všetečné otázky, zejména o případech, jimž se věnují sdělovací prostředky. Mě i Ryana se lidé tak často vyptávají, že jsme-li někam pozváni na večeři, hostitelka většinou raději přítomné upozorní na nevhodná témata konverzace u stolu. Nikdy to nefunguje. Ačkoli se sama do podobných hovorů nepouštím a vždycky se snažím vycouvat, někteří jedinci si prostě nedají říct a pokoušejí se ze mě vypáčit šťavnaté detaily.

Jako by byl svět rozdělený na dva tábory: na ty, kdo nemají nikdy dost, a na ty, kteří by raději neslyšeli vůbec nic. S Ryanem jim říkáme slídilové a uhýbači.

„Slídilové?“

„Ano. Kromě vecamammy a Kláry. Když se mluví o pitvách, dostává vecamamma nadýmání.“

„A vědí o –“ Ryan ukázal na sebe a na mě. O nás?

„Ne. Ale mají instinkt jako divoká smečka.“ Pak jsem pokračovala v seznamu příkazů. „A ať tě ani nenapadne přijmout pozvání na noc.“

„Jasně, pojedu do Holiday Inn.“

„A ještě něco.“

„Poslouchám.“

„Přestaň mluvit jako John Boy Walton.“

Všechno šlo líp, než jsem čekala. Ryan si nechal nalít Gordieho příšerné bordeaux a vychválil ho do nebes. S Beou a Allie si pokecal o rapu a nezapomněl se zmínit o Big Moe a Bizzy Bone. Vecamammu, Emiliji a Connie okouzlil, když poskládal ubrousky do tvaru labutě s ohnutým krkem.

Nikdo se ho neptal na rodinný stav. Nikdo se nepídil po našem osobním vztahu. Nikdo ho nepodrobil křížovému výslechu o současném stavu podnikání v oboru vražd a násilí.

Zrovna jsme se scházeli v jídelně, když se přihnala Cukura kundze.

Co říct o paní Cukursové?

Cukursovi byli pilířem malé farnosti, která uvítala prchající Petersonsovy v Novém světě. Laima Cukursová byla o hodně liberálnější než většina dam její generace a pro své pozoruhodné kousky se stala terčem nespočetných drbů spořádaných luteránských soukmenovců. Nemravné sošky. Svérázný slovník. Hippiesovské období, o němž se raději jen špitalo. A to nešťastné tetování.

Dnes je to čtyřiaosmdesátiletá vdova a nedávno se začala vídat s jakýmsi maďarským osmdesátníkem, o kterém se zmiňovala jako o panu Totovi. Křestní jméno toho pána se zatím nikdo nedozvěděl. Po čtyřech měsících a mnoha společných večeřích se už nikdo ani neptal.

Možná to formální oslovení bylo pro všechny přijatelnější. Ačkoli Petersonsovi znají paní Cukursovou už půl století a dobře vědí, že její křestní jméno je Laima, nikdo jí neřekne jinak než Cukura kundze, tedy paní Cukura.

Dnes Cukura kundze dorazila bez pana Tota, zato s dortem.

„Je malinový,“ oznámila a předala ho vecamammě. „Kdo je tohle?“

„Tempin přítel. Policista.“

„Dobře.“ Cukura kundze měla brýle s plastovými obroučkami, navržené patrně pro příslušníky speciální vojenské jednotky. Přikyvovala s takovou vervou, až jí ta věc začala na nose poskakovat. „Manželé podvádějí. A ženy mají své potřeby.“

„Pete nepodváděl.“ Dort dopadl na stůl.

Cukura kundze si významně odkašlala. Jako většina starších dam to uměla moc dobře.

„Prostě se s Tempe rozhodli, že je na čase prásknout do bot.“ Obrátila se ke mně. „Nemám pravdu?“

Naštěstí se z kuchyně vynořila Emilija s mísou zelí, povadlé brokolice a okurkového salátu se zakysanou smetanou. Hned za ní šla Connie s rajčaty nakrájenými na plátky, bramborami a šťávou z masa. Juris nesl podnos s vepřovým velikosti Nebrasky.

Všichni jsme si sedli na místa. Talíře se rychle plnily a stejně rychle se začaly vyprazdňovat. Provedla jsem první, preventivní konverzační úder.

„Jak si letos stojí Bears? Mají dobrou sezonu?“

Následovalo deset minut sportovních rozborů. Když zájem opadl, stočila jsem to na hokej.

„Blackhawks –“

Cukura kundze zaútočila rovnou na Ryana.

„Nosíte u sebe taser?“ Rudě nalakovaným nehtem se dotkla brýlí na nose. „Policajti si přece taserem chrání zadek, ne?“

„Nic takového nepoužívám.“

„Vy máte opravdickou pistoli, viďte?“ zeptal se Ted tónem plným opovržení nad otázkou Cukury kundze. „Glocka? SIG? Smith and Wesson?“

„Už jste někoho zastřelil?“ přitvrdila Cukura kundze.

„V Montrealu se zas tolik násilných trestných činů nepáchá.“ Ryan přikývl na znamení díků, když mu Gordie dolil sklenici. Nemohla jsem uvěřit, že snese další dávku. Pete jednou Gordieho víno popsal jako delikátní směs kozích chcanek a planktonu.

„Ale určitě jste už někomu rozmáz mozek o stěnu.“

Dvojité zamlaskaní od vecamammy a Kláry.

„Dostanou se letos Blackhawks do play-off?“ zeptala jsem se.

„Podáš mi brambory?“ požádal Ludis.

„Četla jsem o válce motorkářů v Montrealu.“ Cukura kundze seděla mezi Allie a Beou a připomínala mi hobita. „Přijel jste sem nakopat zadek nějakým Pekelným andělům? Anebo děláte na ulici a zatýkáte chuligány?“

„S Ryanem jsme tady kvůli jedné administrativní záležitosti,“ řekla jsem. „Mimochodem, fandí Canadiens.“

„Sbíral jste po městě pasáky?“

„Nic tak vzrušujícího,“ zasmál se Ryan. „S Tempe jsme strávili celý den v márnici.“

„Brambory?“ zopakoval Ludis.

Konečně se dočkal. Po bramborách i masa a všeho ostatního. Následovalo velké stěhování talířů, aby se před něj tácy a mísy vůbec vešly.

Gordie nalil Ryanovi další víno. Ten kupodivu vypil půl sklenice.

„Jo. Ryan fandí Montrealu.“ Znovu jsem zkusila hokej. „Dokonce má doma dres Saku Koiva.“

„V chicagské márnici?“ Cukura kundze vytřeštila oči za tlustými skly brýlí.

„Papírování kvůli jednomu uzavřenému případu.“

„Jako v Odložených případech,“ poznamenala Bea. „Ten seriál miluju.“

„Ty znáš někoho v městské márnici?“ Ten tón Cukury kundze jsem znala. I ten pohled.

„Znám,“ odpověděla jsem opatrně.

„Tempe, žádám tě snad někdy o nějakou laskavost?“

Naposledy po mně chtěla čepici, jakou nosí při ohledání místa činu policisté z newyorské kriminálky. Předtím to byl kanadský aspirin s příměsí kodeinu. Mlčela jsem.

„Udělala bys staré ženské něco k vůli? Než umřu?“

Vecamamma si odfoukla natrvalené kudrlinky z čela.

„Já vážně –“

„Není to pro mě, ne, ne. Pro sebe bych nic nechtěla. Je to pro chudáka pana Tota.“

V observatoři na vrcholku sopky Haleakala slabě zapípalo mezigalaktické monitorovací zařízení. Do pohotovosti je uvedla černá díra ticha, která se náhle zhmotnila na předměstí velkého středozápadního města.

„Pana Tota?“ Naprosté ticho. Cítila jsem, jak se na mou tvář upírá dvanáct párů očí.

„Jeho vnuk se pohřešuje a námořnictvo tvrdí, že ten chlapec nedovoleně opustil kasárna. To je kravina. Lassie by se nikdy nevykašlal na své povinnosti.“

„Lassie?“ Klára promluvila tak hlasitě, že jsem zapochybovala, zda si dneska vzala naslouchátko. „Říkala Lassie?“

„Pan Tot si myslí, že je ten hoch určitě mrtvý.“

„Možná utrpěl ztrátu paměti,“ prohlásila Allie. „Třeba se ocitl v cizím městě a vůbec neví, kdo je. Viděla jsem to v televizi.“

„Lassie je pes.“ Klára tak řvala, že ji muselo být slyšet až v Topece. „Jako Oskars. Kde je vlastně Oskars?“

Kolie umřela v roce 1984.

„Cukuro kundze,“ řekla jsem jemně. „S tím opravdu nemůžu nic dělat.“

„Mohla bys poprosit Richieho Cunninghama, aby se mrknul na pár visaček.“ Ryanovy oči měly veselý výraz ze špatného bordeaux.

„Richie Cunningham je přece ten moula ze seriálu Šťastné dny,“vložil se do hovoru Ted.

„A předtím hrál Opieho,“ doplnila Connie.

„Ten herec se jmenuje Ron Howard,“ prohlásila Susan. „A teď režíruje.“

„V márnici je chlapík, co se jmenuje Richie Cunningham?“ chtěl vědět Ludis.

„To není jeho pravé jméno,“ řekla jsem a zamžourala na Ryana.

„A proč mu tak říkáte?“

„Doktor Corcoran má zrzavé vlasy.“

„A pihy –“ Ryan se zaculil jako pitomeček.

Bezva. Takže pan detektiv Ožrala dnes za volant už nesedne.

„A mohl by se tenhle Richie porozhlédnout kolem a zjistit, jestli koroner nemá Lassieho u ledu?“

Jedna věc se té staré dámě musí nechat. Je neodbytná jako herpes.

„Nahlásil pan Tot jeho zmizení?“ zeptala jsem se bez špetky nadšení.

„Už dávno. A sám ho hledal. I když samozřejmě vůbec nevěděl, kam se má vydat. Doprovázel ho jeho kamarád z bowlingu, pan Azigian.“

„A proč si pan Tot myslí, že je jeho vnuk mrtvý?“

„Měli lístky na baseballový zápas Sox s Cubs. Na Wrigley Field. Myslíš, že tohle by si Lassie nechal ujít?“

Neměla jsem nejmenší ponětí, co by Lassie udělal. Ale věděla jsem, že každý rok ze života odchází spousta lidí. O tento poznatek jsem se nepodělila.

„Jeden telefon Corcoranovi tě nezabije,“ přemlouval mě Ryan.

Všichni s ním sborově souhlasili.

„Dobře.“ Vynutila jsem na tváři úsměv. „Zítra mu brnknu.“

U dortu nám Cukura kundze svěřila následující fakta.

Asi před čtyřmi lety, v době, kdy měl oslavit jedenadvacáté narozeniny, Laszlo Tot odešel z kasáren v Great Lakes, zhruba šedesát kilometrů na sever od chicagského břehu Michiganského jezera. Měl týden dovolenku. Námořník Tot se nepřihlásil do služby ani příští pondělí, ani následující den. Podle protokolu se zahájilo vojenské vyšetřování a byly zpraveny civilní úřady.

Pátrání pokračovalo bez výsledku a po čase bylo přerušeno. Námořnictvo překlasifikovalo případ Laszla Tota jako NOÚ. Nepovolené opuštění útvaru.

Dva měsíce poté, co bylo vyšetřování uzavřeno, se na parkovišti u obchodního domu Northbrook na severovýchodním předměstí našel Ford Focus vyrobený v roce 1992. Záznamy prokázaly, že tento automobil byl registrovaný na Laszla Tota. Ani tato stopa nevedla nikam.

Když jsem se vydala po schodech nahoru, Ryan, Ludis a Gordie otevírali čtvrtou láhev. Debata se soustředila na povolování držby střelných zbraní.

Sayonara.

Obvykle snídám kávu, občas jogurt nebo bagel. Pokud nejsem ve své kůži, přidám ještě smetanový sýr nebo džem.

To ovšem není vecamammin styl.

Po grapefruitu, slanině a palačinkách s javorovým sirupem a máslem jsem zatelefonovala do CCME. Corcoran to zvedl skoro okamžitě.

Začal se mi omlouvat za včerejší debakl. Ujistila jsem ho, že se na něj nezlobím. Pak jsem mu odříkala zhuštěnou verzi Lassie se vrací.

Corcoran slíbil, že se podívá do počítače na neznámá těla odpovídající popisu Laszla Tota. A že brzy zavolá.

Zrovna jsem s ním domluvila, když z chodby do kuchyně vstoupil Ryan. Měl začervenalou tvář, na nohou tenisky Reebok, na sobě rukavice, šálu a teplákovou soupravu.

„Chicago, to moje město“ – Ryan si odmotal a sundal šálu a dokončil píseň upraveným veršem – „rychle taje.“

„Tys byl běhat?“

„Jen pět kilometrů.“

Vzhledem k té cisterně vína, kterou vyzunkl včera večer, vypadal docela dobře.

Vecamamma se otočila od sporáku a vařečku držela vysoko nad hlavou.

„Labrit. Ka tev iet?“ Dobré ráno. Jak se daří?

„Labi, Paldies. Et vous, vecamamma?“

„Tres bien, monsieur. Merci.“

Oči mi málem vypadly z důlků. Zachránilo mě zazvonění mobilu.

Corcoran. Vzala jsem to.

„Počítač nefunguje. Poslyš, co kdyby ses tady zastavila? Prohlídneme to tu. A pokud se najdou ostatky, které by tě zajímaly, vyjedeme si je, až naskočí systém.“

Měla jsem v plánu strávit den s vecamammou a pomoct jí uspořádat fotky do alb a napéct vánoční cukroví. Ale znala jsem svou tchyni. Určitě bude radši, když pomůžu Cukuře kundze.

„Kde je Walczak?“ zeptala jsem se.

„V Milwaukee.“

Pohlédla jsem na Ryana a v duchu si říkala, jestli nebude potřebovat odvézt na O’Hareovo. K čertu s tím. Na šoféra si může zahrát jeho nejlepší kámoš Gordie.

„Stavím se kolem desáté.“

8

S Corcoranem jsme objevili dva nebožtíky, co připadali v úvahu.

První byl mladý běloch ve věku dvaceti až pětadvaceti let, který se předávkoval drogami. Jeho nahé tělo našli před šestnácti měsíci na jižním konci města, na rohu Pětačtyřicáté ulice a Stewart Avenue mezi železniční tratí a Fullerovým parkem. Nepřišel si ho vyzvednout žádný přítel ani člen rodiny. Pátrání v evidenci nikam nevedlo. Nepomohly ani zuby a otisky prstů. Chlapík byl pořád v mrazáku.

Druhou možností byla kostra. Její popis zněl: muž, běloch, osmnáct až čtyřiadvacet let. Kosti byly ve skladu už třicet osm měsíců.

Zaútočili jsme na obou frontách.

Ačkoli příslušná informace zatím nebyla zadána do systému, Corcoran zjistil, že muž z mrazáku byl přede dvěma dny přece jen identifikován. Ukázalo se, že tělo patří devatenáctiletému studentu z Ohia, schizofrenikovi, který se vydal na výlet do velkoměsta a nezavolal domů. Co se mu přihodilo ve zlověstných uličkách, jsme se mohli jen dohadovat. Máma s tátou domlouvají převoz těla.

Zatelefonovala jsem Cukuře kundze a zjistila, že Lassie měřil metr osmdesát osm a vážil osmdesát šest kilo. Podle měření dlouhých kostí byl pan kostlivec vysoký maximálně sto šedesát osm centimetrů.

Ještě jednou jsem zkontrolovala odhad výšky postavy. Byl správný.

„To není tvůj chlapec,“ prohlásil Corcoran.

„Ne, není,“ souhlasila jsem.

Stáli jsme vedle pracovního stolu ve skladu CCME. Corcoran mě pozoroval, jak vracím pana kostlivce do boxu.

„Kdo u vás dělá antropologii?“ zeptala jsem se a zavřela víko.

„Dlouho pro nás dělal jeden chlapík z Oklahomy. Teď už je v penzi a je v tom pěkný zmatek. Sem tam nějaký absolvent. Někdy doktorand, co si tu odbývá kolečko. Občas někdo z patologů.“

„Takže lidi, co to udělají zadarmo,“ hádala jsem.

„Walczak tvrdí, že na to v rozpočtu nejsou peníze.“

„Jednou se mu tenhle přístup setsakra vymstí.“

„Hele, po mně se nevoz. Já jsem pro, abychom měli odborníka s osvědčením. I mně by to ulehčilo práci.“

„Kdo prohlížel tohohle chlápka?“ zeptala jsem se s rukou položenou na boxu s kostrou.

Corcoran se podíval do spisu.

„AP. To bude Tony Papatados, doktorand Illinoiské univerzity v Chicagu. Teď je na vykopávkách v Peru. Anebo v Bolívii. Nepamatuju si to.“

„Archeolog.“

„Tys byla taky archeoložka, ne?“

„Ano. Pochop, hodně bioarcheologů a fyzických antropologů jsou vynikající vědci. Vědí toho hodně o osteologii, umí odhadnout věk, pohlaví, svedou řádně změřit kosti. Ale nejsou školení v soudní vědě. A většina z nich nemá se současnou populací moc zkušeností.“

Najednou mě něco napadlo. Jestliže tu pod Walczakem pracují na antropologických případech nekvalifikovaní lidé, je možné, že některé ostatky byly vyhodnoceny nesprávně.

„Vadilo by ti, kdybych se tu ještě chvilku zdržela?“

„Vůbec ne. A proč?“

„Laszlo Tot byl v armádě. A nahlásili ho jako pohřešovaného. Jestli se dostal sem, třeba i ve stavu rozkladu, jeho identifikace by díky zubům a otiskům trvala jen několik minut. Ale co když se jeho tělo nenašlo hned. Co když došlo ke skeletonizaci a kosti pak vyšetřoval někdo s… no, řekněme, s omezenými znalostmi.“

„To jako že jsme ho přehlídli, protože hlášení bylo zavádějící?“

„Anebo úplně špatné.“

„Myslím, že je to možné,“ připustil Corcoran pochybovačně.

„Mohl by ses podívat do databáze a najít neidentifikovaná rozkládající se těla a kostry, které se sem dostaly během posledních čtyř let?“

Corcoran něco vyťukal na klávesnici, zadíval se na monitor, ještě něco napsal a pak stiskl jednu klávesu.

„Počkej chvíli. Tiskárna je u mě v kanceláři.“

Za chviličku se vrátil se seznamem obsahujícím čtrnáct evidenčních čísel. Ke každému případu našel ještě policejní hlášení, protokol o převzetí a antropologickou zprávu.

Sedm těl sem dorazilo ve stavu pokročilého rozkladu. Kosti byly zbaveny tkáně a očištěny varem. Jeden člověk byl ohořelý, jeden mumifikovaný. Jejich ostatky zůstaly netknuté. Z pěti dalších sem přivezli jenom kosti.

„Všichni jsou támhle.“ Corcoran ukázal k boxům, kam jsem v jeho nepřítomnosti zatím navrátila pana kostlivce. „Ale musíš si poradit sama. Právě přivezli mrtvé batole. Vyfasoval jsem jeho pitvu.“

„Bez problémů.“

Corcoran mi ukázal, kde je nezbytné vybavení, a na papír načmáral telefonní číslo, kdybych potřebovala asistenta. A byl pryč.

Začala jsem kostrami a pro každou zpracovala biologický profil: věk, pohlaví, rasa a výška. Když jsem skončila, porovnala jsem svoje poznatky s tím, co se uvádělo ve spisech.

Ve čtvrt na dvě se Corcoran objevil s nabídkou, že si uděláme přestávku na oběd. Nad sendvičem z automatu obsahujícím velmi pochybně vypadající kuřecí salát, balíčkem plněných sušenek a dietní colou jsme probrali moje úmysly týkající se pana Jurmaina. Řekla jsem, že chci Edwardu Allenovi zatelefonovat hned zítra ráno a uvažuji o výletu do Winnetky a nečekané návštěvě jeho sídla.

Corcoran se pak znovu omluvil. Stejně jako předtím jsem ho ujistila, že on není terčem mého vzteku.

Ve tři čtvrtě na dvě jsem se vrátila do skladu.

Ve čtyři jsem měla hotové všechny kostry. Jednu ženu mongoloidní rasy klasifikovali jako negroidní. Jeden postarší běloch měl údajně operovanou pažní kost, z níž se po mé analýze vyklubal femur velkého psa.

Žádný kandidát na Lassieho.

Věděla jsem, že v případě mumifikovaného a spáleného těla budu potřebovat rentgenové snímky, a tak jsem je prozatím přeskočila a vrhla se na očištěná těla. U třetí sady kostí jsem narazila na zlatou žílu.

V první polovině dvacátého století byl cookský okres jedním z hlavních producentů vápence a dolomitu ve Spojených státech. Kámen se těžil v lomech na západním a jižním předměstí Chicaga: v Elmhurstu, Riverside, La Grange, Bellwoodu, McCooku, Hodkingsu, Thorntonu. Většinou se pak přepravoval po illinoisko-michiganském kanále a později po kanále Sanitary and Ship.

Ačkoli zlatá éra lomů už dávno opadla, zjizvená krajina zůstala. A to nemluvím o nějakých jamkách. Tyhle díry jsou fakt pořádné.

A skvěle se hodí pro odkládání nechtěných těl.

Podle policisty Cyrila Powerse bylo dne 28. července 2005 spatřeno rozkládající se tělo, jak plave obličejem dolů pod mostem, po němž nad thorntonským lomem vede placená dálnice spojující tři americké státy. Powers kontaktoval pracovníky Material Service Corporation, která vlastní a provozuje lom, a pak si nechal poslat háky a pohřebáky.

Ostatky byly zaevidovány jako 287JUL05. Případ dostala patoložka jménem Bandhura Jayamaranová. Odhadla PMI na dva až tři týdny.

Kvůli pokročilému rozkladu a vážnému kraniálnímu poškození, kdy chyběla skoro celá levá polovina obličeje a spodní čelist, se dochovaly jen tři zuby – třenové zuby a první stolička vpravo nahoře. Žádný z nich nebyl plombovaný ani ničím charakteristický.

Otisky nepřipadaly v úvahu. Jayamaranová dospěla k závěru, že s tělem se toho moc dělat nedá, a tak nařídila kosti očistit a uschovat pro antropologickou analýzu.

Za měsíc byl případ 287JUL05 předán komusi s iniciálami ML. Dotyčný určil, že se jedná asi o pětatřicetiletého bělocha, metr sedmdesát tři vysokého, plus minus dva centimetry. Odhad věku vycházel ze stavu stydké spony, místa, kde se obě poloviny pánve vepředu stýkají. Výška postavy se vypočítala podle délky stehenní kosti.

ML si všiml poranění obratlů, žeber a lebky, která vznikla pádem oběti do lomu, a předsmrtných fraktur pravé vřetenní a loketní kosti. Pokud šlo o vlastní úmrtí, ML neuvedl žádný svůj názor.

Poznatky ML byly zaneseny do databáze pohřešovaných osob chicagského policejního oddělení, za týden pak i do NCIC, což je národní kriminalistický informační systém FBI. Ani v jednom případě to nevedlo k pozitivní identifikaci.

287JUL05 odsunuli na polici do skladu CCME čtvrtého září 2005. Od té doby se odtamtud nehnul.

Fajn, ML, podíváme se, jak se ti to povedlo.

Nejdřív jsem poskládala kraniální úlomky do tvaru připomínajícího vybuchlou lebku. Pak jsem anatomicky utřídila postkraniální kosti.

Analýzu jsem zahájila určováním pohlaví. Nejprve jsem prohlédla lebku, potom pánev.

Pravá čelní kost tvořila na spodní straně velký nadočnicový oblouk. Na týlní kosti byly přesně uprostřed naznačeny masivní svalové úpony. Pravý bradavkovitý výběžek, což je kost vystupující směrem dolů za ušním otvorem, byl opravdu pozoruhodný.

Poskládaná pánev měla robustní stydkou část s ostrým úhlem pod místem, kde se obě poloviny vepředu stýkají. Laterálně se obě poloviny klenuly nahoru do hlubokého, úzkého zářezu pod kyčlí.

OK. Souhlasila jsem. 287JUL05 byl muž.

Poznamenala jsem si to a začala zkoumat původ.

To bylo obtížnější, protože z obličeje toho moc nezbylo a lebka byla příliš poškozená, aby se dala změřit. I tak jsem ale viděla, že cranium není ani dlouhé a úzké, ani krátké a kulovité. Lícní kosti přiléhaly k horní čelisti, kořen nosu byl vysoký a nosní otvory spíš menší.

Znovu jsem souhlasila. 287JUL05 byl běloch.

Poznamenala jsem si to a začala zkoumat věk.

Na levé kyčelní kosti došlo k velkému poškození. Na pravé straně to bylo o něco lepší, a přestože tu byl patrný oděr, některé detaily byly viditelné. Odnesla jsem kost k binokulárnímu mikroskopu a prohlédla si její povrch pod zvětšením.

A vzadu na krku mě něco zašimralo.

Vrátila jsem se ke kostře, vybrala čtvrté a páté žebro a došla zpátky k mikroskopu. Na sternálním konci, tedy u hrudníku, končila obě žebra mělkým zářezem ohraničeným hladkou vlnovkovitou stěnou.

Další zašimrání.

Udělala jsem si poznámky a začala zkoumat výšku.

Našla jsem osteometrickou desku a změřila pravou stehenní, holenní a lýtkovou kost. Zrovna jsem přemýšlela o odhadech, které mi nabídl program FORDISC 3.0 v mém laptopu, když se Corcoran objevil ve dveřích.

„Prokristapána, holka, ty jsi pořád ještě tady?“

„Možná jsem ho našla.“

„Děláš si srandu?“

Kývla jsem hlavou směrem k 287JUL05. „Tuhle kostru prohlížel kdosi s iniciálami ML.“

Corcoran se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Na žádného ML si nevzpomínám. Ale na červenec 2005 si pamatuju dobře. Dělal jsem tenkrát na hodně zvláštním případu. Dokonce jsem o tom napsal do Časopisu soudních věd.“

„Myslím…“

„To si poslechni. Osmašedesátiletou ženu naposledy spatří živou na rodinném pikniku při oslavě čtvrtého července. Čtrnáct dní o ní nikdo nemá žádné zprávy. Dcera se za ní nakonec vypraví a najde ji mrtvou na podlaze v obýváku. Není třeba dodávat, že tou dobou mamka už nevypadá moc dobře.

Provedu pitvu, ale nenajdu nic, co by naznačovalo příčinu smrti. A pak mi zavolá policajt, že se k vraždě přiznal vnuk. Zastřelil ji. Ten hajzlík zřejmě potřeboval prachy na fet a babička se na něj vybodla. Byl jsem hodně skeptický, protože jsem nenašel žádné perforované orgány, žádné poškozené kosti, žádné kulky, ani úlomky kulek, žádné stopy kovu na rentgenu. Nic.“

„Aha.“ Nechtěla jsem být nezdvořilá, ale ten případ mi nepřipadal ničím zajímavý.

„Jenomže já, starý Sherlock, jsem se do toho zakousnul. A hádej, na co jsem přišel?“

Připravila jsem si výraz typu: „To teda čumím.“

„Když ten kluk zmáčkl spoušť, musela se pohnout. Našel jsem stopu po kulce ve svalech podél páteře. I když nebyly zasaženy žádné životně důležité orgány, oběť patrně vykrvácela.“ Corcoran celý zářil.

„Jsi génius.“ Počkala jsem zdvořilou polovinu vteřiny. „ML to zvoral.“

„Cože? Aha.“

Dovedla jsem Corcorana k mikroskopu.

„Podívej na tu stydkou sponu.“ Mluvila jsem, zatímco si Corcoran nastavoval okulár. „V dospělosti se její povrch mění. A součástí těch změn je i tvorba okraje po celém obvodu. Vidíš tu mezeru nahoře?“

„U břicha?“

„Ano.“

„Vidím.“

„U mladého dospělého jedince je taková štěrbina normální. Ventrální strana okraje se stále ještě tvoří. Když člověk stárne, celý kruh se spojí a je hotovo. Pak začíná degenerace. I ta je normální.“

„Nejdřív se okraj zformuje a pak zase rozloží.“

„Přesně tak. A když nemáš dost zkušeností, můžeš tyhle dvě fáze zaměnit. ML si tu mezeru špatně vyložil a formování zaměnil na rozklad. On – nebo ona – odhadl věk na pětatřicet let.“

Corcoran se na mě podíval.

„Jenomže tomuhle klukovi bylo tak dvacet, když umřel. A to není jediný problém.“

Corcoran založil paže na hrudi.

„ML použil pro určení výšky zastaralý systém. Špatně provedl měření a vycházel z údajů pro pouhé dvě kosti. Pak zvolil nesprávný vzorec pro zpětný výpočet a špatně interpretoval statistickou hodnotu odhadu, který mu z té rovnice vyšel. Mám ti ty chyby vysvětlit jednu po druhé?“

„Ne.“

„ML odhadl výšku na sto sedmdesát až sto sedmdesát pět centimetrů. Můj odhad je sto osmdesát dva až sto devadesát centimetrů.“

„Suma sumárum?“

„Jedinec označený jako 287JUL05 byl metr osmdesát vysoký běloch, který zemřel zhruba ve dvaceti letech.“

„Jako Lassie.“

„Jo. Poslalo námořnictvo lékařskou dokumentaci pro případ, že bys našel neznámého, který by odpovídal Totovu popisu?“

Corcoran pokrčil rameny na znamení, že neví. „Můžu to zjistit. Uplynulo míň než pět let. Jestli jsme dostali Totovu kartu, bude pořád ještě tady.“

Chvíli bylo ticho. Oba jsme přemýšleli.

„Máš nějakou představu, jak umřel?“ chtěl vědět Corcoran.

„Ničeho nápadného jsem si nevšimla.“

„Nedává to smysl. Thornton je na jihozápad od Chicaga. Velká jezera jsou prakticky ve Wisconsinu. Jestli je tohle vnuk tvého známého, tak si dobrovolně nebo nedobrovolně vyrazil na pořádně dlouhý výlet, a navíc jsi mi, myslím, říkala, že jeho auto našli severně od města.“

Uplynula další chvíle. Představila jsem si Cukuru kundze, její dychtivé, uslzené oči za staromódními brýlemi. Intuice mi našeptávala, že tahle oběť je Laszlo Tot.

Najednou jsem se cítila vyčerpaná. Podívala jsem se na hodinky. Pět padesát. V márnici jsem strávila skoro osm hodin. A manana taky nebude procházka růžovou zahradou.

„Na poranění se podívám zítra,“ řekla jsem. „Až to vyřídím s Jurmainem.“

„To by bylo fajn.“

Corcoran se začervenal.

Věděla jsem, co přijde.

„Ale Walczak ti to nezaplatí.“

„Nedělej si s tím hlavu,“ řekla jsem. „Tohle je gratis.“

Když jsem vycházela ven, sněžilo a čerstvý prašan pokrýval černé bláto, které na Harrison Street zmrzlo u chodníků. Zajela jsem západně na Eisenhowerovu autostrádu a sledovala své toulavé myšlenky.

Kam se Laszlo Tot vydal v posledních hodinách, které strávil na tomto světě? Co dělal? Přivodil si smrt jen svou vlastní hloupostí? Anebo neopatrností? Kdy se konal ten baseballový zápas, který zmeškal? V pátek večer? V sobotu? V neděli? Kde měl v úmyslu nocovat?

Znovu jsem si představila Cukuru kundze. Kéž bych dovedla zastavit příval bolesti, který ji pohltí. Kéž bych dokázala nějakým zázrakem proměnit 287JUL05 na mrtvého vnuka někoho jiného. Udělala bych to, kdybych mohla.

Ale nemohla jsem. Místo toho musím hledat odpovědi. Kvůli spravedlnosti. Kvůli Cukuře kundze. Kvůli panu Totovi. Kvůli Lassiemu. Každý člověk si zaslouží, aby byla jeho smrt objasněná. Starý dobrý Horton.

Edward Allen Jurmain. Která sketa tomu starému pánovi nakukala, že jsem neschopná? Zkorumpovaná? Proč?

Prsty na volantu se mi sevřely.

Jak přesvědčím Jurmaina, aby mi pověděl, co ví o tom záhadném informátorovi? Mám mu zavolat? Rovnou zajet do Winnetky? Dokážu si proklestit cestu až k samotnému Edwardu Allenovi?

Myslela jsem na Petea a jeho snoubenku Summer. Dvacetiletá kočička s prsy jako melouny. Pořád ještě plánují svatbu? Záleží mi na tom?

Katy. Věděla jsem, že mou dceru práce u veřejného obhájce okresu Mecklenburg zrovna moc nebaví. Dala už výpověď? A pokud ano, co bude dělat?

Ryan. V duchu jsem se ptala, zda v pořádku odletěl. Jestli se mi po něm stýská. V neděli vyrazím domů do Charlotte. Budu chtít, aby za mnou přijel na návštěvu? Bude to někdy jako dřív? Může to tak být?

Hlava mě bolela. Byl to dlouhý den.

Představila jsem si vecamammu, jak se otáčí u starého sporáku. Dneska vaří jehněčí s mrkví a zelím. Zajímalo mě, jestli se pustila do cukroví sama a má už napečeno.

Šťastně jsem se usmála při pomyšlení, že mi někdo připravuje večeři. Nevěděla jsem, kdo dnes budou mí spolustolovníci ani kolik jich bude, ale byla jsem ráda, že se nemusím vracet do prázdného domu.

Je to tak. Ze všeho nejvíc teď potřebuju rodinu. Brambory a omáčku, co ucpává cévy, chleba s máslem, rebarborový koláč a zmrzlinu. Nenucenou konverzaci. Zbavit se starostí kvůli Peteovi, Ryanovi, Katy, Jurmainovi. Udržet si odstup od bývalých manželů, starých milenců, neklidných dcer a anonymů, co člověku vrážejí kudlu do zad.

A ze všeho nejvíc si udržet odstup od násilné smrti.

9

Po příjezdu domů jsem si dvacet minut zacvičila jógua paksi dala hodně horkou koupel.

Ponořená do bublinek až po bradu jsem spřádala plán pro Cukuru kundze a pana Tota. Rozhodla jsem se s nimi mluvit teprve poté, až s kostmi skončím a budu si absolutně jistá, že 287JUL05 je Lassie. Pak budu, doufejme, schopná jim také vysvětlit, co ho zabilo.

Dále jsem zvažovala svou strategii pro jednání s Jurmainem. Po chvíli rozjímání jsem se rozhodla, že ho navštívím u něj doma. Pojedu tam rovnou z CCME. Bezva načasování. Třeba toho starého troubu překvapím. A proč by ne? Maximálně mě nechá vyhodit majordomem.

Voda už byla vlažná, když se u hlavních dveří rozezněl zvonek.

Vylezla jsem z vany, natáhla si džíny a dlouhý červený svetr. Žádný fén. Žádný mejkap. No není rodina báječná?

Díky protahování a horké vodě uzel v mém žaludku trošku povolil a bolest hlavy ustoupila.

Anebo to byl aspirin. To je fuk. Cítila jsem se uvolněná a osvěžená. Dnes večer žádná mrtvá těla. Žádné obvinění z profesionálního pochybení. Žádné dvojsmyslné narážky od Ryana.

Naštěstí se tu sejde jen malá společnost. I tenhle fakt možná přispěl k mé znovunalezené vyrovnanosti.

Přijdou Andrejs a Brigita, ale jejich rodiče zůstanou ze zdravotních důvodů doma. Podle vecamammy se Emilijiny hemeroidy přes noc zvětšily o sedm kilo. Gordieho choroba mi zůstala utajena.

Regina a Terry měli domluvené čtvrteční bingo v St. Ignatiusu. Teď má noční službu. Bea musí sepsat referát. Allie má večerní kurz. Další omluvy a výmluvy mi už nesdělili.

Strýc Juris a teta Klára samozřejmě přijdou. Teta přinese ananasový dort s želatinou.

Ve vaně jsem rovněž vážila pro a proti v otázce, zda mám zatelefonovat Ryanovi. Proti zvítězilo. Ryan už je doma. A má moje číslo v seznamu rychlého vytáčení.

Tlumené zvonění pokračovalo a oznamovalo příchod hostů. Hlasy jsem rozeznávala podle kadence a hlasitosti.

Po čtvrtém cinknutí ke mně přes podlahová prkna dolehl i hlučný alt tety Kláry.

Všichni jsou tady, anebo se omluvili. Je na čase jít se družit.

Stála jsem na horním schodu, když se zvonek k mému údivu rozezněl ještě jednou. Slyšela jsem, jak se otevírají dveře, a pak se ozval Gordieho hlas.

„Sveiki, vecamammo.“

„Vai tev iet labak?“ Touž se vecamamma zcvokla? Gordie je asi stejně bilingvní jako George Bush. Proč se ho ptá na zdraví lotyšsky?

„Tvoje pečené skopové jsem si nemohl nechat ujít,“ ozval se Gordie.

Vecamamma řekla pár slov, kterým jsem nerozuměla. Gordie odpověděl. Jeho smích doplnil ještě druhý mužský hlas.

„Sveiki, vecamammo.“

Ne!

„Sveiki, monsieur.“

„Tabarnac, tady to báječně voní.“

„Tabarnac, monsieur.“ Vecamammin hlas získal flirtující podtón.

Teatrálně jsem vzdychla a pomalu se vlekla dolů. Ryan a Gordie se ke mně blížili halou a oba se křenili od ucha k uchu.

Gordie na mě namířil dva prsty jako pistoli. „Muži jsou ze Země. Ženy jsou ze Země. Přeber si to.“

„George Carlin.“

Ryan a Gordie si plácli zvednutou dlaní.

„Jedí vegetariáni suchary pro psy?“ Gordie.

„Zase Carlin,“ řekl Ryan. „Sakra, fakt mě to vzalo, když umřel.“ Pauza. „Jestli Bůh nechtěl, abychom jedli zvířata, tak proč je stvořil z masa?“

„Woody Allen?“ hádal Gordie.

„John Cleese.“

„Andy, kamaráde, ty jsi ale šašek.“

„Vy dva jste strávili celý den hrou na poznávání komiků?“ Byla jsem jediná, kdo nepukal smíchy.

„Billy Goat!“

„Billy Goat!“

Další plácnutí dlaní.

„Nahoře ne, dole.“

Plácnutí.

Když v roce 1910 započala v Chicagu výstavba veřejných silnic, urbanisté přišli s návrhem dvou-a tříúrovňových ulic. Zní to bláznivě? Ani ne. Takové uspořádání si vynutila zeměpisná poloha a hustota dopravy. A bylo to.

Silnice Smyčky překlenují řeku jako padací mosty a jejich jednotlivými částmi pohybuje složitý vyvažovací systém. Zvedací mosty jsou skvělé pro lodě, ale potřebují dost velkou světlou výšku.

Železniční trať je další komplikace. Některé koleje vedou podél vody, jiné u ní končí. I koleje potřebují kolem sebe prostor.

A tak v místech, kde byl jeden přechod přes řeku těsně vedle druhého, vznikla volná zóna. Ulice, které do této zóny spadaly, obydlely druhé patro. Původní plán počítal s tím, že hromadná doprava využije horní poschodí, zatímco osobní auta a tranzitní vozidla budou jezdit dole.

Nejdelší a nejslavnější je v tomto ohledu Wacker Drive, který se táhne podél jižního toku řeky Chicago a východní části jejího jižního přítoku. Další je Michigan Avenue.

Hospoda Billy Goat se nachází ve spodní úrovni Michigan Avenue. Bud a Lou cestou do své vytoužené putyky patrně chvíli bloudili, ale nakonec ji každopádně našli.

„Věděla jsi, že Billy Goat inspirovala Belushiho skeč s cheesburgerem a pepsi v Saturday Night Live?“ zeptal se mě Ryan.

„Ano.“ Nucený úsměv. „Mohli bychom si promluvit o samotě?“

„Jistě.“

„Omluv nás, prosím,“ řekla jsem Gordiemu.

Aniž bych čekala na odpověď, otočila jsem se a kráčela k obývacímu pokoji. Kroky za mnou mě ujistily, že mě Ryan následuje.

„Co tady děláš?“ Fortissimo jako v kostele.

„S Gordiem jsme si zahráli raketbal. Pak jsme si dali pár piv. Mimochodem, je s ním sranda.“

„Proč nejsi v Montrealu?“

„Protože jsem v Chicagu.“

„Víš, co myslím. Já se tady pokouším strávit pár hezkých chvil s Peteovou rodinou.“

„Jsou báječní. Vecamamma je –“

„Já vím. Je s ní sranda. Dneska jsi měl odletět domů.“

„Jediný let, který se mi povedlo sehnat, byl na osmou večer. Vecamamma řekla, že tady můžu zůstat, jak dlouho budu potřebovat. Gordie navrhnul ten raketbal a taky prohlídku Smyčky. Byla jsi někdy u Navy Pier?“

„Ano.“ Zatím jsem ještě neskřípala zuby, ale neměla jsem k tomu moc daleko.

Ryan pokrčil rameny. „Znělo to lákavě, a tak jsem se rozhodl se chvilku zdržet.“

„Chvilku?“

„Dnes večer zavolám znovu na ústředí a zjistím, jestli se nevyvrbilo něco nového. A když ne, tak co? Do služby nastupuju až v pondělí.“

„Tvoje chování je naprosto nevhodné.“

„Nejsi první ženská, která mi to říká.“

„Andy?“ Gordie stál ve dveřích. „Sklenici vína?“

„K pití mě přivedla jedna dáma,“ odříkal Ryan první polovinu citátu.

„Zatím jsem neměl příležitost jí poděkovat,“ dokončil Gordie.

„W. C. Fields,“ oznámila jsem stěnám prázdného pokoje.

Večeře dopadla tak, jak si asi představujete.

Když jsem v jedenáct odcházela, Gordie a Ryan kouřili doutníky a vyprávěli komické historky. Vecamamma vytahovala papírky s čísly, aby jejich výstupy ohodnotila.

Druhý den ráno jsem v osm sešla dolů a našla Ryana v kuchyni. Pojídal topinky takovou rychlostí, jakou mu je moje tchyně sázela na talíř. Oba mě pozdravili Bonjour.

Při jídle jsem Ryanovi pověděla o 287JUL05. Francouzsky. Zatím jsem nebyla připravená podělit se o své podezření ohledně Lassieho Tota a pochybovala jsem, že by nově získané jazykové znalosti vecamammě umožnily, aby mi rozuměla.

„Jsi přesvědčená, že je to on?“

„Všechno pasuje. Věk, pohlaví, rasa, výška, doba zmizení. Kolik dvacetiletých, metr osmdesát pět vysokých bělochů zmizí během jednoho roku?“

Vedle mě se ozvalo zamlaskání.

„Kdo dělal původní antropologický rozbor?“

„To Corcoran neví.“

„Jak ten kluk umřel?“

„Nevím. Jsou tam četné fraktury, ale všechny by se daly vysvětlit pádem.“

„Jak hluboký je ten lom?“

„Nevím.“

„A jak se v něm octl?“

„Nevím.“

Další mlasknutí. Od sporáku.

Přešla jsem do angličtiny.

„Je to vynikající, vecamammo.“

„Dnes večer bude dušené maso.“

„To si nenechám ujít.“ Nalila jsem si sirup na další lívanec, který mi právě vyklopila na talíř. „Moc se omlouvám za to fotoalbum.“ Na cukroví už bylo pozdě. Vecamamma napekla zásobu na sto let.

„Uděláme to jindy. Pomoz Cukuře kundze.“

Ryan se vrátil k francouzštině a sdělil mi první špatnou zprávu dnešního dne.

„Vzpomínáš na tu starou paní, kterou před rokem a půl někdo umlátil přímo v jejím domě?“

„V Pointe-Calumet?“

Ryan přisvědčil. „Anne-Isabelle Villejoinová. Bylo jí šestaosmdesát. Žila se svou třiaosmdesátiletou sestrou Christelle. Christelle zmizela beze stopy.“

Ačkoli jsem na tom případu nepracovala, pamatovala jsem si na něj. Brutalita činu tenkrát šokovala celý Montreal. Chladnokrevná vražda stařenky. Pátrání po Christelle bylo rozsáhlé, ale neúspěšné.

„Před hodinou mi volali,“ pokračoval Ryan. „Včera večer zastavili na dálnici nějakého Floriana Grelliera, protože jel sto čtyřicet. Při kontrole dokladů se ukázalo, že monsieur Grellier zapomněl na jednu formalitku. Koupit si to Volvo XC90, které řídil.

Grellier si sehnal advokáta jménem Damien Abadi. Abadi přišel s tvrzením, že jeho klient má nějaké informace o pohřešované staré paní. Po vášnivé debatě a výměnou za ‚možná‘ z úst královského prokurátora Grellier dospěl k názoru, že je v jeho nejlepším zájmu vysypat, co ví. Abych to zkrátil, dneska ráno začali pročesávat pole u Parc d’Oka.“

Ach ne.

„Pes něco našel?“

„Řval, jako když ho stahují z kůže.“

„Psi, co hledají mrtvoly, neštěkají. Místo označí tak, že si sednou.“

„OK. Takže Fido zaparkoval svůj zadek na sněhu a nahlásil faul.“

Prosím ne. Zrovna jsem odjela z Montrealu a měla jsem namířeno do Charlotte. Chtěla jsem vidět Katy a Birdieho. Procházet se bez rukavic a kozaček a patlat si na obličej opalovací krém.

„Zmínil někdo moje jméno?“

„Prý se s tebou spojí Hubert.“

Jean-Claude Hubert je vrchní koroner v Quebeku a v současné chvíli moje hlavní kontaktní osoba. Pokud bude potřeba vyzvednout tělo, věděla jsem, že Hubert bude chtít, abych celou akci řídila.

„Co máš dneska v plánu?“ Ryan změnil téma.

„Chci to dodělat v CCME. Pokud je kostra z lomu Lassie, zajdu za Cukurou kundze a panem Totem a osobně jim to oznámím. Pak vyrazím do Winnetky a pokusím se okouzlit starého pana Jurmaina.“

„Nehodil by se ti doprovod?“

„Oprah už něco má.“

„I já dovedu být okouzlující,“ zamrkal na mě Ryan.

„A nechystáš se se svým novým kámošem na výlet?“ Příčinou mé jízlivé poznámky byla plíživá jistota, že asi opravdu nepojedu domů do Charlotte.

„Odlétám v šest.“ I Ryan věděl, co bude Hubert chtít. „Navrhuju následující. Než doděláš ty kosti, vyměním ti letenku. Až to vyřídíš s Cukurou kundze, společně zmákneme Jurmaina a pak vyrazíme rovnou na O’Hareovo.“

Po snídani jsem zatelefonovala do Bureau du coroner. Bylo to, jak jsem předpokládala.

Sakra.

Cestou k autu jsem z horního schodu sebrala výtisk Tribune.

Měla jsem tak mizernou náladu, že jsem nechala Ryana řídit. Jelikož jsem se chtěla vyhnout rozhovoru, rozložila jsem noviny a rychle mrkla na titulky.

A dostala další dávku špatných zpráv.

10

Zimu, při které se člověk v duchu ptá, jak tady můžejakákoli inteligentní bytost vůbec žít, jsem přestala vnímat. Zamlžená okna. Topení v autě, které mi fouká ledový vzduch přímo na nohy.

Viděla jsem jen písmena před sebou.

„Pěkně mu pustíme žilou.“

Ryanův hlas mě přivedl zpátky.

„Jurmain je mrtvý,“ pronesla jsem a přestala se kousat do spodního rtu.

„Edward Allen?“

„Místní zprávy, první stránka.“

„Co se stalo?“

„Včera ho našli ve sklepě pod schody.“ Hlas mi zněl dost pronikavě. „Podle rodinného lékaře to byla mrtvice.“

„Pitva?“

„Nic se tu nepíše.“

„Schechter přece říkal, že Jurmain na tom není zdravotně moc dobře.“

„Ten starý krkoun mohl klidně ještě den dva vydržet.“

Ryan mou poznámku ignoroval. „Co je tam dál?“

„Převážně vychvalování jeho osoby.“

Četla jsem nahlas úryvky z článku.

„Bývalý prezident a výkonný ředitel společnosti Jurmain Foods, později Smiling J. bla bla bla. Známá osobnost potravinářského průmyslu od čtyřicátých do osmdesátých let. Bla bla bla. Zemřel ve svém domě ve Winnetce ve věku jedenaosmdesáti let. Bla bla bla. Získal řadu ocenění za svou práci v SFA.“

„SFA?“

„Asociace výrobců malého občerstvení. Mezinárodní sdružení obchodních společností, které zastupuje přes čtyři stovky výrobců z celého světa.“

„Arašídové křupky mají svou vlastní lobby?“

„Podle toho článku sem patří bramborové chipsy, tortillové chipsy, obilninové výrobky, preclíky, popcorn, slané sušenky, krekry s masovou příchutí, oříškové výrobky, tyčinky, kukuřičné výrobky, ovocné přesnídávky, čokoládové tyčinky, müsli tyčinky, koláčky a sladké sušenky.“

„Kdo by to byl řek.“

„Jejich každoroční kongres má název SNAXPO.“

„Jak jinak.“

Četla jsem nahlas: „Jurmainova činnost v tomto odvětví započala v roce 1946, když ukončil službu u sedmdesáté deváté pěší divize, v níž bojoval za druhé světové války. Poté –“

„Víc už asi vědět nepotřebuju.“

„Sakra, Ryane. Jak teď najdu toho parchanta, který mu volal?“

„Možná ví Schechter víc, než říká.“

„Možná.“

„A co tohle? Ty prohlídneš Lassieho a já se pokusím vypátrat advokáta. Až skončíš, zaútočíme společně na Schechtera.“

„Jestli ten chlap dělá u nějaké velké právnické firmy, nedostaneme se ani skrz recepci. Tihle lidi jsou jako samurajové střežící krále.“

„Šóguna.“

„Cože?“

„Střežili šóguna. Ale ty jsi asi měla na mysli vysoce postavené válečníky – hatamoto. Jedině oni totiž mohli fungovat jako šógunova osobní stráž.“

„To je fuk.“ Zakroutila jsem prsty, abych si je trošku zahřála. „K Schechterovi se nedostaneme.“

„Zapomínáš na pověstný Ryanův šarm.“ Ryan na mě zamrkal.

„A co když selže?“

„Vytasím odznak.“

„Tady nemáš vůbec žádnou pravomoc.“

„Zase ho rychle schovám.“

¦¦¦

Měli jsme velké štěstí. Námořnictvo si to posichrovalo na více stranách a v archivu úřadu soudního lékařství dosud ležela dokumentace Laszla Tota.

S Corcoranem jsme začali porovnávat rentgeny zubů, hrudníku a pravé paže pořízené před smrtí s postmortálními snímky, které vznikly při příchodu 287JUL05 do márnice. I přes chybějící zub, poškození lebky a polámaná žebra jsme dokázali určit, že muž nalezený v thorntonském lomu je opravdu pohřešovaný příslušník námořní pěchoty.

Možná to bylo tím, že dneska dorazilo jen pár nových těl. Možná tím, že 287JUL05 už měl jméno. Neptala jsem se. Prostě jsem přijala fakt, že jsem se mohla přesunout ze skladu do zadní pitevny.

V deset už mi Lassie ležel na ocelovém stole. Corcoran si odskočil, aby zatelefonoval na oddělení pohřešovaných osob chicagské policie a velení základny námořní pěchoty Great Lakes. Ryan odjel pátrat po Perrym Schechterovi.

Části kostry jsem pěkně jednu po druhé prohlížela pod mikroskopem. Paže, noha, kosti rukou a chodidel. Žebra. Obratle. Pánev. Klíční kosti. Lopatky. Hrudní kost. Občas jsem se protáhla, prošla po místnosti a v hlavě si připravovala, jak tu smutnou zprávu sdělím Cukuře kundze a panu Totovi.

Ryan a Corcoran se vrátili společně asi kolem poledne. Ráda jsem je viděla. Ačkoli jsem si tou dobou už byla skoro jistá, jak Lassie zemřel, potřebovala jsem ještě odpověď na pár otázek.

„Popiš mi thorntonský lom,“ požádala jsem Corcorana.

„Je velký.“

„Jak velký?“

„Hodně velký.“

Zdrcující pohled. Začervenal se.

„Thorntonský lom je asi dva a půl kilometru dlouhý a osm set metrů široký. Je to jeden z největších lomů na světě. Kromě toho, že se tam těží kámen, štěrk a bůhvíco ještě, slouží i jako ochrana, aby dešťová voda nezahltila chicagský kanalizační systém.“

„Jak to?“ chtěl vědět Ryan.

„Funguje tu protipovodňový systém zvaný Velký tunel. Thorntonský lom je jeho součástí a slouží jako nádrž pro snížení zpětného toku přívalových dešťů nebo kanalizační vody z řek do Michiganského jezera. Někde jsem četl, že thorntonská nádrž má objem jedenáct miliard litrů a po dokončení systému pojme třicet miliard litrů vody.“

„To je ale kolosální nádrž,“ poznamenal Ryan.

„Nádrže,“ opravil ho Corcoran. „Je tam pět nebo šest jam čili jímek, některé jsou prázdné, jiné aktivní. Pro začátek ten projekt počítá se dvěma.“

Pokusila jsem si v duchu představit mapu okolí města. „Mluvíme o místě východně od Halstedu a jižně od placené dálnice, že ano?“

Corcoran přikývl. „Silnice I-294 a I-80 vedou přes most přímo nad lomem. Západní 175. ulice se tam jmenuje Brown Derby Road podle baru a tančírny ze třicátých let. Ta křižovatka má mimochodem zajímavou historii. Začátkem čtyřicátých let tam přibyl kolotoč a lesopark a politické strany, firmy i školy tady pořádaly pikniky. V padesátých letech kolotoč strhli a naproti postavili nový bar. Ten byl pak –“

„Ten lom není hlídaný?“ Ryan přerušil dějepisnou přednášku.

„I mě to napadlo, a tak jsem si znovu přečetl policejní hlášení. Celý komplex je oplocený a na pozemku je i strážní věž. Ale Powers našel v plotě díru, nedaleko křižovatky Brown Derby a Ridge Road. Podle jeho odhadu byla dost velká, aby se tudy dovnitř dostal vůz. Jakmile byl Tot na pozemku, klidně už mohl dojet – anebo být dovezen – pár metrů po štěrkové cestě k okraji západní jámy. Tam se našlo tělo.“

„Pokud se Lassie dostal do vody seshora, jak hluboko musel spadnout?“

„Dobrých sto dvacet metrů.“

„Jo, to by stačilo,“ poznamenala jsem.

„Na co?“

„Koukni se.“ Ukázala jsem na sbírku volně poskládaných kraniálních úlomků.

Oba muži přistoupili ke stolu. Kvůli Ryanovi jsem se pokusila o jednoduchý výklad.

„Tyhle kosti tvořily spodinu Lassieho lebky, tedy tu část, co je přímo nad páteří.“ Prstem v gumové rukavici jsem jela po puklině, která se křivočaře táhla přes několik úlomků. „Tahle zlomenina pokračuje anteriorně –“

Přistihla jsem se, že jsem opět sklouzla do profesního žargonu.

„Zlomenina postupuje zepředu dozadu přes skalní kost v obou spánkových kostech.“ Ukázala jsem na dva podlouhlé hrboly kolem vnitřního ucha.

„Oba konce kruhovité zlomeniny se tady setkávají v sella turcica.“ Posunula jsem prst k místu ve tvaru sedla v podvěskové jámě klínové kosti. Za ní se rozkládal foramen – velký otvor, jímž se mícha dostává do mozku.

„Je to úplná kruhovitá zlomenina. Takové vznikají, když se hlava prudce namáčkne na páteř –“

„Jako při pádu na hlavu,“ skočil mi do řeči Ryan.

„Ano. Ale tenhle typ zlomeniny může vzniknout, i když se hlava ostře pohne směrem nahoru, od páteře.“

„Ale před chvílí jsi tvrdila, že si Lassie skočil šipku,“ opáčil Ryan.

„Podívejte se zblízka na okraje zlomeniny.“ Podala jsem každému jeden úlomek.

„Jsou zaúhlené dovnitř,“ řekl Corcoran.

„Přesně tak. Jsou zkosené dovnitř, protože cranium bylo zezdola natlačené na páteř. Kdyby tu zlomeninu způsobil pohyb hlavy nahoru, zkosení by bylo externí.“

„Dokáže pád vysvětlit tak masivní poškození horní a spodní čelisti?“ chtěl vědět Corcoran.

„Náhlá decelerace dovede urvat obličej od klenby.“

„Takže Lassie zemřel v důsledku střemhlavého skoku, při němž se mu lebka natlačila na páteř.“

„Ne.“

Oba muži udělali typicky chlapskou věc s přenášením váhy z nohy na nohu.

„Kromě poranění lebky jsem našla ještě zlomeniny žeber. To je vcelku pochopitelné. Lassie patrně při pádu dolů narazil na výchoz nebo skalní římsu. Divné ale je, že kosti jeho paží a nohou poškozené nejsou.“

„Ten kluk se nijak nepokoušel zastavit pád.“ Ryan to pochopil.

„Pád po hlavě ještě nemusí nezbytně znamenat, že oběť byla už mrtvá,“ řekl Corcoran. „Lassie mohl skočit. Nebo byl v bezvědomí.“

„Dobrá poznámka.“ Vybrala jsem dvě žebra a pravou ulnu. Přešla jsem k binokulárnímu mikroskopu, vložila pod něj jedno žebro a zaostřila.

„Podívejte se na tuhle frakturu.“

Ryan dal přednost Corcoranovi.

„Lom má zubaté kraje.“ Corcoran mluvil, aniž by zvedl hlavu. „Vypadá to jako typické tupé poranění. Jak jsi říkala, patrně se cestou dolů praštil o skálu.“

„Souhlas.“

Corcoran uvolnil místo u mikroskopu. Když se Ryan dost vynadíval, vyměnila jsem žebra, znovu zaostřila a ustoupila zpět.

„Tenhle lom vypadá rovně. Ale to nic neznamená. Už jsem viděl podobné žeberní fraktury, které způsobila tupá síla.“

„To je pravda. Ale byly všechny takhle čisté? Zvětši to ještě.“

Corcoran se zařídil podle mé rady a posunul světlo.

Uplynulo pár vteřin. Pak se zeptal: „Je to opravdu to, co si myslím?“

„Vidíš ty proužky? A teď se ještě podívej na čerstvý lom na ulně. Ne na tu starou, zahojenou zlomeninu.“

Corcoran vyměnil kosti a zamžoural do okuláru.

„Řezné rány?“ zeptal se Ryan nad Corcoranovými ohnutými zády.

Přikývla jsem.

Nad hlavami nám hučely zářivky. V hale se ozývaly tlumené kroky.

Nakonec Corcoran zvedl oči.

„Sek do loketní kosti, bodnutí do žebra. To poranění na ulně bude nejspíš obranné.“

Corcoran hovořil o zranění, které vzniká, když se oběť před nožem chrání zvednutými pažemi.

„Bodné rány od nože jsem našla minimálně na čtyřech žebrech.“

Zvedla jsem i druhé žebro, aby Corcoran s Ryanem viděli jeho přední část, kde se stýká s hrudní kostí. Po jeho povrchu se podélně táhla deseticentimetrová prasklina.

Ryan tiše zahvízdal. „To musela být kudla.“

„Nenech se zmýlit tím, jak to vypadá,“ řekla jsem. „Jelikož zlomenina se šíří jádrem kosti, délka praskliny nemusí nezbytně odrážet velikost ostří, které ji způsobilo. Ale je to jistý indikátor.“

Ukázala jsem na pěticentimetrový úsek delšího poranění. „Pod zvětšením se jeví velice čisté okraje. Na jednom konci je také viditelný pravý úhel. Všechny tyto znaky svědčí o tom, že se jednalo o pět centimetrů široké ostří s jednou řeznou hranou.“

Ryan začal mluvit. Zvedla jsem ruku.

„Když se poskládá hrudní koš, žádný řez nepokračuje dál na vedlejší žebra. Nicméně stopa na sedmém žebru dokonale navazuje na poranění šestého žebra. I tenhle model naznačuje ostří s jednou hranou.“

„A ty proužky znamenají vroubky.“

Přisvědčila jsem. „Odhadovala bych, že zbraň byla pěticentimetrová, zoubkovaná čepel.“

„Třeba velký nůž na steaky,“ navrhoval Ryan.

„Myslíš, že Lassie byl už mrtvý, když se ocitl v lomu?“ zeptal se Corcoran.

„Mně jako nejpravděpodobnější scénář připadá, že ho ubodali a pak se zbavili těla.“

Zavražděn.

Celý svět se mi v hlavě zatočil jako burácení vln na pláži.

Jak to jen povím Cukuře kundze?

11

Tik. Tak. Tik. Tak. Tik. Tak.

Probudila jsem se úplně zmatená. Zdálo se mi o sexu. Nad hlavou mi vrčel větrák a točil se. Hodně rychle.

Místo obličeje měl ten muž jen rozmazanou skvrnu. Kdo to byl? Kvůli němu jsem tady?

Jenomže onen zvuk nevydávaly vířící lopatky větráku.

Ležela jsem na boku, paže a nohy ohnuté, dlaně sepnuté pod tváří. Tikání se ozývalo přímo u mého ucha.

Zvedla jsem bradu a cítila, jak mi něco tvrdého odírá ušní lalůček.

Náramkové hodinky?

Ale ty moje jsou tiché. Čí hodinky mám na ruce? Proč?

Zkroutila jsem levé zápěstí před oči. I když byla tma jako v pekle, obě ručičky slabě zářily.

Půl druhé a deset minut? Pět minut po osmé? Ráno? Večer? Neměla jsem ponětí. A neměla jsem ani nejmenší zdání, jak dlouho jsem byla mimo.

Roztřeseně jsem si nacpala ruce mezi stehna, abych se zahřála. I přes džínovinu jsem cítila, jak mám ledové prsty.

Hodinky mi tím pádem zmizely z dohledu a já se opět ocitla v naprostém, dokonalém tichu.

Ležela jsem, nic neviděla ani neslyšela. Zase stejné otázky. Kde? Jak dlouho? Kdo? Proč?

Představila jsem si samu sebe, jak bych asi vypadala, kdyby mě snímala kamera z vrtulníku. Schoulené tělo, uvězněné ve velmi malém prostoru.

Google Země.

Google Hrobka.

Bože můj.

Neviditelné stěny a strop jako by se posunuly blíž a tlačily se na mě seshora. Přerývaně jsem dýchala.

Abych zastavila nával klaustrofobie, zaměřila jsem se dovnitř.

Hlava: bolí jako střep.

Hrdlo: vyprahlé.

Prsty: zmrzlé.

Nohy: roztřesené.

Měchýř: plný.

Žaludek: prázdný.

Vědomí hladu nastartovalo myšlenky na jídlo. Opečený tuňák s tlustým plátkem slaniny. Thajská polévka s citrónovou trávou a kokosovým mlékem.

Pokusila jsem se provést inventarizaci všeho, co vím o svém okolí. Mozek mi neposlal žádný seznam. Jen další žrádlo.

Mušle na víně s česnekem, rajčaty a paprikami. Belgické hranolky namáčené v husté majonéze. Ryan se skleničkou piva Bavik.

Jak je to dlouho, kdy jsme takhle společně večeřeli? Hodiny? Dny? Bylo to naposledy, kdy jsem jedla? Anebo se to událo už před mnoha měsíci? Roky?

Byl Ryan milenec z mého snu? Pokud ne, byl ten chlap skutečný, anebo jen výtvor mého podvědomí?

Tělo se mi třáslo a zuby mi v ústech drkotaly.

Co mám vlastně na sobě?

Zavrtěla jsem se a získala odpověď. Tenisky. Košili s krátkým rukávem. Džíny.

Náhlá myšlenka. Pokud nemám svůj BlackBerry v kabelce, musí být v kapse kalhot anebo připnutý k opasku. Kontrolovala jsem to? Jasně že jo. Nejsem blbá.

Jenomže jsem byla úplně popletená. Měla jsem bolesti. Ano? Ne? Nemohla jsem si vzpomenout.

Prosím!

Přitiskla jsem kolena k zemi a paže zkroutila na stranu. Jen tak jsem zvládla přejet hřbetem levé ruky po pravé přední kapse. Žádný telefon tam nebyl.

Bolesti v noze jsem nevěnovala pozornost, otočila jsem se a zkontrolovala levou kapsu. Ani tam nic nebylo.

Pootočila jsem se trošku na záda, pokrčila nohy v kolenou a rozkývala se ze strany na stranu. Ani na opasku, ani v zadních kapsách jsem necítila žádnou bouli.

Do očí se mi nahrnuly slzy zoufalství.

Ne!

Převalila jsem se znovu na bok. Podlaha mě mrazila do holé kůže.

Musím se nějak zahřát. Zachovat si zdravý rozum.

Potřebuju úkol. Několik úkolů.

„Zaprvé,“ řekla jsem nahlas. „Zbav se pout.“

Vlastní hlas mi zněl hluše. Tlumila ho vrstva cihel a malty? Tuny hlíny? Akry lesa nebo pole, které je nade mnou?

Panika vyslala další chapadlo k mému srdci.

„Za druhé,“ řekla jsem ještě hlasitěji. „Najdi východ.“

„Za třetí,“ vyštěkla jsem jako velitel na buzerplace. „Uteč.“

Tak. Mám tříbodový plán. Tabulku organizované akce. Pouta. Východ. Útěk.

Začala jsem si třít hřbety dlaní mezi vnitřními švy džín a v duchu si opakovala svou mantru.

Pouta. Východ. Útěk.

Pouta. Východ. Útěk.

Pouta. Východ. Útěk.

Tím zběsilým pohybem jsem si sice odřela loket, ale díky tření se mi v prstech začalo rozlévat teplo. Pomalu a bolestně se mi vracel cit.

Brněly mě všechny nervy v těle. Přikrčila jsem se a svázanýma rukama přejela po stěně v naději, že najdu hřebík, ulomenou trubku, cokoli, čím bych přeřezala pouta na zápěstích.

Nic.

Metodicky jsem se posunovala centimetr po centimetru, pátrala dole u země a pak zase nahoře, kam jsem jen dosáhla. Mé vězení bylo delší, než jsem si představovala. Chabá útěcha.

A ještě menší útěchou bylo, že zdivo bylo zoufale rovné.

Posunula jsem se asi o dva a půl metru, když jsem prsty nahmatala špatně vsazenou cihlu, která vystupovala z řady ve výšce padesáti centimetrů od podlahy. Její venkovní okraj mi připadal slibně ostrý.

Zkroutila jsem se do shrbeného polosedu a zatlačila na horní okraj cihly. Zdivo drželo pevně.

„Pohov, vojíne!“

Dobrotivý bože! Mluvím tady s kamennou zdí.

Svezla jsem se ke straně a přitáhla kolena k hrudi, čímž jsem dokázala provazy odtáhnout tak daleko od sebe, že jsem mohla zvednout zápěstí ke kraji cihly. Začala jsem horečně pohybovat rukama.

Zanedlouho jsem už ležela na zádech, ruce mě bolely jako čert a hlava se mi motala.

Tímhle tempem se vyčerpám a ničeho nedosáhnu. Nová strategie. Dvě stě pohybů nahoru dolů. Odpočinout. A znovu.

A tak jsem to udělala a v duchu si pořád opakovala svou mantru.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Během celého cyklu můj neokortex zpracovával údaje, které k němu přicházely. Moc toho nebylo. Zima. Tma. Sedřená kůže na prstech a rukou. Slabý, a přesto podivně známý zápach.

Byl jsem sama a vyděšená a napínala jsem uši, jestli nezaslechnu nějaký hlas, krok, otočení klíčem. Ale slyšela jsem jen vlastní zrychlené srdce a dech.

Vyčerpáním jsem usnula.

Když jsem se probrala, zkontrolovala jsem polohu rozbolavělých rukou. Zamyslela jsem se. Uplynuly hodiny? Minuty? Neměla jsem vůbec pojem o čase.

Znovu jsem začala pilovat provazy, paže ztuhlé a roztřesené. Každý pohyb mi působil muka.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Cihla. Odpočinek. Znovu.

Dvěstěkrát. Čtyřistakrát. Šestsetkrát. Desettisíckrát.

Po každém kolečku jsem prudce trhla a zkoušela pevnost pout.

Nakonec jsem pocítila, jak slabě povolují.

Vší silou, která mi v rozbolavělých svalech zbyla, jsem roztáhla zápěstí od sebe.

Ještě jednou.

Ještě.

Při šestém pokusu jsem se zasekla a vzápětí mi levá dlaň pleskla o pravou. Anebo se mi to jenom zdálo?

„Praskni!“ zařvala jsem do temnoty.

Škubala jsem a kroutila provazem. Ještě jednou.

„Praskni, sakra!“

Slzy mi stékaly po tvářích a ruce divoce pumpovaly.

„Praskni!“ Slízla jsem sůl z třesoucích se rtů.

„Praskni!“ Kroutila jsem rukama dovnitř a ven.

Po hodně dlouhé době povolilo pár vláken.

Smyčky se uvolnily. Podařilo se mi vytáhnout levou ruku.

Neobratně jsem se zbavila pout. Posadila se zpříma. Zatřepala oběma rukama. Krev se jako oheň navalila do stažených cév.

Přejela jsem si prsty po kotnících a zkoumala pouta na nohou. Když jsem našla uzly, zabořila jsem do nich prsty v zoufalé touze osvobodit se.

Bylo to marné. Mé prsty stěží fungovaly a uzly držely jako helvetská víra.

Znovu hrozilo, že se rozbrečím.

Znovu jsem to potlačila.

„Hýbej se!“ ozval se můj nekompromisní velitelský hlas.

Překulila jsem se na břicho a začala se pomalu sunout temnotou. Lezla jsem po loktech a odstrkovala se nohama. Když to moc bolelo, překulila jsem se na záda a sunula se pomocí dlaní a chodidel.

Pokračovala jsem chvíli na zádech, chvíli na břiše, odhodlaná najít cestu ke svobodě. Anebo aspoň nějakou pomůcku pro vyproštění nohou.

Mé vězení bylo dlouhé a úzké, patrně nějaký tunel nebo chodba. Jak jsem postupovala kupředu, zatuchlý pach sílil.

Občas jsem se zastavila a podívala na hodinky. Svítící ručičky tvořily svislou čáru. Tvar písmene I. Maličko překlopeného doprava.

Délka mých pohybů se nevyhnutelně zkracovala. Stále častěji jsem padala a zaujímala embryonální polohu. Lokty jsem měla sedřené do krve a nohy na zmrzlé zemi jsem skoro necítila. Přes veškeré odhodlání mé úsilí sláblo.

Pak, zrovna ve fázi, kdy jsem se plazila po břiše, mě lokty posunuly dopředu a ramena se mi o cosi otřela. Zhouplo se to. Zastavilo.

Natáhla jsem ruce do tmy.

Uslyšela tvrdé křupnutí.

Můj mozek, zbavený smyslových vjemů, zpracoval vstupní data.

Kulaté. Tvrdé. Hýbe se to asi půl metru nahoru a doleva.

Pomocí loktů jsem posunula trup a nohy a rukama začala bloudit po stěně. Pach byl už hodně silný, směsice hniloby, plísně a od molů prožrané látky. Připomnělo mi to zápach starého kufru s oblečením na půdě.

Zkrvavené prsty nakonec nahmataly hranu. Skrčila jsem se, dřepla si na zadek a vzala tu věc do rukou.

Opatrně jsem ji potěžkávala a osahávala její povrch. Zkoumala rozměry. Objevovala kontury.

A pak mi s hrůzou došlo, s kým se dělím o temnotu.

12

Zvedla jsem prsty, aby se lebka mohla skutálet do původní polohy.

Fena na vyhledávání mrtvol se jmenovala Étoile. Hvězda. A tou opravdu byla.

Hrob byl ukrytý pod šedesáticentimetrovou vrstvou sněhu. Étoile to nevadilo. Spolehlivě ho označila.

Ryan mě vyzvedl v sobotu před svítáním. Teploměr za mým oknem ukazoval minus šest stupňů Celsia. Jedenadvacet Fahrenheita.

Během jízdy jsme toho moc nenamluvili. Naše letadlo z O’Hareova přistálo pozdě. Než jsem se dostala do svého bytu v centre-ville, byla půlnoc, a než jsem vlezla do postele, byly dvě ráno. V autě jsem ještě napůl v mrákotách srkala kafe, které Ryan koupil, a pozorovala, jak za oknem ubíhá město.

Za můj pocit strachu mohla každopádně únava. Pořád jsem ještě myslela na události v Chicagu.

Se Schechterem jsme se nakonec vůbec nesešli. Prý svědčí u soudu v Rock Island. Takže jsem stále neměla ponětí, která zmije pošramotila mou reputaci falešným obviněním.

Rozhovor o Lassiem byl tak bolestný, jak jsem očekávala. Cukura kundze celou dobu plakala, jako kdyby jí zemřelo vlastní vnouče. Jedinou pozitivní zprávou bylo prohlášení pana Tota, že syna a snachu bude o osudu jejich potomka informovat osobně.

Kromě toho jsem měla další konflikt se svým novým sousedem. Sparky Monteil. No jo, Sparky. Ačkoli postavou připomínal hrušku, za každou cenu se snažil působit jako tvrďák. Vlasy jako Elvis. Odporné tetování vzadu na krku. Náš domovník Winston mi říkal, že tomu blbečkovi je minimálně pětapadesát.

Sparky se do našeho domu přistěhoval vloni na jaře. Ani si ještě nestačil vybalit trencle, když začaly jeho nářky. Jak se zdá, Sparky nemá rád kočky. Lépe řečeno, ze všeho nejradši by pochytal všechny kočky na Zemi, nacpal je do pytle a hodil do moře.

Ano, sdružení majitelů domů v našem bloku se shodlo na zákazu domácích mazlíčků v bytech. Jenomže já a Birdie často odjíždíme do Charlotte a můj kocour nikdy nevystrčí packu z montrealského bytu, takže jsem dostala výjimku. Sparky teď usiluje o její zrušení.

Sparky zrovna vystupoval z výtahu, když jsem čekala dole v hale na Ryana. Sousedova dnešní stížnost se týkala trusu na dvoře.

Je mi líto, kámo. Tentokrát jsem nechala kocoura ve Státech.

A aby toho nebylo málo, zase mi byla pekelná zima.

Topení v Ryanově džípu nepatřilo k nejmodernějším. Na oknech byla námraza a já cítila, jak mi chlad proniká skrz boty do nohou, do stehen, do pánve. Obávala jsem se, že dneska mi teplo poskytne pouze kelímek, který pevně svírám v rukou.

Náš cíl ležel přibližně padesát kilometrů severozápadně od Montrealu, ve městě Oka. Když slyším tohle jméno, napadnou mě tři věci: Mohawkové, mniši a klášterní sýr.

Dvě poslední spolu souvisejí.

V roce 1815 se v Bretani usídlila skupina mnichů a začala vyrábět sýr zvaný Port Salut. Po šedesáti letech si jejich delikatesa podmanila celou Paříž. Jenomže to moc nepomohlo. V roce 1880 armáda francouzské Třetí republiky obsadila sídlo řádu, Abbaye de Bellefontaine, a trapisty-sýraře vykopla ze země.

Na pozvání quebeckých sulpiciánů se osm exulantů vydalo na plavbu do Kanady. Jejich hostitelští bratři věnovali novým přistěhovalcům část svých držav na severním břehu jezera Lac des Deux-Montagnes. Nemovitost dostala jméno La Trappe podle Soligny-la-Trappe, kde v roce 1662 řád vznikl, a nově příchozí mniši tu zřídili L’Abbaye Notre-Dame du Lac.

V dobách svého největšího rozkvětu se klášter pyšnil dvěma stovkami mnichů. Počátkem jedenadvacátého století jich tu zbylo jen osmadvacet a většina měla na bedrech sedm křížků. Dnes už klášter nefunguje, ale slouží jako neziskové středisko pro zachování kulturního a historického dědictví tohoto místa.

Když se tenkrát trapisté vydali lodí přes oceán, vzali si s sebou svůj vzácný recept na sýr, a jakmile se usadili, začalo zpracování kravského mléka nanovo. Stejně jako v původní vlasti i zde se stal jejich sýr kasovním trhákem.

Pokud vím, bratři dodnes dohlížejí na výrobu „trapistického sýra z Oky“, který si během těch dlouhých let získal zcela výsadní postavení.

S Mohawky to bylo o něco složitější.

V létě roku 1990 se „krize v Oce“ dostala i do mezinárodních zpráv. V podstatě šlo o pozemkový spor mezi městem a mohawskou komunitou v Kanesatake. Konflikt trval od poloviny července do konce září a stal se noční můrou pro všechny, kteří tudy dojížděli za prací do města. Kromě naprostého fiaska místní vlády při komunikaci s veřejností přinesla tato událost i smrt jednoho policisty ze Sureté du Québec.

Seběhlo se to asi takhle.

Město Oka chtělo rozšířit golfové hřiště na pozemky, kde se nacházelo mohawské pohřebiště a posvátný piniový háj. Domorodé obyvatelstvo to označilo za svatokrádež. Jejich výzva byla odmítnuta a započala výstavba zadních devíti jamek. Rozzlobení členové kmene zabarikádovali přístup ke spornému terénu.

Nic zvláštního. Poldové vzbouřence vypudili, že? Špatně.

Když SQ zakázala přístup do Oky a Kanesatake, začali se sjíždět indiáni z celé Kanady a Spojených států. Na důkaz solidarity s kanesatackými Mohawky zablokovali kahnawští Mohawkové most spojující ostrov Montreal s předměstím na jižním břehu.

Když konflikt dosáhl vrcholu, Mercierův most a silnice 132, 138 a 207 byly zcela zablokované. Všude byly příšerné dopravní zácpy a mezi lidmi panovala bouřlivá nálada.

Přicházejí kanadské ozbrojené síly.

Nakonec se Mohawkové dohodli na ukončení protestů s vojenským velitelem odpovědným za monitorování situace na jižním břehu řeky Svatého Vavřince. Ten podplukovník se jmenoval Gagnon.

Život má své paradoxy. V době, kdy původní sýraři-trapisté čekali na dokončení rekonstrukce kláštera, bydleli ve mlýně. Mlynář se jmenoval Gagnon.

Čtvrtým drahokamem této oblasti je Parc national d’Oka, jedna z mnohých quebeckých přírodních rezervací a turistických lokalit. Od května do září hostí čtyřiadvacet čtverečních kilometrů parku táborníky, milovníky pikniků, vysokohorské turisty a vodáky. Pár odolných jedinců tu bivakuje i v zimě, ale většinou sem v chladných měsících zabloudí jen běžkaři či hrdí majitelé sněžnic.

To není nic pro mě. Já mám ráda letní výlety, jízdu na kole po vyznačených cyklostezkách, slunění na pláži, pozorování ptáků na plovoucím molu u bažiny Grande-Baie. Bez debat. Jsem prostě měkkota, co miluje teplo.

Ryan mířil na sever po Laurentinské silnici, pak pokračoval na západ po dálnici 640 a já pozorovala pásy městských budov, které pomalu ustupovaly před menšími, naprosto identickými předměstskými domky, a nakonec sněhem pokrytou venkovskou krajinu. Na obzoru se objevila žlutá šmouha a černá obloha se přelila do tmavě šedého odstínu.

Tři čtvrtě hodiny po odjezdu z mého bytu Ryan zabočil na cestu do Oky. To už slunce připomínalo nízko visící bílý disk. Stromy bez listí vrhaly dlouhé, rozmazané stíny na pole a asfaltku.

Za chvilku jsme projeli hlavní branou parku. Přímo ve vjezdu stála malá kamenná budova, Poste d’accueil camping – informační tábornické středisko. Ve žlutém kosočtverci byly namalované černé siluety želvy, ještěrky, žáby a hada.

Dvacet metrů za branou, na opačné straně cesty stál policejní vůz SQ. Kouřilo se mu z výfuku.

Ryan otočil auto a zastavil. Člověk v policejním voze položil polystyrénový kelímek na přístrojovou desku, natáhl si rukavice a vysoukal se ven. Měl na sobě olivově zelenou bundu s černým kožešinovým límcem, tmavě olivovou šálu a olivovou ušanku s chlopněmi svázanými nahoře. Na jmenovce stálo Halton.

Ryan spustil okénko a ukázal odznak. Halton si ho zběžně prohlédl a jal se kontrolovat mou osobu.

Vytáhla jsem průkazku LSJML.

Halton mávl rukou k lesu a pak francouzsky řekl: „Jeďte po služební cestě lemující okraj parku. Je to na břehu řeky.“

„Jaké řeky?“ zeptala jsem se.

„Riviere aux Serpents.“ Halton se zakřenil. „Ty malý potvory by měly touhle roční dobou spát.“

Ryan vycouval z okraje silnice a vydal se dopředu; pneumatiky křupaly na zmrzlém štěrku. Za našimi zády se jako dominanta krajiny táhla Le Calvarie d’Oka. Jednou jsem se vyškrábala po cestě až na její vrchol. Tahle lesní Křížová cesta měří pět kilometrů a vede ke skupince kaplí z poloviny osmnáctého století. Pohled seshora je fakt nářez.

Totéž platí o všudypřítomné škumpě jedovaté. Drbala jsem se ještě několik týdnů potom.

„Vzdáme se plazům?“ Ryanův chabý vtip svědčil o jeho úzkosti.

„A obojživelníkům,“ dodala jsem.

Ryan se na mě podíval.

„Na té značce byla herpetofauna, kam patří i obojživelníci.“ Na přednášku z biologie bylo zatraceně časně.

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Amniotická vejce.“

„Mám radši míchaná.“

„Plazi se mohou množit i na suchu.“

„Zlomový okamžik. Kdy k tomu došlo?“

„Asi tak před třemi sty miliony lety.“

„Za tu dobu si snad stihli zvyknout na auta. Měli by nám jít z cesty, ne?“

Rozhodla jsem se neodpovídat.

Jeli jsme po úzké silničce, z obou stran lemované hromadami sněhu, které tam nahrnuly pluhy. Stromy se nad námi tyčily jako vysocí, holí strážci.

Blížili jsme se k řece a vozovka začala prudčeji klesat. Brzy jsem spatřila pobřeží. Stála tam obvyklá sbírka vozidel: druhý policejní vůz, černá dodávka, modré auto techniků ohledávajících místo činu.

Uniformovaná příslušnice SQ na nás mávla, abychom zastavili. Na její jmenovce stálo Naveauová. Opět vřelé uvítání zákona a pořádku.

Představili jsme se. Naveauová vyzvala Ryana, aby zaparkoval za venkovskou dřevěnou chaloupkou, která patrně sloužila jako přístřešek pro běžkaře.

Ryan uposlechl příkaz a pak jsme si oba navlékli čepice a vystoupili z džípu. Slunce už stálo výš a vrhalo na zem rozmazané stíny kmenů a větví. Vzduch byl chladný a průzračný jako křišťál.

Dobré zprávy. Nad místem, které tak zaujalo vyhledávacího psa Etoile, mezitím vztyčili igelitový stan. Čerstvě odházený sníh ležel na hromadě hned vedle.

Tohle uspořádání jsem zažila před mnoha lety při exhumaci v inuitské rezervaci u města Sept-Îsles. Tenkrát teplota klesla na minus čtyřiatřicet stupňů Celsia. Věděla jsem, že uvnitř stanuje přenosný radiátor s vroubkovanou trubkou, který ohřívá vnitřek stanu a zmrzlou půdu.

Před stanem stáli čtyři muži. Dva byli oblečení do kombinéz a bund se stejným logem, jakým se pyšnilo auto techniků od kriminálky. Service de l’identité judiciaire. Division des scenes de crime.

Jeden měl na sobě černou kanuckou parku, ne nepodobnou mé vlastní. Byla modrá. Joe Bonnet, můj nový laboratorní asistent, vypadal v silném, vycpaném anoraku jako tlusté lízátko na špejli. Naštěstí si na hlavu nasadil kulicha. Joe je totiž přesvědčený, že do špičky nagelované platinové vlasy vypadají senzačně punkově. Já jsem přesvědčená, že vypadají přiblble, zejména pokud je nosí chlap, který už třicítce dávno zamával. Nikdy jsem mu to ale neřekla.

Joe je v práci schopný, ale poněkud křehký. A útlocitný. V jeho případě nestačí zříct se veškeré cenzury a kritiky. Joea musíte neustále chválit a ujišťovat, jak je dobrý. Jenomže já na společenské řečičky kašlu. Většina lidí to o mně ví a nemá s tím problém. Joeovi to zatím nedošlo.

Není třeba dodávat, že mezi námi dochází poměrně často k výbuchům a uraženému mlčení. Na jeho straně, ne na mé. I v dobách příměří se chováme jako dva cizí psi, kteří se shodou okolností ocitli v jednom domě. Pořád nabroušení, podezřívaví k náladě toho druhého.

Částečně je to moje vina. I když už uplynuly dva roky, ještě jsem si nezvykla na nepřítomnost svého dlouholetého asistenta Denise. Co to sakra lidi s tím odcházením do důchodu mají?

Čtvrtý muž před stanem měl na sobě plášť, který v oblasti pasu jen stěží dopnul. Jean-Claude Hubert, vrchní koroner provincie Quebec.

Hubert se kolébavou chůzí vydal směrem k nám. Tvář měl červenou a rty rozpraskané.

„Detektive Ryane, doktorko Brennanová.“ Hubertův přízvuk naznačoval, že pochází odněkud z horního toku řeky, patrně z Quebec City. „Díky, že jste dorazili tak brzy.“

„Oč jde?“ Základní informace jsem sice znala, ale chtěla jsem slyšet Hubertovu verzi.

„Jeden kanárek za katrem se rozezpíval. Poskytl informace o ženě, která se už dva roky pohřešuje.“

„Florian Grellier,“ doplnil Ryan.

Hubert přisvědčil. Nad šálou mu poskočila trojitá brada. „Obětí je Christelle Villejoinová. Grellier tvrdí, že ji zabili a pohřbili tady na tom místě.“

„Kdo?“ zeptal se Ryan.

„To prý neví.“

„A jak monsieur Grellier k té informaci přišel?“

„Prý se potkal s nějakým chlápkem v baru. Přísahá, že jeho jméno nezná a od toho večera, kdy spolu ztrestali pár panáků, ho už neviděl.“

„Kdy to bylo?“ Ryan.

„Někdy loni v létě. Grellier si není tak docela jistý.“

„Přivezete ho sem?“

„Ne. Poskytl nám celkem přesný popis. Cesta, chatka, řeka. Pustili jsme psa a ten to místo označil.“ Hubert zvedl jednu ruku v palčáku a ukázal ke stanu. „Podle psovoda tam s devadesátiprocentní jistotou někdo leží.“

„Vcelku detailní popis, když vezmeme v úvahu, že vychází jen z opileckých vzpomínek,“ ozvala jsem se.

„Jo.“ Hubert vyfoukl vzduch skrz rty. Zoufale potřebovaly jelení lůj.

„Co jste zatím udělali?“

„Zajistili místo, nafotili ho, odházeli sníh, postavili stan. Teplomet běží od včerejška, takže půda by už mohla být změklá.“

„Bon,“ řekla jsem. „Tak jdeme na to.“

Hubert měl pravdu. Půda už rozmrzla dost na to, aby se dalo kopat. A ještě jedna věc pracovala pro nás. Lidská nátura. Ať už byl pachatel líný nebo nervózní, svou oběť pohřbil sotva půl metru pod povrchem.

S Bonnetem jsme kousek po kousku odhalili celou kostru. Většinu kostí jsme nechali in situ. Ty, které jsme našli až při prosívání, jsme uložili do sáčků na důkazní materiál.

Provedla jsem zevrubnou inventarizaci, až na články prstů. Ty jsem jen spočítala.

Jedna lebka včetně jedenadvaceti lebečních kostí a šesti kůstek vnitřního ucha. Jedna dolní čelist. Jedna jazylka. Jedna hrudní kost. Dvě klíční kosti. Dvě lopatky. Čtyřiadvacet žeber. Čtyřiadvacet obratlů. Jedna kost křížová. Jedna kostrč. Šest pažních kostí. Šest kostí nohy. Dvě kyčelní kosti. Dvě čéšky. Šestnáct zápěstních kůstek. Deset záprstních kůstek. Čtrnáct zánártních kostí. Deset záprstních kostí nohou. Šestapadesát článků prstů.

Dvě stě šest kostí. Sakra, jsme fakt dobří.

Při exhumaci se Ryan a Hubert vždycky na chvíli objevili a pak zase někam zmizeli. Ukázalo se, že teplomet zná jen dvě funkce: vypnuto a obratník raka. Ačkoli jsme otevřeli chlopeň u vchodu, teplota ve stanu stoupla asi na dvaatřicet stupňů. Já i Bonnet jsme se zbavovali vrstev oblečení a nakonec jsme pracovali jen v tričkách a džínách.

Teď už jsem si psala poznámky a Bonnet pořizoval fotografie. Ryan a Hubert nakoukli dovnitř. Tváře měli zarudlé, na čele jim vystupovaly kapky potu.

Oběť ležela obličejem dolů jen v podprsence a kalhotkách, ruce a nohy ohnuté doprava. Na zadní části lebky byla fraktura připomínající pavučinu.

„Eh, misere.“Hubert zaklel už asi podvacáté.

„Napadá tě něco k poloze těla?“ zeptal se Ryan.

„Jen předběžně.“

Ryan přisvědčil.

„Odhaduji, že ji uhodili zezadu. Pak buď upadla, anebo ji nacpali do hrobu.“

„Uhodili čím?“ Napjatě.

„Podle stopy na kosti bych řekla, že to bylo něco plochého s hrbolem uprostřed.“

„Žena?“ Hubert se jen ujišťoval, že jsem zvolila správné zájmeno.

„Ano.“

„To kvůli tomu spodnímu prádlu?“

„Kvůli znakům na lebce a pánvi.“

„Zbytek šatů shnil?“

„Pochybuji. Jistě, spodní prádlo je z polyesteru a syntetika vydrží déle než přírodní vlákna jako bavlna nebo len, ale v každém případě bych tu musela najít zipy, knoflíky, druky, cokoli. Myslím, že nic jiného na sobě neměla.“

„Ani boty a punčochy,“ poznamenal Ryan.

„Ne,“ souhlasila jsem.

„Věk?“ zeptal se Hubert.

Dřepla jsem si na bobek a obrátila lebku.

V čelisti zůstalo jen osm zubů a jejich korunky byly obroušené dohladka. Zbývající jamky po zubech byly ohlazené protézou.

Kraniální švy byly srostlé. Spojení spánkové kosti a horní čelisti a okcipitální kondyly byly zdeformované artritidou.

„Stará,“ řekla jsem jen, protože jsem moc nedůvěřovala svému hlasu.

„Musí to být Villejoinová. Kolik babiček se tady v okolí pohřešuje?“

Představila jsem si příšernou scénu. Vyděšená stařenka, kterou donutí, aby se svlékla u vlastního hrobu.

Prosila o život? Uvědomila si, že se vrah neslituje, a zavřela oči? Naslouchala větru ve větvích? Ptačím trylkům? Slyšela cvaknutí zbraně namířené na její hlavu?

Najednou jsem potřebovala rychle na vzduch.

13

Ve městě jsme s Ryanem zašli na oběd do restauraceLa Belle Province. Neměla jsem moc velkou chuť k jídlu. Vlhké ubrousky a dezinfekční roztok mají jen omezenou působnost. Toužila jsem po šamponu a kartáčku na ruce, kterým bych si vydrbala hlínu zpod nehtů. Jenomže Ryan byl neoblomný. Občas mi připomíná mou babičku; ta taky trvala na tom, abych jedla, i když jsem neměla na jídlo ani pomyšlení.

Ryan si objednal poutine, quebeckou lahůdku, která mi odjakživa připadala hodně záhadná. Vezměte hranolky, posypte je strouhaným sýrem a zalijte hnědou omáčkou bez chuti. Mňamka.

Já jsem dala přednost hrachové polévce a salátu.

Z restaurace jsme jeli rovnou do Edifice Wilfrid-Derome v obvodu Hochelaga-Maissoneuve, východně od centre-ville. Laboratoires des sciences judiciaires et de médecine légale zabírají horní dvě poschodí budovy ve tvaru písmene T, Bureau du coroner jeve dvanáctém patře a márnice v suterénu. Zbývající prostory patří SQ.

Ryan nastoupil do výtahu pro veřejnost a vyjel do pátého patra. Já se vydala k výtahu vyhrazenému jen pro LSJML, koronera a márnici.

Ve všední den se to v laboratořích, kancelářích a na chodbách hemží vědci a techniky v bílých pláštích. Toho odpoledne bylo všude ticho jako v hrobě. Bůh žehnej sobotám.

Počtvrté od vstupu do budovy jsem vytáhla průkazku a prošla bezpečnostními dveřmi oddělujícími soudně-lékařské křídlo od zbytku třináctého poschodí a pokračovala chodbou s kancelářemi na pravé a laboratořemi na levé straně. Mikrobiologie. Histologie. Patologie. Antropologie-odontologie.

Během mého pobytu v Chicagu došlo ke změně okenních rámů, polic na knihy, dveří přístěnků i lednic. Všechny pracovní prostory momentálně odrážely více či méně přeslazenou vizi vánoční výzdoby. Girlandy z umělé borovice. Krajkové dečky ve tvaru sněhových vloček. Pere Noël s pytlem dobrot, soby a sáněmi.

Na psacím stole jsem měla hromadu papírů a telefon mi blikal. To hysterické červené světýlko označující zprávy na záznamníku jsem ignorovala, uklidila jsem si kabelku do šuplíku a vyrazila k šatně.

Vysprchovala jsem se, převlékla se do sálového mundúru a vrátila se pro formulář, měřidla a psací podložku. Pak jsem nastoupila do jiného výtahu, který ovšem nabízel stejné volby: LSJML, koroner, márnice.

V suterénu se za dalšími bezpečnostními dveřmi táhne po celé délce budovy úzká chodba. Vlevo jsou rentgeny a čtyři pitevny; tři s jedním a jedna se dvěma stoly. Napravo se nacházejí sušáky, počítačové místnosti a vozíky pro převoz těl a vzorků do různých oddělení v horních patrech.

Skrz malá skleněná okénka ve dveřích jsem viděla, že ani tady se nic neděje. Žádní policejní fotografové, žádní pitevní asistenti, žádní patologové. Některé nástěnky byly vyzdobené stejně jako nahoře.

Vánoce přicházejí, pomyslela jsem si mrzutě a zatoužila být doma s Katy a Birdiem.

Zamířila jsem rovnou do salle d’autopsie číslo čtyři – pitevny, která má zvláštní ventilaci uzpůsobenou pro rozložená, utopená, mumifikovaná těla a další voňavé věcičky.

Stejně jako všechny tři ostatní má i tato pitevna čtvery dvojité dveře vedoucí do paralelně situovaných výklenků, kde se nacházejí mrazicí boxy. Malé bílé kartičky označují přítomnost jejich dočasných obyvatel.

Tam jsem ale já nemusela. Oběť z Oky mi ležela na vozíku hned u dveří. Zpod vaku na mrtvoly vyčuhovaly dokumenty.

Rychlý pohled mi prozradil, že ostatky již dostaly evidenční číslo LSJML i márnice a že Hubert vyplnil formulář žádosti o antropologickou konzultaci.

Začala jsem vyplňovat relevantní údaje do formuláře hlášení o případu. Numéro de morgue: 38107. Numéro de LSJML: 45736. Coroner. Jean-Claude Hubert. Enqueteur: Lieutenant-détective Andrew Ryan, Section des crimes contre la personne, Sureté du Québec. Nom: Inconnu. Jméno neznámé.

Nakonec jsem ještě doplnila datum a stručné shrnutí faktů.

Odhodila jsem podložku na pult, našla fotoaparát a zkontrolovala, zda jsou baterie nabité. Pak jsem vytáhla ze zásuvky igelitovou zástěru a roušku a obojí si oblékla. Jakmile jsem měla tenhle pěkný kostým na sobě, posunula jsem vozík k jedné straně nerezového stolu, který byl uprostřed místnosti přišroubovaný k podlaze.

Ještě jsem nafotila pár snímků vaku na mrtvoly, pak jsem ho rozepnula a znovu vyfotografovala jeho obsah. Složená podprsenka s kalhotkami byla nacpaná do jednoho rohu.

Zkontrolovala jsem cedulku na spodním prádle, ale byla vybledlá a nešla přečíst. Změřila jsem obvod pasu a hrudníku a udělala pár snímků. Potom jsem rozložila prádlo na pult.

Tím skončila předběžná fáze a já se pustila do skládání kostry. Inventarizaci jsem provedla už u hrobu, rozlišila pravé a levé kosti, takže teď mi to šlo rychle. Tedy, než jsem se dostala k prstům na rukou a nohou. Jelikož identifikace těchto kůstek je šíleně únavná, na místě činu jsem je pouze spočítala a uložila do sáčků.

Normální dospělý člověk má padesát šest článků prstů. Palce u ruky i nohy mají po dvou článcích, proximální a distální. Všechny ostatní prsty se skládají ze tří článků, proximálních, středních a distálních.

Nejdříve jsem rozdělila kosti rukou a nohou. U palců nohy je to hračka. Články mají specifický tvar a jsou mohutnější než jejich kolegové na rukou.

Opak je pravdou pro ukazováček, prostředníček, prsteníček a malíček. U těchto prstů jsou v případě ruky články větší než na noze. Na dlaňové straně jsou plošší a na hřbetu zaoblenější a jejich dutiny jsou kratší a méně bočně stlačené.

Postavení závisí na kloubech. Na proximálním konci má první článek jednu plošku a konkávní čili oválný povrch, aby se mohl spojit se záprstní kostí na ruce a zánártní na noze. Na distálním konci je zakončen dvěma hlavicemi. Druhý článek má tyto dvě hlavice na distálním konci a na proximálním dvě plošky. Třetí článek má dvě plošky na jednom konci a na druhém je zúžený.

Odložila jsem osmadvacet článků prstů na rukou stranou a stejným způsobem roztřídila články nohou. Když jsem měla hotovo, určila jsem jednotlivé prsty, od druhého po pátý. Pak jsem je rozdělila na levé a pravé.

Už chápete, proč jsem říkala, že je to únavné?

Když jsem skončila s chodidly, měla jsem ztuhlá záda a obličej pod rouškou mě svědil. Zrovna jsem si protahovala ruce nad hlavou, když jsem v hale zaslechla nějaké zvuky.

Podívala jsem se na nástěnné hodiny. Šest čtyřicet.

Vykoukla jsem na chodbu a rozhlédla se oběma směry.

Ani noha.

Zpátky ke stolu.

Ztroskotanec sobotní noci, vysmívaly se mi zlomyslné neurony v hlubinách mého mozku.

„Fa la la la la.“ V prázdné místnosti zněl můj popěvek dost neradostně.

Po dalším protažení svalů jsem se pustila do kostí rukou.

Proximální, střední, distální.

Třídila jsem prsty a zaslechla ťuknutí kovu o kov.

Znovu jsem vyhlédla do chodby.

Znovu byla prázdná.

Tiskárna? Zapínající se chladicí box?

Duch blížících se Vánoc, co mi přišel nakopat zadek?

Celá bolavá a nervózní jsem se otočila zpátky k článkům. Chtěla jsem to mít co nejrychleji z krku. Jít domů, navečeřet se a třeba si přečíst dobrou knihu. Alexandra McCalla Smithe. Nebo Noru Robertsovou. Nějaký příběh, který bude na hony vzdálený tomuto paralelnímu vesmíru smrti.

Pak jsem si vzpomněla. Nemám auto, protože jsem přijela s Ryanem. Budu muset jet metrem.

Do háje.

A venku je asi tak milion stupňů pod nulou.

Do háje. Zelenýho.

Pracovala jsem a moje nálada se valem zhoršovala. Došlo mi, že v bytě nemám vůbec nic k jídlu. Takže k večeři bude mražený slaný koláč tourtiere.

A budu jíst sama. Birdie je v Severní Karolíně. Katy taky. A protože jsem v Montrealu vůbec neměla být, Charlieho má Ryan u sebe.

Kde je Ryan? Nejspíš večeří v restauraci s přáteli. Anebo se choulí u krbu se svou bývalou.

Ale přísahal mi, že Lutetia je už znovu minulostí. Opravdu?

Stejně je to fuk. Tahle loď už odplula.

Vážně?

Oči mě pálily a do zad mě chytaly křeče. Musela jsem zmobilizovat všechny síly, abych se vůbec dokázala soustředit.

Hlavou mi proletěl nezvaný text jedné písně.

Bez tebe to budou smutné Vánoce…

Očima jsem přelétla po místnosti. Ani jedna punčocha, ani jeden veselý Santa Claus v dohledu.

Jsem sama v márnici a do Vánoc zbývá deset dní.

Doma bych byla taky sama.

Krucinál. Přísahala jsem si, že hned ráno zavolám Ryanovi a poprosím ho, aby mi přivezl papouška. Korela je pořád lepší než nic. Možná bychom spolu mohli zpívat koledy.

„Jednou v roce na Vánoce…,“ zanotovala jsem.

K čertu s cetkami a cesmínou. Co říkal Dickens? Slavte Vánoce ve svém srdci. Fajn. Budu se řídit Charlieho radou.

Haha.

Charlie. Charlie.

Až do téhle chvíle jsem si té shody nikdy nevšimla.

Charlie, moje korela. Charlie, moje středoškolská láska, dnes právník v úřadu veřejného obhájce mecklenburského okresu v Charlotte.

Charlie a já jsme se začali pravidelně vídat těsně před tím, než jsem odjela ze Severní Karolíny na svůj pravidelný listopadový pobyt v Montrealu. A abych byla upřímná, naše první rande neproběhlo moc dobře.

Kulantně řečeno. Ve skutečnosti jsem porušila svou mnohaletou abstinenci, nalila se merlotem a pak se tomu chudákovi celý týden neozvala.

Představila jsem si Charlieho Hunta. Postava hráče NBA, skořicová pleť, oči barvy vánoční cesmíny.

Ta představa mi náladu moc nezlepšila.

Proč tady trčím ve sklepě a hrabu se v kostech? K čemu je to dobré? Identifikaci stejně nedodělám. Hubert se neobtěžoval, aby mi dodal zdravotní dokumentaci Christelle Villejoinové.

„Naše teta peče léta…“

Teď už jsem se naplno koupala v sebelítosti.

„…něco pro kočku.“

Vzdychla jsem a vzala do ruky další článek.

Obě plochy kloubu byly vyhlazené, na okrajích plné výrůstků. Artritida. Hýbat tímhle prstem muselo bolet jako čert.

Moje mysl mi nabídla stejný výjev jako předtím v lese. Stará žena, třesoucí se u okraje jámy, bosá, jen ve spodním prádle.

Obraz se proměnil. Spatřila jsem obličej své babičky toho dne, kdy se ztratila v obchoďáku v South Park. Panika v jejích očích. Úleva, když mě uviděla.

Vina zahnala sebelítost do černé noci.

„A jsou Vánoce,“ začala jsem Lennonovu písničku. „…cos udělal?“ Položila jsem článek na jeho místo.

Zrovna jsem se natahovala po dalším, když ticho prořízlo zvonění mého mobilu. Nadskočila jsem a kůstka mi vypadla z ruky.

Oči mi zalétly k hodinám. Deset minut po osmé.

Podívala jsem se na číslo volajícího.

Ryan.

Sundala jsem si rukavici, popadla telefon a stiskla tlačítko.

„Brennanová.“

„Kde jsi?“

„A kde jsi ty?“

„Volal jsem ti domů.“ Opravdu byl naštvaný?

„Tam nejsem.“

Chvilku bylo ticho. Poslouchala jsem, ale žádné zvuky z pozadí jsem nerozeznala.

„Jsi ještě tady?“ zeptal se Ryan.

„Abych ti mohla odpovědět, potřebovala bych znát místo tvého současného pobytu.“ Našla jsem na zemi upadlý článek a položila ho na stůl.

„Jsi v márnici, viď?“

„Ne tak docela. Jsem v pitevně.“

Rozum mě varoval, že moje napruženost nijak nesouvisí s Ryanem. Jenže byl na lince, takže si to prostě odskákal.

„Je sobota večer,“ prohlásil.

„Ano, vážení zákazníci našeho obchodního domu. Zbývá pouhých jedenáct dní.“

Ryan ignoroval můj sarkasmus. „Jsi tady od tří.“

„A co má být?“

„Děláš na identifikaci oběti z Oky?“

„Ne, pletu tý chudince svetr.“

„Brennanová, jsi protivná jak celoroční činže.“

„Mám trénink.“

Pauza.

„Vážně to jeden den nepočká?“ zeptal se Ryan.

„Jakmile dokončím inventarizaci kostry, můžu sestavit biologický profil a analyzovat poranění. Teprve potom se můžu odebrat do krajin, kde není tak nekřesťanská zima.“

„Jedla jsi?“

Ryanova otázka ještě přilila olej do ohně mé podrážděnosti.

„Co se najednou tak staráš o mé stravovací návyky?“

„Jedla jsi?“

„Ano,“ zalhala jsem.

„Chceš odvézt domů?“

Chtěla jsem.

„Ne, díky.“

„Sněží.“

„Trocha radosti na tom přiblblém světě,“ prohlásila jsem.

„Jsem nahoře.“

„Takže nejsem jediný ztroskotanec, co nemá žádný osobní život.“

„Čím bych tě donutil, abys jela se mnou?“ Trpělivě.

„Chloroformem.“

„To bylo dobrý.“

„Díky.“

Po delší odmlce Ryan promluvil.

„Mám Villejoinovou jako přednostní případ. Procházel jsem si spis, možná bych tě mohl informovat.“

Nic jsem neříkala.

„Únava způsobuje zmatené myšlení,“ dodal.

Ryan měl pravdu. A navíc jsem chtěla vědět, jak probíhá vyšetřování případu Villejoinová.

Podívala jsem se na napůl složenou kostru. Ze dvou set šesti kostí zbývalo poskládat jen články prstů na rukou.

Zítra je neděle. Pokud se nestane nějaká obří katastrofa, stůl nikdo potřebovat nebude. Tahle místnost je bezpečnostně chráněná. Nebylo by to poprvé, kdy jsem tu nechala ostatky přes noc.

A jsem unavená.

„Za deset minut se sejdeme dole v hale,“ řekla jsem.

Tohoto rozhodnutí jsem měla později hodně litovat.

14

Ryan si prosadil svou, protože jsem byla příliš unavená, abych se dohadovala. A hladová. To jsem si uvědomila ve chvíli, kdy jsem se převlékala do teplákové soupravy, kterou mám schovanou v laboratoři.

Když se zeptal, na co mám chuť, vybrala jsem to první, co mi přišlo na mysl. Rybu.

Ryan navrhl Molivos. Souhlasila jsem. Z téhle restaurace je to k mému bytu pěšky jen kousek.

Čtvrt hodiny poté, co jsme domluvili po telefonu, jsme už klouzali v autě po Avenue de Lorimier směrem k tunelu Ville Marie. Stěrače otíraly přední sklo jako metronom. Zatím žádná vánice, ale sněžilo dost hustě.

Ryan se soustředil na řízení a já si zatím četla e-maily na BlackBerry.

Internetový obchod Amazon mi chtěl prodat nějaké knihy. Abe’s of Maine mi chtěli prodat spotřebiče do domácnosti. Boston Proper mi chtěl prodat oblečení. Vymazat. Vymazat. Vymazat.

Spolek na ochranu zvířat ode mě chtěl další peníze. Proč ne. Uložit.

Kolega chtěl, abych pronesla projev na konferenci v Turecku. Uložit a později zdvořile odmítnout.

Katy mi hlásila, že Pete a Summer odjeli na týden na Turks a Caicos. Ptala se, kdy se vrátím do Charlotte. Odpověděla jsem, že tam určitě budu včas, abychom spolu mohly jedenadvacátého odjet do Belize.

Taky jsem dostala dvě nabídky na výrobky, které zaručeně udělají dobře mým genitáliím, a tři návrhy, jak vydělat miliony přes africké banky.

Zasunula jsem přístroj do pouzdra, když Ryan vyjížděl z tunelu na Atwater Avenue. Na rue Sainte-Catherine zabočil doprava a pak vlevo na rue Guy. Spěchalo po ní pár chodců s nachýlenými rameny a skloněnou hlavou. Chodníky, parapety a schody byly už pokryté bílou vrstvou a střechy aut a dopravní značky měly načepýřené bílé čepičky.

Ryan zaparkoval na místě, kde bylo parkování povoleno každou druhou středu od dubna do srpna od čtrnácti do čtyř dvacet sedmi. Jen pro hasiče a svobodné zednáře. Anebo něco na ten způsob.

Voila le parking. Po montrealsku.

S Ryanem jsme přeběhli přes Guy mimo přechod a pak pospíchali dolů z kopce. V restauraci nás muž s poďobaným obličejem a roztěkaným pohledem uvedl ke stolu pro dva.

„Dvě stejné hospody ve dvou dnech,“ zakřenil se Ryan. „Nebo se mi to jen zdá?“

Měl pravdu. Stejný dřevěný nábytek. Stejné rybářské sítě. Stejné zdi zobrazující bohy v ruinách nebo tógách. Tady měli ovšem modré ubrusy s bílou kostkou.

„Tohle je rybí restaurace,“ řekla jsem. „V Chicagu byla jehněčí.“

„Já si dal plody moře.“

„Protože ti chyběl dobrý úsudek.“

„Měli bychom jet do Řecka.“

„Aha.“

„V Mykénách prý jsou super nudistické pláže,“ prohlásil a okázale zamrkal.

„A vtom ses probudil, Ryane.“

„No jo.“

Pan Poďobaný nám přinesl jídelní lístky a zeptal se, co budeme pít. Ryan požádal o pivo Moosehead. Já šla do perrierky s citronem. Když přinesli pití, objednala jsem si okouna na středomořský způsob. Ryan dal přednost mořskému okouníkovi.

„Povídej mi o vyšetřování případu Villejoinová,“ vyzvala jsem ho ve snaze vyhnout se nebezpečnému terénu osobních témat, případně otázce sdílené nahoty na řecké pláži.

Ryanův úsměv vystřídal zamračený výraz. Napil se piva a postavil půllitr na stůl.

„Anne-Isabelle bylo osmdesát šest. Christelle osmdesát tři. Obě byly staré panny.“

„Svobodné,“ opravila jsem ho.

„Správně. Dřív žily s rodiči v Pointe-Calumet. Serge Villejoin zemřel v devětašedesátém, Corine v sedmasedmdesátém. Dům zdědily obě sestry.“

Nedokázala jsem si představit, jak mohly strávit celý život v jednom domě. Připadá mi taková stálost depresivní, anebo uklidňující? Byla jsem příliš vyčerpaná, abych to dál zkoumala.

„Obě pracovaly jako ošetřovatelky. Anne-Isabelle odešla do penze v devadesátém třetím, Christelle v devadesátém šestém. Pak už se obě dámy zdržovaly většinou doma, plely zahrádku, chovaly kočky, háčkovaly dečky pro církevní bazary.“

„Jaká farnost?“

„Sainte-Marie du Lac v Pointe-Calumet.“

Přinesli nám ryby. Vymačkali jsme si na ně citron, nabrali si fazolky a zeleninu a pak mlčky jedli. Ryan promluvil první.

„Jeden takový bazar se konal čtvrtého května dva tisíce osm. Byla to sobota. Kostel je dva bloky od jejich domu a sestry obvykle chodily pěšky, ale tentokrát měly velkou krabici s věcmi na prodej, takže se jim soused nabídl, že je vyzvedne.“ Ryan sáhl dozadu a z kapsy saka vytáhl kroužkový blok. Nahlédl do něj a řekl: „Yves Renaud. Čtyřicet sedm let. Ošetřovatel v Židovské všeobecné nemocnici.“

Čekala jsem, zatímco si Ryan strkal do pusy další sousto.

„Renaud vypověděl, že přijel do domu Villejoinových kolem poledne. Připadalo mu divné, že se dvě kočky potulují na dvorku, protože dámy je ven nepouštěly. Zavolal, nikdo mu neodpověděl, klepal, nakukoval skrz okno a tak dál a tak dál. Nakonec zkusil hlavní dveře a zjistil, že jsou odemčené.“

„Jinak se zamykaly?“

„To Renaud nevěděl.“

„Měly alarm?“

„Ne. Renaud vstoupil do předsíně, znovu zavolal, nic se neozvalo. Už chtěl odejít, když uviděl třetí kočku. Měla na čumáku krev. Dostal podezření a rozhlédl se kolem. Oběť byla v kuchyni na podlaze s rozdrceným obličejem.“

Všimla jsem si mírného posunu. Anne-Isabelle byla nyní oběť. Je to obvyklá technika policajtů, díky níž si udržují odstup. Žádná jména. Poznala jsem, že tenhle případ vyvedl Ryana z míry.

„Viděl jsi fotky?“ zeptala jsem se mírně.

Ryan přisvědčil, pak zakroutil hlavou, jako kdyby tím pohybem dokázal vypudit z mysli příšerné obrázky.

„Kuchyň vypadala jako scéna z nějakého krváku.“

„Našli jste zbraň?“

Ryan si znechuceně odfrkl. „Ten hajzl ji umlátil její vlastní holí.“

„Pachatel si s sebou nic nepřinesl. To by mohlo znamenat, že to předem neplánoval.“

„Až na to, že byl asi vzteklý jako pes. Ta paní měla rozbité všechny kosti v obličeji. Čelisti, pravou klíční kost, většinu žeber a obě předloktí. Ale to asi víš. Tohle nebylo zabití, to byl masakr.“

Mlčeli jsme, myšlenky nám oběma směřovaly k téže odporné otázce. Která zrůda dokázala takhle zaútočit na osmdesátiletou ženu?

„Předpokládám, že jste Renauda vyšetřovali.“

„Pitvu prováděl LaManche. Podle obsahu žaludku a stupně rozkladu určil dobu úmrtí na dvacet čtyři až třicet hodin před nalezením těla. Renaud v pátek pracoval od sedmi do čtyř. Spolupracovníci a pacienti tvrdí, že byl v nemocnici celý den.“

Ryan se znovu soustředil na svůj talíř. Oknem za jeho zády jsem pozorovala vločky vířící u pouliční lampy na rue Guy.

Když z Ryanovy ryby zbyly jen kosti, odložil příbor a opřel se. „Mladší sestra prostě zmizela.“

„Ne, nezmizela. Něco se jí stalo. Vzpomínám si na to pátrání. Mělo obrovskou publicitu.“

„A nikam nevedlo. Žádný soused nic neslyšel, nic neviděl. Výslechy lidí z jejich bloku nebyly vůbec k ničemu. Kontrola telefonních účtů jakbysmet. Oběti neměly žádné kreditní karty a s počítačem neuměly, takže tudy cesta patrně nevedla. Jeden soused si prý vzpomněl, že Christelle hovořila o nějakých vzdálených příbuzných v Beauce. Nikdy jsme je nenašli. Trávník oběma dámám sekaly děti ze sousedství. Odhazovaly jim i sníh a tak. Jediní jejich známí byli buď lidé z okolních domů, nebo členové farnosti. Všichni do jednoho měli alibi.“

„Nebylo tam něco s kartou k bankovnímu účtu?“

„To byla jediná stopa. Pátého května kolem půl sedmé večer byl proveden výběr z Christellina spořícího účtu v Bank of Montreal.“

„Kde?“

Ryan se podíval do bloku. „Z bankomatu na Ontario East číslo 4250.“

„To je na východě, u olympijského stadionu.“ Kilometry daleko od Pointe-Calumet. „Měly sestry auto?“

„Ne.“

„Je ta transakce nahraná na video?“

„Ne. Tu noc kamera tři hodiny nefungovala.“

Chvíli jsem uvažovala. „Jestli se LaManche nespletl s PMI, tak v šest večer byla Anne-Isabelle už mrtvá.“

„Ano,“ odtušil Ryan napjatě. „Fotka pachatele nám unikla kvůli technické poruše.“

„Měla Anne-Isabelle účet?“

„Obě sestry používaly jedno konto.“

Ryan dopil pivo. Chvíli si palcem pohrával s jinovatkou na půllitru. Když se jeho oči setkaly s mým pohledem, bylo v nich tvrdé odhodlání.

„Toho hajzla dostanu.“

Na rtech mu zůstala kapička pěny. Bojovala jsem s nutkáním ji otřít.

„Já vím, že ano,“ řekla jsem.

V osm ráno byla venku sedmašedesáticentimetrová závěj. Šestadvacet palců. Ať už si vezmete kteroukoli stupnici, je to hodně sněhu.

Montreal je šampión ve zvládání sněhových bouří, ale tentokrát i on padl na kolena. Mezi výkřiky o novém rekordu ve zprávách hlásili, že jezdí jen pár autobusů a vozů metra. Letiště je zavřené. Bohoslužby zrušené. Obchody, které mívají v neděli běžně otevřeno, dnes nefungují.

Později se ukázalo, že většina obyvatel vstala, podívala se z okna a zalezla zpátky do postele. Bůh nebo šéf to pochopí.

Já tak blahosklonná nebyla. Chtěla jsem se dostat do laborky a dokončit analýzu kostí z Oky.

Posnídala jsem kávu a müsli s ovocem a jogurtem, nazula si kozačky, nasoukala se do zimní bundy, navlékla si rukavice a kolem krku omotala šálu. Pak jsem vyrazila ven a doufala, že se mi podaří dostat ke stanici metra dva bloky od mého domu.

Do naší ulice bohužel žádná rolba nezabloudila. A nenašlo se ani žádné ranní ptáče, které by odhrnulo sníh z chodníku. Kdo by se obtěžoval? Sníh tvořil vysokou závěj a stále padal; vločky byly menší a ledové kuličky mě bodaly do tváře a odrážely se od bundy.

Auta na rue Sainte-Catherine lemovala chodníky jako bílý hrbolatý živý plot. Žádné autobusy. Žádné vozy na silnici. Žádní holubi. Žádní lidé. Nic se nehýbalo. Okolí bylo vylidněné jako Times Square ve filmu Vanilkové nebe.

Když jsem se dovlekla k metru, funěla jsem a pod bundou jsem byla zpocená. Na tmavém okně budky, kde se prodávají jízdenky, bylo přilepené rukou psané oznámení.

Coupure de courant non programmé. Probleme électrique. Neplánované přerušení provozu. Problémy s dodávkou elektřiny. Dole byl přimalován smajlík se zamračeným výrazem.

„Do prdele práce.“

Cesta domů mi trvala další čtvrt hodiny. Zrovna jsem zahnula do chodby vedoucí k mému bytu, když jsem si všimla, že za klikou je zastrčený igelitový sáček.

Stáhla jsem si rukavici, vyprostila pytlík a prozkoumala jeho obsah. Pět malých kuliček, suchých, drobivých, tmavě hnědých.

Otevřela jsem sáček a přičichla si.

Výkaly.

„Ty prevíte!“ Má slova se rozezněla po prázdné chodbě.

Soused Sparky tohle už několikrát zkusil. Jednou to byla použitá podestýlka z kočičího záchodu, podruhé mrtvý vrabec.

V každém případě jsem potřebovala vypustit páru.

Hovínka jsem spláchla do záchodu a vytočila číslo své sestry Harry v Houstonu.

Popsala jsem jí poslední Sparkyho kousek.

Zopakovala moje vlastní výrazy a přidala ještě něco navrch.

Pověděla jsem jí o sněhové kalamitě.

„Ale náš princ s modrýma očima má přece džíp, ne?“

„Nemůžu Ryanovi volat pokaždé, když mám problém.“

„Džípy umí jezdit ve sněhu.“

„To umí i sněžný skútr a horskou službu taky nevolám.“

„Ta u vás fakt existuje?“

„Jasně. Co děláš?“

„Pleju zahradu. Musela jsem začít hned ráno, protože tady je takové vedro, že stromy uplácejí psy, aby je počurali.“

Z toho mi bylo ještě hůř. Neřekla jsem nic.

„A co je ještě nového?“ zeptala se Harry.

Vyprávěla jsem jí o Chicagu, Cukuře kundze a Ryanově nečekaném pobytu ve vecamammině domě. Pak jsem se zmínila o záhadném informátorovi zesnulého Edwarda Allena Jurmaina.

„Co to bylo za magora?“

„To chci právě zjistit. Určitě to bude někdo z mého okolí.“

„Proto chceš mermomocí makat i v neděli?“

Sice jsem nejmenovala, ale pověděla jsem jí o sestrách Villejoinových. Nepřerušovala mě. Má sestra je sice zbrklá a občas protivná, ale zároveň báječná posluchačka.

Skončila jsem a ještě chvíli trvalo, než odpověděla.

„Babičce bylo jednaosmdesát, když umřela.“

„To bylo.“

„Na tom případu děláš s Ryanem?“

„Ano.“

„Až toho hajzla dostanete, udělej mi laskavost.“

Čekala jsem.

„Usmaž mu koule.“

S návrhem své sestry jsem nemohla nesouhlasit.

15

V pondělí jsem se probudila za troubení sněžných pluhů, třikrát varujících řidiče, kteří ještě nestačili přeparkovat.

Trá! Trá! Trá!

Déplacez votre voiture! Hněte těma autama! Hněte zadkama!

Ačkoli sdělovací prostředky hlásily, že většina hlavních ulic je uklizená, postranním oknem jsem viděla, že náš blok stále připomíná pohlednici z Finska. Věděla jsem, že stejná scéna se odehrává ve vedlejších uličkách po celém městě. Lopaty pojedou na plné obrátky a ti, kdo nestihli odjet s auty, to nyní zvládnou jen po velmi dlouhém a namáhavém odhazování. Čekárny v ambulancích budou narvané k prasknutí.

Jelikož jsem věděla, že provoz v ulicích bude příšerný, a pokud budu chtít někde zaparkovat, budu se muset brodit sněhem až po pás, zvolila jsem hromadnou dopravu. Dnes se Nanukovo putování závějemi vyplatilo. Cestovala jsem s ramenem vtlačeným do podpaží ostatních cestujících, páchnoucích mokrou vlnou a potem.

Plot kolem parkoviště u Édifice Wilfrid-Derome se změnil na bílé pohoří. Auta zabírala každou milimetrovou skulinku volného asfaltu. Ta, která překážela ostatním, měla za stěrači papírky se vzkazy. Zdvořilost? Anebo omluva za brzký odchod?

Ve výtahu se mluvilo jenom o kalamitě. La tempete de neige.

Nahoře v LSJML se pracovalo jako obvykle. Kromě soudně-lékařského oddělení. Tam nebylo nic jako obvykle od chvíle, kdy LaManche jednoho krásného zářijového pátku shodil svou bombu.

Ucpaná koronární tepna. V říjnu následovala operace by-passu. Pracovní neschopnost do konce roku.

Toho dne byli v práci kromě mě a LaManche i tři zbývající patologové. Michael Morin. Natálie Ayersová. Emily Santangelová. A taky Marc Bergeron, odontologický konzultant naší laboratoře. Všichni jsme seděli jako přimražení.

Ano, náš šéf měl už před třemi lety nepříjemnou srdeční příhodu. Ale rychle se zotavil. Stále přicházel do úřadu jako první a večer zhasínal světla jako poslední. Trojitý by-pass je přece pro slabé, staré muže. LaMancheovi bylo teprve osmapadesát.

Vzpomínám si, jak jsem se dívala do jeho očí, které mi vždycky připomínaly loveckého psa. Sklopila jsem zrak. Podívala se z okna. To nemůže být pravda, pomyslela jsem si. Je přece tak krásný den. Nesmysl, já vím, ale prostě mě to napadlo.

Následující týden začal LaManche řešit otázku svého dočasného zástupce. Rozhodnutí bylo rychlé a jednohlasné. Jsme soudržný tým. Žádný zástupce nebude. Dokud se šéf nevrátí, patologové budou činit administrativní rozhodnutí a přidělovat si případy po vzájemné shodě. O práci navíc se podělí rovným dílem.

A takhle už to funguje tři měsíce.

Jakž takž.

Jakmile jsem se zbavila valné části svého svrchního oděvu, vklouzla jsem do laboratorního pláště a vydala se do místnosti pro zaměstnance. U východu z našeho křídla, kde chodba zatáčí, jsem prošla kolem zavřených, zamčených dveří. Skrz žaluzie byl vidět prázdný psací stůl.

Vedle potemnělé kanceláře visela tabule s informacemi o dnešních úkolech jednotlivých pracovníků. V políčku vedle LaMancheova jména bylo vepsáno: Congé de maladie. Pracovní neschopnost.

Srdce mi podkleslo pod tíhou olověného závaží.

Operace se podařila. Bude v pořádku.

Přesto mi z tiché kanceláře a nápisu vyvedeného tlustým fixem naskakovala husí kůže.

LaManche tady byl vždycky pro mě. Hlas moudrosti a rozumu. Soucitu a rozhledu, získaných za desítky let práce s mrtvými a truchlícími, kteří tu po nich zbudou. Tento hlas nyní ztichl kvůli porouchané pumpičce.

LaManche není starý. Rozčileně jsem protáhla průkazku čtečkou, minula a zkusila to znovu. Skleněné tabule se s šustěním otevřely. To není fér.

Život není fér. Z minulosti ke mně dolehla oblíbená břitká odpověď mojí babičky.

Podělaný, vrtkavý osud. Nedokázala jsem si LSJML bez LaManche představit. A ani jsem nechtěla.

Ačkoli kuchyňka byla prázdná, mokrá podlaha mi prozradila, že tam ostatní už byli. Vhodila jsem do krabičky pár mincí a nalila si kávu průhlednou jako kouřový křemen.

Vrátila jsem se do soudně-lékařského křídla a rychle kráčela na opačný konec chodby. Na hodinkách jsem měla deset minut po deváté. Ranní porada obvykle začíná v devět.

Zasedačka našeho oddělení je přesně taková, jakou byste si v budově státního úřadu představovali. Stěny zelené jako chaluhy. Šedé dlaždice na podlaze. Žaluzie. Skříňka s telefonem. Modrošedý kovový stůl a židle. Tabule a promítací plátno na stěně a naproti dveře do audiovizuální kabiny.

Dva patologové seděli zády k oknu. Sluneční světlo ozařovalo kaštanové vlasy Ayersové a odráželo se od Morinovy pihovaté tváře. Třetí členka týmu seděla až na konci stolu. Schýlená ramena Santangelové prozrazovala, jak je unavená.

Čelem k těmto třem veteránům trůnila Marie-Andréa Brielová, nový přírůstek LSJML. Brielová nastoupila vloni na podzim, zrovna v době, když jsem byla v Charlotte. V laboratoři to funguje tak, že během prvního roku nedělají noví patologové žádné případy vražd, takže s Brielovou jsem vlastně nespolupracovala. Ačkoli jsem ji potkávala na chodbě a na poradách jsme se zdravily lehkým pokývnutím hlavy, do osobního kontaktu jsme prakticky nepřišly. Z vlastní zkušenosti jsem toho o ní věděla málo. Ty zlomky informací, které se ke mně donesly, nebyly příliš povzbudivé.

Jednou pozdě odpoledne se mi vyčerpaný LaManche svěřil, že vyhověl jedné žádosti o zaměstnání. Podle jeho názoru to není nejlepší kousek ve vrhu, jenomže starý Jean Pelletier je pryč už přes rok a ostatní patologové dělají za pět.

Ačkoli tenkrát se o ničem takovém nezmínil, patrně dobře věděl, že ho v nepříliš vzdálené budoucnosti čeká operace. Přijmout další sílu prostě musel.

Proč se posily hledají tak dlouho? Plat je u nás nízký a LSJML požaduje výbornou znalost francouzštiny. Sami si domyslíte, že většinou není z čeho vybírat.

Ayersová a Morin se na mě usmáli, Santangelová mi zamávala.

„Bonjour, Tempe.“ Morinova francouzština zněla jako z kolonií. „Comment ça va?“

„Ça va bien.“ Mám se dobře.

„Nevydržela jsi to bez našeho krásného montrealského počasí, viď?“ Ayersová znala můj názor na sníh.

„Bez připomínek.“ Posadila jsem se.

Brielová letmo pohlédla mým směrem.

Kývla jsem. Usmála jsem se.

Brielová sklopila oči ke svému bloku; svislé vrásky jí zkrabatily mezeru v místě, kde se nad nosem sbíhalo husté tmavé obočí.

Pohlédla jsem na Ayersovou. Pokrčila rameny. Kdo ví?

Další pokus o navázání kontaktu s novou kolegyní. „Doufám, že jste se u nás už zabydlela.“

Brielová zvedla hlavu, zamračené vrásky stále na svém místě. „Oui.“

„Snad vám tyhle staré vojny nedávají moc zabrat.“

Ayersová slabě zaskučela.

„Já si poradím.“

Marie-Andréa Brielová nebyla žádná krasavice. Mohlo jí být tak dvaatřicet, měla pěkně velký zadek, kudrnaté černé vlasy a pleť barvy fluorizovaných zubů. Její tvář byla nyní rozpálená doběla.

„Tím jsem vůbec nemyslela, že bych tu měla nějaké problémy. Jsem tu moc spokojená. A vděčná, že se můžu učit.“

Její francouzština byla gramaticky bezvadná, ale zněla podivně, bez jakéhokoli přízvuku a modulace. Každopádně to nebyla „québecois“ ani evropská franština. Udělala jsem si v duchu poznámku, že se musím popídit po jejím původu.

Morin se naklonil a poplácal Brielovou po ruce. „Vedete si dobře.“

Vrásky povolily. O mikrometr.

„Tu starou paní z Oky máš dole?“ zeptal se mě Morin.

„Ano. V sobotu jsem začala s analýzou a doufám, že to dneska dokončím.“

„A pak hurá na jih na Vánoce?“ Ayersová.

„Mám to v plánu.“

„Budeš nasazovat loveckým psům elfské kloboučky?“ Ayersová si mě ráda dobírala kvůli mým jižanským kořenům.

„Jo. U mě v přívěsu se sejdou všichni příbuzní, budeme popíjet samohonku a pojídat vepřovou kůži.“

„Bon.“ Morin rozdal fotokopie rozpisu pro dnešní den. „Tak neztrácejme čas.“

Přelétla jsem denní plán pro márnici. Osm pitev. Typické pondělí. Práce až nad hlavu.

Morin procházel případ po případu.

Sněžný skútr narazil do stromu nedaleko Sainte-Agathe. Druhý skútr to napálil přímo do něj. Dva mrtví. Podezření na alkohol.

Argentinský námořník zemřel v podomácku postavené sauně v Gay Village. Jeho hostitel leží v kritickém stavu ve Všeobecné nemocnici. Podezření na alkohol a drogy.

Dva muži a jedna žena byli nalezeni mrtví ve svých postelích v Baie-Comeau. Podezření na otravu oxidem uhelnatým.

V Longueuil zastřelili muže přímo před obchodem s potravinami.

Ženu ubodali v jejím domě v Lac-Beauport. Odloučený manžel je už ve vazbě.

Totožnost neznámá pouze v případě zastřeleného v Longueuil. Otisky už jsou zaneseny v databázi a vyšetřovatel se chystá s jeho fotkou obejít pár domů.

Nic pro antropologa. Bezva. Budu mít čas na starou paní z Oky.

Ačkoli se Brielová nabídla, případ pobodané ženy Morin přidělil sám sobě. Do tabulky vedle čísla případu jsme si zapsali Mo.

Santangelová dostala sněžné skútry. Sa.

Ayersová si dobrovolně vzala námořníka a zastřeleného neznámého. Brielová se znovu nabídla, ale byla opět odmítnuta. U zastřeleného šlo evidentně o vraždu a usmažený námořník byl cizí státní příslušník, což znamenalo potenciální diplomatický problém. Ay.

Brielová ještě víc svraštila čelo, když Morin nadepsal Br vedle případu tří udušených z horské boudy a pak jí hodil sáček s lahvičkami léků.

„Zdravotní dokumentace Christelle Villejoinové,“ řekl a podal mi obálku. Nevypadalo to moc slibně, desky nebyly nijak obsažné.

„Zádně rentgeny?“

Morin potřásl hlavou.

„Zubní karta?“

„Jak se zdá, tak les soeurs Villejoin neměly lékaře příliš v lásce. Záznamy v dokumentaci jsou hodně staré.“

Skvělé.

Morin přešel k rozpočtovým otázkám. Ministerstvo žádá další škrty. Nic nového. Financování se omezovalo každým rokem. V ústavu už kolovaly vtípky, že brzy budeme účtovat pitvy na váhu.

Už jsme se zvedali od stolu, když Brielová promluvila.

„Vzala jsem si k sobě studenku.“

Všichni jsme se zarazili.

„Studentku?“ Morin zvedl tázavě obočí.

„Zahajuji nový projekt a potřebuji asistentku.“

„Projekt?“ Obočí vylétlo ještě výš.

„Montreal je posledním americkým a kanadským městem s populací nad jeden milion, které nepřidává do vody fluor. Některé obce na Západním ostrově fluoridují. Pointe-Claire, Dorval, Beaconsfield, Baie-d‘Urfé, Kirkland, část Dollard-des-Ormeaux a Sainte-Anne-de-Bellevue.“

Ayersová tiše zaúpěla. Tohle je stará záležitost.

Brielová ji ignorovala.

„Ačkoli quebecká vláda schválila fluorizaci v Montrealu a nabídla se ji subvencovat, město to odmítá. Četla jsem statistiku, že montrealské děti mají o sedmasedmdesát procent víc zubních kazů než děti z okresů, kde se fluor do vody přidává. Jelikož v Montrealu jsou obě varianty, je to jakási přirozená laboratoř. S asistentkou budu porovnávat kazivost zubů dětí z města, kde se nefluoriduje, s dětmi z předměstí, kde se fluoriduje.“

„Všechny náklady se budou muset –“

„Dostala jsem na to grant.“

„A co se stalo s vaší současnou asistentkou?“

„Musela jsem ji propustit.“

„Kdo je ta nová síla?“ zeptala se Santangelová.

„Solange Duclosová. Studentka biologie ze čtvrtého ročníku l’Université de Montréal. Bude tu pracovat šest hodin týdně od příštího úterý.“

„A neměli jsme se o tom poradit, než jste ji přijala?“ Hlas Santangelové zněl poněkud ostřeji. „Jsou tu i bezpečnostní otázky.“

Brielové zrudly tváře a já si vzpomněla na Chrise Corcorana. A to mi připomnělo Edwarda Allena Jurmaina a jeho zákeřného informátora. Do pátrání se pustím, hned jak skončím s tou babičkou z Oky.

„– zviditelní laboratoř. Mám v úmyslu předložit své poznatky Americké akademii soudních věd. A publikovat je v Časopise soudních věd a v Časopise Kanadské stomatologické společnosti.“

Ayersová chtěla něco poznamenat, ale Morin ji přerušil.

„Jste tady nová. Musíte se toho hodně učit.“

Brielová škubla rameny. „Dokončila jsem stáž v oboru anatomické a klinické patologie. A několik postdoktorandských projektů. Nejsem bez zkušeností.“

„Naše vytížení na pitevnách je hodně velké,“ poznamenala Ayersová. „Podívejte se třeba na dnešní rozpis. Sama máte dva případy.“

„Nevadí mi pracovat přesčas. Nebo o víkendech. Výzkum budu provádět ve svém volném čase.“

Ayersová potřásla hlavou. Santangelová si něco napsala do rozpisu.

„Asistentka bude mít přístup výhradně na naše oddělení,“ prohlásil Morin. „Stejně jako v případě předešlé studentky nesmí ani slečna Duclosová vstupovat do márnice a dalších vyhrazených prostor této budovy. A z bezpečnostních důvodů se musí podrobit kádrové prověrce.“

„Kádrovou prověrku už má hotovou.“

„Až slečna Duclosová v úterý přijde, ať se zastaví u mě v kanceláři.“ Morin se rozhlédl kolem stolu. „Má ještě někdo něco?“

Ticho.

„Tak jdeme řezat.“

Kosti z Oky byly dole tak, jak jsem je tam nechala.

Hodiny ukazovaly deset minut po desáté. Za normálních okolností bych začala kompletní inventarizací kostry. Jenomže Hubert bude brzy volat, a tak jsem se rozhodla přeskočit protokol a vrhnout se rovnou na identifikaci. Kompletace kostí může počkat.

Abych se vyhnula možné předpojatosti, provádím analýzu ještě předtím, než studuji dokumentaci. Tento styl práce „ve tmě“ odpovídá mé představě nezaujatého výzkumu.

Odložila jsem zdravotní dokumentaci stranou a začala sestavovat biologický profil.

V poledne jsem už věděla, že kostra patří bělošce starší pětašedesáti let. Ačkoli jsem zaznamenala rozsáhlou osteoartritidu, pokročilou periostitidu a velký počet chybějících zubů, nenašla jsem nic dostatečně charakteristického, abych mohla jednoznačně určit totožnost.

Právě jsem vytahovala dokumentaci Christelle Villejoinové z obálky, když jsem zaslechla, jak se otevírají dveře do předpokoje. Za pár vteřin se objevila Brielová.

Ačkoli se opět mračila, její rty se zvlnily do jakéhosi náznaku úsměvu.

„Máte pauzu?“ zeptala jsem se.

„Kosti mě zajímají. Mohla bych se dívat, jak pracujete?“

Neodpověděla mi na otázku, a tak jsem to udělala taky.

„Je mi líto, že toho o vás moc nevím. Jsem hodně často pryč. Odkud jste k nám přišla?“

Mou otázku si špatně vyložila. „Otec byl diplomat. Hodně jsme se stěhovali.“

OK. Tím se vysvětluje ten přízvuk.

„Kde jste bydlela, než jste se přistěhovala do Montrealu?“

„Ve Francii, v Montpellier.“

„To musel být klimatický šok,“ zasmála jsem se.

Ona ne. „Pochází odtamtud můj manžel.“

„Stejně. V zimě.“ Sehrála jsem pantomimu, kdy vážím v každé ruce jeden předmět. „Jižní Francie? Quebec? Tomu říkám oddanost.“

Ustavičně zamračený výraz její tváře se vůbec nezměnil.

„Co dělá váš manžel?“

„Má vlastní firmu.“

Rozhovor připomínal trhání retinovaného zubu moudrosti. Už jsem věděla, proč jsem to v minulosti vzdala. Přesto jsem se snažila dál.

„Bydlíte ve městě?“

„Máme byt ve Fullumu.“

„To se hodí. Dojdete tam klidně pěšky.“

„Ano. Můžu se na vás dívat?“

Při práci se některým věcem vyhýbám jako čert kříži. Poldům, kteří se mě snaží popohánět. Prokurátorům, kteří se mě snaží ovlivnit. Komukoli, kdo se snaží koukat mi přes rameno.

Začala jsem se vyhýbavě bránit jejímu požadavku. Stejně jako těm předchozím.

„Je mi líto, ale už jsem vám to vysvětlovala. Já –“

„Mám přestávku na oběd. Volno.“

„Víte, já to potřebuji co nejdřív dokončit.“ Skromně jsem se usmála. „A navíc je většina toho, co dělám, naprostá nuda.“

„Já to tak nevidím.“

V duchu jsem si připravovala příkřejší odmítnutí, když se dveře znovu otevřely. Druhým návštěvníkem byl Ryan. Z jeho výrazu jsem vyčetla, že se stalo něco hodně nepříjemného.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Ryan kývl bradou směrem k ostatkům. „To je Villejoinová?“

„Ještě jsem neskončila.“

Ryan pozdravil Brielovou úklonem hlavy a pak mi řekl: „Může to být mnohem horší, než jsme si mysleli.“

16

Zajel si rukou do vlasů. Dotkl se úst. Zabubnoval na opasek.

„Možná tu máme sériového vraha.“

Brielová se vedle mě ani nepohnula.

„V Montrealu?“

„Ne. V Saskatoonu.“

„Do prdele práce.“

„Dneska ráno jsem potkal tvého kámoše Claudela.“

Sergeant-détective Luc Claudel, SPVM. Městská policie. Claudel a já jsme kámoši asi tak jako Montekové a Kapuleti.

„Dělá teď na jednom případu PO.“

Ryan měl na mysli pohřešovanou osobu.

„Před deseti dny nahlásil majitel bytu jménem Mathieu Baudry zmizení své nájemnice Marilyn Keiserové. Dvaasedmdesátiletá vdova, žila sama. Baudry byl naštvaný kvůli nezaplacenému nájmu.“

„Kde je ten byt?“

„Edouard-Montpetit. Zdá se, že je to tam už delší dobu opuštěné. Neotevřená pošta. Uschlé kytky. Zkažené jídlo v lednici. Jako obvykle. Baudry se ptal po baráku, ale sousedi Keiserovou neviděli už několik měsíců. Jeden naznačoval něco v tom smyslu, že na zimu odjela na jih.“

„To obvykle dělala?“

„Ne. Keiserová nebyla žádná velká cestovatelka. Jezdila autem, občas si vyrazila na malý výlet. Quebec City. Ottawa. Charlevoix. To je tak asi všechno.“

„Její auto taky zmizelo?“

Ryan přikývl.

„Příbuzní?“

„Dvě děti. Už mají své rodiny a žijou v Albertě. Tady v okolí bydlí jen nevlastní syn jménem Myron Pinsker. Baudry Pinskerovi opakovaně telefonoval. Když ho týden nemohl zastihnout a nikdo se mu neozval, vytočil devětsetjedenáctku.

Případ dostal Claudel, trochu se v tom povrtal a zjistil, že Marilyn Keiserová od října nebyla u lékaře, na setkání čtenářského klubu ani na sezení u rabína a prošvihla asi milion dalších schůzek. Nikde se neomluvila.“

„Což asi nebývá jejím zvykem.“

„Vůbec ne. Nevlastnímu synovi je čtyřiačtyřicet a pracuje jako údržbář na golfovém hřišti na Západním ostrově. Myslím, že je to Beaconsfield. Claudelovi řekl, že o zmizení Keiserové nevěděl.“

„Možná si nejsou tak blízcí.“

„Možná ne. Ale někdo vyinkasoval poslední tři šeky na její penzi.“

„Sakra.“

„Claudel to zjistil teprve včera. Dneska ráno Pinskera zabásnul.“

„Detektiv Claudel si myslí, že je paní Keiserová mrtvá?“

Ryan a já jsme překvapeně pohlédli na Brielovou. Byla tak potichu, že jsme úplně zapomněli na její přítomnost.

„Nevypadá to dobře,“ opáčil Ryan.

„On podezírá toho nevlastního syna?“

„Pinsker by si měl ve svém vlastním zájmu připravit nějaké přijatelné vysvětlení ohledně těch šeků.“

Ryan se obrátil ke mně.

„Čtyři starší dámy během dvou let.“

Tři, ano. Ale čtyři? Musela jsem se tvářit zmateně.

„Keiserová. Anne-Isabelle Villejoinová. Tahle,“ řekl Ryan a ukázal prstem na kosti za mými zády. „Jurmainová.“

„Rose Jurmainová nebyla stará,“ odporovala jsem.

„Ale vypadala. Pamatuješ na fotky Janice Spitzové? Ty, které pořídila krátce před smrtí Jurmainové?“

Souhlasně jsem přikývla. Možná za to mohly drogy. Možná pití. Rose bylo devětapadesát, ale vypadala podstatně starší.

Ryan znovu ukázal na stůl. „Zmizení Keiserové vrhá úplně nové světlo i na totožnost téhle dámy.“

Vzpomněla jsem si na Hubertovu řečnickou otázku u hrobu. Kolik babiček se tady v okolí pohřešuje?

Až moc, pomyslela jsem si.

„Za hodinu budu vědět, jestli to je Christelle Villejoinová,“ prohlásila jsem.

„Musím běžet. Claudel zrovna vyslýchá Pinskera.“

S těmito slovy Ryan odešel.

Hamižný příbuzný? Anebo anonymní lovec, který si vybral za cíl slabou kořist?

Cítila jsem obvyklou směsku emocí. Zlost. Vztek. Lítost.

Potřebovala jsem pauzu.

Omluvila jsem se Brielové, svlékla si rukavice a vyjela nahoru.

Za půl hodiny jsem už byla zpátky v suterénu. Když jsem šla po chodbě, spatřila jsem malým okénkem ve dveřích velké pitevny Brielovou. Mluvila s Joem Bonnetem a přitom vyndávala mozek z lebky jedné z obětí z Baie-Comeau.

Na okamžik jsem se zastavila a přemýšlela o tom, jak se k sobě tihle dva nováčci hodí. Joe je nedůtklivý a hned se uráží. Brielová je přátelská asi jako socha v parku.

Brielová něco řekla. Joe poslouchal a vlasy mu ve světle zářivky svítily jako Ricu Flairovi.

Brielová se dotkla Joeovy ruky. Usmál se. Ba ne, nahlas se zasmál.

Pokračovala jsem k pitevně číslo čtyři.

Vzala jsem si obálku z Bureau du coroner, kterou mi ráno předal Morin, a rozložila si její obsah na stůl v předpokoji.

Můj pesimismus byl opodstatněný. Nebylo moc co rozkládat.

Záznamy začínaly v roce 1987. Nic závažného. Prostorové možnosti ordinací bývají omezené a dokumenty se často skartují hned, jak to povoluje zákon.

Posledních dvacet let chodila Christelle Villejoinová k lékaři jménem Sylvain Rayner. Velmi zřídka.

V roce 1989 jí byl diagnostikován pásový opar. V roce 1994 slabší bronchitida.

Poslední záznam pocházel z roku 1997.

Čtyřiadvacátého dubna si Christelle stěžovala na zácpu. Rayner jí předepsal projímadlo. Šestadvacátého dubna ji trápil průjem.

Dobrá práce, doktore.

Christelle neměla v záznamech žádné onemocnění kostí. V jejím těle se nenacházely žádné stenty, hřeby, tyče ani umělé klouby. Nikdy neměla nic zlomeného. Neprodělala ani jednu operaci.

Žádné rentgeny.

Žádná zubní karta.

Christellina dokumentace mi nebyla k ničemu.

Ale bylo tam číslo do Raynerovy ordinace.

Když jsem tam zavolala, robotický hlas mi poradil, abych se šla vycpat. Parafrázuju.

Instinktivně jsem se vrátila do třináctého patra a zkusila Google na svém laptopu.

Sylvain Alexandre Rayner získal titul doktora medicíny na McGillově univerzitě v roce 1952. V roce 1998 ukončil praxi. Po chvilce dalšího hledání jsem si zjistila telefonní číslo domů a adresu jeho bytu v Côte Saint-Luc.

Bohu díky za internet.

Telefon mi nikdo nevzal. Nechala jsem vzkaz a znovu se vydala výtahem dolů.

Sotva jsem vstoupila do předpokoje pitevny číslo 4, zazvonil telefon.

„Doktorku Tempérance Brennanovou, s’il vous plâit“ ozval se mužský hlas.

„Mohu se zeptat, kdo volá?“

„Sylvain Rayner.“

„Sylvain Rayner, lékař Christelle Villejoinové?“ Mluvila jsem pomalu a nahlas. Byla to dobře míněná reakce založená na obvyklém a často mylném předpokladu. Rayner je postarší pán, takže bude nedoslýchavý a patrně i přihlouplý.

„Oui.“

„Doktor Sylvain Rayner?“ Zopakovala jsem jméno, zvýšila hlas a zdůraznila titul.

„Já vás slyším, madam.“ Muž začal mluvit anglicky. „Ano. Sylvain Rayner. Nechávala jste mi vzkaz.“

Pan doktor měl očividně vynikající sluch. Anebo dobré naslouchátko. Dokonce rozpoznal můj anglický přízvuk.

„Promiňte, pane doktore. Ten telefon občas zlobí,“ lhala jsem.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Jak jsem vám už namluvila na záznamník, jmenuji se Temperance Brennanová. Jsem soudní antropoložka a pracuji pro montrealského koronera. Mám několik otázek ohledně jedné vaší bývalé pacientky.“

Očekávala jsem obvyklé odmítnutí s odvoláním na lékařské tajemství. Ale toho se mi nedostalo.

„Našli jste Christelle Villejoinovou,“ prohlásil Rayner.

„Možná,“ odvětila jsem opatrně. „Ostatky převezli k nám do márnice. Podle mé analýzy se jedná o kosti starší bělošky, ale bohužel jsem nenašla žádný jedinečný znak, který mi by umožňoval pozitivní identifikaci. Lékařská dokumentace, kterou mám k dispozici, je poměrně skromná.“

„To mě nepřekvapuje. Sestry Villejoinovy měly obdivuhodné geny. Chodily ke mně obě dvě od poloviny sedmdesátých let až do devadesátého osmého, kdy jsem odešel do penze. Stonaly jen zřídka. Občas nějaké bolení břicha, běžné nachlazení, možná vyrážka. Anne-Isabelle a Christelle byly dvě nejzdravější pacientky, které jsem během své šestačtyřicetileté praxe léčil. Nekouřily, nepily. Braly jen vitaminy z lékárny a tu a tam aspirin. Žádné zázračné lektvary ani jiná tajemství dlouhověkosti. Prostě jen zatraceně dobrá DNA.“

„Koroner mi nedal žádnou kartu od stomatologa.“

„V tomto ohledu už děvčata takové štěstí neměla. Zuby si čistily jako blázen, používaly zubní nitě, ale nebylo to moc platné. Jenomže na prohlídky nechodily. Co jsem se je kvůli tomu nahuboval. Prostě zubaře nesnášely. Měly to, myslím, po matce.“

„Aha.“ Zklamaně jsem se opřela.

„Pravda je, že lékařům moc nedůvěřovaly. Pokud vím, tak po mém odchodu do důchodu už nikam nechodily. Předal jsem jejich karty tomu mladému chlapíkovi, co po mně převzal praxi, ale jednou mi říkal, že je v životě neviděl. Je to legrační, viďte, když člověk uváží, že celý život pracovaly v nemocnici.“

Opravdu? pomyslela jsem si. Možná tam toho viděly až dost.

„Vzpomínám si na ten útok,“ řekl najednou Rayner. „Chudinka Anne-Isabelle. Předpokládám, že Christelle zabil tentýž vyšinutý šílenec. Je to tak?“

„Je mi líto, ale nemohu hovořit o probíhajícím vyšetřování.“

Raynera jsem neoklamala.

„Žijeme v krutém světě.“

S tím jsem nemohla nesouhlasit.

„Doktore Raynere, nenapadá vás nic, co by mi pomohlo určit, zda ta kostra patří Christelle? Možná jste si něčeho všiml, když jste ji prohlížel. Nebo vám něco řekla. Třeba si vzpomínáte na něco ze starších záznamů, které už dnes neexistují.“

Z haly dole jsem slyšela, jak se otevírají a zase zavírají dveře. Kroky. Lékař mlčel tak dlouho, až jsem si myslela, že hovor vypadl.

„Pane doktore?“

„Víte, něco by tu možná bylo.“

Napřímila jsem se. „Povídejte,“ vyzvala jsem ho.

„Christelle měla devadesátistupňovou flexní kontrakturu v proximálním mezičlánkovém kloubu na pravém malíčku. Když jsem se jí na to ptal, řekla mi, že ho má zkroucený od narození.“

„A ostatní klouby v malíku?“ Popadla jsem pero a papír.

„Ty byly v pořádku. Tedy zpočátku. Kdykoli se u mě Christelle objevila, prohlížel jsem jí ruku. Během let se vyvinula kompenzační deformita v distálním mezičlánkovém kloubu a v metakarpo-falangeálním spoji.“

„Kamptodaktylie?“ hádala jsem.

„Podle mě ano.“

„Vrozená?“

„Ano.“

„Bilaterální, nebo jenom na pravé ruce?“

„Byla postižena jen jedna ruka.“

„Rentgenoval jste to?“

„Opakovaně jsem jí to nabízel. Jenomže Christelle pokaždé odmítla. Prý ji to nebolelo. Na prst si nestěžovala a nikdy jsme ho neléčili, takže jsem to ani nezapisoval do karty. Nepřipadalo mi to důležité.“

Najednou jsem se nemohla dočkat, až se dostanu zpátky ke kostem.

„Velice vám děkuji, pane doktore. Moc jste mi pomohl.“

„Kdybyste ještě něco potřebovala, klidně zavolejte.“

Ačkoli postižený prst může vypadat bolestivě zkroucený, kamptodaktylie bývá obvykle asymptomatická. A stejně jako Christelle existuje spousta lidí s touto vadou, kteří lékaře nevyhledají.

Pokud jde o zdravotní dokumentaci, není to moc dobrá zpráva.

V tomhle případě ovšem byly důležité dva základní poznatky.

Kamptodaktylie se vyskytuje u méně než jednoho procenta populace.

Kamptodaktylie zanechává stopy na kloubech.

Jakmile jsem položila sluchátko, vyrazila jsem nahoru, popadla jednu dietní colu a skoro dotančila zpátky do pitevny číslo čtyři.

Posbírala jsem smíchané články prstů a začala je třídit.

Řada: proximální, střední, distální.

Prsty: palec, ukazovák, prostředník, prsteník, malík.

Strana: levá, pravá.

Hotovo.

A pak už jsem jen nevěřícně zírala.

17

To není možné.

S Joem jsme jich přece našli všech šestapadesát.

Prohledala jsem každičký centimetr pitevního stolu. Kostru. Vozík. Vak na mrtvoly. Podlahu. Pult. Dřez. Igelitovou fólii, kterou jsem přikryla ostatky.

Chyběl mi distální článek z pravého prostředníčku a všechny tři články pravého malíčku.

Znovu jsem to zkontrolovala.

Nic.

Články prstů jsou malé a v případě rozložených těl často dochází k jejich ztrátě. Odnesli je nějací hlodavci? Třeba křečci jsou známí tím, že si v hnízdech shromažďují části mrtvých těl. Odplavila je prosakující podzemní voda?

Anebo jsem to zvorala?

Kostra měla stejně tmavě hnědou barvu jako půda. Nevšimla jsem si článků v jámě? Přehlédla jsem je při prosívání? Kopala jsem asi patnáct centimetrů pod kostrou. Ležely ty malé potvory ještě hlouběji?

Nebo je to vážnější? Přišla Christelle o malíček ještě předtím, než ji zahrabali do země? A pokud ano, co se jí stalo s prostředníčkem?

Ještě důležitější byla otázka „proč“. Znamená oddělení malíčku, že vrah znal svou oběť a věděl, jakou hodnotu má deformita prstu pro soudní vědu?

Prokristapána, to snad není pravda! Kamptodaktylie byla to jediné, co jsem měla. A za chvíli má volat Hubert.

Krucinál.

Zaslechla jsem kroky a prudce se otočila.

Hubertův pupek se zrovna valil do dveří. Ostatní části koronera následovaly za ním.

„Doktorko Brennanová,“ pozdravil a úlisně se zakřenil. „Co pro mě máte?“

„Vlastně jsem ještě neskončila.“

Hubert si odhrnul manžetu a pohlédl na hodinky.

„Nemám žádné rentgeny, stomatologickou kartu ani adekvátní zdravotní dokumentaci. A když se pohřešuje ještě další stará paní –“

Hubert se zamračil. „Jaká stará paní?“

Shrnula jsem Ryanovy informace o Marilyn Keiserové.

„Eh, misére.“

„Ale možná něco najdu.“

Hubert vydechl nosem. Zahvízdalo to. „Kdy?“

„Brzy.“

„Budu u sebe v kanceláři.“

Když Hubert odešel, provedla jsem další zátah na pitevnu. Články prstů tam nebyly.

Chvíli jsem zůstala stát, paže sevřené kolem pasu.

Seznam částí kostry?

Vytáhla jsem ho.

U hrobu jsem zapsala vyzdvižení padesáti šesti článků prstů. Jinak byl ten papír naprosto k ničemu. Po rozlišení zápěstních, záprstních, zánártních a nártních kostí jsem zaznamenala pouze celkový počet článků a zabalila zvlášť články rukou a nohou. Přepočítala jsem se? Spletla jsem si pár větviček se středními články? Distální s kamínky?

Joe?

Napadlo mě, že technik by si mohl pamatovat, co jsme našli, a tak jsem rychle vykročila chodbou. Velká pitevna byla opuštěná. Zatelefonovala jsem nahoru a dostala se do Joeovy hlasové schránky. No jasně, polední pauza.

Fotky z márnice?

Tehdy byla sobota, pracovala jsem sama. Kosti nepotřebovaly očistit, nehrozilo žádné nebezpečí poškození. Udělala jsem jen celkové snímky dokumentující stav kostry při příjezdu a další fotografování jsem odložila na dobu, až bude kostra složená.

Fotky z místa činu?

I když to nebylo moc pravděpodobné, pravý malíček by mohl být na detailních snímcích vidět.

Po zadním schodišti jsem vyběhla do přízemí, vešla do vstupní haly a veřejným výtahem vyjela do třetího patra. V oddělení Service de l’identité judiciaire mě přivítal muž jménem Pellerin.

Poprosila jsem ho o fotografie z Oky, kde jsme vyzvedávali tělo. Pellerin mě požádal o strpení a zmizel v zadní kanceláři. Za chvilku se znovu objevil s tlustou hnědou obálkou. Poděkovala jsem mu a znovu sešla ze schodů.

Z obálky jsem vytáhla album s kroužkovou vazbou a začala prohlížet fotografie dvanáct a půl na sedmnáct a půl centimetru.

Úvodní sada obsahovala obvyklé snímky terénu, příjezdových cest a území ohraničeného žlutou páskou. Jedinou atypickou položkou byl stan.

Přeskočila jsem je. Zajímaly mě kosti.

Udělalo se několik fotek kostry v jámě, pořízených ze vzdálenosti necelých dvou metrů. Jelikož oběť ležela zkroucená k jedné straně, pravou ruku a paži nebylo skoro vidět.

Zkusila jsem lupu. Moc nepomohla.

Dál jsem se probírala fotografiemi.

Byly tam vynikající detaily lebky, hrudního koše, pánve a všech čtyř končetin. V hrobě. Vedle hrobu, na igelitové fólii.

Dvaašedesát snímků. Ani jeden detail ruky či chodidla.

Opřela jsem se. Zdrcená.

Opravdu jsem nevyzvedla ty nejdůležitější kosti? Při práci na místě činu bývám nadmíru pečlivá. Některým lidem tím jdu na nervy. Ale i tuhle možnost jsem musela připustit. Ve stanu bylo horko. Narváno. Slabé světlo.

Tak proč je na inventárním seznamu plný počet?

Ztratila jsem ty články tady v laboratoři? V sobotu jsem byla unavená. Zaplavená sebelítostí. Články malíku jsou maličkaté potvory. Spláchla jsem je do dřezu, když jsem si myla ruce? Smetla je cípem pláště nebo manžetou? Rozdrtila je podrážkou nebo kolečkem od vozíku?

Záleží na tom? Ty kosti tady prostě nejsou. Otázka zněla, co teď?

Pakliže jsem nechala články v hrobě, Hubert bude naštvaný. Ještě jedna cesta do Oky znamená další výdaje a práci. Stan. Radiátor. Dodávka. Personál.

Jestli jsem je ztratila po vyzvednutí, Hubert nebude naštvaný. Bude vzteky bez sebe.

Pohřbít teorii s kamptodaktylií? Koneckonců, zkroucený prst je pro identifikaci stejně málo. V kartě Villejoinové o něm není ani zmínka. Prostě řeknu Hubertovi, že můj původní nápad nevyšel. To je přece pravda. Svým způsobem.

Miliarda buněk v mém mozku zamávala praporkem.

Podvod.

Etika.

Blbost.

Ačkoli jsem věděla, že je to marné, obrátila jsem pitevnu vzhůru nohama, vytahala šuplíky, vyprázdnila skříňky, jezdila prsty po podlahových lištách a pod pultem. Našla jsem jedině špínu, kterou ani nechci popisovat. Zanechala jsem marného počínání a začala chodit po místnosti a s očima upřenýma na podlahu prozkoumávat každý centimetr čtvereční.

Žádné články.

Hubert by určitě chtěl, abych nejdřív pokračovala v analýze případných poranění a teprve pak mu podala zprávu.

Zdržování.

Blbost.

Pomalu jsem přikryla kosti. Sundala si rukavice. Umyla si ruce a pečlivě vyčistila špínu zpod nehtů. Učesala jsem se. A ještě jednou, tentokrát do culíku.

Už jsem to nemohla dál protahovat, a tak jsem vyjela výtahem do jedenáctého poschodí.

Vrchní koroner seděl u psacího stolu, teď už bez saka. Na sobě měl růžovou košili se skvrnami od kávy a červeno-zelenou kravatu, která se k ní vůbec nehodila. Vánoční stromky s maličkými stuhami a nápisem Joyeux Noël!

Zaťukala jsem na futro.

Hubert zvedl hlavu. Několik jeho brad se oddělilo od sebe.

„Ach, výborně.“

Baculatá ručka mě pozvala dovnitř.

Retrospektiva. Perry Schechter. Rozhodla jsem se zeptat i na Rose Jurmainovou. Zabiju dvě mouchy jednou ranou.

„Bonnes nouvelles?“ zeptal se Hubert.

„No, vlastně ty zprávy zas tak dobré nejsou.“

Hubert se opřel a růžový polyester se napjal na krajní mez svého tahu. Ruka tentokrát ukázala na židli.

Posadila jsem se.

Smetla jsem žmolek z pravého kolena svého sálového oděvu.

Zhluboka jsem se nadechla.

„Slyšel jste už o kamptodaktylii?“ začala jsem.

„Ne.“ Koroneři v Quebeku bývají lékaři nebo právníci. Hubert patřil do té druhé skupiny.

Popsala jsem mu daný stav a zrekapitulovala svůj rozhovor se Sylvainem Raynerem.

„To zní slibně.“

„Až na jednu maličkost.“

Hubert vyčkával.

„Nemám články pravého malíku.“

„Proč ne?“

„Buď nebyly vyzvednuty, anebo se někam poděly.“

„Nerozumím.“

Vysvětlila jsem mu, podle jakého protokolu jsem postupovala na místě činu. A popsala beznadějné hledání v suterénu.

„Chybějí jen tyhle tři?“

„A distální článek pravého prsteníčku.“

„Chyba při vyzvednutí těla, dokumentování nebo zpracování. Chyba, která může zmařit identifikaci. A ani nevíte, kdy k ní došlo.“

„Ano.“ Cítila jsem, jak mi hoří tvář.

„To je velmi znepokojivé.“

Mlčela jsem.

„Tady jde o vraždu.“

„Ano.“

„Pokud se opravdu jedná o Christelle Villejoinovou, veřejnost se bude o ten případ extrémně zajímat. A jelikož zmizela další stará žena, ta Marilyn Keiserová, tak se o tom patrně bude mluvit až ve stratosféře.“

Bylo mi jasné, že terminologická oprava by se minula účinkem, a tak jsem držela jazyk za zuby.

„Možná tam ty neexistující články vůbec nebyly. Třeba vrah té ženě odřízl prst.“

„Proč bych potom zapisovala do formuláře šestapadesát článků?“

„Nedbalost?“

„Zkontroluji pátou záprstní kost, jestli na ní nejsou stopy po řezu.“ Nevěřila jsem, že nějaké najdu. Byla bych si toho všimla už při třídění.

Anglicky mluvící lidé si ulevují odkazy na části těla a tělesné funkce. Není třeba to rozvádět. Francouzští Kanaďané se spoléhají více na liturgii. Estie: hostie. Câlice: kalich. Tabarnac a tabarnouche: svatostánek.

„Estie,“ procedil Hubert skrz rty. „A co ta zranění?“

„Ještě na nich pracuji.“

Chvíli bylo ticho.

„Vlastně, mohlo by se jednat o čtyři,“ podotkla jsem.

„Čtyři co?“ Hubert si mě měřil, jako kdybych se právě načuchala ředidla.

„Starší ženy zavražděné v okolí Montrealu. Pokud byla Marilyn Keiserová zavražděná. A to samozřejmě nevíme.“

„Kdo je ta čtvrtá?“

„Rose Jurmainová.“

„Kdo?“

„Loni v březnu byla nedaleko Sainte-Marguerite nalezena ženská kostra. Ukázalo se, že se jedná o ženu, která se dva a půl roku pohřešovala.“

Hubert se prudce naklonil. Vepředu se mu vyvalil pupek, do kterého by se klidně mohl schovat pár veverek.

„Samozřejmě.“ Jeden prst se mu zabodl do vzduchu. „Jurmainová byla bohatá Američanka. Otec měl konexe. Jak jsem na to mohl zapomenout? Ten chlap na mě dotíral jak sršen. S Ryanem jste nedávno odvezli ty kosti do Chicaga. Ale ta přece nebyla tak stará.“

„Devětapadesát,“ řekla jsem a doplnila informaci o Rosině předčasně zestárlém vzhledu.

„Tabarnac.“

Hubertova tvář měla nyní stejnou barvu jako jeho košile. Rozhodla jsem se odložit dotaz na svůj problém s Edwardem Allenem.

„Mohla bych připravit vzorky z té kostry, co máme dole. Nechat je testovat na DNA.“ Věděla jsem, jak je to hloupé, hned jak jsem to vypustila z pusy.

„Christelle Villejoinová měla jedinou příbuznou, sestru. A ta je taky mrtvá. Sama jste říkala, že neprodělala žádnou operaci, takže patrně nebudeme mít takové štěstí, abychom někde ve špitále našli její žlučové kameny nebo vzorky tkání. Uběhlo dva a půl roku. Z domu už bezpochyby zmizely všechny zubní kartáčky, hřebeny, papírové kapesníky i žvýkačky. S čím tu DNA asi porovnáme?“

„Myslela jsem, že má v Beauce nějaké příbuzné. Pokusil se je někdo najít?“

Hubert se neobtěžoval mi odpovědět. Pak jsem si vzpomněla. Ryan mi říkal, že to zkoušeli. Co když ne dost? Udělala jsem si v duchu poznámku, že se ho na to musím ještě jednou zeptat.

„Marilyn Keiserová má někde na západě potomka,“ pokračovala jsem. „Mohli bychom aspoň určit, zda ta kostra je, nebo není její.“

„A pokud není, tak jsme v pěkném průseru.“

„Mohli bychom exhumovat Anne-Isabelle.“

„Zpopelněna.“ Hubert do toho jediného slovíčka nacpal absolutní pohrdání.

„Klidně pojedu zpátky do Oky.“

Tentokrát jeho ruka ukázala na mě.

Malá kancelář se zaplnila napjatým tichem.

No a co? Stejně mě už Hubert má na seznamu.

„Možná není vhodná chvíle, ale ráda bych s vámi projednala jednu věc související s případem Jurmainové.“

Hubertův pohled byl víc než kamenný a upíral se ke dveřím. Ignorovala jsem to a začala vysvětlovat svůj problém týkající se informátora Edwarda Allena.

A právě v tu chvíli mu zazvonil telefon.

Hubert ho zvedl, poslouchal a stále se mračil. Pak si zakryl dlaní sluchátko a řekl mi: „Vaši zprávu ohledně zranění chci co možná nejdříve.“

Takhle si patrně představuje delikátní vyhazov.

18

Zbytek dne jsem věnovala ženě z Oky.

Čtyři hodiny, které jsem strávila u kostí, neodhalily žádné stopy, že by s ní někdo nepatřičně zacházel. Žádné řezné rány. Žádné bodné rány. Žádné díry po kulkách. Žádná postkraniální poranění.

Fraktura lebky byla ovšem výjimečná.

Když jsem se v pět vyhrabala z podzemí, byla už hodinu tma. Na stole mi neležela žádná nová demande d’expertise en anthropologie. Žádné naléhavé telefonáty od policistů nebo prokurátorů. Žádné informace od Ryana.

Se zapnutou bundou, zabalená do šály, navlečená do kozaček a rukavic jsem vyrazila ven.

Sníh vršící se u chodníků a obrubníků mezitím zčernal. Cestou na metro jsem pozorovala vzteklé řidiče, jak se pokoušejí vyhrabat svá vozidla ze závějí a riskují přitom uskřinutou kýlu. Výfukové plyny aut tísnících se v zácpě červeně zářily ve světle zadních reflektorů. Pod nohama mi křupala sůl a já jsem si v duchu blahopřála, že jsem zvolila hromadnou dopravu.

Bez Birdieho a Charlieho mi byt připadal tmavý a prázdný. Abych měla nějakou společnost, pustila jsem si cédéčko Dorothée Berrymanové. V duetu s ní jsem si pobrukovala převzaté melodie Mercera, Vaughana a Fitzgeraldové a rychle jsem si přitom uklohnila originální směsku z nudlí, piniových oříšků, rajčat a balkánského sýra. Nebylo to špatné.

Po večeři jsem se připojila na internet.

Jen málo věcí mi v posledních letech zpříjemnilo život víc než obnovení neuvěřitelně báječného přímého a nonstop spojení US Airways mezi La Belle Ville a královniným městem.

Sbohem, přestupy ve Filadelfii! Sláva, můj kufr dorazí do Charlotte!

Během pár minut jsem si zarezervovala letenku na úterý ráno. Když jsem zavírala laptop, ve tváři jsem měla úsměv široký asi jako rozpětí křídel Boeingu 747.

„Jedu domů, jedu domů, já jedu domů.“

Dorothée mi moje sólo ani nezkritizovala.

V úterý jsem vstala v sedm a v osm už byla v laboratoři.

Ranní pitvy zahrnovaly dělníka rozmačkaného v malém rodinném pivovaru a účetní, která spáchala sebevraždu elektrickým proudem. Jednoduše si přidělala dráty k zápěstí. I ve smrti to byla svědomitá dáma a na svetr si připíchla cedulku varující před možným nebezpečím.

V deset jsem už měla vyfotografovaná poranění lebky ženy z Oky a sepsané hlášení. Pak jsem si zkopírovala svůj nákres a vytiskla horní, laterální a vnitřní pohledy na lebku.

Vypila jsem šálek hodně špatné kávy a vydala se nahoru do Bureau du coroner.

Hubert byl ve své kanceláři. Dnes měl levandulovou košili a stejně červeno-zelenou vázanku jako včera. Pondělní stromečky vystřídala cesmína.

„Udeřili ji jednou zezadu a jednou, když už byla na zemi.“

Hubert odložil pero.

Obešla jsem stůl a položila mu na něj fotografie a náčrt. Fraktury jsem označila písmeny.

Prstem jsem nyní jela po zubaté zlomenině táhnoucí se zprava doleva po celé zadní části lebky z Oky.

„Písmeno A označuje paprskovitou zlomeninu způsobenou ranou do posteriorní části temenní kosti.“

Ukázala jsem na vroubky vedle šípového švu na lební klenbě. Z jeho středu vycházel ohňostroj prasklin.

„Písmeno B označuje kompresivní zlomeninu.“

„Způsobenou ranou do temene.“

„Ano.“

Sádelnatý prst se snesl na ohyb, který se táhl paralelně po jedné straně kompresivní zlomeniny. „Bonjour.“

„K tomu se dostanu za chvíli. Písmena C označují paprskovité a koncentrické zlomeniny související s B. Všimněte si, že všechna céčka končí u A.“

Hubertovi vyšel z hrdla podivný zvuk.

„Jakmile se vytvoří prasklina, šíří se dál, dokud se energie nerozptýlí. Jinými slovy, jakmile se dostane k otvoru, je hotovo. Takže fraktura A předcházela fraktuře B a obě jsou výsledkem fraktur C.“

Hubert to pochopil. „Uder na vrchol hlavy přišel až po úderu do temene.“

„Přesně tak. První rána byla možná smrtelná, ale vrah nic neriskoval. Jakmile upadla, praštil ji ještě jednou, aby se opravdu nemohla zvednout.“

„Čím?“

Ukázala jsem na okraj tlakové zlomeniny, která upoutala Hubertovu pozornost.

„Tvar toho ohybu naznačuje válcovitý předmět, který se rozšiřuje do ploché čepele s vyvýšeninou uprostřed.“

Hubert si bedlivě prohlížel fotografii. Zazvonil telefon. Nevěnoval mu pozornost.

Nakonec se zeptal: „Unepelle?“ Lopata?

„Podle mě ano.“

Našla jsem snímek pořízený zvnitřku a ukázala na tmavé skvrny u obou zlomenin.

„Krvácení,“ podotkl napjatě. „Srdce jí pořád ještě bilo.“

Přisvědčila jsem.

Hubert se mi do očí nepodíval.

„Bezbranná stará žena je donucená jít nahá a bosá lesem. Dívat se, jak jí kopou hrob. A pak ji umlátí lopatou.“

„Ano,“ řekla jsem.

„Câlice.“

I přes Hubertův pesimismus jsem se vrátila do laboratoře, vyřízla z femuru ženy z Oky vzorek kosti a předala jej oddělení pro analýzu DNA. Tak, tenhle případ je zatím u ledu a já se můžu soustředit na čmuchání kolem Jurmainova informátora.

Jelikož jsem momentálně nebyla na seznamu Hubertových oblíbenců, rozhodla jsem se začít s dokumentací o případu. Možná že tam někde najdu stopu, která mě přivede k tomu zmetkovi, co mě obvinil.

Akta se v LSJML skladují pět let a pak se ukládají k věčnému odpočinku na vrchol hory v Mogadišu. Naštěstí Rose zmizela teprve před třemi lety.

Odnesla jsem svoje hlášení do sekretariátu a pokračovala stejnou chodbou ke knihovně. Tam mě uvítala Félicité Hernandezová, statná žena, jejíž vlasy připomínaly odbarvenou Cher a která se netajila svou slabostí pro cikánskou módu. Vyměnily jsme si pár zdvořilostí. Naše hlasy přitom doprovázelo hlasité chřestění. Félicité má ráda velké visací doplňky.

Požádala jsem o spis LSJML-44893 a posadila se. Uběhlo pět minut. Deset. Félicité je sice milá a pečlivá, ale ne moc rychlá.

Nakonec pořadač z vlnité lepenky přistál na pultě. Řekla jsem merci a dotáhla si ho do kanceláře.

Na příští dvě hodiny jsem se vrátila do Sainte-Marguerite, L’Auberge des Neiges, k hromádce kostí v lese obehnaném žlutou páskou. Pročetla jsem si zprávy patologa, toxikologa, odontologa a odborníka na textilie. Policejní hlášení. Výpovědi svědků. Informace od rodinných příslušníků.

Poznamenávala jsem si jména. U každého si chvilku lámala hlavu. Naznačil tenhle člověk profesionální nespokojenost? Osobní urážku?

Když jsem skončila, byla jsem ještě zoufalejší než na začátku. Neobjevily se žádné odpovědi. V hlavě se mi nevylíhla ani jedna teorie ohledně motivu.

Zavolat šéfa?

Ani nápad. Nenaruším rekonvalescenci LaManche tím, že ho zatáhnu zpět do světa mrtvých.

Promluvila jsem si s Ayersovou, Morinem a pak i Santangelovou.

Všichni se smáli a tvrdili, že obvinění z přehmatu na mé straně je směšné. Vykašli se na to, radili mi. Případ Jurmainové je uzavřený. Starý pán je mrtvý.

To je pravda.

Ale stejně.

Znala jsem se. Budu se užírat, dokud nezjistím totožnost osoby, která mě obvinila. Nenajdu klid. Nebudu schopná za tím jednou provždy zabouchnout dveře. A nebudu mít jistotu, že se něco podobného nezopakuje.

Aniž bych byla příliš konkrétní, poptala jsem se v Service de l’identité judiciaire. V márnici. V sekretariátu. Nikdo nedostal ani nezaslechl žádné stížnosti. Žádné rozčepýřené peří. Žádné pošramocené ego. Žádné drby.

Došly mi nápady i nadšení, a tak jsem odjela domů.

Druhý den ráno jsem odletěla do Charlotte.

Šestadvacátého prosince, když jsme se s Katy potápěly na Ambergris Caye, mi Ryan poslal na BlackBerry textovku.

Průlom u Keiserové. Zavolej.

Večer, když se Katy sprchovala, vyšla jsem na terasu a vytočila jeho číslo. Dozvěděla jsem se následující.

Na Štědrý den našel jeden bezdomovec v kontejneru za drogerií na Boulevard Saint-Laurent kabelku. Byl v ní hřeben, kapesník a pilník na nehty s logem hotelu v Hollywoodu na Floridě.

Jelikož byla kabelka nalezená v Montrealu, zavolali SPVM. Když se o tom doslechl Claudel, hlavní vyšetřovatel případu Keiserová, zadoufal v nějakou spojitost a dal se do práce. A skóroval.

V devět hodin na Boží hod Myron Pinsker identifikoval kabelku jako předmět patřící jeho nevlastní matce Marilyn Keiserové. Pinsker tvrdil, že pilník jí daroval ještě se šamponem a tělovým mlékem, co si přibalil do kufru během dovolené, kterou vloni v létě strávil v hotelu Ocean Sunset na Floridě.

„Podle Claudela prý Pinsker při identifikaci kabelky zblednul a rozklepal se, jako by měl delirium tremens. Claudel mu podal sklenici vody a nacpal mu hlavu mezi kolena. Když balil předmět doličný, Pinsker sebou praštil, sklenice se rozbila a všude tekla krev.“

„Předpokládám, že Claudel sebou říznul taky.“

„Jak vidím, pobytem na slunci vyzrál tvůj postoj k lidské rase.“

„No tak, Ryane, oba víme, že Claudel se při pohledu na krev hroutí.“

„Musím přiznat, že když mi to Charbonneau vykládal, málem jsem se potrhal smíchy.“

Michel Charbonneau je dlouholetý parťák Luca Claudela.

„Jen si to představ. Claudel se ze všech sil snaží, aby se nepozvracel, a pokouší se zavolat doktora, jenomže se nemůže trefit na tlačítka. Pinsker se válí po zemi se střepem zapíchnutým v zadku. Anebo někde jinde. Claudel začne ječet, aby mu někdo přišel pomoct. Pinsker se probere, podívá se na kabelku, znovu sebou sekne a začne se kolíbat a výt jako dingo.“

„Z upřímného žalu?“

„Přesně na to jsem se zeptal Claudela.“

„A co říkal?“

„Copak jsem psychiatr?“

Chvíli jsem uvažovala.

„Jak často se vyváží ten kontejner?“

„Dvakrát týdně. Jenže kabelka se uchem zachytila uvnitř. Těžko říct, jak dlouho se tam válela.“

„A ten bezdomovec?“

„Neškodný. Doufal, že za svůj nález dostane na pivo.“

„Otisky prstů?“

„Negativní. Kabelka je látková.“

„Takže tenhle velký průlom vlastně není k ničemu.“

„Zatím.“

„A ty penzijní šeky?“

„Všechny vyinkasované na jednom místě. Nikdo si nepamatuje, kdo je přinesl. Keiserová je nepodepsala. Jméno je nečitelné.“

„Ale ten, co vybíral, musel prokázat totožnost.“

„To ano.“

„Co říká Pinsker?“

„Popírá, že by o nich něco věděl.“

V zálivu se ve večerním přítmí třpytily oranžové plachty.

„A co moje vzorky z Oky?“ zeptala jsem se.

„Pořád ještě stojí frontu na DNA.“

„Ptal ses, jak dlouho to bude trvat?“

„Prý mi zavolají. Až se přestanou mlátit smíchy z Claudela.“

„Našel jsi ty příbuzné v Beauce?“

„Dělám na tom.“

Kde jsou ty super novinky o Keiserové a o kostře z Oky? Proč ta textovka?

„Kdy se chystáš na sever?“ Ryan ztišil hlas.

„Obvykle mi volají kolem druhého ledna.“

Volnou rukou jsem začala kroutit výhonkem buganvílie.

„Vzpomínáš na ten rok, kdy jsme našli Santu?“

Ryan mluvil o vousatém muži, který spadl do komína v dlouhých červených spodkách. Jeho tělo se našlo o tři roky později, šestadvacátého prosince, tvrdé jako žula.

„Jo,“ usmála jsem se. „To byly časy.“

„Charliemu se po tobě stýská.“

„Tak mu dej za mě pusu na zobák.“

„Učí se vánoční koledy. Tu z Alvina a chipmunků už docela zvládá.“ I když jsem se smála, kolem srdce se mi usadila chladná tíha.

„Kup mu za mě dárek.“

„Už tu mám pletenou vestu a je na ní tvoje jméno.“

Jemný vánek mi zvedl vlasy.

„Veselé Vánoce, Brennanová.“

„Veselé Vánoce, Ryane.“

19

Katy a já jsme se vrátily do Charlotte osmadvacátého prosince, opálené a krásné. Tak jsme to jedna druhé říkaly. Pár kil navíc a loupající se kůže by pravdě odpovídaly o trochu víc.

Devětadvacátého má dcera svolala opožděné rodinné Vánoce. Sešli jsme se v Peteově domě. V mém bývalém domě. Dřív to pro mě bývalo dost děsivé, teď už je to snazší.

Pete si hrál na šéfkuchaře. Hovězí pečeně pro nás. Roštěnka pro Boyda, jeho povedeného čau-čau. Je milý. Hlavně když má břicho plné roštěnky.

Pete daroval Katy závodní kolo, Boydovi kost z buvolí kůže a mně zlatý náramek od Davida Yurmana.

Byla jsem ohromená a blekotala, že je to moc drahý dárek. Pete všechny moje námitky odmítl mávnutím ruky.

V duchu jsem se ptala, zda je důvodem jeho velkorysosti překvapivá, leč potěšitelná nepřítomnost mladičké, roztomilé a neuvěřitelně prsaté Summer.

No a co. Nechám si ho.

Silvestrovský večer jsem strávila s Charliem Huntem. Večeře v Palm, halasná oslava, kloboučky, pomalý tanec. Po půlnoci jsme si potřásli rukama a každý se vydal svou cestou.

No, potřesení rukama to zrovna nebylo. Ale spali jsme sólo. Tedy aspoň já ano.

Andrew Ryan: vysoký Ir z Nového Skotska, pískové, místy prošedivělé vlasy, oči barvy chrpy.

Charlie Hunt: velmi vysoký, exotický míšenec, černé vlasy, jadeitově zelené oči.

To nezní špatně, že ne?

Jenomže špatná na tom je hodně složitá minulost. A bagáž na zádech tak velká, že by spolkla i Walmart.

Večer jsme si s Ryanem zavolali, ale bylo to jiné než dřív. Náš rozhovor zůstával pěkně za plotem a uvážlivě se vyhýbal nebezpečnému území citů a budoucnosti.

Mluvili jsme o LaMancheovi. Šéfův zdravotní stav se zhoršil, dostal infekci a do práce se hned tak nevrátí.

Probrali jsme i Keiserovou, ženu z Oky a pátrání v případu Villejoinová, prostě všechno, co nás napadlo. Moc toho nebylo.

Ryan znovu navštívil obyvatele bloku domů, kde v Pointe-Calumet bydlela paní Villejoinová. Claudel prohledal dům Keiserové na Édouard-Montpetit. Oba se dozvěděli, kteří sousedé jsou čistotní, kteří pijí, kteří chodí do kostela a kteří kouří trávu.

Claudel opětovně vyslechl nevlastního syna Keiserové Myrona Pinskera a ještě jednou se spojil s jejím synem a dcerou v Albertě. Ryan vystopoval Yvese Renauda, ošetřovatele, který našel mrtvou Anne-Isabelle Villejoinovou.

Všechny prověřili. Nikdo neposkytl nová fakta.

Ryan také znovu vyslechl Floriana Grelliera, práskače, co nás navedl ke hrobu v Oce. Přestože doufal, že z něho něco dostane, Grellierova historka bohužel zůstávala stále stejná. Informaci získal od bezejmenného chlapa v baru. Kromě toho už ví kulový.

Dvanáctého ledna Le Journal de Montreal otiskl článek o zmizení Marilyn Keiserové a neopomněl čtenářům připomenout Christelle Villejoinovou. Následovala záplava výpovědí a očitých svědků. Jejich verze sahaly od „Zabil jsem je kvůli jejich játrům“ až po „Viděl jsem je v Key Westu s vysokým černochem“. Prý byl elegantně oblečený.

Jedna psychotronička přísahala, že Villejoinová je stále v Quebeku, v malém, tmavém prostoru. O Keiserové jí žádné informace shůry nepřišly.

Zima na severu je pro mě okurkovou sezonou. Vodní toky zamrzají a zemi pokryje sníh. Děti jsou ve škole. Táborníci a sportovci uloží výstroj a chopí se dálkového ovládání.

Těla, která se jako zázrakem venku najdou, k nám přicházejí tuhá jako srnčí kýta pověšená v mrazáku. Takových případů se ujímají patologové. Rozmrazit. Řez na hrudníku ve tvaru písmene Y.

Přesto chladné a větrné dny poskytují i nějakou obživu antropologům. Lidé umírají ve svých postelích, kde se následně rozkládají. Nastavují radiátory na maximum a rozdělávají v krbu oheň, který pak spálí jejich dům. Páchají sebevraždy ve stodolách, vanách i sklepích.

Možná byl Hubert stále napružený kvůli chybějícím článkům prstů. Možná byla tundra netypicky klidná. Začátek ledna proběhl, aniž by si Montreal vyžádal mé služby.

Užívala jsem si dvacet stupňů nad nulou a sluneční svit v Charlotte a zpracovala tři případy pro úřad soudního lékařství mecklenburského okresu. Připravila jsem dokumentaci pro grant, uklidila skříně, zasádrovala a vymalovala léta popraskanou zeď.

Volno mezi profesionálními úkoly a prací v domácnosti jsem trávila s dcerou. Katy byla nespokojená se svým zaměstnáním v kanceláři veřejného obhájce a uvažovala o změně; možná postgraduál nebo právnická fakulta. Naslouchala jsem jejím nářkům a úvahám, soucitně mumlala v těch správných okamžicích a vyslovovala svůj názor, když mě o to požádala.

Taky jsem se hodně vídala s Charliem Huntem. Chodili jsme na večeře, párkrát jsme zašli do kina, na basketbalové utkání charlottských Bobcats a dvakrát jsme si zahráli tenis. Ačkoli konvice se už pomalu blížila k bodu varu, s odklopením víka jsem doposud váhala. Trošku toho mazlení, jak říkáme u nás na Jihu, a pak pěkně do postele s kocourem.

Týdny ubíhaly.

Žena z Oky zůstávala i nadále inconnue. Neznámá.

Marilyn Keiserová zůstávala i nadále disparue. Nezvěstná.

Pětadvacátého, zrovna když jsem stříhala Birdiemu drápky, mi zazvonil mobil.

Emily Santangelová.

Odložila jsem nůžky, jednou rukou jsem stiskla tlačítko hlasitého odposlechu a druhou si přitiskla kocoura k hrudi. Nadmíru rozmrzelý Birdie se začal divoce kroutit.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a napjala svaly na paži.

Birdie pobouřeně zamňoukal.

„Volám nevhod?“ zeptala se Santangelová.

„Vůbec ne.“

Birdie mi začal okusovat ruku.

„Přestaň,“ okřikla jsem ho.

„Děje se něco?“

„Ale ne. Koroner má pro mě mrtvolku?“

„Nevolám kvůli případu.“

Překvapilo mě to a chvilku jsem přemýšlela.

„Přišly už výsledky DNA?“

„Ne.“

„Našli se příbuzní Villejoinové v Beauce?“

„O ničem nevím.“

Krev mi ztuhla v žilách.

„LaManche?“

„Ne, ne. Šéf je v pořádku. Tedy relativně v pohodě. Zabrala mu antibiotika, ale zůstane doma ještě šest neděl.“

Aniž bych si to uvědomila, povolila jsem sevření. Birdie se mi vykroutil, skočil na podlahu a vystřelil z pokoje.

„Bez něj to prostě není ono.“ Úlevou jsem plácala nesmysly. „Taky se ti stávalo, že ses ohlédla přes rameno a LaManche tam prostě byl? Jak to, že se tak velký chlap dokáže pohybovat tiše jako myška?“

Santangelová moje žvásty ignorovala.

„Volal ti včera Hubert?“

„Ne,“ odpověděla jsem a smetla chlupy ze své košile. „Proč?“

Zaváhala a odkašlala si.

„Emily?“

„Volám ti soukromě, Tempe.“

V hlavě se mi rozezněl tichý alarm.

„Fajn.“

„Přijeď do Montrealu.“

„Ale vždyť jsi říkala, že mě tam teď nepotřebujete,“ zasmála jsem se. „To musí být nějaká mimořádně dobrá konstelace planet. Možná že Jupiter si to rozdal s Venuší a celý Quebek se ponořil do bratrské lásky. Ještě nikdy jsem tak dlouho –“

„Sedni na letadlo.“

Pink.

Vypnula jsem hlasitý odposlech a přitiskla si aparát k uchu.

„Hubert pořád ještě běsní kvůli těm článkům prstů?“

Ze severu ke mně doléhalo jen dlouhé, dlouhé ticho.

„No tak, mluv,“ vybízela jsem Emily. „S Hubertem si poradím.“

„On je má.“

„Cože?“ Ruka, která sbírala chlupy, se mi zastavila na prsou.

„Má ty články.“

„Jak to?“

„Joe se vrátil do Oky. S Brielovou.“

„Jak k tomu došlo?“

„Brielová se sama nabídla. Prý chce nasbírat zkušenosti. Navrhla, že bude pracovat i v sobotu, aby dohnala zameškaný čas.“ Hlas Santangelové byl bez výrazu a za jejími slovy se skrývalo ještě něco dalšího. „Tvrdila, že Joe bude vědět, co dělat, protože byl u původního vyzvednutí těla. Hubert jí to zbaštil. Jeden z nich si těch článků všiml, když prosívali hlínu.“

„Kdy?“

„V pátek.“

„Jak může sakra patoložka vyzvedávat kosti?“

„Jak se zdá, během postgraduálního studia ve Francii dokončila kurz soudní antropologie.“

Uvažovala jsem, jestli mám telefon rozdrtit nebo zahodit. Místo toho jsem si ho přendala do levé ruky.

„Měl Hubert v plánu mi to říct?“

„Asi o tom ještě neví. Skončili pozdě. Já jsem se to dozvěděla jen díky tomu, že jsem zůstala v práci přesčas, abych napsala hlášení, a byla jsem v kanceláři, když se vrátili.“

Amatérka překročila hranici.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila.

Vydechla jsem.

„Přijedu v pondělí ráno.“

Ten večer jsem se znovu sešla s Charliem. Suši. Sayonara.

Charlie věděl, že jsem se s Ryanem spálila. I s Petem. Během celého našeho randění-nerandění na mě netlačil. Líbilo se mi to.

Tak proč ten odstup?

Nechtěla jsem zopakovat trapas, co jsem vyvedla v říjnu. Ani rozpačité skotačení na zadním sedadle auta, když jsme ještě chodili na střední školu.

Ale byl tohle opravdu ten důvod? Jsem přece volná a Charlie taky. Nejsme už žádní puberťáci, co bojují s hormony v tatíkově buicku. Přemýšlela jsem o větě, která tak rozladila vecamammu. I ženy mají své potřeby.

Máš pravdu, Cukuro kundze.

Tak proč to puritánství?

Kvůli Ryanovi?

Kdo ví?

Já věděla jen jedno. Ryana jsem si držela od těla, ale Charlieho jsem nechávala někde na okraji Mléčné dráhy.

Pondělí, šestadvacátého ledna ráno. Zpátky v Montrealu. Do práce jsem odešla zase pozdě. Kvůli Birdiemu.

Ten malý mizera, pořád ještě naštvaný, protože jsem ho před včerejším večerním letem nadopovala kinedrylem a nacpala do přepravky, zdrhnul otevřenými dveřmi, když jsem se otočila, abych zapnula alarm. Deset minut jsem prohledávala vstupní halu, než jsem ho našla.

Můj soused Sparky Monteil se nachomýtl do haly právě ve chvíli, kdy jsem tahala uprchlíka zpoza pohovky. Jakmile uviděl kocoura, začal něco vykřikovat o špíně a nemocech a udušených kojencích.

Věděla jsem, že nestihnu pondělní ranní poradu, a zlobila jsem se na Birdieho, takže jsem situaci nezvládla s potřebnou lehkostí. Vyměnili jsme si pár jízlivých slov. Sparky přísahal, že mě nechá vystěhovat, a vyhrožoval, že jednoho dne můj kocour nadobro zmizí.

Dobře že je Sparky anglofonní. Anebo možná to dobře není. Ve svém rodném jazyce totiž nadávám jak dlaždič.

¦¦¦

Ve Wilfrid-Derome jsem šla rovnou do kanceláře, abych ze sebe shodila bundu a vzala si pero a papír na schůzi.

Lisa je asistentka na pitevně; má zlatavé vlasy a bujné poprsí. Poldové, co chodí k pitvám, vždycky doufají, že tělo bude mít na starost právě Lisa.

Když jsem odemykala dveře, všimla jsem si Lisy na druhém konci chodby v histologické laboratoři, jak mluví s mým asistentem Joem. Ani jeden z nich se neusmíval.

Jakmile si mě všimli skrz skleněnou výplň dveří, oba ztichli.

Zamávala jsem na ně.

Joe pokračoval v sepisování vzorků odebraných z orgánů.

Lisa mi vlažně kývla rukou.

Sexuální napětí?

To je fuk.

Odhodila jsem parku na stůl a spěšně se vydala k zasedačce.

Tytéž zelené stěny. Tentýž stůl. Tentýž rozpis smrti způsobené zlou vůlí, melancholií, bláznovstvím nebo osudem.

Slovo měl Morin.

Drogový dealer, kterého zmlátili dva konkurenti, padl na chodník a už nevstal. Zabití. Smrt nastala patrně v důsledku rotace hlavy a hyperextenze krku.

Muž si nasadil na krk oprátku, přivázal provaz ke stromu a šlápl na plyn ve svém pickupu. Sebevražda. Smrt nastala v důsledku oddělení hlavy od těla.

Feťák závislý na amfetaminech usnul nahý na balkoně a zmrzl. Nehoda. Smrt nastala v důsledku absolutní blbosti.

Morin hovořil a Brielová si krátkými, rychlými tahy zapisovala poznámky do rozpisu. Vrásky v jejím obličeji hrozily pokořit nový rekord.

Santangelová střídavě upíjela minerálku z láhve a palcem seškrabovala vinětu.

Ayersová seděla bokem ke stolu, oči upřené někam doprostřed mezi okno a tabuli.

Morin si vzal zabití, Santangelová sebevraždu. Ayersová dostala bezhlavého rytíře, Brielová nic.

Zatímco se rozdávala dokumentace, prohlížela jsem si své kolegy.

Strnulé tváře. Napjaté hlasy. Žádný oční kontakt.

Nejdřív Lisa a Joe. A teď tohle.

Co se sakra děje?

Jasně, je po Vánocích a nás čeká jen temný únor a březen. Ale já tady cítila mnohem víc než obvyklou povánoční pokleslou náladu.

Strach o LaManche? Možná. Rozpočtové škrty. Možná.

Je to kvůli mně? Kvůli návratu do Oky a opětovnému vyzvedávání částí kostry jsem byla vzteky bez sebe. Vycítili snad mí kolegové tyhle nepřátelské vibrace?

Morin se ke mně obrátil.

„Předpokládám, že o těch dalších ostatcích z Oky jsi už slyšela.“

Brielová zvedla oči.

„Ano,“ odpověděla jsem ledově.

„Koroner chce vědět, jestli je nyní možné stanovit nebo vyloučit totožnost oběti.“

„Promluvím si s ním.“ Nic víc. Rozhodla jsem se, že svou stížnost přednesu přímo Hubertovi.

Pořád jsem přemýšlela, proč Joe souhlasil, že doprovodí Brielovou. Věděl, že se budu vztekat. Chtěl mě tím vytočit?

Když se Morin dotázal, jestli má ještě někdo něco na srdci, Santangelová si odkašlala.

„Já bych něco měla.“

Všichni jsme se opřeli.

„Přijala jsem místo v Bureau du coroner.“ Santangelová přelétla očima z Morina na Ayersovou a mě, u každého se zastavila jen na vteřinku. „Nastupuji prvního února.“

Jen jsme na ni šokované zírali. Santangelová je v LSJML patnáct let.

Brielová po mé pravici se na chvíli zarazila a pak si čmárala dál.

„Vím, že vám to připadá jako náhlé rozhodnutí,“ Santangelová shrnula dlaní útržky viněty na hromádku, „ale není. Už nějakou dobu uvažuji o změně.“

Santangelová zabloudila pohledem ke mně. Dívala jsem se jí přímo do očí.

Proč ses o tom nezmínila, když jsi mi volala do Charlotte? Je tohle ten důvod, proč jsi naléhala, abych se vrátila do Montrealu? Ani jednu z těch otázek jsem nepoložila.

Santangelová odvrátila zrak.

„Panejo.“ Ayersová se prudce opřela.

„Já vím, že jsem si nevybrala nejlepší dobu. Ještě pořád tu školíme nový personál.“ Tón Santangelové byl neutrální. Vyhýbavý? „Před odchodem udělám všechno, co budu moct.“

Ayersová a Morin se po sobě letmo podívali. Za tím pohledem se očividně skrývaly dlouhé měsíce rozhovorů.

„Jsi si jistá?“ Už tak tmavé Morinovy oči ještě více potemněly starostí. Nebo únavou. Odchod Santangelové znamená další zdlouhavé přijímání nového zaměstnance.

„Ano.“ Santangelová přidala na hromádku smetí jeden uniklý útržek.

„Budeš nám chybět,“ řekla jsem.

„Vždyť se budeme vídat.“ Santangelová se pokusila o lehký tón. Nefungovalo to. „Budu jen o patro níž.“

Vyšli jsme ze zasedačky. Žádné vtípky. Žádné žertování.

Kávu a pak zpátky do kanceláře. Pověsila jsem parku na věšák, vyposlechla si vzkazy na záznamníku a na pár jich odpověděla.

Zrovna jsem pokládala telefon, když mi pohled spočinul na dopise, který unikl z hromádky nakupené na stole. Malá bílá obálka byla adresována přímo mně. Byla nadepsaná rukou a označená jako „soukromé“. Zvědavě jsem ji zvedla a rozlepila.

Na jednom listě papíru byl rukou načmáraný jednořádkový vzkaz.

Va-t‘en chez toi maudite Américaine!!!

Vrať se domů, zatracená Američanko!!!

Pisatel se zapomněl podepsat. Velké překvapení.

Prohlédla jsem si obálku. Místní známka. Žádná zpáteční adresa.

„Díky za péči, srabe.“

Zasunula jsem dopis i s obálkou zpátky do hromádky a přes chodbu došla ke své laboratoři.

A zůstala stát jako opařená.

20

Kosti zabíraly všechna čtyři pracovní místa. Podle toho, jak byly zkroucené a odlupovaly se, měly za sebou dlouhá léta rozkladu.

„Co to do pr-?“ zamumlala jsem.

„Bonjour, paní doktorko.“

Otočila jsem se.

Joe si u dřezu myl ruce. „Bienvenue.“

Vítej zpátky, levá půlko prdele.

„Co je to?“ Ukázala jsem na dva stoly uprostřed.

„Ossemenís,“ odpověděl s úsměvem.

„Samozřejmě že jsou to kosti.“ Vyslovila jsem to ostřeji, než jsem chtěla. Anebo jsem chtěla? „Kdo je takhle poskládal?“

Úsměv zmizel. „Doktorka Brielová.“

„A z jakého titulu?“

Joe se nepohnul a nic neříkal. Za jeho zády tekla z kohoutku voda proudem a maličké kapičky dopadaly na pult.

Došla jsem k nejbližším ostatkům a prolistovala papíry připevněné k podložce na psaní.

Můj formulář. Můj seznam měření. Můj nákres kostry. Hubertova žádost o osteologickou analýzu.

Mozek se mi rozžhavil doběla.

Dveře jsem rozrazila tak prudce, že se s pořádnou ránou zastavily až o pult. O výtahu jsem neuvažovala a úprkem se hnala po schodech dolů.

Hubert se valil chodbou, hrnek v jedné, poštu v druhé ruce. Blížila jsem se k němu jako krysa k vepřovému žebírku.

„Co to má sakra znamenat?“ Zvedla jsem ruku a mávala podložkou.

Hubert letmo pohlédl za mě a zkontroloval halu za mými zády.

„Pojďte ke mně do kanceláře.“

Jo. Setsakramentsky rychle.

Hubert zaparkoval své robustní pozadí na polštářek, z něhož se ozval zvuk unikajícího vzduchu.

Já zůstala stát.

„Posaďte se.“

Nepohnula jsem se.

„Posaďte se, doktorko Brennanová.“ O poznání rozhodněji.

Sedla jsem si a oči upírala na Huberta jako laserové paprsky.

Vrchní koroner si pofoukal kávu, usrkl, odložil šálek. „Jste evidentně rozrušená.“

„Poslal jste Brielovou do Oky.“ Krátce a přímo. Svému slovníku jsem příliš nedůvěřovala.

„Tak úplně jsem ji tam neposlal.“

„Dal jste patoložce povolení, aby provedla exhumaci.“

„Vy jste ten hrob nechala napůl nedokončený.“

„To sotva.“

„Doktorka Brielová se nabídla.“

„Pozornost podniku,“ ušklíbla jsem se.

„Doktorka Brielová je šikovná mladá dáma.“

„Možná pěkně vrtí zadkem při čače, ale antropoložka to není.“

„Je školená a má zkušenosti.“

Prudce jsem se předklonila. „Amatérský kurz!“

Hubert zabubnoval rozčileně do stolu.

„Sám jste to řekl. Tohle je vražda. Pokud půjde případ k soudu, myslíte, že Brielovou uznají za znalce, protože odchodila nějaký podělaný rychlokurz z antropologie?“

„Jsou to jen čtyři kosti.“

„Čtyři naprosto zásadní kosti.“

„V tom případě jste je neměla opomenout.“

„Byla bych je vyzvedla.“

„Nebyla jste tady.“

„Navrhovala jsem, že se do Oky vrátím, ještě než jsem odjela z města. Vy jste mou nabídku odmítl.“

Hubert si mě měřil.

Já jeho taky.

Vteřiny ubíhaly.

Hubert odvrátil pohled jako první.

„Ty články samozřejmě budete analyzovat vy.“

Neodpovídala jsem.

„Je to všechno?“ Jasně řečeno. Věc je uzavřena.

„Ne, to tedy vůbec není všechno.“

Vyškubla jsem formulář Demande d’expertise z podložky Brielové a nechala ho doplachtit na stůl.

Hubert se na něj podíval a pak zvedl oči ke mně.

„No a?“

„Můžete mi to vysvětlit?“

Hluboký povzdech. Svatá trpělivost.

„Přečetla jste si policejní hlášení? Anebo jste se sem vřítila naprosto bez znalosti faktů?“

„Přečetla jsem si dost na to, abych pochopila, že jste požádal patoložku o antropologický rozbor.“

„Câlice! Žádný antropologický rozbor. Osteologický. Prostě roztřídit a spočítat. A ještě jednou opakuji, že jsem ji nežádal. Doktorka Brielová se sama nabídla.“

„A kdyby se nabídla, že vám oholí kokos, tak byste jí to dovolil?“

Vrchní koroner se pokusil o škrobený výraz. Moc se mu to nepovedlo.

„Není třeba být vulgární.“

Pravda. Jenomže když mi v mozku cvakne tenhle spínač, slušnost jde stranou.

Hubert si přejel dlaní po tváři. Opřel se a tuk se vyvalil přes opěrky pro ruce.

„Před dvěma týdny volali na SQ v Chicoutimi kvůli muži, který pobíhal po dálnici s nahým zadkem. Ukázalo se, že to byl nějaký cvok od Lac Saint-Jean. Hraničářský týpek. Samotář. Poldové ho našli, jak sedí ve sněhu před svou chatou a žvýká králíka. Hned co ho odlifrovali na psychiatrii, prohledali barák a ve staré skříni našli kosti.

Koronerem je tam nějaký gynekolog jménem Labrousse. Ty kosti vypadaly staře a Labrousse si myslel, že se vyplavily z jezera na břeh anebo se objevily v důsledku eroze půdy na opuštěném hřbitově nebo indiánském pohřebišti. Napadlo ho, že ten šťastný blázen kosti našel a nacpal si je do kufru auta.

Každopádně ostatky dorazily k nám. Jelikož jste byla pryč, Brielová se nabídla, že se na ně podívá. A já si řekl, proč ne?“

„Já vám povím, proč ne.“ Hodila jsem mu na stůl celou podložku. Ne zrovna jemně. „Brielová tu sepsala celý jeden díl Kriminálky Las Vegas, když se dívala.“ Při posledním slově jsem prsty naznačila uvozovky.

Hubert zběžně pročítal papíry, zvedal obočí a drbal se na čele.

„Eh, misére.“

„Věk, pohlaví, rasa, výška. Překvapuje mě, že neuvedla i číslo sociálního pojištění.“

„Už chápu, co vás tak rozčílilo.“

„V tom případě máte pronikavý úsudek.“

„Myslela to dobře. Promluvím s ní.“

„To já taky.“

Hubert zvedl pero a bubnoval jím o papírovou podložku. Už se nemohl dočkat, až budu pryč.

Rozhodla jsem se přitlačit na pilu. A proč by ne?

„Když už jsem tady, ráda bych s vámi projednala jednu věc související s případem Jurmainové.“

Hubert se na mě podíval nechápavýma očima.

Připomněla jsem mu Rose Jurmainovou, L’Auberge des Neiges, cestu do Chicaga. Pak jsem mu popsala setkání s Perrym Schechterem a informovala ho o existenci osoby, co dala tip Edwardu Allenovi.

„Jsem přesvědčená, že to obvinění přišlo odsud, od někoho, kdo věděl o mém zapojení do případu. Buď to byl člověk natolik nekompetentní, že nepoznal, že k žádné chybě nedošlo, anebo, což je ještě horší, mě chtěl ztrapnit, přestože věděl, že jsem se žádného omylu nedopustila.“

„Zeptejte se toho starouše:“

„Je mrtvý.“

Hubert se zatvářil překvapeně a pak se rozčílil.

„Vy obviňujete někoho z mých zaměstnanců?“

„Já neobviňuji nikoho. Zatím. Ale zjistím, kdo byl ten hajzl, co mu volal. Jsem přesvědčená, že to byl někdo z LSJML nebo z úřadu koronera.“

Hubert o tom uvažoval.

„Poptám se,“ pravil. Znělo to neupřímně.

„Díky.“ Ještě neupřímněji.

Už jsem byla u dveří, když Hubert promluvil znovu.

„Doktorka Brielová je mladá a ambiciózní. Cením si vašeho pochopení.“

„A mám snad na výběr?“

V poledne už jsem znala jméno staré paní z Oky.

Nejprve jsem zatelefonovala Ryanovi. Potom Hubertovi.

Oba naslouchali, když jsem jim popisovala podivně zdeformované kosti prstu. Ani jednoho kamptodaktylie moc nezajímala. Oba se starali hlavně o totožnost oběti.

Christelle Villejoinová.

Když jsem prohlížela články prstů, Joe si udržoval mrazivý odstup. Křehké ego mého asistenta bylo očividně pochroumané. Smůla. I to moje dostalo ránu. Věděla jsem, že bych měla udělat smířlivé gesto. Místo toho jsem jeho trucování ignorovala.

Při práci jsem se poněkud uklidnila a objektivně připustila, že jsem se k Joeovi chovala asi stejně vřele jako k Brielové. Přestože s ním pracuji už dva roky, skoro nic o něm nevím.

Rychlá inventura. Joeovi ještě není čtyřicet. Žije sám někde na předměstí a do práce často jezdí na kole. Nesnáší nakládanou zeleninu. Pije pepsi. Odbarvuje si a geluje vlasy. Dělá si hlavu z toho, že je moc hubený.

Kromě těchto několika nevýznamných faktů jsem o osobním životě svého asistenta nevěděla zhola nic. Je rozvedený? Gay? Vegan? Narozený ve znamení Střelce? Rozhodla jsem se, že se budu víc snažit.

Podala jsem Hubertovi hlášení a nachystala se na omlouvací a usmiřovací rituál. Laboratoře histologie, patologie i antropologie byly prázdné. Předpokládala jsem, že Joe šel dolů na oběd, a udělala jsem totéž.

Můj asistent v jídelně nebyl.

Ryan ano.

Neměla jsem náladu na vtipnou slovní výměnu, a tak jsem sklopila oči v naději, že si mě Ryan nevšimne. Birdieho trik. Když tě nevidím já, nemůžeš vidět ani ty mě. Hloupé.

„Čekáš George Clooneyho?“ Ryanova postava se tyčila nad stolem.

„Tigera Woodse.“

„Co se děje, pusinko?“ Ryan položil tác a sedl si. „Nikdo si s tebou nechce hrát?“

Píchla jsem vidličkou do salátu.

„No tak. Proč ten zasmušilý výraz?“

Kristapána. Kde mám začít?

Pověděla jsem mu o výpovědi Santangelové.

„Nemůžeš jí přece vyčítat, že chce jít dál.“

„Ne. Ale její odchod je…“ Co? „…příznačný.“

„Příznačný?“ Znělo to skepticky.

„Jak se zdá, tak ze soudního se poněkud vytrácí týmový duch.“

„Týmový duch?“

„Mluvím snad s papouškem?“

„S papouškem?“

Obrátila jsem oči v sloup. Nemohla jsem si pomoct.

„No tak, svěř se, poklade.“

„Tak třeba dnes dopoledne. Jeden idiot u nás v domě se mě pokouší vyštípat kvůli kocourovi. Mám nového dopisového přítele, který je přesvědčený, že jsem zplozencem ďábla. Svinsky jsem se pohádala s Hubertem. Joeovi jsem šlápla na další kuří oko.“

„Ten tvůj veselý soused ještě nedostal rozum?“ O mém šíleném spolunájemníkovi jsme už několikrát mluvili.

Přikývla jsem.

„Čím se ten chlap živí?“ Ryan spolkl pořádné sousto lasagní.

„Pokud si vzpomínám, tak podle Winstona dělá u montrealských veřejných služeb.“

„A kdo je ten dopisový přítel?“

Zavrtěla jsem hlavou, abych dala najevo, že o tomhle tématu nehodlám debatovat.

„Co když to byl pozdrav od stejného hajzlíka, co volal Edwardu Allenu Jurmainovi?“

To mě nenapadlo.

„Pochybuju,“ řekla jsem.

Výhrůžné dopisy občas dostávám. Není jich moc a většinou jsou to neškodné výlevy rozčarovaných příbuzných obětí nebo nabroušených odsouzených.

Tečka.

Mohl ten dopis napsat Sparky? Tu myšlenku jsem zapudila. Anonymní výhrůžky nejsou jeho styl.

Hovínko v balíčku?

Jo, to klidně.

„Kvůli čemu ses chytla se špekounem?“ Ryan se přesunul ke třetí stížnosti na mém seznamu.

Popsala jsem mu události v Hubertově kanceláři. Opětovné vyzvednutí ostatků v Oce. Povolení Brielové k analýze kostí z Lac Saint-Jean. Jurmainův bezejmenný informátor.

Ryan se tvářil zamyšleně. Anebo se pokoušel identifikovat tu hnědou záležitost, co mu vykukovala zpod těstovin.

„Lac Saint-Jean. Hm.“

„Hm?“

„Možná nic. Prověřím pár věcí a odpoledne ti zavolám.“

„Něco nového s Villejoinovou a Keiserovou?“ Změnila jsem téma.

„Ani ne. Claudel byl v aeroliniích, na železnici, u místních autobusových společností i taxislužeb a v montrealských cestovkách. Pokud Keiserová odjela z města dobrovolně, buď řídila, anebo se přemístila hyperprostorem.“

„Třeba si stopla Srdce ze zlata,“ vyhrkla jsem bezděčně.

„A odfoukl ji nepravděpodobnostní pohon,“ opáčil.

Já i Ryan jsme byli zamilovaní do Stopařova průvodce Galaxií. V dobách společného soužití jsme si často nadhazovali oblíbené hlášky. Tehdy to byla legrace. Teď to jenom bolelo.

Staré zvyky umírají pomalu.

Ryan se celý usmíval, i očima. Očima, které byly modré jako bahamské vody. Očima, ve kterých by se člověk ztratil. Očima, ve kterých jsem se kdysi ztrácela i já.

Ne, už ne.

Odvrátila jsem zrak. „Co dál?“

„Claudel rozeslal po celé zemi hlášení o hledaném vozidle Keiserové. Prověřil místní nemocnice a v celé Kanadě se poptával po pacientech přijatých se ztrátou paměti. Anebo jak tomu dneska ti psychoblábolové říkají. Samá voda. Teď slídí u sousedů a pokouší se zjistit, odkdy v tom domě bydlí, kde žili předtím a tak dál.“

„Keiserová vedla aktivní společenský život.“

Ryan se zakuckal. „To ti řekl Claudel?“

„Co mi měl říct?“

„Že se ta veselá vdova považovala za dítko šedesátých let. A nijak se nežinýrovala.“

„To jako s chlapama?“

Ryan přisvědčil.

„Měla milence?“

„Každopádně chtěla, aby tomu sousedé věřili.“ Ryanův úsměv se dal popsat jedině jako úšklebek.

„Co je na tom tak legračního? Že byla Keiserová stará?“

Ryan vztyčil prsty ve tvaru písmene V. Mír.

„Charbonneau se právě pokouší aspoň jednoho z těch nápadníků najít. Momentálně má v pácu čtenářský klub a kroužek pletení. Zatím musel vypít spoustu čaje a sníst hromadu sušenek a zjistil jednu zajímavou věcičku. Keiserová ráda trávila čas v přírodě.“

„Co to znamená?“

„Občas se vydala do lesa. Malovat.“

„Kam?“

„To nikomu neprozradila. Prý často navštěvovala jedno místo zvané Eastman Spa v Eastern Townships.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si dala dvě a dvě dohromady.

„Únik na venkov. To mi připomíná Rose Jurmainovou.“

Ryan přisvědčil. „Znovu prověřuju všechny zaměstnance a hosty, každého, kdo měl nějakou vazbu na L’Auberge des Neiges v době, kdy tam Jurmainová bydlela. Taky hledám spojitost s Eastman Spa. Zajímají mě jakékoli souvislosti mezi Jurmainovou, Villejoinovou a Keiserovou. Jenomže výsledek je zatím nulový.“

Eastman Spa jsou luxusní lázně a výrazně převyšují možnosti mého rozpočtu. „Aby si Keiserová mohla dovolit Eastman, musela mít pořádně napěchovanou kapsu.“

„Její majetek nebyl moc velký, bratru za padesát tisíc. Existuje poslední vůle. Pinsker dostane pět táců. Zbytek odkázala vlastním dětem. Podle Claudela to oba dva pořádně šokovalo.“

„Že vůbec něco zdědili, anebo že je toho tak málo?“

„Obojí.“

„Keiserová se s dětmi nestýkala?“

„Ne. Claudel teď zjišťuje proč.“

„A co sestry Villejoinovy? Měl z jejich smrti někdo nějaký prospěch?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Patřil jim dům a jeho vybavení. Zanechaly dopis s přáním, aby se výtěžek z prodeje odevzdal Spolku na ochranu zvířat.“

Než jsem se vydala po schodech nahoru, koupila jsem obrovskou čokoládovou sušenku.

Joe byl u mikrotomu a řezal vosk na tenké plátky pro mikroskopické preparáty. Předala jsem svůj úplatek a kála se. Mea culpa. Monsieur Náladový se nechal maličko uchlácholit.

Zeptala jsem se ho na svátky. Řekl, že byly pěkné. Chladně. Zeptala jsem se ho, co plánuje na příští víkend. Průzkum, odvětil. Vážně? divila jsem se. A čeho? Prostě tak, odpověděl a soustředil se na vosk.

No tak jo.

S odlehčeným svědomím jsem se pustila do případu od Lac Saint-Jean.

Nejprve důkazní materiál, který přivezli spolu s kostmi z Chicoutimi. Nebyl k ničemu. Všechno to zabalili do jediné krabice bez jakékoli poznámky o možných souvislostech. Předpokládala jsem, že takhle nějak to bylo pomíchané i v poustevníkově skříni.

Gynekolog Labrousse měl v jedné věci pravdu. Ostatky byly staré. Z vybledlého, zkrouceného povrchu se odlupovaly šupinky, které prozrazovaly, že se kostra hodně dlouho máčela ve vodě.

Byly hodně poškozené a měly roztřepené a obroušené konce. Patrně díky letitému působení vodního proudu.

I když toho hodně chybělo, bylo jasné, že se jedná o čtyři jedince; dva dospělé a dvě děti. Brielová to uhodla. Jenomže celou řadu prvků přiřadila špatně. Dospělé ženě věnovala několik žeber dospělého muže a jednu dětskou vřetenní kost. Muž dostal od dámy pravou klíční kost, levou lýtkovou kost a hrudní kost. Části všech čtyř lebek byly promíchané dohromady.

Ta žena vypadala na bělošku. Úzký nos, vysoký kořen.

Z polámaných obličejových segmentů jsem poznala, že muž měl pozoruhodně vysoké lícní kosti. Překvapeně jsem porovnala úlomky čelisti. Kromě jednoho předního zubu tu nebylo nic. Osamocený řezák jsem si prohlédla pod lupou. Ačkoli byl obroušený, na plošce u jazyka si zachoval vyboulený tvar.

Zajímavé. Ačkoli to nebylo zdaleka definitivní, vysoké lícní kosti a tento typ řezáku naznačovaly asijský původ.

Pokud šlo o děti, na odhad rasy jsem toho měla příliš málo.

Brielová se objevila kolem třetí a celá se tetelila nadšením. Co čekala? Pochvalu? Poděkování? Kolegiální debatu?

Dostalo se jí vzteklého výbuchu mé nelibosti.

Joe právě u dřezu čistil kádinky. Zavřel kohoutek. Přes rameno Brielové jsem si všimla, jak mu ztuhlo celé tělo. Poslouchal.

Během mé tirády Brielová mlčela. Když jsem skončila, vyběhla ven, zuby zaťaté a obličej rudý jako tangara.

Joe se obrátil a naše pohledy se setkaly. Uhnul očima. V té chvíli jsem v nich spatřila odsouzení. A ještě něco. Zklamání? Opovržení?

Znovu mi došlo, že teď je potřeba udělat nějaké gesto. Znovu jsem si tu příležitost nechala uniknout.

Nesnáším konfrontace. Nemám ráda změny. Hubert. Joe. Santangelová. Bylo to vážně příšerných osm hodin.

Pomalu jsem dokončovala profil druhého dítěte z Lac Saint-Jean, když se otevřely dveře laboratoře.

Zvedla jsem hlavu.

Až do téhle chvíle byl dnešní den slavností lásky.

21

„Keiserová měla schovávačku.“ Typický Claudel. Jakmile vrazil do laboratoře, šel rovnou k věci. Žádné bonjour. Žádné comment ça va?

Překvapeně jsem odložila obratel, který jsem si prohlížela pod lupou.

„Správcem baráku je chlapík jménem Luigi Castiglioni, pro blízké amici Lu. Včera jsem se ho byl ještě zeptat na pár věcí a celou tu dobu mi něco nesedělo, jako kdyby vypadal jinak, než jsem si ho pamatoval. A taky byl nervózní jak čert. Když jsem na toho blbečka přitlačil, vypadlo z něj, že se právě vrátil z půlročního pobytu ve staré vlasti.“

Rychlé počty. Od července do ledna. To znamená, že Lu byl v Itálii, když Keiserová zmizela a když Claudel zahájil vyšetřování.

Už jsem chtěla položit otázku, ale Claudel mě zarazil pohybem dokonale pěstěné ruky.

„Jo, to jsem se ho taky ptal. Jak to děláte, že jste za mořem a zároveň tady spravujete záchody? Lu přiznal, že má dvojče. Eddieho. Věřila byste tomu? Lu a Eddie. Zní to jako z nějaké laciné operety.“

Nepřerušovala jsem ho.

„Jelikož Lu je svědomitý občan a nerad by dostal padáka, když si chce vyjet na delší dovču, ukecal bráchu Eddieho, aby ho na chvíli zastoupil. Ten podfuk jim prošel. Nikdo jim na tu záměnu nepřišel. Jenomže Lu v tom baráku dělá už dvaadvacet let. S každým pokecá, aby dostal dýško. To je fuk. Zná nájemníky, ví, k čemu se chystají. Brácha Eddie neví ani prd.“

Už jsem tomu rozuměla. Lu vypověděl něco, o čem Eddie neměl ani páru. Nové pátrání. A trefa.

„Kde byla?“ zeptala jsem se.

Claudel zavrtěl hlavou, jako kdyby ho stále ohromovaly slabosti jeho bližních.

„Ukázalo se, že ta stará rajda měla chajdu u jezera Memphrémagog.“

„Starou rajdu“ jsem nechala bez poznámky. „Jezdila tam malovat.“

Claudel cukl bradou. „Jo. Původně to byla lovecká chata jejího třetího manžela.“

„Třetího?“

„Dostal jsem tip od dětí. Otta a Mony. Mimochodem, to je mi páreček. Ještě za nimi budu muset zajet.“

„Vážně?“

„Jen intuice. Problém je, že v době, kdy mamka zmizela z radaru, byli oba na hony daleko od Montrealu. V Albertě. Nejsou žádné důkazy, že by chyběly nějaké peníze. Stejně ještě prošetřím finance, poohlédnu se po tajných účtech, podezřelých převodech nebo výběrech, dluzích anebo velkých nákupech. Cokoli za poslední tři měsíce. Změny v klasických modelech, ve výdajích, příjmech. Je to nejistá stopa, ale nic lepšího nemáme. Taky mě zajímají zlozvyky – závislost, automaty, jako obvykle. Totéž u nevlastního syna Myrona Pinskera.“

„A co ti tři manželé?“

„Uri Keiser byl numero uno. Brali se v osmapadesátém, rozvedli v osmasedmdesátém. On se v devětasedmdesátém znovu oženil a ve dvaaosmdesátém se odstěhoval do Brooklynu. Nějak se nepohodli. Keiserová potom žila v New Yorku. Pinsker přišel jako druhý. Vzali se v osmdesátém čtvrtém a on umřel na aneurysma v devadesátém šestém.“

„To byl otec Myrona Pinskera?“

„Jo. Taky se jmenoval Myron. No řekněte, proč se dítěti věší na krk jméno, jako je Myron? To je nějaká židovská tradice?“

„Myslím, že ne.“

„Manžílek číslo tři byl Samuel Adamski. Keiserová se za něj vdala v devadesátém osmém. Zajímavé je, že ten chlapík byl o čtrnáct let mladší než nevěsta. Jí bylo jednašedesát. Jemu sedmačtyřicet.“

„Adamski je ještě naživu?“

„Zahynul při lodním neštěstí v roce dva tisíce. Moc se pro něj nebrečelo, tedy aspoň tam, kde žije Otto a Mona. Děti Keiserové tvrdily, že to byl parazit, slizký jako had.“

„Když Adamski koupil farmu, Keiserová nechala zavést do chaty elektřinu a rozvést vodu. Celé to držela v tajnosti. Ten barák je pořád psaný na Adamského, takže nám v evidenci nevyběhl.“

„Její děti o tom nic nevěděly? Ani nevlastní syn?“

„Údajně ne.“

„Ale Lu to věděl.“

„Těžko uvěřit, co? Každopádně hned jak to Lu vybalil, rozjel jsem se na venkov. Zvenku to vypadá docela pěkně. Vevnitř je to ale jiný příběh.“

Claudel měl ve zvyku stoupat si na špičky, když se dostal k zajímavému místu. Teď to udělal. A zase zpátky.

„Vevnitř je jedna místnost, co má vzadu patro na spaní. V levém rohu kamna na dřevo, seškvařený koberec, stěna a kanape. A taky jedno tělo.“

Tohle jsem už viděla. Oheň rychle vzplane, za chvíli dojde palivo, plamen zhasne. Jeden pokoj je na uhel, druhý zůstane netknutý.

„Kde bylo to tělo?“

„Napolo na kanapi, napolo na zemi.“

„Jste si jistý, že je to Keiserová?“

„Ne. Sázím na Hillary Clintonovou.“

Jeho sarkasmus jsem ignorovala. „Řekl jste to jejím dětem?“

Claudel přisvědčil. „Ani jeden nevypadal, že by si fofrem rezervoval letenku. Pinsker je na cestě sem.“ Tenké rty se ještě zmenšily. „Pokud to není nějaká mizerná shoda okolností, máme Keiserovou.“

Pomyslela jsem na Rose Jurmainovou. Anne-Isabelle a Christelle Villejoinovy.

„Podezření na špinavou hru?“

„A co babiččin vyinkasovaný penzijní šek? Jak to, že se její kabelka našla v kontejneru na míle daleko od chajdy? Jenomže tam nejsou žádné známky násilného vniknutí, jestli myslíte tohle. Ten barák nikdo neprohledával. Žádná krev. A oběť byla oblečená.“

„Nějaké poranění? Střelná rána? Rána do hlavy?“

„Já jsem detektiv, ne patolog.“

Claudelova arogance mě často vyvede z míry. Vzhledem k událostem dnešního dne jsem už stála na startovací čáře. Ale Claudel měl pravdu. Moje otázka byla pitomá.

A to mě taky naštvalo.

„A vydetektivoval jste něco, co by naznačovalo, že Keiserová třeba zemřela jinde?“

„Ležela obličejem dolů. Díky kontaktu s podlahou se zachovalo svalstvo na břiše a hrudníku. Fleky vypadaly normálně.“

Claudel měl na mysli třetí ze slavné trojice posmrtných znaků. Rigor mortis: ztuhlost svalů. Algor mortis: mrtvolný chlad tkáně. Livor mortis: skvrny na níže uložených částech těla.

Livor mortis stručně a rychle: Jakmile přestane tlouct srdce a zastaví se krevní oběh, zemská přitažlivost způsobí, že těžší červené krvinky prosáknou lehčí krevní plazmou a usadí se ve vzdálenějších částech těla. Výsledkem jsou fialové skvrny známé jako livor mortis na níže uložených částech těla.

Stejně jako jeho kolegové – rigor a algor – i livor dodržuje časový plán. Vzniká v rozmezí dvaceti minut až tří hodin po smrti a v kapilárách zatuhne po čtyřech až pěti hodinách. V nejvyšší míře se promodralost objeví šest až dvanáct hodin po smrti.

Tak. Kromě toho, že se využívá k určení postmortálního intervalu, dá se pomocí livoru mortis určit, zda se s tělem hýbalo.

V kostce: Kdyby Keiserová ležela na břiše a měla modrý zadek, znamenalo by to, že s ní po smrti někdo manipuloval. Promodralá hruď a břicho odpovídají poloze s obličejem dolů.

„A co auto?“

„Zaparkované v přístavku za domem.“

Pokusila jsem si to představit. Les. Chata a přístavek.

„Ta chata je skutečně na samotě?“

„Nejbližší sousedé bydlí asi půl kilometru daleko. Jsou to chataři a od září jsou pryč. Hledáme je.“

„Kdo dělal pitvu?“

„Ayersová.“ Claudel povytáhl manžetu velmi drahé košile a podíval se na velmi drahé hodinky. „Pinsker by tu už měl být. Budeme identifikovat oblečení. Tedy to, co z něj zbylo.“

Vstala jsem. „Pojedu dolů s vámi.“

Ubohé, ale nemohla jsem si pomoct. Claudelova fobie je legendou.

Ten chlap klidně prozkoumá jakékoli místo činu. Krví nasáklé prostěradlo? Žádný problém. Mozek rozmáznutý na stěně? Sem s ním. Hadry potřísněné výkaly? Senzace. Pro Claudela je místo činu výpovědí o okamžicích zamrzlých v čase. Násilných, to ano, ale vzdálených. A s užitečnými stavebními kameny. V jeho způsobu myšlení je každý obraz cvičením, skládačkou, kterou je potřeba rozebrat a zase složit. Vnitřnosti a krev hovoří a člověk jim musí pečlivě naslouchat.

Ale jakmile položíte tělo na nerezový vozík, Claudelovi se rozklepou kolena. Jo. Se studeným masem a márnicí si prostě neporadí.

„Pinskerova identifikace těla je jen formalita,“ řekl Claudel a pohodil hlavou. Orlí nos vrhl stín na tvář. „Je to Keiserová. A já musím zpátky na ulici.“

Pozorovala jsem Claudelův dokonale nažehlený zadek, jak mizí ve dveřích.

Za hodinu se objevil Ryan.

„To jsou ty kosti z Lac Saint-Jean?“ Podíval se na ostatky, které jsem měla rozložené před sebou.

Přisvědčila jsem.

„Vypadají staré.“

„To taky jsou.“

„Jak staré?“

„Dárky si teď o Vánocích určitě nerozbalili.“

„Čtyřicet let?“

Jen jsem se na něho podívala.

„V sedmašedesátém zmizela Cessna 310 na trase Chicoutimi-Quebec City. Rodina Gouvrardova. Rodiče, dvě děti. Naposledy je viděli u Lac Saint-Jean, takže se předpokládalo, že letadlo spadlo do vody. Vrak se nikdy nenašel.“

Ryan mi podal papír. Mrkla jsem na něj. Byla tam jména a věk všech čtyř osob.

Achille Gouvrard, 48

Vivienne Gouvrardová, 42

Serge Gouvrard, 12

Valentin Gouvrard, 8

„Našly by se i po tolika letech zdravotní karty?“

„Spisy jsou na cestě.“

„Jsi dobrej, detektive.“

„Jo, myslím, že jsem.“

„Máš to u mě.“

„Vyberu si to.“ Teatrálně povytažené obočí.

V mých spodních partiích se něco zavrtělo. Ignorovala jsem to.

„Proč ti Lac Saint Jean znělo povědomě?“

„Gouvrardová sestra si vzala jednoho chlápka od fochu, Quentina Jacquema. Každý rok při výročí té nehody Jacqueme rozesílal dotazy, jestli se neobjevilo něco nového. Chtěl prostě být v obraze.“

„Takovou urputnost musí člověk obdivovat.“

„Urputnost. Dobré slovo. Ty jeho dotazníky přestaly kolovat krátce poté, co jsem nastoupil já. Odešel do penze. Ale protože dělal u SQ, nebylo těžké ho sehnat.“

„Takže proto existuje čtyřicet let starý spis a tak snadno se našel.“

„Proto.“

„S tou Keiserovou je to smutné,“ řekla jsem.

„Ano,“ opáčil Ryan. „Ale dalo se to čekat.“

„Ano,“ souhlasila jsem.

Po Ryanově odchodu jsem dokončila svůj rozbor. Ačkoli všechny kostry byly neúplné a většina kostí poškozená a zvětralá, měla jsem k dispozici dost údajů, abych mohla učinit závěr, že rodinný profil odpovídá.

Nikdo z nich nevykazoval žádné závažné onemocnění nebo stomatologické zákroky.

Ale co ty taťkovy lícní kosti a zub? Asi běžná odchylka.

Každopádně budu muset Ryana požádat, aby se u Jacquema poptal na švagrův původ.

Ve čtyři dvacet jsem zatelefonovala Hubertovi, abych mu oznámila, co Ryan zjistil.

„Devatenáct set šedesát sedm.“ Slyšela jsem zaúpět kožené křeslo, jak se na něm Hubert zavrtěl. „Takže zapojení doktorky Brielové už není relevantní. Mimochodem, jak si vedla?“

„Tři minus.“

Hubert vydal jeden ze svých nerozluštitelných zvuků.

„Na základě toho, co mám, nemůžu potvrdit totožnost,“ pokračovala jsem. „Zdravotní dokumentace je na cestě, ale moc optimistická nejsem. Mám jen pár zubů. U dětí vůbec žádné.“

„DNA?“

„Možná mitochondriální, ale i to je ošemetná věc. Kvalita kostí je hodně špatná. A jakou máme šanci, že najdeme příbuzné z matčiny strany?“

„Tabarnac. Kolik rodin může v tom jezeře být?“

Vzpomněla jsem si na Hubertova slova u hrobu Christelle Villejoinové. Kolik babiček se tady v okolí pohřešuje? Neřekla jsem nic.

„Kromě toho ta havárie je už dávná historie.“

„Dávná historie se může ošklivě ozvat. Pokud to je Gouvrardova rodina, možná tam zůstávají nedořešené právní záležitosti. Dědictví, pojistka. Ručení.“

„Madame Keiserová je dole.“ Změna tématu. Hubertův standardní postup, když se necítí příjemně. „Ayersová se nabídla, že pitvu provede hned zítra ráno.“

Čekala jsem.

„Možná byla Keiserová zmatená a zapálila to sama.“

„Není známo, že by trpěla demencí.“

„Občas se to podělá.“

Další dvě hodiny jsem strávila s kostmi z Lac Saint-Jean a sepisovala si seznam detailů, které by se mohly hodit, jakmile dorazí zdravotní záznamy. Hubert má nejspíš pravdu. Máma, táta, dvě děti. Může to být náhoda? Ale stejně…

Podle pánve jsem poznala, že muži a ženě bylo něco mezi pětatřiceti a padesáti roky.

Určování pohlaví je u prepubertálních koster hodně ošemetná věc. A já měla jen úlomky jedné pánve. Druhá chyběla docela, takže nebylo odkud se odpíchnout.

Čelist a většina hlavy staršího dítěte se nenašly, ale podle stupně vývoje pažních a stehenních kostí jsem věk odhadovala na deset až dvanáct let.

Z mladšího děcka zbyly dva obratle, tři neúplné dlouhé kosti, patní kost a pár kraniálních úlomků. Stav epifýzy na proximálním konci femuru naznačoval věk od šesti do osmi let. Taky jsem měla tři stoličky; dvě mléčné, jednu dospělou. Podle stupně obroušení jsem odhadla, že všechny tři byly plně prořízlé. Kořeny ukazovaly na věk šesti až osmi let.

Proč z dětských lebek zbylo tak málo? Stává se to. Jednotlivé kosti tvořící dětskou lebku jsou buď úplně oddělené, anebo srostlé jen zčásti. Jakmile se odloupne měkká tkáň, kosti obvykle ve švech odpadnou.

Všechny čtyři osoby měly poranění v oblasti hlavy a hrudníku. Muž utrpěl zranění spodních končetin. Kosti byly na lomech obroušené, takže porovnání stavu před smrtí a po smrti bylo vyloučené.

Rodina Gouvrardova?

Znovu jsem si pročetla poznámky.

Pohlaví dospělých: odpovídá.

Věk dospělých a dětí: odpovídá.

Poranění kostry: odpovídá letecké havárii. Zranění dolních končetin u muže se dalo očekávat, protože on patrně pilotoval. Odpovídá.

Ale nestačilo to. Lícní kosti muže a tvar jeho řezáku mi pořád nešly z hlavy.

Rozhlédla jsem se po prázdné laboratoři. Tichá tiskárna. Blikající světýlko oznamující vzkazy na Joeově telefonu. Spořič obrazovky nekonečně se svíjející na jeho počítači.

Obvykle Joe řekne au revoir, když odchází z práce. Dneska se vypařil beze slova. Očividně budu muset hodit do placu další sušenky. Ale proč se vzteká? Protože jsem seřvala Brielovou? Ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, nemohla jsem přijít na to, čím jsem si zasloužila jeho chladný odstup.

Sklíčeně jsem očima zabloudila k oknu. O třináct pater níž jezdila auta a připomínala mi řeku malých červených teček. Ve skle se odrážela postava štíhlé ženy, jejíž rozmazané rysy nebyly k rozeznání. Podle pokleslých ramen se dalo uhodnout, jak je bezradná. Je čas jít.

Uklidila jsem měřicí pravítka do zásuvky, zamkla dveře od laboratoře a vykročila ke své kanceláři.

Díky novému telefonickému systému LSJML jsou všechny hovory směrovány rovnou na příslušné linky. Ty zmeškané se přepínají do hlasových schránek. Papírek se vzkazem od spojovatelky se už objevuje jen občas.

Zrovna jsem si zapínala bundu, když jsem si v binci na psacím stole všimla staromódního růžového lístečku.

Zvedla jsem ho a přečetla si vzkaz.

Ano!

Popadla jsem sluchátko.

22

Volající měl pro mě důvěrnou informaci.

U jména Perryho Schechtera bylo připsáno desetimístné telefonní číslo začínající 312.

Chicago.

Zjistil Jurmainův právník totožnost toho hajzla, co mě osočil?

Vytočila jsem.

Čtyřikrát to zazvonilo a pak mě uhlazený hlas vyzval, abych zanechala své jméno, telefonní číslo a důvod telefonátu.

Udělala jsem, co se mi nakázalo, a praštila sluchátkem.

Co se dneska ještě podělá?

Znovu jsem si přečetla rukou napsané datum a čas. Schechter volal do laboratoře v devět patnáct dnes ráno.

Teď hodiny ukazovaly šest čtyřicet večer.

Rozhodla jsem se vypadnout a znovu mu zavolat z domova.

Jasně. To bude fungovat.

Nefungovalo.

Po příchodu domů jsem to zkusila ještě jednou a pak dvakrát, když jsem se s Birdiem podělila o thajskou hotovku.

Vecamamma mi volala právě ve chvíli, kdy jsem sklízela nádobí. Uvažovala o operaci šedého zákalu a chtěla znát můj názor. Řekla jsem jí, ať do toho jde.

Poptala jsem se na Cukuru kundze. Vecamamma mi pověděla, že koroner už vydal Laszlovy ostatky a rodiče uspořádali pohřeb a zádušní mši. Samozřejmě se obojího zúčastnila. I když to bylo smutné, Cukura kundze a pan Tot si evidentně oddechli, že chlapec to má konečně vypořádané s Pánem, tedy minimálně pokud jde o funus. Popsala mi rakev, květiny, hudbu, občerstvení, nevhodné šaty Cukury kundze v barvě magenty a samozřejmě farářovo kázání.

Jelikož jsem znala předpisy pro uchovávání vzorků v případě nevyřešených vražd, v duchu jsem se ptala, jak velká část Lassieho doopravdy odpočívá v hlíně. Ale nahlas jsem to neřekla.

Zeptala jsem se na vyšetřování. Vecamamma nevěděla nic.

Když jsme domluvily, posté jsem začala spekulovat o tom, co se asi Lassiemu přihodilo. Proč toho kluka zabili? Kde? Kdo? Doufala jsem, že jeho případ neskončí jako tisíce jiných; v zapomenuté krabici na regále policejního archivu.

V jedenáct jsem vlezla do postele.

V noci za mnou přišel i můj kocour.

Spala jsem až do osmi. Cestou do laboratoře jsem si uspořádala psychologické sezení sama se sebou. Nepřátelství – špatně. Vyrovnanost – dobře. Přivoň si k růžím. Je to lepší pro zdraví a dlouhověkost. Bla bla bla.

Nejdřív jsem zavolala Schechterovi.

Tentýž nahraný hlas mě úlisně vyzval k již známé činnosti. Nadiktovala jsem druhý vzkaz a položila sluchátko. Jemně.

Porada byla stejně ledovou záležitostí jako v pondělí. Zádně úsměvy. Žádné vtípky. Všichni by nejradši byli někde úplně jinde.

Brielová chyběla. Dozvěděla jsem se, že začala učit na lékařské fakultě Lavalovy univerzity.

Když jsme se rozcházeli, odtáhla jsem Ayersovou stranou, abych se jí zeptala, proč jsou všichni tak zaražení. Něco zamumlala o únavě a přepracování a pospíchala pryč, aby mohla ponořit skalpel do hrudníku Marilyn Keiserové.

Od svého psacího stolu jsem zatelefonovala koronerovi. Vzala mi to nová sekretářka. Začala jsem odříkávat svou žádost. Pak jsem se zarazila a zeptala se jí na jméno. Adéle.

Představila jsem se. S Adéle jsme si vyměnily pár zdvořilostí. Mé nové já.

„Už přišel spis Gouvrardovy rodiny?“

„Un instant, sîl vous plaît.“

Slyšela jsem cvaknutí. Klávesy počítače. Závan vzduchu, když zvedla sluchátko.

„Oui. Má ho doktorka Brielová.“

„Cože?“ vyštěkla jsem.

Ticho.

Nadechla jsem se. „Promiňte, Adéle, ale trochu mě to zmátlo. Proč dostala ten spis doktorka Brielová?“

„Podle záznamů má ten případ na starosti.“

„Tak to je omyl,“ pokračovala jsem nadmíru zdvořile. „Buďte tak hodná a napište tam moje jméno.“

Adéle nic neříkala.

„Pokud máte nějaké dotazy, promluvte si s panem Hubertem.“

Adéle zaváhala a pak řekla: „Mám tu složku vyzvednout a přinést vám ji?“

„Díky za nabídku. To nebude nutné.“

Zrovna jsem pokládala telefon, když Joe strčil hlavu do mé kanceláře.

„Něco pro mě?“

Požádala jsem ho o rentgeny potencionální Gouvrardovy rodiny. Pak jsem se upamatovala. A usmála se.

Joe čekal, ve tváři neutrální výraz.

Jižanské ženy jsou známé tím, že vždycky vědí, co říct. Umí vykouzlit slova a věty, které ostatní uklidní. Tohle umění obdivuji. Ale nevládnu jím. Mírně řečeno. Jakmile dojde na společenskou konverzaci, jsem vedle jak ta jedle.

Jelikož mi chybělo vhodné konverzační téma, chytila jsem se poznámky vyřčené při včerejším sušenkovém podplácení.

„Chtěla jsem se zeptat,“ začala jsem jako jižanská šikulka, „na ten průzkum, o kterém jste se v pátek zmínil. Připadá mi to zajímavé.“ Nepřipadalo. Zajímaly mě výhradně kosti z Lac Saint-Jean. „Co prozkoumáváte?“

Joe sice zrak neodvrátil, ale očního kontaktu se příliš nedožadoval.

„Je to jen takový koníček.“

Co je to za odpověď?

„Ale venku je zima. Co zkoumáte?“

Pokrčení ramen. „Prostě tak.“

Ten moula mi to fakt neulehčuje.

„Jeskyně? Šachty? Jiné dimenze?“

„Podzemí. Kanály. O nic moc nejde. Chcete mluvit s tou holkou, co šmejdí ve skladu?“

Rychlá změna tématu mě vyhodila ze sedla.

„Jakou holkou?“

„Tou kočkou, co se hrabe ve vašich starých případech.“

A bylo po kamarádění.

„Zrentgenujte oběti z Lac Saint-Jean.“

Prudce jsem vstala a přešla chodbou k laboratoři.

Ta „kočka“ stála zády ke dveřím a zkoumala obsah jakési krabice. Na štítku stálo LSJML-28723.

„Promiňte?“

Prudce se otočila a pod trojúhelníkovým šátkem, který měla uvázaný v týle, se zabimbaly dva margarínové copy. Měřila přes metr osmdesát, ale vážila asi jako průměrná středoškolačka.

„Vyděsila jste mě,“ pravda s rukama na hrudi.

Založila jsem paže. Chvíli jsem uvažovala, jestli mám začít podupávat nohou, ale nakonec jsem si to rozmyslela.

„A vy jste kdo?“

„Solange Duclosová.“

To jméno mi nic neříkalo. Výraz mé tváře to jasně vyjadřoval.

„Pomocná vědecká síla doktorky Brielové,“ vydechla skoro šeptem.

Ta studentka z Université du Montréal. Úplně jsem na ni zapomněla.

„Kdo vás sem pustil?“

„Doktorka Brielová mi dala klíč.“ Ukázala mi ho.

Nastavila jsem dlaň. Duclosová ho do ní pustila.

„Doktorka Brielová mi navrhla, abych se seznámila s problematikou chrupu a prošla si vaše staré případy.“ Duclosová měla tu nejčervenější rtěnku, jakou jsem kdy viděla. Ten odstín se nejspíš jmenuje Vášnivý vlčí mák anebo Chilli paprička.

Gestem ruky jsem ji vyzvala, aby odstoupila od skříně. Popadla kroužkový blok a protáhla se kolem mě, notes přitisknutý k téměř neexistujícím ňadrům. Zamkla jsem dveře a postavila se vedle ní.

Nevylévej si vztek na chudince holce.

„Hlásila jste se u doktora Morina?“

Duclosová přikývla a rudé rty roztáhla do stran.

„Kromě seznámení se s problematikou chrupu jste dostala od doktorky Brielové ještě nějaké instrukce?“

Duclosová zavrtěla hlavou.

Skvělé. Brielová tu má nováčka, a dokonce ani není v baráku.

Duclosová mi ukázala otrhaný výtisk Bassovy Humánní osteologie.

„Tohle mi dala. Ta kapitola o chrupu je fakt dobrá. Já zuby samozřejmě znám; řezáky, špičáky, moláry, premoláry, ale potřebovala jsem si osvěžit nějaké detaily.“ Sice nekoktala, ale neměla k tomu daleko. „Nejsem si moc jistá rozdíly mezi horní a spodní čelistí a levou a pravou stranou.“

„Sedněte si.“ Ukázala jsem na jedinou plochu v místnosti, která nebyla pokrytá kostmi. „Tady.“

Duclosová si odtáhla židli na místo, které jsem označila. Když si sedala, obrátila jsem se zpátky ke skříni. Malým kulatým klíčem ze svého osobního svazku jsem odemkla kovovou skříňku a vytáhla plastový válec.

Duclosová mě pozorovala očima velikosti létajících talířů.

„Učte se tady na tom. Rozdělte je podle kategorií a stran a potom roztřiďte horní a dolní.“

Válec dopadl na pult a zachřestil.

Nadopovala jsem se kávou a znovu zkusila Schechtera.

Nic.

Pak jsem se vydala do kanceláře Brielové. Na stole jí ležela šedá obálka. Zpáteční adresa SQ Chicoutimi.

Byla jsem nadšená.

Ale ne moc dlouho.

Ve srovnání s kartami Gouvrardových byla složka sester Villejoinových tlustá. Nebyl tam jediný rentgen. Lékařské i stomatologické záznamy zanedbatelné. Strojem psané zprávy byly vybledlé a rozmazané, patrně je pořídili přes kopírák. Rukou psané poznámky se skoro nedaly přečíst.

Po třech a půl hodinách mžourání, civění do lupy a překládání z hovorové francouzštiny jsem neměla o moc víc, než když jsem začínala.

Táta Achille trpěl vysokým krevním tlakem a ekzémem. Žádné léky na to nebral. Měřil sto pětasedmdesát centimetrů. K ničemu. Neměla jsem jedinou kompletní dlouhou kost. Ve věku sedmatřiceti let si zlomil tři prsty na noze. Pracovní úraz. Neměla jsem kosti nohou.

Zubní karta chyběla, což naznačovalo, že taťka se na pravidelné prohlídky moc nehrnul.

Maminka Vivienne netrpěla žádnými zdravotními problémy, které by se nějak odrazily na její kostře. Měla potíže s tím, čemu se dnes říká reflux jícnu. Trpěla migrénami. Tři roky před narozením staršího syna potratila ve druhém měsíci těhotenství. Její výška zapsaná nebyla.

Mamce spravovali první a druhou stoličku vlevo dole. Oba zuby se po smrti ztratily.

Starší bratr Serge si v šesti letech zlomil pravou loketní kost. Ta se nenašla. V sedmi měl spalničky a v devíti plané neštovice. Na jedenácté narozeniny utrpěl lehký otřes mozku, když spadl ze stromu.

Ačkoli chlapec k zubaři chodil a měl ošetřených pár kazů, žádné jeho zuby jsem neměla.

Podívala jsem se na hodiny. Deset minut po jedné.

Na druhém konci laboratoře Solange pořád třídila a studovala chrup. Při pohledu na její neonové rty mě napadlo, jak by asi vypadal jejich otisk na skle.

Znovu jsem zatelefonovala Schechterovi a nechala třetí vzkaz.

Pak jsem vyrazila na oběd.

Natálie Ayersová byla v jídelně. Ukázala na prázdnou židli naproti sobě. Sedla jsem si. Při vzpomínce na její ranní odmítnutí jsem se tématu morálky zaměstnanců raději vyhnula.

„Keiserovou máš hotovou?“

Ayersová přikývla, zuby zakousnuté do sendviče s vajíčkovým salátem.

„Předpokládám, že to byla Keiserová.“

„Jo. Díky rozkladu a popálení toho z tváře a zubů moc nezbylo. Naštěstí měla můstek. Ten přežil. Máme zdravotní kartu. Pasuje to.“

„Co ji zabilo?“

„Kdo ví? Vnitřní orgány byly na kaši. Rentgeny neukázaly žádné zlomeniny, kulky ani cizí předměty. Poslala jsem vzorky na toxikologii, ale moc optimistická nejsem.“

„Našla jsi kouř v plicích nebo průdušnici?“

Ayersová zavrtěla rukou. Možná jo, možná ne. Takže nebylo jasné, zda Keiserová ještě žila, když začalo hořet.

„Kouřila?“

„Podle Claudela ano.“

Ayersová se pustila do druhé poloviny sendviče. Já dojedla zbytek salátu a změnila téma.

„Je tady studentka od Brielové, ale Brielová je na Lavalu a vzdělává mladé mozky.“

Ayersová si odfrkla. „To teda ne. Naše zázračné dítko dřepí dole a vzdělává samo sebe.“

„Cože?“

„Přišla, když jsem byla na odchodu, a poprosila mě, jestli by se mohla podívat na Keiserovou. Prý kvůli zkušenostem.“

„To je teda něco,“ zasmála jsem se.

„To je.“ Ani známka úsměvu.

Ayersová si zamíchala kávu. Poklepala na okraj šálku. Odložila lžičku. „Promiň mi to ráno.“

„Nic se neděje,“ řekla jsem.

„Měla jsi pravdu. Atmosféra je tady na hovno.“

„Protože tu není LaManche?“

Ayersová chvíli přemýšlela. „Ne. Tím to není.“

„Tak čím?“

„Nechci si něco domýšlet, ale řekla bych, že právě to napětí je důvod, proč Emily odchází ke koronerovi.“

„Co tím myslíš?“

Ayersová zavrtěla hlavou. „Zeptej se Emily.“

„Minulý týden mi volala. Řekla mi, že Brielová a Joe jeli zpátky do Oky, a naléhala, abych se co nejrychleji vrátila. O tom, že odchází z laboratoře, se vůbec nezmínila.“

„Promluv si s ní.“

Přísahala jsem si, že to udělám co nejdřív.

Jenomže pak se události daly do pohybu, a Země jako by uhnula z oběžné dráhy.

23

Když jsem se vrátila do laboratoře, mladá Solange Duclosová byla pryč. Buď si ji Brielová zabrala pro sebe, anebo to holka pro dnešek zabalila. Bylo mi to fuk. Měla jsem stoly plné kostí a koronera s nedostatkem trpělivosti.

Jako obvykle se odpoledne neslo ve znamení neustálého vyrušování.

Ani jsem nestačila odložit kabelku, když se objevil Claudel. Už jsem se nemohla dočkat, až se vrátím k analýze obětí z Lac Saint-Jean, a tak jsem ho víceméně nechala mluvit a pokládala jenom minimum otázek.

„L‘equipe du service d‘incendie už skončili s chatou Keiserové.“

Claudel měl na mysli hochy přes požáry spadající pod chemické oddělení, kteří určují příčinu a místo vzniku podezřelých požárů.

„Na koberci a gauči našli stopy po hořlavinách.“

Žhářství.

„Co to bylo?“

„Pracují na tom.“

„Ayersová nedokázala určit, zda Keiserová ještě dýchala, když chata chytila,“ dodala jsem.

„Tohle není moje první vražda. S doktorkou Ayersovou jsme o jejích poznatcích již diskutovali.“

Tak jo, nadutej frajere. Nahlas jsem to neřekla.

Opět jsem si sedala k obětem z Lac Saint-Jean, když mi zabzučel mobil v kapse laboratorního pláště. Podívala jsem se, kdo volá.

Perry Schechter. Takže vytrvalé otravování se přece jen vyplatilo.

Bohužel advokátova „důvěrná informace“ nebyla průlomovou zprávou, v niž jsem doufala. Při třídění papírů Edwarda Allena našel Schechter rukou psaný lísteček s telefonním číslem, které začínalo předvolbou 514. U čísla stálo jen jediné slovo. Rose.

Když jsme domluvili, zkusila jsem vyhledávání na bilestranky.com. Ukázalo se mi, že číslo je „nezveřejněné nebo neuvedené v seznamu“.

Zatelefonovala jsem jednomu známému na SQ. Slíbil, že to prověří a ozve se mi.

Ozval se za deset minut. To číslo patřilo veřejnému telefonnímu automatu u Gare Centrale na rue de la Gauchetiere Ouest.

Skvělé. Nádraží v centru Montrealu.

Ale Schechterova informace nebyla tak úplné zbytečná. Pověděla mi dvě věci.

Za prvé, z Gare Centrale jezdí jednak dálkové spoje VIA a jednak příměstské vlaky a linky metra. Takže ten, co mě obvinil, mohl dojíždět do města do práce, mohl bydlet úplně mimo město, anebo to mohl být místní, co toužil po anonymitě. To je teda pokrok.

Za druhé, pořád ještě existují telefonní automaty. Kdo by to byl řekl?

Bylo čtvrt na pět, když jsem se konečně dostala ke kostem z Lac Saint-Jean.

Idylka dlouho nevydržela.

Právě jsem otevírala spis mladšího syna Valentina, když mé soustředění jako žiletka proťal mužský smích.

Ryan.

Joe.

Jelikož laboratoře patologie, histologie a antropologie-odontologie jsou vzájemně propojené, došlo mi, že Ryan vešel opačnými dveřmi a postupně se propracovává do mého svatostánku.

Podle šustění papírů, které se už přes hodinu ozývalo od Joeova psacího stolu, jsem usoudila, že se můj asistent zaobírá administrativními záležitostmi. Teď se patrně s Ryanem baví o karburátorech nebo sportovních výsledcích anebo si právě pověděli jeden z těch chlapských vtípků, které dovedou vyloudit onen výjimečně protivný, spiklenecký řehot nositelů chromozomu Y.

Mladší z dětí z Lac Saint-Jean, patrně Valentin Gouvrard, bylo zastoupeno dvěma obratli, třemi neúplnými dlouhými kostmi, patní kostí, několika kraniálními úlomky a třemi zuby. Pokusila jsem se ignorovat mužské chechtání odvedle a rozložila si před sebe skromnou sbírku.

Kosti byly v hrozném stavu. Voda odstranila většinu identifikovatelných anatomických prvků a kvůli zlomeninám nebylo možné provést přesné měření.

Ale podle zubů se dal potvrdit můj odhad věku – šest až osm let. Hned vám povím proč.

Na rozdíl od žraloků a krokodýlů jsou lidé obdařeni jen dvěma sadami zubů. Děti jich mají dvacet. Dospělí se díky premolárům a zubům moudrosti dostanou až na dvaatřicet.

Výměna probíhá asi následovně. Kolem šestého roku se děťátku ve sbírce objeví první stálá stolička. Kolem jedenácti nebo dvanácti let osm dětských stoliček uvolní místo osmi dospělým stoličkám. V pubertě a těsně po dvacítce se na konci každé řady zubů po obou stranách přidají ještě dvě stoličky. Pokud jde o řezáky a špičáky, není třeba tuhle akci popisovat; všichni dobře víme, jak to chodí.

U mladšího dítěte se našla jak první stálá, tak druhá mléčná stolička; obě pocházely z pravé strany dolní čelisti. A ještě druhá mléčná stolička vpravo nahoře. Odložila jsem mléčné zoubky stranou.

Zkoumala jsem stálou stoličku, když mi na ruku padl stín. Zvedla jsem oči.

Ryan vypadal neobvykle formálně v tmavomodrém obleku a zářivě bílé košili. Na světle žluté kravatě měl veselé modré puntíky.

„Apartní,“ řekla jsem.

„Díky,“ opáčil. „Byl jsem u soudu.“

„Pěkně jsi to odsvědčil?“

„Byli naprosto bez sebe.“

„Z tvojí skromnosti?“ Vrátila jsem zub do ampulky. „Mažeš tady mýmu asistentovi med kolem huby?“

„Nejsem si jistý, jestli by si nechal vůbec něco namazat.“

„Co tím chceš říct?“

„Když jsem podotknul, že jsi tepelně hendikepovaná, tak se ohradil a prohlásil, že jsem sprosťák.“

Levé obočí mi vyletělo nahoru.

„Dělal jsem si srandu.“

„Možná je Joe jedním z těch lidí, kteří jsou přesvědčeni, že být sprosťák je prostě hrubé. A mimochodem, proč ta poznámka o mých klimatických schopnostech?“

„Pan Netýkavka se zrovna díval na fotky nějakého odpadního kanálu či co. Ptal jsem se ho, co to je, jen tak, aby řeč nestála, osobně je mi to úplně fuk. Začal mi popisovat nějakýho svýho pošahanýho koníčka. Řekl jsem, že má asi rád zimu. A on na to, že to si myslí i doktorka Brennanová. A já odpověděl –“

Zvedla jsem ruku, abych ho umlčela.

Ryan to pochopil. „Co zdravotní karty Gouvrardových? Pomůžou ti to rozlousknout?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ty záznamy nejsou skoro k ničemu. Máma měla migrény a bolení břicha. Táta vyrážku. Starší kluk si zlomil ruku, jenomže já ty kosti nemám. Táta si ukop palec, jenomže já ty kosti nemám.“

„Tos nenašla nic výjimečného?“

„Ne. Věk a pohlaví dospělých sedí. Zranění taky. Kvalita kostí je příšerná, ale odpovídá čtyřiceti rokům pod vodou.“ Zatočila jsem vztyčenými prsty, abych dala najevo své zklamání. „Není tam nic jedinečného, nic, na čem bych mohla s čistým svědomím založit identifikaci. Máš něco nového o Villejoinové?“

„Grellier si poslední dva dny listuje v policejních portrétech. Prý tam našel toho parťáka z baru. Nějaký Red O‘Keefe. Alias Bud Keith. Alias Sam Caffrey. Alias Alex Carling. Velmi tvořivý hoch. Obvykle tihle magoři zachovávají aspoň stejné iniciály. Nemusí se pak zbavovat ručníků s monogramem.“

„Co je zač?“

„Čtyřikrát seděl, vždycky za nějakou blbost.“

„O‘Keefe je v base?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Od sedmadevadesátého je venku. Odseděl si plnej flastr, takže teď ho na seznamu nikdo nemá. Jeho bývalý kurátor říká, že naposledy bydlel v Lavalu. Než ho najdeme, porovnám jeho bohatý seznam přezdívek se jmény ve spisech Jurmainové a Villejoinové.“

„Za pokus to stojí,“ souhlasila jsem.

„Nic jiného nemám.“

„Mluvil jsi teď někdy s Claudelem?“

„Nějak na sebe nemáme štěstí.“

Pověděla jsem mu o hořlavině v chatě Keiserové. Patrně úmyslně založený požár.

Ryan otevřel pusu, jako kdyby chtěl něco poznamenat. Anebo se podělit o myšlenku. Namísto toho se ale podíval na hodinky.

„Je na čase dát židle na stůl a zhasnout světla.“

„Co to znamená?“

„Že odsud padám.“

Večer jsem si dala krevetí kari se zeleninou. Birdie spolykal korýše a vylízal omáčku, ale mrkev vyplivl na koberec.

Pokusila jsem se začíst do románu, ale nedokázala jsem se soustředit. Pořád jsem si představovala Rose Jurmainovou, samotnou v lese. Anne-Isabelle Villejoinovou krvácející na podlaze v kuchyni. Christelle Villejoinovou, jak se třese na kraji svého hrobu. Marilyn Keiserovou v plamenech na gauči.

Zatelefonovala jsem Harry, ale nebyla doma. Ani Katy ne.

Smutná a podrážděná jsem se rozhodla vytvořit tabulku. Možná se mi vyjeví nějaký model, když hodím fakta na papír. Anebo převedu do megabytů.

Na laptopu jsem si otevřela nový dokument, vytvořila tři sloupce a zapsala všechno, co o těch ženách vím.

Rose Jurmainová

Padesát devět let, ale vypadala starší.

Američanka (z Chicaga).

Z bohaté rodiny, vyloučená z poslední vůle svého otce, s rodinou se nestýkala.

Lesbička, žila s partnerkou Janice Spitzovou.

Náboženství?

Trpěla depresemi.

Závislá na lécích a alkoholu.

Kdo zdědí její majetek?

Odjela do Quebeku, aby se podívala na padající listí. L’Auberge des Neiges. Tělo nalezené v lese nedaleko Saint-Marguerite třicet měsíců po zmizení, skeletonizované, okousané medvědy.

Žádné perimortální kosterní ani kraniální poranění.

Anne-Isabelle / Christelle Villejoinovy

Osmdesát šest, osmdesát tři let.

Pointe-Calumet, Québec.

Staré panny, žily společně.

Katoličky, aktivní v církvi.

Žádný alkohol ani drogy.

Žádné auto, necestovaly.

Žádná široká rodina.

Kočky.

Majetek zdědí Spolek na ochranu zvířat.

Anne-Isabelle ubita k smrti ve svém domě. Christelle zmizela téhož dne.

Několik hodin po útoku vybrány peníze z její karty v bankomatu ve východní části města.

Tip týkající se Christelle od Floriana Grelliera, zatčeného za řízení pod vlivem alkoholu (informace získal od neznámého muže v baru; O’Keefe známý pod řadou jiných jmen).

Christellino tělo nalezeno v mělkém hrobě nedaleko Oky osmnáct měsíců po jejím zmizení, skeletonizované.

Kraniální fraktury naznačují rány lopatou (Anne-Isabelle ubita holí).

Marilyn Keiserová

Sedmdesát dva roky.

Vdova, žila sama v montrealském bytě, Boulevard Edouard-Montpetit.

Třikrát vdaná.

Syn Otto a dcera Mona v Albertě. Nestýkali se.

Nevlastní syn Myron Pinsker v Montrealu.

Hippie. Aktivní společenský život.

Židovka.

Chata u Memphrémagogu, o jejíž existenci věděl jen správce domu, Lu Castiglioni.

Vlastnila vůz, řídila. Jezdila na výlety po okolí.

Vůz nalezen u chaty.

Požár. Hořlavina naznačuje žhářství.

Nalezena v chatě tři měsíce po zmizení, tělo rozložené a ohořelé.

Pitva: Ayersová. Žádná zjevná příčina smrti.

Zírala jsem na seznam a přála si, aby se mi v hlavě zrodila nějaká myšlenka. Anebo mimo hlavu. Jako ty obrovské bubliny v komiksech.

Nestalo se tak. Objevily se jen další otázky. Začala jsem si je zapisovat.

Sestry Villejoinovy byly frankofonní. Rose Jurmainová byla Američanka, bezpochyby anglofonní. Mluvila Marilyn Keiserová francouzsky, nebo anglicky? Nebo obojí?

Majetek Keiserové zdědí děti. Sestry Villejoinovy odkázaly všechno Spolku na ochranu zvířat. Kdo bude mít užitek ze smrti Rose Jurmainové?

Keiserová byla židovka. Sestry Villejoinovy katoličky. Rose Jurmainová?

Keiserová měla dvě děti. Villejoinovy ani Jurmainová žádné. Má Rosina partnerka Janice Spitzová nějaké potomstvo?

Americká lesbička, závislá na chlastu a prášcích. Dvě staré panny, které zřídkakdy vycházely z domu. Společensky aktivní babička, která se třikrát vdala a nestýkala se s vlastními dětmi.

Mají tyhle ženy něco společného kromě toho, že zemřely násilnou smrtí?

Keiserová a Jurmainová s oblibou utíkaly do přírody. Sestry Villejoinovy nikdy neopustily Pointe-Calumet.

Keiserová a Jurmainová měly velké rodiny, od nichž byly svým způsobem odříznuty. Sestry Villejoinovy měly jen jedna druhou, možná nějaké vzdálené příbuzné v Beauce.

Obě sestry Villejoinovy někdo umlátil. Jurmainová a Keiserová neměly žádná kosterní poranění.

Keiserová uhořela ve venkovské chatě. Anne-Isabelle zemřela doma.

Christelle pochovali do mělkého hrobu. Jurmainovou pohodili jen tak v lese.

Hledáme spojení, které neexistuje?

Všechny oběti byly ženy.

Všechny oběti byly staré, nebo vypadaly staré.

Všechny oběti zemřely během uplynulých tří let.

Kromě Anne-Isabele byly všechny oběti nalezeny na opuštěných místech v lese.

Shoda okolností? Na tu já nevěřím.

Vypínala jsem počítač a vtom se okenní tabulka vysypala přímo do mého pokoje.

S bušícím srdcem jsem padla na podlahu.

24

Ležela jsem s břichem přimáčknutým ke kobercia rukamasi zakrývala hlavu. Cítila jsem píchání v levém rameni a tváři.

Z ulice sem doléhaly zvuky silničního provozu. Zpěv nějakého muže. Hučení transformátoru vzadu za domem.

V bytě bylo jen ticho.

Studený vzduch rychle ochladil celou místnost.

Otevřela jsem oči. Převrácená lampa zhasla. Světlo z obrazovky počítače jiskřilo na skleněných střepech rozházených kolem.

V tichu jsem zaslechla slabé křupnutí.

Kroky?

Dech mi zamrzl v hrdle.

Opřela jsem se o dlaně, dřepla si na bobek a obrátila se.

Birdie zíral na okno vykulenýma žlutýma očima, přední tlapku ztuhle zvednutou jako setr u kořisti.

„Birdie,“ sykla jsem. „Pojď sem.“

Kocour zíral dál.

„Birde.“ Natáhla jsem ruku. Třásla se.

Birdie udělal jeden nejistý krok k oknu, čumák měl zvednutý a čenichal, instinkty vybuzené neznámým pachem venku.

Ve dřepu jsem se jako kachna dokolíbala přes pokoj, popadla kocoura a přitiskla si ho k hrudi a čekala na další zvuky. Opravdu jsem cítila v bytě přítomnost někoho dalšího?

Můj sluch ovšem nezachytil víc než Birdův dech a zběsilý tlukot mého vlastního srdce.

Jakmile se mi ustálily životní funkce, hlavou mi začaly létat otázky.

Co se to sakra stalo? Výbuch v restauraci naproti? Srážka na ulici?

Někdo odpálil raketu? Dělbuch? Molotovův koktejl?

Kdo?

Děti, opilec, feťák nebo prostě nějaký lehkomyslný pitomec?

Anebo mi oknem proletěla kulka? Pokud ano, byla to nešťastná náhoda? Někdo, kdo jel jen tak kolem?

Nebo mířil konkrétně na mě?

Nejspíš ne, anebo měl střelec hodně špatnou mušku.

Chtěli mě vyděsit?

Sparky?

Snaží se můj soused vystupňovat nátlak a dostat mě pryč z baráku?

Najednou jsem si vzpomněla. Vrať se domů, zatracená Američanko!

Byl ten dopis od Sparkyho? Od někoho ještě nebezpečnějšího? Měla jsem ten vzkaz brát víc vážně? Znamená jeho odesílatel opravdovou hrozbu?

Proč jsem o té věci odmítla mluvit s Ryanem?

Vysvětlení je prosté. Už jsem to zažila. Věděla jsem, že Ryan začne vyvíjet horečnou činnost a pověsí mi na krk ostrahu na čtyřiadvacet hodin denně. Anebo mi dá na lampičku na nočním stolku odposlouchávací zařízení. Anebo náramek na kotník, který spustí poplach, pokud zvýším hlas.

A co když měl Ryan pravdu? Co když autor toho dopisu také volal Edwardu Allenu Jurmainovi?

Sparky?

Někdo ještě nebezpečnější?

Nějaký profesionál?

Nejdřív ten nenávistný dopis.

Pak projektily v okně.

Je ten, co volal, psal a rozbíjel okno, jedna osoba?

Zvedla jsem telefon a vytočila 911.

Policejní jednotka přijela za pár minut. Policisté mě vyslechli, pečlivě prohlédli okno a zapsali si pár poznámek. Pak jsme všichni vyšli ven.

Rozbité sklo pokrývalo trávník, ale v dohledu nebyla žádná střela ani petarda. Shodli jsme se na pravděpodobném místě, odkud rána vyšla: za pizzerií naproti přes ulici. S oblibou se tam schází mládež a lidi z ulice.

Policisté věděli, že znám obvyklou rutinu, a nepokoušeli se mě obalamutit. Poškození majetku, žádné zranění. Tomuhle incidentu se dostane stejné pozornosti jako ukradeným spodním kalhotkám.

Tedy pokud v blízké budoucnosti nezaklepu bačkorama. Potom by se to vyšetřovalo s maximální pečlivostí.

Když policajti odjeli, došla jsem si do sklepa pro kus překližky, kterou tam Winston schovával pro strýčka Příhodu. Něco podobného se mi už stalo, ale chyběla tomu dnešní elegance.

Ani jsem nestačila natlačit překližku do rámu, když volal Ryan. Ve srovnání se zpravodajskou sítí tohohle chlapa je CIA jen amatérská organizace. Je to senza, když potřebujete informace. Mrzuté, když jste tím, o kom se mluví.

Ujistila jsem Ryana, že mi nic není.

„Myslíš, že to byl ten kokot odvedle?“

„Nevím.“

„Koho jsi ještě namíchla?“

Jako odpověď jsem zvolila mlčení.

„Jsi tam?“

„Jo, jsem tady.“

„Máš nějakou teorii.“

„Děti s petardama.“

„Nějakou jinou teorii?“

Připomněla jsem mu ten dopis a připustila, že měl možná, tedy opravdu možná pravdu s informátorem Edwarda Allena. Dopis mu dám, slíbila jsem. Kupodivu se neozvalo žádné: „Já jsem ti to říkal.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se.

„Spravit okno,“ řekla jsem.

„Můžu tam být za deset minut.“

„Jsem v pohodě.“

Chviličku bylo ticho. Pak se ozvalo: „Na něco jsem přišel.“

Obávala jsem se, že tenhle pozvolný přechod směřuje k dalšímu výbuchu u mých dveří.

„Porovnal jsem jméno Reda O’Keefea se spisy Villejoinové a Jurmainové. Nic jsem nenašel. A pak jsem zkusil falešná jména.“

Ryan se odmlčel, aby dodal svým slovům na efektu. Čekala jsem.

„Sestry Villejoinovy platily za všechno hotově nebo složenkou a výdaje si zapisovaly do sešitu. Bohužel se nenamáhaly připsat data. Ale někdy v době před vraždou Anne-Isabelle jim nějaký chlápek porážel uschlou borovici na zadním dvorku. V sešitě stojí, že zaplatily sto padesát dolarů M. Keithovi.“

„A ty si myslíš, že je to Bud Keith.“ Ve francouzštině se slovíčko monsieur zkracuje jako M. Monsieur Keith. Alias Red O’Keefe. „To by mohla být pěkná pecka.“

„To by mohla.“

Ten večer jsem se ještě hodně dlouho převalovala v posteli. Nešlo jen o to okno. Otázky na mě útočily ze všech stran.

Znáte to, jak člověk hraje různé hry, když nemůže usnout? Představila jsem si čtyři sloupečky, podobné těm třem, které jsem si vytvořila pro Jurmainovou, sestry Villejoinovy a Keiserovou. Dokonce jsem si je pojmenovala. V duchu.

Útočník. Gouvrardovi. Babičky. Dusno v práci.

Útočník: Ačkoli mě Ryanova poznámka vytočila, musela jsem si přiznat, že jeho reakce byla přesvědčivá. Ten dopis. Obvinění. Možná i útok na mé okno. Očividně jsem někoho namíchla.

Koho? Proč? Čím jsem tu krysu vykouřila z díry?

Gouvrardovi: Kosti z Lac Saint-Jean byly v hrozném stavu. Vzhledem k tomu, co se našlo, nebyly lékařské záznamy k ničemu. Minimálně v případě dospělých a staršího dítěte. Ke kartě malého Valentina jsem se kvůli všem vyrušením zatím pořádně nedostala.

Jsou oběti v mé laborce opravdu Gouvrardovi? Dá se ze znehodnocených kostí vydolovat ještě něco, co by se dalo sekvencovat? Podaří se najít příbuzné? Jak bez DNA tenhle problém vyřeším?

Babičky: Během posledních tří let se do márnice dostaly čtyři staré ženy; jedna v zachovalém stavu, dvě ve formě kostry a jedna rozložená a ohořelá. U Rose Jurmainové a Marilyn Keiserové byla příčina úmrtí nejasná, Christelle a Anne-Isabelle Villejoinovy někdo evidentně zavraždil.

Jaký důvod mělo tohle násilí na starých, křehkých stvořeních? Kdo se ho dopustil? Red O’Keefe alias Bud Keith? Pokud ano, co můžu udělat, abych ho pomohla dostat za mříže? Má O’Keefe-Keith na svědomí i další vraždy?

Pasuje do té skládačky nějak Myron Pinsker? Dcera Mona nebo syn Otto Marilyn Keiserové? Jak? Pokud to nebyl člen rodiny, tak kdo vybral penzijní šek Keiserové?

Jestliže spolu úmrtí souvisejí, dojde k další vraždě? Běhá vrah na svobodě, připravený zabíjet? Co můžu udělat, abych mu v tom zabránila a ochránila další staré dámy?

Přemýšlela jsem o vraždě jako takové. S každým ubíhajícím rokem mi připadalo, že k násilí dochází častěji a ze zcela nepochopitelných důvodů. Lidé střílejí kvůli tomu, že dostali výpověď, že prodavači trvalo příliš dlouho, než jim zabalil hamburger, že řidič před nimi jel příliš pomalu a ten za nimi se zas držel moc blízko.

Čtyři babičky byly zavražděné. Cítila jsem to v kostech. Proč? Kým? Chtěla jsem, aby mi to dávalo nějaký smysl. Jenomže nedávalo.

Dusno v práci: Za běžných okolností bych se radila se spolupracovníky. Ale nálada v laboratoři byla napjatá a zdaleka ne vstřícná. LaManche je nemocný. Joe naštvaný. Hubert rozzlobený. Santangelová odchází a já ani nevím proč. Ayersová je chladná a odtažitá. Brielová z nevysvětlitelných důvodů vytrvale a ostře tlačí.

A tak dál a tak dále. Znovu a znovu. Tváře. Jména. Rose Jurmainová. Anne-Isabelle a Christelle Villejoinovy. Marilyn Keiserová. Myron Pinsker. Florian Grellier. Red O’Keefe alias Bud Keith. Sparky Monteil. Achille, Vivienne, Serge a Valentin Gouvrardovi.

Svítící oranžová čísla hlásila 1:15. Pak 2:18, 2:43, 3:06.

A pak zazvonil budík.

Převalila jsem se a v polospánku ho umlčela dlaní.

Další zvuk, který jsem slyšela, bylo zvonění telefonu.

Byla jsem totálně grogy. Našmátrala jsem aparát, přitiskla si ho k uchu a zmáčkla tlačítko pro příjem hovoru. „Hm.“

„Jsi v pořádku?“ Ryan.

„Naprosto.“

„Jen jsem to chtěl zkontrolovat.“

„Ježíšikriste, Ryane.“ Sedla jsem si. „Kolik je hodin?“

„Čtvrt na jedenáct.“

Koukla jsem na budík.

„Do prdele!“

„Přijdeš do práce? Mám další…“

„Za půl hodiny.“

Lítala jsem po pokoji, vytahovala spodní prádlo ze skříně a pak na sebe hodila džíny a svetr ze včerejška. V koupelně jsem si užila třicet vteřin s elektrickým zubním kartáčkem, opláchla si obličej, stáhla vlasy do culíku. Pak jsem vyrazila ven.

25

Poradu jsem prošvihla skoro o dvě hodiny. Na tabuli v kolonce vedle jména Morin bylo napsáno Témoignage. Svědectví. V duchu jsem se ptala, zda se jednalo o stejný soudní proces, k němuž byl předvolán i Ryan.

Při sprintu chodbou jsem letmo pohlédla napravo. Dveře Natálie Ayersové byly pootevřené. Seděla za stolem.

Mou první reakcí bylo překvapení. Patologové bývají touhle dobou většinou dole.

Chvíli mi trvalo, než jsem zaregistrovala detaily.

Ayersová seděla s lokty položenými na stole, ramena svěšená, hlava jí visela mezi zdviženými dlaněmi. Na podložce se válely použité papírové kapesníčky.

Změnila jsem směr a lehce zatlačila do dveří.

„Natálie?“

Ayersová prudce zvedla hlavu.

Dívala jsem se do očí, které byly rudé a opuchlé.

„Stalo se něco?“

Ayersová zavrtěla hlavou a pokusila se vykouzlit úsměv. Byl to chabý pokus.

„Co je?“ naléhala jsem.

Uslzené oči zabloudily do haly přes má ramena.

Aniž bych čekala na odpověď, zavřela jsem dveře, vzala si židli a zaujala naslouchací pozici. Poselství: jsem tady a počkám, až budeš chtít mluvit.

Ayersová se přerývaně nadechla. Vytáhla čistý kapesník. Opřela se.

„Podělala jsem Keiserovou.“

Mávla jsem rukou. Co dál?

„Chudáka ženskou někdo zastřelil.“ Ayersová měla řasenku všude a její obličej vypadal jako perokresba, kterou strčili pod kohoutek.

„Pokračuj.“

„Kontrolovala jsem rentgeny, hledala rány, vstřel a výstřel, úlomky, však to znáš sama. Nebyla tam jediná známka střelné rány. Nic.“

Přikývla jsem.

„Musela se zrovna zvedat anebo shýbnout, aby se chránila. Ta kulka byla malé ráže, do těla vešla v rameni, pokračovala podélně dolů až k pravému napřimovači a vyšla, aniž se dotkla nějakého orgánu nebo kosti. Nikdy jsem nic podobného neviděla.“

„Tu dráhu jsi objevila, když jsi provedla průřez tkání?“

„Já nic neobjevila.“ Ayersová polkla. „Našla to naše zázračná holka.“

„Brielová?“ Nevěřila jsem vlastním uším.

Ayersová přisvědčila a zpod víček se jí vyvalily další slzy. Kapesníkem si otřela tváře.

„Kdy?“

„Včera večer. Zůstala tu přesčas a střihla si jednu dodatečnou pitvu.“

„Ty jsi jí dala svolení prohlédnout Keiserovou?“

Ayersová přikývla. „Říkala jsem si, sakra, proč ne? Je tak horlivá, chce se učit.“

„Ohlásila ti Brielová svůj nález?“

Ayersová si pohrdlivě odfrkla. „A jak by to asi pomohlo její skvělé kariéře?“

„Šla rovnou za Hubertem?“

„Co myslíš?“

Myslela jsem, že nejspíš ano.

„Představ si, že Hubert jí dal povolení mluvit do televize.“

„Kdy?“

„Dnes večer.“ Pak mi oznámila název pořadu. Už jsem o něm slyšela, ale nikdy jsem se na něj ještě nedívala. „To by měla být senza podívaná. Patrně prodá práva na celovečerní film.“

„Jak média zjistila, že jsme našli Keiserovou?“

Ayersová pokrčila rameny a hlasitě se vysmrkala.

„Proč by měl Hubert dovolit Brielové mluvit v televizi?“

Ayersová mávla prázdnou rukou. „Byla jsi pryč. Nechápeš to. Vyšetřování Keiserové a Villejoinových nikam nevedlo. Policajti a koroner dostávali co proto. Díky nálezu Keiserové to konečně vypadá, že opravdu tvrdě pracují.“

„Do prdele práce,“ řekla jsem.

„Do prdele kurva práce.“

Vrátila jsem se do kanceláře a v lebce se mi třepotala maličká křidýlka. Má nižší centra se pokoušela upoutat mou pozornost. Proč? Co je nastartovalo? Jméno? Slovo?

Brielová? Keiserová? Hubert? Média? Střelná rána?

Ať jsem se snažila sebevíc, ten pomíjivý vjem se odmítal přemístit na světlo vědomé myšlenky.

Pořád jsem ještě prozkoumávala své mentální sítě, když mi na stole zavrčel telefon.

Ryan přeskočil úvod.

„Chceš poznat O’Keefea?“

Měla jsem okno.

„Zpátky na zem, Brennanová. Red O’Keefe. Parťák Floriana Grelliera.“

„Ty ho máš?“

„Právě teď mě ten pán netrpělivě očekává.“

Red O’Keefe. Alias Bud Keith. M. Keith.

„Přiznal, že pracoval pro sestry Villejoinovy?“

„To je legrační. Zrovna o tomhle tématu si s ním chci pokecat.“

„Jak jsi ho našel?“

„O’Keefeův bývalý kurátor má prostě skvělou zpravodajskou síť.“

„Co o něm víš?“

„Čepuje benzin na půl úvazku u Petro-Canada na Boulevard Décarie. Bydlí v brlohu hned za rohem. Za chvilku s ním hodím řeč. Chceš se podívat?“

„Kdy?“

„Hned.“

Pohlédla jsem do chodby. Za dveřmi do laborky ležely kosti z Lac Saint-Jean, jak jsem je tam nechala.

„Jdu dolů.“

¦¦¦

Výslechová místnost SQ by mohla patřit kterékoli policejní služebně na světě. Holé zdi, omlácený stůl a židle. Dnes ten malý kamrlík páchl slabě po benzinu. Tohle aroma sem podle mého předpokladu vnesla mastná a flekatá bunda jediného současného nájemníka.

Občas se má přítomnost u výslechu podezřelého přímo vyžaduje, což byl i dnešní případ. Předpokládala jsem, že Ryanovy motivy jsou stejné jako obvykle. Po výslechu bude chtít znát můj názor na toho chlápka.

Když jsme s Ryanem vstoupili do místnosti, O’Keefe zvedl hlavu. Jeho přivřené oči měly tvrdý a pátravý výraz, jako by neustále zkoumal okolní svět. Vlasy měl šedé jako kámen, ostříhané kadeřnicí, která o sobě nejspíš tvrdila, že je „kreativní umělkyní“, a účtovala si balík. Dokonalý střih ostře kontrastoval s dělnickým oblečením.

Ryan se představil a podal mu ruku. O’Keefeovy prsty zůstaly pevně propletené na vlněném kulichu a palčácích.

Ryan se O’Keefea zeptal, zda si přeje mluvit anglicky nebo francouzsky.

Muž jen chladně zíral.

Posadili jsme se. Ryan položil na stůl spis. O’Keefe ho ignoroval. Nás taky.

Možná to bylo jeho příjmením, možná kvůli mně; každopádně Ryan spustil anglicky. „Díky, že jste dnes přišel, pane O’Keefe. Pokusím se vás zdržet co možná nejméně.“

O’Keefe sjel pohledem ke mně a pak zpět k Ryanovi.

„Doktorka Brennanová se mnou spolupracuje.“

Vágní. Jen ať si O’Keefe láme hlavičku.

„Vy jste v současné době zaměstnán jako obsluha čerpací stanice?“

O’Keefe se dál tvářil nezúčastněně.

„Já vím, že je to úmorné, ale potřebuji si ověřit některá fakta do hlášení.“

Už jsem Ryana viděla vyslýchat tucty lidí a věděla jsem, co dělá. Začni pěkně zlehka, získej důvěru podezřelého a donuť ho vybalit věci, které by jinak skrýval, nech ho, ať sám sobě protiřečí. Pak skoč a máš ho.

Prohlížela jsem si podezřelého a v duchu se ptala, jak úspěšná tahle taktika bude. Od Ryana jsem věděla, že O’Keefe už měl tu čest pobývat v nápravných zařízeních několika provincií.

„Pan O’Keefe, je to tak?“ Ryan otevřel spis, ale nepodíval se do něho. „Jak se zdá, tak tu máme trošku zmatek ve jménech.“

„Hele, nebudem si tu přece hrát divadýlko. Oba víme, že mám flastr.“ O’Keefe byl očividně anglofonní. Mluvil jazykem dělnické třídy a přízvukem, který patřil spíš na východní pobřeží než do Montrealu.

„Dobře, nebudeme.“ Ryanův příjemný tón získal na ostrosti. „Promluvíme si o Florianu Grellierovi.“

„Kdo to jako kurva je, ten Florian Grellier?“

„Tak zkusíme tohle. Bud Keith.“

O’Keefe pohodil rameny. „Mám umělecký jméno. A co má bejt? To měla i Judy Garlandová.“

„Děláte někdy zahradnické práce. Kácení stromů a tak?“ Další z Ryanových fíglů. Změna směru. Rychlý přesun k pravděpodobně choulostivému tématu. Vyslýchaný se tím obvykle nechá vyvést z míry.

O’Keefe ne.

„Myslíte, že tu hvězdu na chodníku v Hollywoodu dostala jako Frances Gummová? Počkejte. Mám pro ten film senza název.“ O’Keefe opsal paží oblouk, jako kdyby zatahoval markýzu. „Nezrodila se hvězda.“

Nikdo se nezasmál.

„Kácení stromů?“ zatlačil Ryan.

„Dělám spoustu věcí.“

„A co takhle Pointe-Calumet.“

„Slyšel jsem, že v létě je tam pěkně. Hodně zeleně.“

„Řekl jste Florianu Grellierovi, že znáte to místo, kde je pohřbené tělo?“

„Kurva co?“

Ryan čekal. Mlčení fungovalo.

„To vám ten sráč Grellier řek?“

„Odpovězte na otázku.“

„A jak to mám asi udělat, když nemám ponětí, co je to za pitomce?“

„Já vám namaluju obrázek. Jste v baru. Grellier platí. Vy se nemůžete dočkat dalšího panáka.“

„Tak to pr. Já chlastám pivo.“

„No tak, Rede. Jak to bylo? Opil jste se a pustil si pusu na špacír, abyste na svého nového kámoše udělal dojem? Anebo jste byl tak kreativní, abyste si získal drsnou pověst? Chlapík platil, tak jste mlel dál a dál.“

„To na mě napráskal ten Grellier?“

„Vybral váš usměvavý obličej z poměrně obsáhlé sbírky fotografií.“

„Nechte mě hádat. Zrovna se chystá do kriminálu.“

Ryan to ani nepotvrdil, ani nepopřel.

O‘Keefe chvíli přemýšlel. Pak řekl: „Kdybych byl polda, tak bych se sám sebe ptal: Proč s něčím takovým přišel? Co z toho má? A napadlo by mě, že ten sráč možná chce získat nějakou výhodu.“

Ryan se s O’Keefeovou logikou nepřel.

„Zkusíme další jméno. Christelle Villejoinová.“

„To je nějaká kočka, co tvrdí, že jí dlužím prachy? Smůla. Žádný nemám.“

„Christelle Villejoinové bylo osmdesát tři. Někdo jí rozbil hlavu a zakopal ji v lese.“

Pozorovala jsem O’Keefea. Ani se nezachvěl. Jeho tvář dál připomínala kamennou masku.

„Christellině sestře bylo osmdesát šest. Tu někdo umlátil holí.“

„Jste snad nahluchlej, nebo co? Už sem to povídal. Toho práskače jsem jaktěživ nepotkal. A o žádný mrtvole v lese nic nevím.“

„A co kdybychom tohle tvrzení trošku poopravili, Rede. Anebo Bude?“

„Helejte, já už nejsem, co jsem býval. Teď mám práci a vydělávám prachy.“

„Ušetřete mě těchhle skautskejch keců.“

O‘Keefe bodl palcem do spisu. „Máte moje papíry. Občas jsem někoho podfouk. Něco jsem čmajznul. Kreditky a tak. Já nejsem váš člověk.“

„Kde jste byl čtvrtého května dva tisíce osm?“

„Jak to mám kurva vědět? Kde jste byl vy?“

Ryan opět využil mlčení.

O’Keefe obrátil kulicha. Ještě jednou. Uhladil ho jednou rukou. Pak mluvil dál. „Tenhle Grellier je cvok. A vy nic nemáte. Jděte do prdele.“

„Do prdele?“ ozvalo se tiše.

O‘Keefe se prudce naklonil dopředu a na spáncích mu pulzovaly drobné žilky. „Tak rozuměl jste mi? Já neznám žádnýho Grelliera.

Nemám nic společnýho s mrtvejma babkama. Vůbec kurva nevím, o čem to mluvíte.“

„Já mluvím o vraždě, ty podělanej sráči.“

„Strčte si ty vaše otázky do prdele.“

Oba muži na sebe hleděli, nosy pár centimetrů od sebe. Maličkou místnost zaplnilo napjaté ticho. Tentokrát ho prolomil Ryan.

„Přinesou vám pero a papír. Umíte psát, že jo, Rede? S pravopisem a interpunkcí si nelámejte hlavu.“

O’Keefe se opřel a vykopl nohy. Přivřenýma očima se na mě podíval.

„Ta vaše kámoška toho moc nenamluví, ale z hlavy se jí jenom kouří.“

Ryan něco načmáral do bloku, vytrhl stránku a připlácl ji na stůl.

„Potřebuju vědět, kde jste byl v tyhle dny.“ Hlas měl jako led. „Dejte si na čas. Chápu, že váš diář společenských akcí je asi pořádně zaplněný.“

Ryan vstal. Já taky.

„A neplánujte si žádnou cestu.“

O’Keefeovy rty se zvlnily do hadího úsměvu. „To bylo dobrý.“ Ukázal prstem na Ryana. „Už jste skoro jako Horatio Caine. Ještě si pořiďte ty sluneční brejle a budete dokonalej.“

Ryan i já jsme vyšli ze dveří.

O’Keefe ještě promluvil k našim vzdalujícím se zádům.

„Hej, doktorko, až přijedete k nám na benzinku, dám vám voskování zadara.“

26

„Dojmy?“ chtěl vědět Ryan.

„Potřebuju sprchu.“

„Prý se ti kouří z hlavy.“

„Měl pěkný účes.“

„Jo. Taky jsem si všiml. Hadry z obchoďáku. Vlasy jako na Wall Street.“

Bylo už po druhé a jídelna zela prázdnotou. S Ryanem jsme si koupili sendviče z automatu. Můj šunkový salát vypadal, jako kdyby ho vyrobili za války ve Vietnamu.

„Prchlivá povaha.“

„Souhlas. Nejdřív je jako led a pak jako když ho vypustíš z vodítka.“

„Myslíš, že v tom má prsty?“

Ryan si položil kufřík na stůl vedle automatu, vyndal z něho spis a otevřel ho.

„O’Keefe měl v jedné věci pravdu. V záznamech nemá žádné násilné trestné činy. Párkrát byl v lapáku pro mladistvé. Můžu o tom zjistit víc, jestli bude potřeba. Poprvé ho zatkli v šedesátém osmém. Šlohnul kabelku. Dostal podmínku.“ Ryan obrátil stránku. „V sedmdesátém druhém ho sebrali za padělání šeků. Další podmínka. Poprvé seděl v Bordeaux od sedmdesátého pátého do sedmdesátého osmého. Podvody s kreditními kartami.“ Další stránky. „Koncem osmdesátých let ho zabásli v Halifaxu, začátkem devadesátých let v Edmontonu. Pokaždé za kreditní karty. Naposledy bručel tady v Quebeku od šestadevadesátého do sedmadevadesátého.“

„Odkud O’Keefe pochází?“

„Z Monctonu. Ve skutečnosti se jmenuje Samuel Caffrey.“

„Co dělá, když zrovna netrčí v base?“

„Různé podfuky. Hledá si práci ve zprostředkovatelnách. Maká na směny v továrnách, stěhuje nábytek. Občas si sežene poloviční úvazek, třeba to čerpání benzinu.“

„Už to není, co to bývalo,“ napodobila jsem O’Keefea.

„No jen si to představ.“

Oba nás to napadlo v jeden okamžik.

„Zjistím, jestli se někdo v době útoku nepřistěhoval do sousedství k Villejoinovým. Nebo neodstěhoval.“

„Anebo si nenechal vymalovat dům.“

„Anebo spravit střechu.“

„M. Keith.“ Když jsme docházeli k výtahu, řekla jsem: „V Quebeku to není zas tak obvyklé jméno.“

„Ne, to není. Mám v úmyslu oběhnout s O’Keefeovým portrétem Pointe-Calumet. Co kdyby si na něj někdo ze sousedů Villejoinových vzpomněl?“

Pověděla jsem Ryanovi o svém rozhovoru s Ayersovou.

„To je ta Brielová vážně tak dobrá?“ Nejdřív články prstů, teď stopa po kulce. Nahlas to neřekl.

„No, pokud jde o roztřídění kostí z Lac Saint-Jean, tak to kompletně podělala.“

„A jak jsi s tím daleko?“

„To mladší děcko budu mít hotové tout de suite.“

Tiskla jsem tlačítko výtahu, když mě napadla ještě jedna otázka.

„Ty jsi říkal, že sestry Villejoinovy měly spořící účet?“

Ryan přikývl.

„Jak platily účty zapsané v té své účetní knize?“

„Můžu to zjistit. Proč?“

„Víme, že neměly kreditní karty ani běžný účet. Nepoužívaly internet. Možná že si schovávaly hotovost v domě.“

„Pokračuj.“

„Řekněme, že si najaly řemeslníka a zaplatily mu. On si všiml peněz v krabici od sušenek a rozhodl se, že se později vrátí a nabídne si. Možná ho jedna ze sester překvapila a pak už se to všechno…“

Nechala jsem tu myšlenku viset ve vzduchu.

Po Ryanových rtech přeběhl stín úsměvu.

„To vůbec není špatné, Brennanová.“

Jako kdyby se proti mně spojila všechna božstva. Tedy, minimálně jedno si na mě fakt zasedlo.

Jakmile jsem dojela nahoru, našla jsem ve své laboratoři Duclosovou, jak nepřítomně listuje učebnicí osteologie. Dnes měla svoje žluté vlasy učesané do dvou culíků, které jí trčely po stranách z hlavy. Rtěnka byla tentokrát barvy lila.

Odložila jsem nedojedený sendvič.

„Kde je doktorka Brielová?“

„Připravuje se na rozhovor.“ Možná na důkaz úcty k blížícímu se vystoupení své šéfové v CTV mluvila Duclosová anglicky. „To je hustý, co?“

„K tomu mám jen dvě slova, slečno Duclosová. Přehnané ambice.“

Duclosové zamrzl úsměv na rtech.

„Aha.“ Nervózně se uchichtla. „Zuby jsou ve skříňce. Nemohla jsem se k nim dostat.“

To měla pravdu. Ačkoli na Bergeronovu zubní sbírku všichni zvysoka kašlali, on nedal jinak, než aby byla neustále pod zámkem. Privilegovaný přístup jsme měli jen já a Joe. Pokud by některý z Bergeronových studentů potřeboval zuby za jeho nepřítomnosti, mohl jeden z nás dvou na ten poklad sáhnout. Hurá!

Zašátrala jsem v kabelce a došla ke skříňce, abych osvobodila krabičku se zuby.

Duclosová se na mě dívala a čekala na pokyny.

„Porovnejte mléčné a trvalé.“ Stručné a jasné. Duclosovou jsem neměla na starosti a štvalo mě dělat jí mentora.

„Dětské stoličky mají baňaté korunky a štíhlé, rozbíhající se kořeny.“ Odpovídala, jako kdyby četla z knihy.

„Ano.“ Vytáhla jsem jeden zub z krabičky a podala jí ho.

Obrátila ho korunkou nahoru a kořeny dolů a zamávala jím ve vzduchu. „Maličký pavouček po okapu lez…“ Dětská říkanka zněla s jejím přízvukem dost podivně.

Dojedla jsem sendvič a zmačkala celofán.

„Přední zuby mají vždy vroubkovaté kousací hrany, že?“

Zavrtěla jsem hlavou a v duchu se ptala, co bylo v tom šunkovém salátu za koření.

„Vždycky ne.“ Zaťukala jsem prstem na Bassovu knihu.

„Žádný strach, já si to najdu.“

Přešla jsem k nejmladšímu děcku z Lac Saint-Jean.

Další zklamání. Joe sice zrentgenoval kosti, ale nepřinesl mi snímky zubů. Po dvaceti minutách hledání jsem ho našla v kuchyňce v přízemí, vedle márnice.

Asi jsem byla příliš strohá. A co, sakra? Bylo pozdě a zatím jsem toho moc nestihla.

Joe svolil, že zrentgenuje ústa. Chladně.

Zpátky do třináctého patra.

Duclosová a já jsme pracovaly mlčky bok po boku. Občas mi zakručelo v břiše. Jednou mi nabídla žvýkačku. Odmítla jsem.

Někteří lidé trpí bolestí hlavy, jiní alergiemi, další žaludečními problémy. Já se občas vydám po cestě A či B. Ale C nikdy. Takže když na mě udeří zažívací potíže, naprosto mě to vyvede z míry.

Později odpoledne bylo jasné, že to samo nepřejde.

Zkusila jsem Ayersovou, sekretářky a recepční a nakonec do sebe hodila antacid od Morina. Trval na tom, že mi musí poreferovat o pitvě, kterou právě dokončil. Bylo deset minut po třetí, když jsem se dostala zpátky k obětem z Lac Saint-Jean.

Joe si ještě nevyzvedl zuby pro rentgen.

Cítila jsem se vůči němu provinile, a tak jsem vyrovnala zuby na tácek, pěkně podle osob. Dvanáct pro dospělou ženu, všechny ze spodní čelisti. Jedenadvacet pro dospělého muže, některé z horní, jiné z dolní čelisti. Žádné pro staršího syna a tři pro mladšího, všechny izolované.

Tak. Tohle už bylo něco navíc. Ušetřila jsem Joeovi deset minut.

Právě jsem vytahovala kosterní snímky z obálky, když mi zazvonil mobil. Chicagské číslo. Vzala jsem to.

„Tempe, tady Chris Corcoran.“

„Ahoj.“ Teď už ve mně sendvič pracoval na plné pecky. Pokusila jsem se potlačit říhnutí. Zaznělo to jako zavrčení morčete.

„Jsi v pohodě?“

„Hm.“

„Máš divný hlas.“

„Je mi dobře.“ Břichem mi projela ostrá bolest, a tak jsem si na něj přitiskla ruku.

„Dobré zprávy. Policajti asi na něco přišli v Totově případu.“

„Vážně?“ Bodla mě výčitka svědomí, že jsem se o to sama víc nezajímala. Měla jsem to v plánu.

„Jeden mukl ve Stateville zpíval odměnou za převoz do Pontiacu.“ Corcoran hovořil o dvou illinoiských nápravných zařízeních s maximálním stupněm ostrahy.

„A co je na Pontiacu tak skvělého?“ odsekla jsem nedůtklivě.

„Auvajs. Vážně ti nic není?“

„Promiň, jsem trochu unavená.“ Polkla jsem. „Pokračuj.“

„Ten chlap tvrdí, že se jeden jeho spoluvězeň vytahoval, jak s kámošem oddělali nějakýho kluka a jeho tělo shodili do lomu.“

„Kdy?“

Oknem jsem viděla Brielovou, jak pochoduje chodbou ke své kanceláři. Duclosová vystřelila ze židle a vyrazila ke dveřím.

„Nechtěl vzbudit podezření, a tak se na nic neptal. Zatím jenom poslouchá. Ale souhlasil, že bude práskat.“

„Za co ten jeho spoluvězeň sedí?“

„Ozbrojené přepadení.“

Zazvonil mi telefon na stole.

„Musím končit, Chrisi. Ale určitě mi dej zase vědět.“

Ukončila jsem jeden hovor a vzala další.

„Brennanová.“

„Kápla jsi na to. Ten kluk, co sestrám Villejoinovým sekal trávník a odklízel sníh, vypověděl, že vždycky platily hotově. Prý si schovávaly peníze ve spíži.“

„Hodně?“ Přemohl mě nával horka. Volnou dlaň jsem si přitiskla na tvář.

„To neví.“

„Kolik mu je?“ Posunula jsem ruku výš. Čelo jsem měla zpocené.

„Patnáct.“

„Když byly sestry Villejoinovy zavražděny, bylo mu kolik? Dvanáct? Takže na to byl asi moc mladý.“

„Ten kluk je velký asi jako cibetka. Malá cibetka. Neměl by na to sílu.“

„Ani auto, kterým by se dopravil k bankomatu ve východní části Montrealu nebo do Oky,“ souhlasila jsem. „Nebyli v tom týdnu v okolí nějací stěhováci nebo malíři pokojů?“

„Tak o tom jsme nic nezjistili, ale ještě to prověřuju ve zprostředkovatelně práce. Otec toho kluka tvrdí, že občas se tam objeví pár lidí, co chodí od dveří ke dveřím a nabízejí drobné práce. Teď jedu do Pointe-Calumet s O’Keefeovou fotkou. Chceš se přidat?“

Můj žaludek vydal zvuk, který není možné popsat.

„Je ti dobře?“ zeptala jsem se Ryana.

„Skvěle.“

„Jaký sendvič sis koupil v tom automatu?“

„Sýrový.“

„Ten výlet vynechám. Dej mi vědět, kdybys uspěl s tou fotkou.“

Hodila jsem si do pusy další antacid a přilípla první snímky na prosvětlovací tabuli. Ani jsem nevěděla, v co vlastně doufám. Zdravotní dokumentace Gouvrardových se nezmiňovala o žádné chorobě či úrazu kostí. Tedy minimálně ne těch kostí, které jsem měla k dispozici.

Snímky jsem měla napolo prohlédnuté, když se moje útroby ozvaly znovu. Bodavá bolest? Vůbec ne. Tohle byly už opravdové křeče.

Pohledem jsem zabloudila k táckům, které jsem připravila pro Joea.

Podívala jsem se na hodiny. Čtyři třicet pět. Je možné, že by odešel a na rentgen se vykašlal?

„Joe!“ zavolala jsem do chodby.

A proč by ne?

„Joe!“ vřeštěla jsem.

Temeno hlavy mi vybuchlo a v břiše mi začalo škubat.

Pohlédla jsem na zuby. Na kosti. Na rentgenové snímky, které nebyly k ničemu.

Tihle lidé jsou mrtví už několik desítek let. Jeden den mohou ještě počkat.

Zhasla jsem prohlížečku, zamkla a vyrazila ven.

¦¦¦

Než jsem dojela domů, zákeřný šunkový salát už mi pochodoval po celém břiše a hlasitě ohlašoval blížící se holocaust.

Vešla jsem do kuchyně, naplnila Birdovi misku, svlékla se, natáhla si noční košili a padla do postele. Za pár minut jsem se už řítila do koupelny.

Zvracení pokračovalo ještě hodně dlouho po tom, co jsem měla žaludek prázdný. Když skončilo, v ústech jsem cítila pachuť žluči a mezižeberní a břišní svaly mě od té námahy bolely.

Ale udělalo se mi líp.

Ne na dlouho.

Mikroby útočily ve dvacetiminutových intervalech. Vyzvracet. Vzpamatovat se. Další nevolnost. Vyzvracet.

V deset jsem se klepala vyčerpáním. Doslova. Termoregulace to už dávno vzdala a nechala mé tělo, aby si samo rozhodovalo, zda se bude třást, nebo potit. Občas to zvládalo obojí najednou.

Zalézala jsem pod deku po dalším záchvatu u záchodové mísy, když jsem očima zabloudila k budíku na nočním stolku. Jedenáct dvacet pět. Můj bušící mozek se zmohl na jednu případnou vzpomínku.

Brielová.

Stiskla jsem v dlani dálkové ovládání, zapnula televizi a přepnula na správný kanál.

Rozhovor tvořil hlavní bod programu, byl to jeden z těch delších, kdy se vyzdvihuje nějaká neobvyklá profese. Vedl ho chlapík v tvídovém saku, který vypadal, že právě vyšel ze školy.

Tvídové sako představilo Brielovou, jako kdyby to byla První dáma soudní vědy. Možná to dokonce doopravdy prohlásil. Když se podívám zpátky, tak mi v tu chvíli už bylo natolik zle, že si nejsem jistá.

Brielová měla na sobě bílou bavlněnou halenku a černé kalhoty, zpod kterých jí vykukovala až příliš velká část kotníku. Vlasy stažené dozadu a svázané mašlí. Všudypřítomný zamračený výraz jí nezmizel z tváře ani tentokrát.

I kdybych nebyla totálně zničená sendvičem, dramatický výkon mé kolegyně by mě hravě dorazil. Tvídové sako jí nahrávalo lehounké otázečky a Brielová hovořila o své krátké, leč závratné kariéře.

Exhumace ve Francii. Případ s tajemným jedem. Obtížně zjistitelná příčina úmrtí Marilyn Keiserové. Ačkoli měla ve tváři neutrální výraz, tón jejího hlasu byl samolibý a spokojený.

K mé hrůze se debata ke konci stočila na chybějící články prstů Christelle Villejoinové.

„Znáte doktorku Temperance Brennanovou?“ zeptalo se Tvídové sako.

„Je to má kolegyně.“

„Ona je antropoložka, že?“

„Ano. Stejně jako já.“

Prudce jsem se posadila.

„Rychlokurz! Vždyť ty sis udělala jeden podělanej rychlokurz!“

„Doktorka Brennanová má obvykle na starosti exhumace, které nařídí koroner, že?“

„Ano.“ Jen slaboučké zaváhání. Mírně zkrabacené obočí. Kvůli efektu? „Doktorka Brennanová vedla původní vyzvednutí ostatků v Oce. Články prstů chyběly.“

Ačkoli jsem se klepala zimnicí, tvář mi hořela.

Opravdu? Opravdu jsem je tam nechala? Asi ano. Ale jak to?

Můj přiotrávený mozek dal dohromady obraz stanu. Jámy. Kostí rozesetých po zemi.

„– zvláštní školení v soudní antropologii. V takové situaci je nutný týmový přístup, využití odborníků na metodologii vyzvednutí těla, na taxonomii a rozklad, na anatomii měkkých i tvrdých lidských tkání a patologii.“

„A takový tým v Quebeku existuje?“

„Jeden ano. Je to soukromá firma s názvem Body Find. Corps découvert. Já jsem –“

Mé otrávené útroby dokončily další cyklus.

Na rozklepaných nohou jsem doklopýtala do koupelny.

Když se mi žaludek uklidnil, doklátila jsem se zpátky do postele.

Neovladatelně jsem se třásla. Vypnula jsem televizi, zhasla světlo a přitáhla si deku až k bradě.

27

Ačkoli jsem měla ruce zmrzlé a skoro nepoužitelné, prozkoumala jsem lebku. Mozek katalogizoval detaily. Ze zvyku.

Velké bradavkovité výběžky a nadočnicové oblouky. Muž. Bezzubý.

„A komu na tom krucinál záleží?“ ječela jsem zoufale.

Můj výkřik, umrtvený cihlami a polapený tichem, zněl hluše.

Podívala jsem se na hodinky. Svítící ručičky nyní tvořily ostrý úhel mířící vlevo. Dvě dvacet? Čtyři deset? Odpoledne? V noci?

Myslela jsem na dceru. Co asi Katy dělá? A Harry? Ryan? Pokusila jsem se představit si, co se děje v laboratoři.

Určitě už mě začali postrádat. Určitě sem jedou. Jasně, jedou. Ale kam?

„Pomoc! Prosím!“

V hrdle mě pálilo. Rozkašlala jsem se.

„Haló! Slyší mě někdo?“

Roztřásla jsem se. Objala jsem své tělo, cítila, jak se kosti mých paží dotýkají žeber. Kůži jsem měla chladnou a na dotek vlhkou.

Jako tělo v márnici.

Panika znovu zaútočila.

Já tady umřu. Sama v tmavé hrobce. Nikdo se nedozví, kde jsem a kde shniju jako kus masa.

Myslela jsem na toho cvoka, co umrzl na vlastní verandě. Jak dlouho vydržím, než mě zabije podchlazení?

Nenáviděla jsem svého únosce. Nenáviděla jsem ho kvůli sobě. Kvůli Katy. Kvůli Harry. Nenáviděla jsem ho se zběsilostí, která se zrodila z let strávených s ubitými těly. Nenáviděla jsem ho kvůli uškrceným manželkám. Dětem popáleným cigaretami. Babičkám s proleženinami.

„Kdo jsi?“ vřeštěla jsem.

Zapomeň na něj. Činnost znamená teplo. Teplo znamená život. Využij ten vztek. Hýbej se. Dostaň se ven.

Zhluboka jsem se nadechla.

Ještě jednou, nosem.

Zatuchlý pach tu byl silnější. Plíseň. Dávno mrtvá stvoření.

Položila jsem lebku na zem, překulila se na břicho a začala se plazit dopředu. Pach jsem brala jako vodítko.

Odřené lokty řvaly bolestí. V poraněné noze jsem měla křeče.

Ignoruj tu bolest.

Natáhnout paže. Přitáhnout se.

Natáhnout paže. Přitáhnout se.

Slabá ozvěna naznačovala uzavřenější prostor. Mám před sebou zeď?

Šestkrát jsem se přitáhla a pak mi hruď narazila na nějaký výběžek. Opřela jsem se opravy loket a levou rukou tu věc ohmatala. Opatrně, abych s tím nepohnula.

Hrouda ve tvaru L, pokrytá plísní. Dole plochá, na jednom konci vystupující ve tvaru paty.

Bota.

Natáhla jsem se doleva.

Vedle první ležela ještě jedna.

S bušícím srdcem jsem tančila prsty nahoru po plesnivé tkanině, která se mi pod dotekem rozpadala. Zajela jsem dovnitř a nahmatala válcovité předměty. Poznala jsem ten tvar. I co znamená.

Kosti nohou.

Proboha, ohmatávám mrtvé tělo.

Představila jsem si ho.

Posunula jsem nohy doprava a pomalu šátrala prsty podél těla. Narazila jsem na těžké, kulaté knoflíky.

Počítala jsem. Představovala si. Sako?

Zatlačila jsem dlaní.

Pod sakem bylo několik tvrdých oblouků. Hroudy a knoflíky. Zhroucený hrudní koš. Obratle.

Pokusila jsem se zvednout spodní okraj saka. Moje úsilí vyvolalo tsunami zápachu, odporného zemitého pachu smrti.

Začala jsem dýchat ústy.

Na loktech a kolenou jsem se kousek vrátila do opačného směru, odšoupla boty a posunula se vlevo.

Vedle prvního páru narazily mé roztřesené prsty ještě na jedny boty, kalhoty a sako. Lebku bez masa s pavučinou na temeni.

Znovu jsem se posunula dozadu a kousek doleva.

Třetí tělo leželo obráceně. Tedy alespoň do chvíle, kdy se lebka oddělila a začala si hledat nové útočiště.

Ruce se mi zkroutily hrůzou.

Ježíšikriste! Mé vězení je krypta, mnohem chladnější a černější, než jsem si dokázala představit. Naplněná naprostým tichem.

A rozkládajícími se těly.

Mozkem mi začaly jako kaleidoskop běhat otázky. Hysterické. Bezvýznamné.

Jak dlouho? Kolik? Kdo?

Pomocí svázaných nohou jsem se dostala za třetí tělo, posunula se doleva a rukama tápala ve tmě.

Iracionální, ale musela jsem to vědět.

Za prvními třemi jsem našla ještě další čtyři.

Jako slepec čtoucí Braillovo písmo jsem dospěla k závěru, že všichni byli pochovaní v botách, kalhotách s opasky a těžkými kulatými knoflíky, patrně kovovými. Čtyři saka byla ozdobená medailemi a odznaky.

Mrtví vojáci?

Na tom nezáleželo. V tu chvíli mi připadalo důležité jedině to, že co nevidět rozšířím jejich řady.

Dech se mi začal zadrhávat, hruď se mi vzdouvala.

Pak zvítězil rozum.

Žádné slzy! Přemýšlej!

V mozku mi vybuchlo jediné slovo.

Hrany!

Jako zoufalý ghúl jsem se vrhla na mrtvé a svou kořist ukládala na hromádku. Medaile. Přezky. Odznaky. Tři spodní čelisti s předními zuby.

Zhoupla jsem se do shrbeného sedu, roztáhla kolena, předklonila se a začala pilovat pouta na kotnících. Stačilo přeříznout jeden jediný provaz.

Jeden.

Jediný.

Jak dlouho jsem ohlodávala lana? Dlouho.

Stejně jako u zápěstí se to nakonec povedlo. Slabě zatáhnout. Lup. Nohy se mi rozletěly do stran.

Elektrický zkrat v neuronech.

Chtělo se mi křičet.

Ječet radostí.

Zabít toho hajzla, co mi tohle udělal.

Dostat se pryč.

Shrbila jsem záda, kroužila kotníky a masírovala si je.

Když se obnovil tok krve, uvolnila jsem se na všech čtyřech.

Nebylo to zlé.

Pokrčila jsem koleno a vyzkoušela zraněnou nohu.

Bolela. Ale dalo se to snést.

Během prohledávání mrtvol jsem si všimla, že těla leží hlavou či nohama ke stěně. Očividně jsem se ocitla na konci hrobky.

Co když jsou na druhém konci dveře?

Nohy a ruce jsem měla jako z gumy, ale přesto jsem lezla k místu, kde jsem nabyla vědomí; levou rukou jsem přitom pravidelně přejížděla cihly. Jeden krok. Pět. Dvanáct.

Dvacet kroků. Natažené dlaně narazily na cihlu. V pravém úhlu se tu napojovala další stěna. Dostala jsem se na druhý konec hrobky.

Začala jsem se sunout na stranu, doprava a rukou hmatala po dveřích.

Najednou mě přepadla úděsná myšlenka. Jestli ta těla tady zazdili, tak dveře vůbec nebyly potřeba. Nikdo sem už nikdy nevkročil. Ani odsud neodešel.

Můj zmučený mozek naskočil na další nelogickou vlnu. Poe. Sud vína amontilladského.

Jenomže Montresora chytili.

Ne. Fortunato zemřel. Sám. Pod zemí.

Sedla jsem si na zadek a rukama jsem ve velkých půlkruzích zběsile ohmatávala cihly.

Někdo tě sem strčil. Takže se musel dostat dovnitř.

A já se dostanu ven.

Skoro jsem zalapala po dechu, když jsem ve stěně narazila na cosi plochého a hladkého.

Dřevo!

Hledala jsem držadlo.

Nic.

Západku.

Ani omylem.

Ze zmrzlých konečků prstů se do mozku moc signálů nedostalo. Rychle jsem si protřela dlaně, aby se mi aspoň trošku vrátil cit.

Začala jsem znovu, pomaleji. Pečlivěji.

Nakonec jsem roztřesenými prsty nahmatala nepravidelný útvar. Sledovala jsem ho.

Mozek vygeneroval hmatový vjem a předhodil obraz. Prasklina naznačující dvířka o velikosti zhruba šedesát na šedesát centimetrů.

Zběsile jsem zaryla nehty do mezery. Byla plná tvrdé, drolivé hmoty. Mysli, Brennanová!

Tápala jsem zpátky tmou a posbírala svou pohřební sbírku. Pak jsem dolezla ke dveřím a začala sekat a dlabat.

Každou chvíli jsem se překulila na záda a kopala do dveří chodidly. Anebo jsem se na všech čtyřech vrhala vší silou proti dveřím a mlátila do nich ramenem nebo bokem.

Ticho naplnily zvuky. Cinkání uloupených nástrojů. Odpadávání malty. Závan vzduchu z mých úst.

Byla jsem propocená a lapala po dechu. Dveře nakonec povolily a spadly.

Přitáhla jsem se k díře a vykoukla ven.

28

Cink.

Otevřela jsem oči.

Okno vypadalo jako velký, matně šedý stín ozářený proužky liknavého denního světla. A je to tady znovu. Válka s jedovatým šunkovým salátem. Den třetí.

Birdie ležel na sekretáři na druhé straně pokoje. Zarámovaná fotografie Katy pod ním byla překlopená obrázkem k horní poličce.

Ačkoli mi bylo lépe než včera, pořád jsem měla pocit, že mé tělo projelo mlátičkou.

Posadila jsem se. Zaúpěla.

Bird hodil mým směrem jeden vyčítavý pohled.

Mohou se kocouři tvářit vyčítavě?

Čtvrtek mi sídlil v paměti jako rozmazaná skvrna. Určitě jsem vstala a převlékla povlečení. Nakrmila kocoura. Vysprchovala se. Snědla nějaké sušenky. Mé vnitřnosti odmítaly mít cokoli společného s trávením. Po každém pokusu o nějakou činnost jsem upadla zpátky do postele.

Během neklidného spánku jsem skopla deku na podlahu. A zase ji zvedla. I když horečka a nevolnost už pominuly, žebra a břišní svaly mě bolely a v očích mi cukalo. Noční košili jsem měla propocenou.

Podívala jsem se na hodiny. Deset dvacet.

Bird měl pravdu.

„Máš hlad, kámo?“

Nulová reakce.

Svlékla jsem mokrou košili, natáhla si tepláky a došourala se do kuchyně, abych nakrmila Birda.

A do koupelny. Pomaličku se mi vracela energie.

Vyčistila jsem si zuby a přitom si prohlížela svůj obraz v zrcadle. Oči červené jako králík. Pleť barvy ovesných vloček. Vlasy přilepené k hlavě a čelu v zacuchaných mokrých pramíncích.

Jak by můj vzhled popsala sestřička Hany? Pěkně sis užila, holka.

„No jo.“ Hlas mi zněl křaplavě.

Laborka?

Možná.

Sprcha?

Zatím ne.

Vlasy?

Později.

Jeden systém se nahodil. Najednou jsem dostala hlad. Po deseti hodinách zvracení je to asi normální.

Lednice nabízela nějaké kořenící přísady, dietní colu, plesnivý hlávkový salát a tři plechovky, jejichž obsah by se dal určit asi jen laboratorním vyšetřením.

Uvažovala jsem, že se vydám na nákup, když jsem zaslechla klepání na dveře.

Hlavní dveře domu se zamykají. Hosty je třeba vpustit bzučákem. V baráku by tudíž měl být jen domovník a ostatní nájemníci.

Že by Sparky?

Dobrý bože, dnes ne.

Po špičkách jsem se proplížila halou a jukla do kukátka.

Z druhé strany na mě hleděly neuvěřitelně modré oči.

„Já vím, že jsi doma,“ ozvalo se z chodby.

„Jdi pryč.“

„Mám novinky. Otevři.“

Neochotně jsem poslechla.

Ryan byl zachumlaný do parky s kapucí, šály a kulicha staženého až k očím. Nos měl bílý, tváře červené. V rukavicích držel čtvercovou bílou krabici.

„Volali z Klondiku,“ ucedila jsem. „Chtějí to oblečení zpátky.“

„Je dvaadvacet pod nulou,“ ohradil se Ryan, přehodil si krabici do druhé ruky a sundal kapuci.

„Nemohl jsi vědět, že jsem doma,“ řekla jsem.

„Stín v kukátku. Kočka se pohybuje po zemi. Jsem detektiv. Umím číst stopy.“

Ryanovy oči zhodnotily stav mého těla. Vlasů. Na rtech mu pohrával pobavený úsměv.

„Nic neříkej,“ varovala jsem ho.

„A co?“ Ztělesněná nevinnost.

„Bude to tím počasím.“

„Dvoudenní vichřice?“

„Fakt sranda, Ryane. Co kdybys zase vyrazil na cestu. Třeba hned.“

Ryan mi podal krabici. „Přinesl jsem snídani.“

Ucítila jsem čerstvé pečivo. Mastná vejce. Slanou slaninu.

„Uděláš kafe?“ Ryan má své chyby, ale kávu vaří skvělou.

„Bien sur. Uvařím kávičku, madam, a pospravím okýnko.“

„Ty můj hrdino.“ Ustoupila jsem. „Winston už mi sklo vyměnil.“

Ryan zmizel v kuchyni. Já se odebrala do koupelny a pokusila se dohodnout se svými vlasy. Nemělo to smysl. Nakonec jsem je sepnula do culíku na temeni.

Rtěnka a zdravíčko?

Proboha proč? Skoro jsem umřela na otravu jídlem.

Ryan mezitím prostřel stůl. Seděl a usrkával kávu z mého hrnku s emblémem Kanadské jízdní policie. V otevřené krabici scházel jeden croissant.

„Chřipka?“ zeptal se, když jsem vešla.

„Smrtící šunkový salát.“

„Ale evidentně jsi zvítězila.“

„To jo.“ Rozloupla jsem croissant, chviličku uvažovala a pak vyndala slaninku. Na další setkání s vepřovým jsem zatím nebyla připravená. „Budu hádat. V Pointe-Calumet poznali fotku Reda O’Keefea?“

„Ne.“

„Fajn. Tak co máš za novinky?“

„Jakýsi Bud Keith byl na výplatní listině penzionu v L’Auberge des Neiges v době, kdy zmizela Rose Jurmainová.“

„Do háje,“ procedila jsem s plnou pusou těsta a vajec.

„Zelenýho.“

„Co tam dělal?“

„Pomáhal v kuchyni.“

„Bud Keith alias Red O’Keefe?“

„Přesně tak.“

„Vyslechli ho?“

„Jo. Poldové na něj kápli, zjistili, že má záznam a několik falešných jmen. On s nimi spolupracoval, a jak se zdá, na inkriminovanou dobu se vytasil s neprůstřelným alibi. Ten den, kdy Jurmainová zmizela, lovil medvěda u La Tuque. S kamarády. Potvrdilo mu to šest lidí. Poldové neměli důvod ho dál vyšetřovat.“

„Jak dlouho Keith alias O’Keefe v tom penzionu pracoval?“

„Zmizel po dvou měsících. Bez výpovědi. Nenechal žádnou adresu. Podle ředitele to byl dobrý pracant, ale trochu náladový.“

„Co to znamená?“

„Šéf ho neměl moc v oblibě.“

„Co si myslí Claudel?“

„Myslí si, že by stálo za to se na to mrknout.“

„Má něco nového v případu Keiserové?“

„Její syn Otto sem přiletí z Alberty. Mona se rozvedla, má tři děti a nemá je komu dát na hlídání. Claudel chce synáčka dovézt do bytu i do chaty u Memphrémagogu. Třeba si něčeho všimne. Možná pojedu s nimi.“

„Člověk nikdy neví,“ poznamenala jsem.

„To máš pravdu.“

Jedna věc mi vrtala hlavou od chvíle, kdy jsem se doslechla, že Keiserová navštívila Eastman Spa.

„Jedna věc mi dělá starosti.“

„Přece víš, že jsem jen tvůj. Tedy, pokud mě budeš chtít.“

„Dám vychladit šampus.“

„Sem s ním.“

„Marilyn Keiserová pravidelně jezdila do Eastman Spa. A tam je to pěkně drahé. Přitom měla celkem skromné příjmy. Jak si mohla dovolit platit ty lázně?“

Ryan pochopil hned.

„Myslíš, že si doma zřídila malou banku a schovávala si prachy ve slamníku jako sestry Villejoinovy?“

„Co když jo?“

„Pošlu to dál ke Claudelovi. Možná se bude muset znovu mrknout na finance Keiserové a prozkoumat větší nevysvětlené výběry z konta. A poptat se v Eastman, jak platila.“

„Jak tě napadlo, že jsem tady?“ zeptala jsem se a natáhla se po druhém croissantu.

„Do laborky jsi nepřišla ani včera, ani dneska. Kde jinde bys byla.“

„Mám přece svůj život.“

„Samozřejmě.“

Abych změnila téma, začala jsem mluvit o televizním debutu Brielové.

„A co víš o té firmě Body Find?“ zeptal se mě Ryan, když jsem skončila.

„Nic,“ odpověděla jsem. „Zatím.“

„Mám se poptat?“

„To zvládnu sama.“

„O tom nepochybuji.“

Řekla jsem Ryanovi o telefonátu Chrise Corcorana. O vězni ze Stateville.

„Poldové v Chicagu si myslí, že se mu dá věřit?“

„Zdá se, že jo.“

„Doufám, že se to rozlouskne. Už kvůli Cukuře kundze.“

„A Lassiemu.“

Ryan se podíval na hodinky.

„Pojedeš dnes odpoledne do práce?“

„Nejspíš ne.“ Samotnou mě to překvapilo. Až dosud jsem počítala s tím, že do laboratoře vyrazím.

Ryan došel až ke mně, dřepl si na bobek a položil dlaň na mou ruku. Byl docela blízko. Cítila jsem jeho dech a známou vůni šamponu Garnier.

„Zasloužíš si pár dní volna.“ Jemně mi stiskl ruku. „Připravím ti dříví do krbu. Můžeš si ho zapálit, až budeš chtít.“

„Díky,“ zamumlala jsem.

Když Ryan odešel, uklidila jsem zbytky od snídaně, zavolala do práce, že přijdu až v pondělí, a dopřála si dlouhou koupel se spoustou pěny. Ležela jsem ve vodě tak horké, jak jsem jen dokázala snést, a uvažovala o svém rozhodnutí zůstat doma. Nikdy si neberu neplánované volno. Nečinnost mě znervózňuje.

Únava po akutní otravě? Minus dvaadvacet za oknem? Přesvědčení, že oběti z Lac Saint-Jean budou brzy identifikovány? Ponížení z toho, jak Brielová veřejně mluvila o mém selhání v případu Villejoinových?

Vždyť je to fuk.

Horká voda a plný žaludek zafungovaly jako opiáty a uvedly mě do stavu naprosté letargie.

Propocenou postel jsem obešla obloukem, vzala jsem si deku, zapálila oheň v krbu a natáhla se na gauči. Birdie se přitulil.

Hladila jsem ho a on mi předl na hrudi.

Zavřela jsem oči, protože jsem neměla sílu se pohnout. Číst. Dívat se na televizi. Myslet.

Probralo mě až zvonění telefonu. Bird byl fuč. Za okny byla tma a z ohně zbyly v krbu jen žhavé uhlíky.

Vzala jsem aparát a přijala hovor.

„Neviděla jsem tě ani včera, ani dneska.“ Emily Santangelová.

„Otrava z jídla. Podrobností tě ušetřím.“

„A už je ti dobře?“

„Přežiju to.“ Očima jsem zabloudila k hodinám na krbové římse. Tři čtvrtě na pět. „Dávej si bacha na automaty se sendvičema.“

„Tys to fakt jedla?“

„Bez kůrek.“

Odmlka.

„Viděla jsi ve středu večer ten rozhovor s Brielovou?“

„Nádhera.“

Další odmlka.

„Musíme si promluvit.“

Instinkt vypálil poplašnou ránu. Emily Santangelová je odtažitá, spíš samotářská ženská, kterou nezajímají holčičí drby.

„Jasně,“ odpověděla jsem.

„Cítíš se na večeři? Třeba něco lehčího? Kuřecí vývar? Můžu ho přinést.“

„Než sem někoho pustím, musím to tady vydezinfikovat.“ Uvažovala jsem o plamenometu. „Co třeba Pho Nguyen na Saint-Mathieu?“

„Vietnamská hospoda?“

„Dělají skvělé polívky.“

„Tak jo. Můžu tam být v půl sedmé.“

„Nebudu vypadat moc dobře.“

„Nebudu volat fotografy.“

Ze sluchátka se ozývaly tlumené zvuky, jako by ho Santangelová zakrývala dlaní.

„Děje se něco hodně divného,“ zašeptala.

„Divného?“

„Uvidíš sama.“

A bylo ticho.

29

Výzdoba není hlavní předností restaurace Pho Nguyen. Dva schůdky z chodníku, bílé dlaždice na podlaze, bílé stěny a zhruba tucet umakartových stolků. Bílých.

Ale polévka tonkinoise je fakt výborná.

Když jsem dorazila, Santangelová už seděla v zadním rohu a zkoumala jídelní lístek. Usmála se na mě. Zamávala.

„Tahle pekelná zima mě buď zabije, nebo úplně uzdraví.“ Sundala jsem šálu a rukavice a rozepnula si bundu. „Jsem ráda, žes zavolala. Potřebovala jsem na vzduch.“

„Šla jsi pěšky?“

„Mám to blízko.“ Další výhodou Pho Nguyen je, že se nachází jen pár bloků od mého bytu.

Nacpala jsem šálu a rukavice do rukávu a pověsila bundu na opěradlo židle. Jakmile jsem dosedla, už u nás byl maličký Asijec. Měl vysoké lícní kosti, husté černé vlasy a vepředu jeden platinový pramen. Z pravého obočí mu visela zlatá náušnice.

„Dám si číslo šest.“

„Co to je?“ chtěla vědět Santangelová.

„Pho bo. Hovězí nudlová polévka.“

„Pro mě totéž.“ Santangelová zasunula jídelní lístek zpátky do držáku.

Chlapec došel k pultu a směrem ke kuchyni zavolal naši objednávku.

„Víš, já nejsem moc velký experimentátor, pokud jde o jídlo,“ řekla Santangelová.

„Tohle ti bude chutnat.“

Kluk se vrátil s malými talířky, na kterých byly navršené bambusové výhonky, bazalka a limetka.

Santangelová na mě nechápavě pohlédla.

„Neboj, řeknu ti, co s tím.“

Sdělila jsem jí novinky z vyšetřování případů Keiserové a Villejoinové. Zmínila jsem se o Ayersové a jejím špatným pocitům kvůli zapomenuté kulce. Emily se stěhovala do kanceláře koronera a o současných událostech toho moc nevěděla. Když nám přinesli polévku, dokořenily jsme si ji pálivou sójovou omáčkou a přílohou z talířků.

Míchaly jsme a srkaly a po chvíli Santangelová začala o tom, co měla na srdci.

„Víš, proč jsem odešla z laboratoře?“

„Ne.“

„Je tam úděsná atmosféra. Kvůli Brielové.“ To jméno skoro vyštěkla. „Všechny otravuje.“

Po Ryanově vzoru jsem využila ticho a nechala ji pokračovat. Rozpovídala se.

„Ta ženská je tak ctižádostivá, až to hraničí s naprostou bezohledností. Je všude, má ve všem prsty. Celé noci tráví v pitevně. Učí na univerzitě. Dostala výzkumný grant. Chce přednášet na milionu vědeckých konferencí. Je to pěkně otrlá, bezcitná, chladná mrcha, co šplhá nahoru.“

„Pořádně jí to natři.“

„To není sranda, Tempe. Brielová je rozhodnutá stát se superhvězdou a je jí úplně fuk, jestli při té cestě za slávou někoho zničí. Víš, že dneska vyhodila tu svou pomvědku? Ta holka brečela jak malá.“

„Duclosová?“

Santangelová přikývla.

„Proč?“

„Nejspíš proto, že jí v žilách koluje normální teplá krev.“

„A proč Brielové někdo nepřistřihne křídla?“

„Ostatní patologové z ní mají strach a vrchní koroner jí zobe z ruky.“

Santangelová si pohrávala s maličkou čínskou lžící v polévce. Odložila ji. Zvedla hůlky. Odložila je. Odstrčila misku doprostřed stolu.

„Říkala jsi, žes ten rozhovor ve středu večer viděla.“

„Ano.“

„A slyšela jsi, jak vychvalovala tu firmu Body Find? Corps découvert? Je to podnik jejího manžela.“

„Děláš si srandu?“

„Slyšela jsem ji, jak si povídá s Joem Bonnetem. Ona a její muž se patrně hodlají stát Mulderem a Scullyovou číslo dvě.“ Santangelové hlas překypoval opovržením.

„Kdo to je?“

„Sebastien Raines. Archeolog.“

To mě překvapilo. Myslela jsem si, že znám všechny archeology v Montrealu. Aspoň podle příjmení.

„Raines učí na univerzitě?“

Santangelová zavrtěla hlavou. „Dělá management kulturních zdrojů.“

Typické. Archeologové, kteří se tím zabývají, pracují pro vládu a firmy, jež ze zákona musejí zajistit archeologické nálezy ohrožené výstavbou. Někteří provádějí archeologické studie, jiní studie dopadu na životní prostředí. Pár jich kutá přímo na místě.

Většinou bývají archeologové v soukromém sektoru dobří při vykopávkách a průzkumu, ale akademické kruhy je považují za druhou ligu. Proč? Pracují na základě smluv o dílo a téměř nepublikují. Mnohé z nich zaměstnávají firmy, jejichž hlavním cílem je, aby se nenašlo nic, co by mohlo překážet v realizaci jejich stavebních projektů. Lidé z univerzit, ať už oprávněně nebo neoprávněně, v tom vidí obrovské příležitosti pro korupci.

„Kde Raines studoval?“

„Nemám zdání.“

„Jak si ten scénář ‚Mulder a Scullyová představují?“

„Brielová a Raines rozjíždějí firmu Body Find. Neboli Corps découvert. Jakmile bude všechno v cajku, chtějí se nabídnout jako kompletní dodavatel orgánům činným v trestním řízení. Poskytují služby v oblasti archeologie, antropologie, patologie, psychologie, entomologie, botaniky, geofyziky, vyhledávacích psů, pozorování na dálku. Najdou tělo, provedou identifikaci, určí PMI a příčinu smrti. Potřebuješ jenom laboratoř na speciální testy, jako je spektrometrie nebo sekvencování DNA. Dokonce nabízejí služby v oblasti bezpečnosti podzemních důlních prací, mapování, ingress a exgress. Stačí říct, Body Find je tu pro vás. Lépe, rychleji, levněji.“

„Ale takové firmy už přece existují,“ namítla jsem. „NecroSearch International, například. Odvádějí fantastickou práci. I když NecroSearch se specializuje jen na vyhledávání obětí.“

„Jenomže je tu jeden podstatný rozdíl. NecroSearch je neziskovka. Všichni, kdo tam pracují, jsou dobrovolníci. Cílem Body Find je vydělat velký prachy.“

„Privatizovaná soudní věda?“

Santangelová přisvědčila. „A Brielová dělá všechno, co je v jejích silách, aby si zlepšila image. Jakmile spustí firmu, bude ji propagovat jako kanadská superstar řešení trestných činů.“

„Včetně antropologie,“ dodala jsem a docházelo mi, jaké to má důsledky.

„Jo. Jen si to představ.“

Zírala jsem na Santangelovou. Ona na mě. Kolem nás cinkaly lžíce a hučel hovor.

Přišel číšník. Vycítil napětí u stolu, položil před nás účet a zase se tiše vytratil.

„Musíš ji dostat, Tempe.“ Santangelová mluvila tiše, ale hlas měla plný emocí.

„Proč já?“

„A proč ne ty? Nikdy ses nebála pořádně se zakousnout do šarlatánů.“

Po návratu domů hrozilo, že mě opět skolí strašná únava. Přesto jsem sedla k počítači a v Googlu si vyhledala Sebastiena Rainese. Ani ťuk.

Pak jsem zatelefonovala Jean Tyeové, kolegyni z Université de Montreal. Moc toho nevěděla. Manžel Brielové u nich žádal o místo v roce 2007. Jelikož ovšem nevykazoval žádné výsledky v oblasti výzkumu, nepublikoval a neměl doktorát, nebyl pro ně vhodný kandidát. Prý slyšela, že Raines podával přihlášku i na Université du Québec v Montrealu. Tam ho taky odmítli.

Tyeová věděla, že Raines poskytuje archeologické služby. Prý pracoval v terénu ve Francii a magisterský titul získal na škole, o které ona v životě neslyšela. Specializoval se na městskou archeologii, kopal na skládkách, opuštěných hřbitovech a v rozbouraných barácích.

A ještě něco. Sebastien Raines je činný v několika okrajových radikálních separatistických skupinách. Podle Tyeové je jeho touha po nezávislosti francouzsky mluvících obyvatel Severní Ameriky tak extremistická, že urazil i většinu lidí z Bloc Québécois.

Ryan se mi ozval těsně po osmé. Zítra v deset se má sejít s Claudelem a Ottou Keiserem v bytě na Edouard-Montpetit.

Sobota. A proč ne? Souhlasila jsem, že pojedu s ním.

V devět už jsem ležela zase v posteli. Nové povlečení. Nová noční košile. Starý dobrý kocour.

Během několika minut jsem upadla do bezvědomí.

Ve spánku jsem analyzovala. Organizovala. Hrála si s obrazci.

Viděla jsem kostru Rose Jurmainové, okousanou a roztahanou po borovém lese. Pozorovala jsem ji, jak roste a kosti jí svítí jako duchové v měsíčním světle. Kolem kostry začaly rašit výhonky jako mořské řasy pod hladinou. Na každém výhonku bylo napsané jméno a identifikátor.

Edward Allen, otec. Perry Schechter, advokát. Janice Spitzová, milenka. André a Bertrand Dubreilovi, nálezci. Red O’Keefe alias Bud Keith, pomocník z kuchyně. Chris Corcoran, chicagský patolog. ML, chicagský antropolog.

Ne. To je špatně. ML analyzoval kosti Laszla Tota.

Výhonek s písmenky ML zčernal a klesl k zemi.

Obraz se přeměnil na Christelle Villejoinovou, pohřbenou v podprsence a spodních kalhotkách v mělkém hrobě. Stará žena se pomalu posadila. Na kostech pokrytých hlínou zářilo spodní prádlo jako bílá zombie.

Výhonků kolem Christelle bylo o něco méně než u Rose.

Anne-Isabelle, sestra. Yves Renaud, nálezce Anne-Isabelle. Sylvain Rayner, lékař na penzi. Florian Grellier, tipař. Red O’Keefe alias Bud Keith, Grellierův kámoš z baru. M. Keith, opravář.

Bud Keith alias Red O’Keefe. Výhonek u Rose se spojil s výhonkem u Christelle.

Objevila se postava zahalená závojem. V natažené dlani jí ležely čtyři články prstů. Okraj závoje se zvedl a odhalil rysy tváře. Marie-Andréa Brielová.

Obličej Brielové ztmavl a přeměnil se na tvář Marilyn Keiserové. Její tělo bylo poseté černými a fialovými skvrnami. Výhonky kolem ní tolik nesvítily, ale bylo jich nejvíc.

Uri Keiser, Myron Pinsker st., Sam Adamski, manželé. Otto a Mona, děti. Myron Pinsker ml., nevlastní syn. Lu a Eddie Castiglioniové, domovníci. Natálie Ayersová, patoložka.

Sen se přesunul na jiné místo.

Ryan stál u malého pultíku a projektor vrhal bílý pás světla do temnoty za jeho zády. Na židlích vepředu seděli tři studenti. Ryan na ně pálil otázku za otázkou. Studenti odpovídali.

Jestli je O’Keefe-Keith vinen, proč to udělal?

Pro peníze?

Sestry Villejoinovy nebyly bohaté. Jurmainová měla v penzionovém pokoji jen pár dolarů.

O’Keefe-Keith byl troškař. Třeba mu stačilo málo.

Jak se O’Keefe-Keith seznámil s Marilyn Keiserovou?

Mohl by být vrahem Myron Pinsker?

Vztek? Žárlivost? Strach ze ztráty dědictví?

Existuje majetek, o němž nevíme?

Má Pinsker něco společného s ostatními oběťmi?

Byly Jurmainová a Villejoinová jen nahodilé oběti, vybrané podle věku a pohlaví?

A co Yves Renaud, soused?

Dvojčata domovníci – Lu a Eddie Castiglioniovi?

Otázky a odpovědi, sem a tam.

Skopla jsem přikrývku.

Teď si vzal slovo u řečnického pultu Hubert.

U Jurmainové je příčina smrti neznámá. Villejoinová byla ubita. Keiserová uhořela.

To je špatně.

Keiserová byla zastřelena. Student číslo tři byl Chris Corcoran.

Ayersová prováděla pitvu, ale tohle jí uniklo. Student číslo dvě se proměnil v Marii-Andreu Brielovou.

Brielová našla dráhu po kulce, prohlásil Hubert. Brielová našla články prstů. Sláva Brielové.

Do proudu světla z projektoru vlétla můra a zběsile mávala křídly.

Viděla jsem její sametová tykadla. Hedvábné chloupky na břiše.

Rozletěla se přímo na mě.

A otevřela kusadla.

30

Ryan byl rychlý. Jako obvykle.

Za deset minut deset jsme už parkovali u chodníku před červeným cihlovým domem ve tvaru písmene U, hned vedla kampusu Montrealské univerzity. Na předním dvorku jsem si začala všímat okolí.

Po zemi se neválely žádné odpadky. Sníh na cestičkách někdo precizně odklidil lopatou. Keříky byly obalené pytlovinou a přivázané ke kůlům.

Lu Castiglioni stál ve dveřích a tvářil se, jako by byl nejradši někde úplně jinde. Měla jsem podezření, že si ho právě podal Claudel.

Následovali jsme ho dovnitř a já pokračovala v pozorování.

Dvanáct schránek, u každé tlačítko zvonku a mikrofon, kterým se hlásí hosté. Žádná kamera. Bezpečnostní systém spoléhal jen na hlas.

Claudel zaujal v přízemní hale postoj a la Armani. Kožené rukavice. Světle hnědý kašmírový kabát. Netrpělivě zamračená tvář. Vedle něho stál muž připomínající losa, nabalený jako lovec z Yukonu.

Claudel nám ho představil jako Otta Keisera. Ryan a já jsme mu vyjádřili upřímnou soustrast nad ztrátou matky.

Otto si s námi potřásl rukou a bedlivě si prohlížel naše tváře.

Castiglioni nás zavedl do výtahu a stiskl osvětlené mosazné tlačítko. Mlčky jsme vyjeli do druhého patra.

Byt Keiserové byl až na konci chodby, která voněla malířskou barvou a pyšnila se novým kobercem. Prošli jsme pouze kolem jedněch dalších dveří.

Castiglioni použil univerzální klíč.

Opuštěné domovy produkují specifický zápach. Staré jídlo. Špinavé prádlo. Uschlé kytky. Nevětraný vzduch. Žaluzie byly stažené a topení vypnuté, ale i tento byt měl podobný odér.

Vstoupili jsme přímo do obývacího pokoje. Na pravé straně chodby jsem si všimla dvou místností spojených koupelnou, do nichž se vcházelo dveřmi zleva. Za nimi chodba končila jídelnou. Za ní byla kuchyň. Oknem v zadních dveřích byly vidět dřevěné schody na terasu.

Ryan a já jsme se vydali vlevo, Claudel s Ottem vpravo. Castiglioni zůstal v chodbě.

Obývák měl rohové okno zakryté vlasci s navlečenými korálky. Záměr architekta tak dostal pěkně na frak.

Pokoj měl pod stropem ozdobné lišty, spodní části stěn byly obložené a podlahové lišty natřené limetkově zelenou barvou, která musela vypadat příšerně už v plechovce. Na dřevěné podlaze ležely koberečky jak z tripu po LSD. O místo na stěnách se dělily amatérské krajinky a zátiší s operními plakáty a nekvalitními reprodukcemi. Poznala jsem Picassa, Modiglianiho, Chagalla, Pollocka.

Figurky, vázičky, fotky, skleněné sněžící koule, hrací skříňky a ze dřeva vyřezané akty se mačkaly na římse a poličkách po obou stranách krbu, jehož cihly byly natřené stejně nešťastnou zelenou jako lišty. Všechny obrazy a cetky někdo rozmístil v pravidelných rozestupech a dokonale vyrovnaných řadách.

Prohlédla jsem si zarámované fotografie. Na jedné ze starších jsem poznala Otta; nejprve jako batole a pak v následných fázích dospívání. Na několika snímcích byl vyfocený s dívkou o pár let mladší a ochranitelsky ji objímal kolem ramen. Domyslela jsem si, že to bude sestřička Mona.

Oba dva se tu objevili ještě několikrát jako dospívající mladí lidé. Portréty ze školní ročenky. Maturitní ples. Otto na kapotě starého chevroletu. Maturitní a promoční fotky Mony.

Marilyn Keiserová očividně své děti milovala. Milovaly ony ji? ptala jsem se v duchu. Miloval ji vůbec někdo? Ta myšlenka mě rozesmutnila. Pokračovala jsem v průzkumu.

Sbírka obsahovala i jednu formální svatební fotografii, na které byla Keiserová ještě hodně mladá. Vedle ní hubený muž. Podle oblečení a účesů jsem to tipovala na padesátá léta. Byl tím ženichem Uri?

Na další momentce byla Marilyn už starší. Měla na sobě venkovské šaty a v ruce držela malou kytici. Vedle ní stál malý, tmavovlasý muž v hnědém obleku s kytičkou v knoflíkové dírce. Bylo to před Hôtel de Ville, starou montrealskou radnicí.

Ryan přišel za mnou.

„Myslíš, že to je Pinsker starší?“ zeptala jsem se.

„Dost možná. Ty kotlety a klopy jsou jak vystřižené ze začátku osmdesátých let. Keiserová a Pinsker do toho praštili v osmdesátém čtvrtém. Jsou tu nějaké fotky ze svatby s Adamským?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kolik je podle tebe Ottovi?“

„Kolem pětatřiceti.“ Ryan v duchu počítal. „Uri a Marilyn se vzali hodně dlouho před tím, než měli děti. To je zajímavé.“

Ukázala jsem na sbírku fotografií. „Další zajímavá věc. Spousta fotek dětí. Jenomže na všech jsou jako malí, dospívající nebo hodně mladí. Ani na jedné fotce jim není víc než pětadvacet.“

„Takže zhruba před deseti lety se s mámou přestali stýkat?“ ptal se Ryan.

„Buď, anebo se všechny fotky za posledních deset let ztratily nebo zničily.“

„To se mi nezdá. Jak vidím, Keiserová byla velká sběratelka.“

„A pořádkumilovná sběratelka. Koukni na ty poličky. Ty věci jsou srovnané s presbyteriánskou přesností.“

„Deset let.“ Ryan přemýšlel nahlas.

„V té době si vzala Adamského,“ prohlásila jsem, i když to bylo naprosto zjevné.

Dvě vražedně modré oči se na mě zahleděly. „Doktorko Brennanová, neuvažovala jste o tom, že byste se přihlásila ke zkouškám na detektiva?“

„Možná bych měla.“

„Nemyslím, že by mě to nějak ohrozilo.“

„Ale Claudela možná jo. Jdeme za ním?“

V chodbě jsem si všimla domácího telefonu. Pěkně starého.

A taky jsem si všimla vestavné skříně se zlatým klíčkem. Nakoukla jsem dovnitř. Knihy.

Claudel a Otto byli v kuchyni. Ryan se s nimi dal do hovoru a já vklouzla do ložnice.

Další barevná smršť. Další obrazy, serepetičky, starožitnosti a fotky. Všechny jsem je prohlédla, ale kandidáta na Adamského jsem nenašla.

Uprostřed stolu ležela čínská lakovaná skříňka. Zvedla jsem víko. Šperky uložené v igelitových sáčcích.

Otevřela jsem skříň. Šaty, sukně a kalhoty v barvách, nad kterými by jedno oko nezůstalo suché, visely na ramínkách v pěticentimetrových rozestupech.

Přístup Keiserové ke skladování věcí byl pravým opakem mého. Krabice na policích byly srovnané podle velikosti. Oblečení měla roztříděné podle druhu a barvy a boty pečlivě vyskládané v přihrádkách, opět rozdělené podle odstínu a stylu.

Marilyn Keiserová musela být opravdu pořádkumilovná dáma.

Koupelna a pokoj pro hosty vykazovaly podobnou zálibu v pořádku a rozmístění.

Obsesivně-kompulzivní porucha? Udělala jsem si v duchu poznámku, že se na to musím zeptat. Pak jsem se přesunula do kuchyně.

Ryan se zrovna ptal Otty na třetího manžela jeho matky. Otto měl oči upřené na špičky svých bot.

„Co Adamski dělal?“

„To fakt nevím.“

„Nikdy jste se neptal?“

„Jo, ptal. Jenomže z toho chlapa jste nikdy nic nevyrazil.“

„Měl vlastní příjem?“

„Kdo ví?“

Rozhlédla jsem se. Kuchyň byla tyrkysová a mandarínkova a přecpaná věcmi. Košíčky, keramické konvice, porcelánové talíře, mističky, skleněné krabičky, hedvábné květy, zarámované křížkové výšivky. Ať už vás napadl jakýkoli druh kýče, mohli jste si být jisti, že Keiserová si ho vystavila na polici nebo na kuchyňském pultě.

„Vy jste ho neměl rád, že ne?“ pokračoval Ryan.

Otto zvedl oči a tvářil se pěkně znechuceně. „Bylo mu sedmačtyřicet. Mámě jednašedesát. Vy byste ho měl rád?“

„V tom byl ten problém? Věkový rozdíl?“

„Ten chlap byl takový uhlazený, vždycky měl na všechno odpověď, jestli víte, co myslím. Ale pod slupkou…“ Otto roztáhl prsty a hledal vhodná slova. Jeho ruce byly hrubé a mozolnaté. „…byl tvrdý.

Nedokážu ho popsat. Já jsem mechanik, víte, umím to s motory, ne se slovy.“

„Vaše matka Adamského finančně podporovala?“

„Kdo ví?“

„Stěžovala si?“

„Ne.“

„Byli šťastní?“

„Já i Mona žijeme na západě,“ řekl a pokrčil rameny. „Člověk prostě jede tam, kde je práce, víte? Po svatbě s Adamským nám máma přestala psát i volat.“ Otto si povzdechl. „Podívejte, moje matka byla trošku trhlá. Pokládala se za bohémku. Víte, jaká nám dala jména?“

Já i Ryan jsme čekali.

„Othello a Desdemona. Dovedete si představit, jaké to je, vyrůstat s takovými jmény? A s matkou, která nosí legíny a copy a vašim kamarádům zpívá operní árie? Jednou jsem si domů přivedl kámoše. Máma tu stála nahá modelem nějakýmu zkrachovalýmu malíři.“ Otto si neradostně odfrkl. „Jakmile jsem se odstěhoval na západ, změnil jsem si jméno. Přidal jsem si jedno t a vyhodil to hell. Mona udělala to samý.“

„Pokusili jste se vy a vaše sestra s matkou spojit?“

„Když jsme volali, vždycky měla plno práce. Tak jsme si řekli, že už nás asi nepotřebuje. Měla nový život a byla nejspíš spokojená.“

Claudel si odkašlal.

Ryan pokračoval. „A co Pinsker? Toho jste měl rád?“

„Byl to křupan, ale byl v pohodě.“

Nakoukla jsem do skříňky. Talíře byly vyskládané na pravidelných hromádkách. Hrníčky visely z háčků ve stejných rozestupech.

„Znal jste jeho syna?“

„Moc ne. Byl jsem kluk, když si máma vzala jeho otce. Myron už byl z domu a žil si po svém.“

Zavřela jsem dvířka a otevřela další. Dokonalý pořádek.

„Matka ho zahrnula do své závěti.“

„To je hustý. Máma byla za Pinskera vdaná dvanáct let. A krom toho,“ Otto si znovu odfrkl, „moc toho po ní nezůstalo.“

„To vám připadá zvláštní?“

Všimla jsem si, že Otto nepatrně zaťal zuby. Jen na okamžik. „Co tím myslíte?“ zeptal se.

„Překvapuje vás, že vaše matka neměla větší majetek?“

Otto pokrčil rameny. To dělal často. „Vypadá to, že vycházela docela dobře.“

Claudel netrpělivě přešlapoval.

„Když měla tak málo peněz, jak to, že si tak pěkně žila? Tenhle byt. Pobyty v lázních?“

Otto se na Ryana podíval, jako kdyby spadl z višně.

„A jak to mám sakra vědět? Naposledy jsem ji viděl v roce dva tisíce.“

„Když Adamski zemřel, byl jste z toho smutný?“

„Co je to za otázku?“

Ryan čekal.

Další pokrčení ramen. Otto měl vážně charisma. „Upřímně? Doufal jsem, že ten hajzl shnije v pekle.“

„Vaše matka pobírala starobní důchod.“ Ryan vyzkoušel rychlý řez.

„Předpokládám, že ano.“

„Myron mladší jí trochu pomáhal. Vyřizoval jí nejrůznější pochůzky a tak.“

„A co?“ Vyznělo to jako obrana. Že by pocit viny?

„Po její smrti někdo vyinkasoval tři šeky.“

„Podezíráte Myrona?“

„A vy?“

„Ne. Já…“ Otto se rozkročil. „Vy se mě pokoušíte zmást.“

„Adamski se utopil, je to tak?“ Další změna směru.

„Ano.“ Opatrně.

„Kde?“

„Někde v La Mauricie. U Trois Rivieres, myslím. Anebo Chambord.“

Claudel už toho měl dost.

„Tohle už jsme probírali, detektive Ryane.“

„Opakování je matkou moudrosti,“ pronesl Ryan a nespouštěl oči z Ottovy tváře.

„Pane Keisere, nevšiml jste si, že by v bytě vaší matky něco chybělo?“ zeptal se Claudel.

„Kdy mě budete konečně poslouchat? Celé roky jsem do tohohle bytu nevkročil.“

„Přijel jste do Montrealu na Adamského pohřeb?“ Ryan nevěnoval Claudelovu vstupu nejmenší pozornost.

„Žádný pohřeb nebyl.“

„Jak to?“

„Jak to mám sakra vědět? Možná byl ten chlap ateista.“

„A proč jste tedy tenkrát přijel?“

„Abych mámu přemluvil a ona se odstěhovala do Alberty. Dokonce jsem jí nabídl, že jí všechny ty krámy zabalím.“

„Neměl jste štěstí?“

Otto roztáhl ruce a rozhlédl se po bytě. „A vypadá to tady snad, že se odstěhovala?“

„Fajn,“ přisvědčil Ryan. „Pojedeme k Memphrémagogu.“

Chata byla zhruba taková, jak jsem si ji představovala. Postavená z klád, nikoli z prken a měla šindelovou střechu. Vzadu byla kovová komínová trubka, patrně od kamen na dřevo, a vepředu terasa z neopracovaného dřeva.

Popsat toto místo jako odlehlé není tak docela přesné. Lesní cesta odbočující z asfaltky se táhla snad sto padesát kilometrů.

S Ryanem jsme se shodli: útočiště paní Keiserové nepatřilo k těm, na které byste narazili náhodou. Buď si ji někdo vytipoval a sledoval, anebo vrah o existenci chaty věděl.

Okna byla netknutá. Stejně tak zámek u dveří. Uvnitř nebyly žádné stopy po zápase. Žádné převrhutné židle nebo lampy. Žádné rozbité vázy. Žádné potrhané fotky nebo obrazy.

Pustila Keiserová vraha dovnitř? Znala ho? Anebo ji zneškodnil tak rychle, že neměla šanci se bránit?

Vzduch byl mrazivý a páchl po popelu a benzinu. Kromě škod, které způsobil požár, a prášku na snímání otisků prstů, co tu zanechali technici, vypadal vnitřek chaty až nepříjemně normálně.

Stejně jako v bytě byla i tady spousta obrazů a cetek, které jsem pokládala za výtvory a trofeje zdejších farmářů. Staré láhve od mléka a sodovky. Kravské zvonce. Sýrařské vany. Starodávné nářadí.

Zatímco Otto a Claudel bloumali po chatě, já si prohlížela obrazy. Na všech byly iniciály Keiserové.

V zadním rohu, který odolal požáru, jsem našla malířský stojan a barvy. Technici byli při prohledávání chaty vcelku ohleduplní. A předvídaví. Štětce tvořily ve svých stojanech dokonalé kruhy. Tuby s barvami ležely v rovnoběžných řadách. Nepoužitá plátna stále čekala srovnaná na hromádkách.

Za stojanem stál malý dřevěný noční stolek pokrytý ručně tkanou dečkou. Nadzvedla jsem okraj.

Pod deskou stolku byla dlouhá zásuvka a pod ní dvoje dvířka. Mosazné úchyty a zámky byly promáčknuté a zašlé. Dřevo bylo přelakované, vydlabané a roztříštěné, jako kdyby se někdo silou dobýval dovnitř. Ten stolek vypadal hodně staře.

Fajn, přiznávám. Občas mě zachvátí starožitnická vášeň.

Zvědavě jsem pomocí tužky otevřela dvířka. Skříňka byla prázdná.

Došla jsem do koupelny.

A zůstala stát jako přimražená.

Rozběhla jsem se na půdu a odtáhla závěs oddělující provizorní přístěnek. Na tyči mezi zkřivenými ramínky viselo oblečení.

„Něco jsem našla,“ zavolala jsem.

Tři páry nohou začaly dupat po schodech.

31

„Někdo tu bydlel.“

Zíraly na mě tři páry zmatených očí.

Obrátila jsem se na Otta.

„Vaše matka si své věci pečlivě ukládala a třídila. Doma ve skříni měla šaty na ramínkách rozvěšené v pěticentimetrových rozestupech, po celé tyči. Na stolku, na krbové římse a poličkách byly všechny věci rozmístěné stejně daleko od sebe. Využila každičké místečko.“

Otto pomalu přikývl a lehce se zamračil. „To je pravda. Byla bez sebe, když jsme jí přendávali věci.“

„Obrazy vaší matky jsou hotové studie symetrie. Všechno je v rovnováze.“

„Kam tím míříte?“ I Claudel se mračil.

Ukázala jsem na přístěnek.

Muži se podívali na šaty shrnuté k jedné straně tyče.

Claudel chtěl něco říct. Přerušila jsem ho.

„Pojďte za mnou.“

V koupelně byly toaletní potřeby Keiserové nacpané na polovině poličky vedle umývadla. Druhá polovina byla prázdná.

Claudel vyloudil jeden ze svých oblíbených pohrdavých zvuků.

„Předpokládám, že paní Keiserová trpěla obsedantně-kompulzivní poruchou. Její nutkání zahrnovalo i prostorové uspořádání věcí. Pokud tomu tak opravdu bylo, nebyla schopná tento vzorec porušit.“

„Myslíte si, že někdo odsunul máminy věci, aby si udělal místo pro svoje vlastní?“

„To si myslím.“

„Kriminálka to tu prohledávala.“ Claudel. „Patrně s něčím hýbali.“

„To bych neřekla,“ ozvala jsem se a pověděla jim o malířských potřebách. „Ale můžeme si to ověřit podle fotek z místa činu.“

Claudel stiskl rty.

„Jak se zdá, tak o této chatě věděla jediná osoba,“ podotkl Ryan.

„Lu Castiglioni,“ řekla jsem.

„Kdo?“ zeptal se Otto.

„Domovník z baráku vaší matky.“

„A co Myron Pinsker?“

Dobrá otázka, Otto.

Oči mi zabloudily ke stojanu. K obrazům. K nočnímu stolku.

Nenadálá myšlenka mě praštila rovnou do hlavy.

„Otto, když jste vyrůstal, schovávala si vaše matka doma peníze v hotovosti?“

„Pár babek v peněžence. Možná peníze na nákupy. Žádné velké částky.“

„Mluvila někdy o výběru peněz z banky? Bála se o bezpečí svých vkladů?“

„Máma se narodila ve třicátých letech, takže v sobě měla zakořeněnou mentalitu hospodářské krize. Banky ji děsily k smrti.“

„Překonala někdy ten strach?“

„A víte, že ano? Když se v osmdesátém sedmém otřásl trh, prodala všechny akcie a hotovost uložila na spořící účet. Po jedenáctém září vyhrožovala, že to vybere do posledního centu. Byla to jedna z mála příležitostí, kdy jsme spolu v posledních letech mluvili. Nebral jsem ji vážně. Na trzích byl chaos. Všichni byli vystrašení. A jak jsem říkal, máma byla ujetá.“

„A udělala to?“

Otto pokrčil rameny. Kdo ví?

„Vaše matka si věci moc nezamykala, že ne?“

Otto se tvářil nechápavě.

„V bytě měla vestavěnou skříň a šperkovnici. U obou byly klíče. Ale zamčené nebyly.“ Obrátila jsem se na Ryana. „Máš světlo?“

Ryan vytáhl z kapsy malou baterku. Došla jsem k nočnímu stolku, dřepla si a prohlédla dvířka. Pod světlem z baterky mi připadalo, že vrypy a třísky nejsou staré.

„Tohle bylo poškozené nedávno.“ Podívala jsem se nahoru. „Myslím, že paní Keiserová si v tomhle stolku něco schovávala.“

„Dvířka byla vypáčená,“ dokončil mou myšlenku Ryan.

„Záhadným hostem.“ Claudelův cynismus mi začínal jít na nervy.

Postavila jsem se. „Který ji tu držel jako vězně, dokud nezískal, co chtěl.“

Otto se zatvářil, jako by dostal facku.

„Promiňte,“ omluvila jsem se. A myslela jsem to upřímně. „Tohle jsem neměla říkat.“

„Jak jste u Keiserové daleko s vyšetřováním jejích financí?“ zeptal se Ryan Claudela.

Claudel zíral na prázdný stolek. Při Ryanově otázce se znovu otočil tváří k nám. Na okamžik vypadal, jako by byl vyvedený z míry. Pak přikývl a vytáhl z opasku mobil.

„Tabarnouche. Ten podělanej krám tu nefunguje. Charbonneau na tom dělá. Jakmile budeme na silnici, kde je signál, zavolám mu a zjistím, co vyhrabal. Dám vám hned vědět.“

Ryanův mobil zazvonil ve chvíli, když jsme vcházeli do Hurleyho irské hospody na oběd. Vzal to.

„Ryan.“

Sedali jsme si v hlavním sále do Mitzina boxu a já si všimla, že došlo k nápravě jedné malé křivdy. Tabulku se jménem, která hlásala, že tenhle růžek pojmenovali po matce Billa Hurleyho, před časem někdo ukradl. Dnes byla maličká plaketa zpátky na svém místě.

Vážně. K čemu se člověk nesníží?

Ryan poslouchal a já tiše pronesla: „Claudel?“ Přisvědčil.

Servírka nám přinesla jídelní lístky. Objednala jsem si dušené jehněčí. Ryan gestem naznačil, že si přeje totéž.

Servírka posbírala lístky a odešla.

Ryanův příspěvek do konverzace se hemžil slůvky jako oui a tabarnac. Zeptalse na místo. Datum. Částku. Když domluvil, usmíval se.

„Máme motiv.“

„Opravdu?“

„Od podzimu 2001 do jara 2003 vybrala Marilyn Keiserová přibližně dvě stě tisíc dolarů ze spořícího účtu u Scotiabank. Neexistuje žádný záznam, že by ty peníze uložila jinde.“

„Já to věděla. Schovávala je v chatě v krabici od bot.“

„Tou krabicí si nejsem jistý, ale teorie s chatou sedí. Mimochodem, na Claudela jsi udělala dojem.“

„Vážně?“

Ryan hledal očima servírku, která před chvílí zmizela.

„Co říkal?“

„Že jsi na něj udělala dojem.“

„Ne, vážně.“

„Musím na pány.“ Ryan vyklouzl z boxu. „Objednej mi pivo.“

„Jaké?“

„Jako obvykle.“ A byl pryč.

Jako obvykle? Viděla jsem ho pít snad každou značku, kterou kdy na světě uvařili.

Na druhé straně hospody se po celé délce baru táhly pípy různých druhů piv.

Kulaté, oválné, dřevěné, zelené. Přečetla jsem si názvy.

Obsedantně-kompulzivní porucha. Zamčený stolek.

Bylo to tím středečním a čtvrtečním zvracením? Dokázal můj pročištěný systém lépe uvažovat? Vyšší stav vědomí navozený vyhranou válkou s bakteriemi? Třetí dílek skládačky zapadl na své místo. Skoro jsem slyšela, jak to cvaklo.

Páni, já teda jedu.

Pořád jsem ještě dumala, když se Ryan vrátil.

„Je to šílené, Ryane. Naprosto padlé na hlavu.“

„Kde mám pivo?“

Skoro jsem nedokázala sedět v klidu.

„Poslouchej mě,“ vyhrkla jsem a natáhla rozevřené dlaně. „Vyslechni mě, než si ze mě začneš utahovat.“

„Já si z tebe přece nikdy neutahuju, zlato.“

„Stačí, když mi říkáš zlato.“

Ryan mávl rukou, jako by chtěl říct: „Tak spusť.“

Servírka přinesla jídlo a Ryan si objednal Sama Adamse.

„To je ono!“ Uhodila jsem dlaní do stolu.

Servírka se rychle vytratila.

„Jaká další jména používá Red O’Keefe alias Bud Keith?“

„Všechna?“

Přikývla jsem.

Ryan vytáhl z kapsy u bundy kroužkový blok a obrátil pár stránek. „Red O’Keefe. Bud Keith. Sam Caffrey. Alex Carling.“

„Jsou to značky piva.“

Dva mladí lidé u vedlejšího stolku se na nás podívali.

Ztlumila jsem hlas.

„Kombinuje je. Red – Red Stripe. Bud – Budweiser. O’Keefe – O’Keefe’s. Keith a Alex – Alexander Keith’s. Carling – Carling’s Black Label.“

„Do prdele práce.“

„Ale poslouchej.“ Znovu jsem ho zastavila gestem ruky. „Poslouchej.“

„Poslouchám.“

„Sam Adams.“

Ryan pozvedl půllitr.

„Sam Adamski.“

„Třetí manžel Keiserové?“

Přikývla jsem.

„Ten je mrtvý.“

„A co když není?“

Půllitr se zastavil v půli cesty k Ryanovým ústům.

„Keiserová a Adamski se vzali v osmadevadesátém. Co když mu řekla, že vybrala úspory a schovala je doma? Co když ji letos na podzim vyhledal, aby si ty prachy vybral.“

„Že by to utonutí bylo nahrané?“

„Anebo k neštěstí opravdu došlo, jenomže on ho přežil. Možná ho napadlo, že by se jeho údajné smrti dalo využít.“

„A kde byl od roku 2000?“

„Třeba si změnil totožnost a skrýval se. Odjel ze země, zatkli ho a pod jiným jménem si to odseděl. Kdo ví? Co když se pak znovu zjevil, potřeboval prachy a rozhodl se, že vyhledá bývalou ženu?“

„Proč až teď?“

Ryanově otázce jsem nevěnovala pozornost. Nápady ze mě padaly tak, jak mi přicházely do hlavy.

„Anebo ti dva byli celou dobu v kontaktu. Možná se scházeli v té chatě. Adamski o ní věděl. Vždyť ji postavil, prokristapána.“

„A proč by tajil, že je naživu?“

„Děti ho nesnášely.“

„Nesnášely ho od začátku.“

„Fajn. Tak v kontaktu nebyli. Možná za ní přijel, držel ji uvnitř násilím a mlátil ji tak dlouho, dokud mu neřekla, kde jsou peníze. Pak ji zabil.“

„Nadechni se.“

Poslechla jsem.

„Otto dnes ráno řekl něco, co mě nastartovalo.“

„Co?“ chtěla jsem vědět.

„Vzpomněl si, že Adamski se utopil někde v La Maurice.“

„Potopil se s ním člun. Myslíš, že Adamski spadl do řeky Svatého Vavřince?“

„To nevím. Zjistím to. Ale to není důležité. Víš, co tam ještě je? Nedaleko Saint-Rivieres?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Městečko, co se jmenuje La Tuque.“

Trvalo mi asi nanosekundu, než mi to došlo.

„Alibi Buda Keitha. V L’Auberge des Neiges nebyl, když zabili Rose Jurmainovou, protože lovil medvědy v La Tuque.“

Všechno do sebe začalo zapadat.

M. Keith, zahradník, co přišel sestrám Villejoinovým pokácet strom.

Bud Keith-Red O’Keefe, Grellierův hospodský kumpán, který věděl o skrytém hrobě Christelle.

Bud Keith, pomocník v kuchyni v penzionu, kde bydlela Rose Jurmainová.

Sam Adamski, třetí manžel Marilyn Keiserové.

Ryan a já jsme na sebe beze slova hleděli. Dlouho.

Mohl Caffrey-Keith-O’Keefe-Carling-Adamski zabít všechny čtyři ženy?

Proč ne?

Způsob a motiv teď nebyly důležité. Měli jsme spojnici. Vysvětlení, které se týkalo všech obětí.

Ryan vytáhl mobil.

32

Když mě Ryan vysazoval před domem, věděli jsme, že Caffrey-Keith-O’Keefe-Carling a možná i Adamski není ani doma, ani v práci.

Ryan vyhlásil pátrání. Sotva jsem vystoupila z jeho džípu, odsvištěl pryč, ruce pevně sevřené na volantu.

Zavolal mi večer, kolem osmé.

„Vyklouzl nám.“

„Dostanete ho.“

„Ale já ho měl.“ Z Ryanova hlasu se ozývalo velké zklamání. „Já toho hajzla měl.“

„Co ti řekli sousedi?“

„Ti si ničeho nevšímají. Anebo se nesvěřují policajtům.“

„A ta benzínka?“

„Od středy tam toho chlapa nikdo neviděl.“

Ten den ho Ryan vyslýchal. Neřekla jsem to.

„Odfaxoval jsem jeho fotky do Trois Rivieres. Odjeli s nimi do kempu u La Tuque, kde Adamski bydlel v době, kdy měl mít údajně tu smrtelnou nehodu na člunu v roce 2000. Poznali ho tam. Stejný chlap. Stejný kemp.“

„Pane jo.“

„Právě tam zorganizovali Budu Keithovi ten lov, když si vzal volno v kuchyni v penzionu.“

„Dobrá práce, detektive.“

Ryan si pohrdlivě odfrkl. „Až na to, že jsem nechal toho hajzla klidně odejít a ani se neohlídnout.“

„Daleko se nedostane.“

„Zmizel v roce 2000 a na dva roky se po něm slehla zem. Nemáme ani ponětí, kde ta svině celou tu dobu byla.“

Dobrá poznámka. Ani to jsem neřekla nahlas.

„Potvrdili ti, že se Adamského tělo nikdy nenašlo?“

„Jo.“ Ryanův hlas zněl vyčerpaně. „Jak se zdá, tak si vyjel na jezero brzy ráno. Sám. Našli převrhnutý člun, ale Adamski tam nebyl. Týden prohledávali jezero a okolí, objevili jeho peněženku, klobouk a prut. Žádné tělo.“

„Nepřipadalo jim to divné?“

„Asi se to už stalo. To jezero je na některých úsecích skoro třicet metrů hluboké.“

Najednou jsem si vzpomněla na opuštěné oběti z Lac Saint-Jean v laboratoři. Bodl mě pocit viny. Quentin Jacqueme čeká už čtyřicet let, aby se dozvěděl, co se stalo s jeho švagrem Achillem a jeho rodinou.

V pondělí. Hned ráno. Žádné odkládání.

„– můžu ti říct, že jsem hotovej.“

Představila jsem si Ryana, jak si rukou prohrábl vlasy. Představila jsem si, jak mu trčí na všechny strany.

Otevřela jsem pusu.

Zaváhala.

A proč sakra ne?

„Chceš se zastavit?“

„Díky, Tempe. Vážně. Ale slíbil jsem Lily, že ji brzy ráno vyzvednu. Nemůžu to zvorat. Pro dnešek to zabalím.“

„Chápu.“ Ne, nechápala jsem.

„Víš, že bych byl radši u tebe. Prostě… Prosím. Pozveš mě znovu?“

„Jasně.“ Na hrudi mě pálilo. Potřebovala jsem ten hovor ukončit.

S Birdiem jsme se na kanálu se starými filmy dívali na Pretty Woman. Pak jsme usnuli.

Neděle byla dnem, na který by mohl být Alexander Graham Bell pyšný. Anebo by díky ní minimálně zbohatl.

Jako první volala Harry. Zrovna jsem si četla Gazette. Dvacet minut jí trvalo, než vyklopila všechno o posledním objektu svého milostného zájmu. Pak se zeptala, jak se mám.

Popsala jsem jí svůj souboj s šunkovým salátem.

Harry se zeptala, jestli jsem už našla toho hajzla, co mi pošpinil jméno u Edwarda Allena Jurmaina. Odpověděla jsem, že ne. Navrhla mírné úpravy v oblasti genitálií oné osoby a pak se zeptala, jak nám to jde s Ryanem. Abych se tomuto tématu vyhnula, začala jsem mluvit o atmosféře v laboratoři, popsala jí televizní vystoupení Brielové a shrnula svůj rozhovor se Santangelovou.

Harry mi nařídila, ať si dnes udělám úplné volno, a ocitovala nějakou pitomou teorii o virech a stresu a karmě a dlouhověkosti. Souhlasila jsem. Vágně.

Harry na mě tlačila. Nakonec jsem jí to slíbila. Znala jsem svou sestru. Il Duce určitě znovu zavolá, aby se ujistil, že jsem doma.

Katy volala chviličku po Harry. Zrovna chodila s nějakým muzikantem jménem Smooth. Dvaatřicetiletý Smooth byl z Pittsburghu a hrál v kapele Polární erekce. Není třeba dodávat, že novinky od mé dcery poněkud narušily režim karmické relaxace, který mi naordinovala má sestra.

Přesto jsem se moc nehonila. Sepsala jsem hlášení. Prošla si e-maily. Četla jsem si. Hrála si s kocourem.

Několikrát jsem ještě hovořila s Harry a ujistila ji, že dodržuji domácí vězení.

A pořád jsem čekala, až mi oznámí, že zatkli Adamského.

Kolem čtvrté se ozval Chris Corcoran.

Ten kontakt na vězně ve Stateville se vyplatil. Jeho spolubydlící na cele, Antoine „Pooter“ Brown, poskytl dostatek podrobností o tom, že byl zapletený do vraždy Laszla Tota. Výměnou za zmírnění trestu Pooter přiznal, že byl u toho, když zabili Lassieho, a souhlasil, že práskne svého komplice.

On a další génius jménem Slappy si všimli Laszla ve videoherně. Sledovali ho a pokusili se unést jeho auto. Laszlo se bránil.

Slappy napadl Lassieho nožem. Pooter se díval, ale útoku zabránit nemohl. Aha!

Lassieho ubodali, vybrali mu kapsy a nacpali ho do kufru jeho vlastního vozu. Jezdili pak sem tam nazdařbůh a dohadovali se, co dál. Pooter byl z Thortonu a vzpomněl si na ten lom.

Když se zbavili Laszlova těla, odvezli auto na parkoviště u příměstského nákupního střediska a vlakem se vrátili do města. Za Laszlovy peníze.

Slappyho zatkli a on vypověděl, že Lassieho ubodal Pooter. Velice originální.

Ryan volal v šest. Nebyl zrovna v povznesené náladě, ale v porovnání se včerejškem to bylo lepší.

„Vyvěs fangle!“

„Máte ho?“

„Asi jsme našli stopu.“

„Jupí!“

„Tos vážně řekla?“

„Kde byl?“

„Ve čtvrtek kolem čtvrté odpoledne si muž odpovídající popisu Adamského pronajal v půjčovně na Boulevard Décarie Huyndai Accent. Neuhodneš, jak se představil.“

„Miller Moosehead.“

„Dobrý pokus. Pěkná aliterace. Ale ne. Lucky Labatt.“

„Lucky?“

„Jako Lucky Lager.“

„O tom jsem v životě neslyšela.“

„Jack Nicholson ho pil ve filmu Malé životní etudy“

„Aby sis mohl půjčit auto, potřebuješ řidičák a doklad o pojištění. To si Adamski dokázal tak rychle vytvořit novou identitu?“

„Falešné papíry jsou jednou z jeho specialitek. Netrvá mu to dlouho. Sakra, možná že má ty doklady už připravené doma v šuplíku. Vyhlásil jsem po něm celostátní pátrání. A taky jsem upozornil hochy na hranicích. Dostanou ho. Jedeš zítra do práce?“

„Jo. Hubert už bude určitě nervózní jak sáňky v létě.“

„Pěkná metafora. Jak vidím, už jsi zase ve formě.“

„Přirovnání.“

„Cože?“

„V přirovnání se používá ‚jako‘ pro srovnání dvou podobných věcí. Metafora srovnává zdánlivě nesouvisející subjekty.“

„Jasně. Vítej zpátky.“

„Kosti z Lac Saint-Jean mi tam tvrdnou už od středy, kdy se mi udělalo zle.“

„To jsou ti Gouvrardovi?“

„Nejspíš.“

„Máš i další možnosti?“

„Ne.“

V pozadí jsem zaslechla ženský hlas. Byl to tlumený zvuk, jako kdyby Ryan telefon zakryl rukou a přitiskl si ho k hrudi. Za pár vteřin byl zpátky.

„Musím odvézt Lily domů.“

„Užili jste si to spolu?“

„Jak to jen šlo.“

„Pořád se zlobí?“

„Jako včela v láhvi. Přirovnání.“

„Dáš mi vědět, jak se to vyvíjí s Adamským?“

„Spolehni se, krásná dámo.“

V pondělí jsem vyletěla z postele s pocitem, že bych dokázala vlastními silami znovu zalesnit Amazonku. Laszlovi vrahové jsou v Chicagu za mřížemi. Adamského brzy chytí. Jsem zase zdravá. Život je krásný.

A krásné bylo i počasí. Azurová obloha, oslepující slunce. Dle předpovědi se měla teplota vyšplhat na úžasné dva stupně Celsia.

Ulice byly čisté, a tak jsem se rozhodla jet autem. Jelo se dobře, horší to bylo s koncovkou. Tuny sněhu zabíraly místo u obrubníků, takže parkování na ulici kolem budovy Wilfrid-Derome bylo jako zlý sen.

Dvacet minut jsem kroužila kolem, pak jsem sáhla do šrajtofle a zajela na parkoviště. Ach jo. Jsou to ale přece jenom prachy, ne?

Celé dopoledne jsem si s policisty a pracovníky LSJML vyměňovala drby a novinky ohledně jejich víkendů. Brielová už byla v kanceláři. Morin a Ayersová ještě nepřišli. Ani Joe zatím nedorazil.

U sebe v laborce jsem měla na pultě a stolech kosti z Lac Saint-Jean. Gouvrardův spis na mě čekal. Na telefonu v kanceláři divoce blikalo červené světýlko.

Rozhodla jsem se rozplánovat si činnost. Nejdřív vzkazy. Potom zdravotní karta malého Valentina. Nakonec jeho kosti.

Ani jeden vzkaz na záznamníku nevyžadoval můj okamžitý zásah. Odložila jsem papír s poznámkami, odešla do laboratoře a otevřela Gouvrardův spis.

Za pár minut jsem si všimla zápisu, který vyhnal mé naděje do závratné výšky.

Tetracyklin je velice silné antibiotikum, které dokáže vyhubit širokou škálu bakterií. Bohužel, pokud se užívá v době formování chrupu, ukládá se ve sklovině. Výsledkem je trvalé šedé nebo černé zabarvení korunek či vznik horizontálních proužků různé intenzity.

V padesátých letech se tetracyklin předepisoval naprosto běžně a podobné skvrny na zubech byly obecně rozšířenou záležitostí. Až do osmdesátých let se tento lék podával dětem a těhotným ženám.

Špatné zprávy pro tymolinový úsměv. Dobré zprávy pro soudní identifikaci.

Podle záznamů se měl Valentin Gouvrard v sedmi měsících nakazit streptokokovou infekcí. Tetracyklin bral tři týdny.

Rychle jsem došla ke knihovně, vytáhla příručku a podívala se do příslušné tabulky.

Druhé mléčné stoličky začínají u plodu v děloze kalcifikovat mezi šestnáctým a čtyřiadvacátým týdnem v horní čelisti a mezi sedmnáctým a dvacátým týdnem v dolní čelisti. Korunky se tvoří kolem jedenáctého měsíce v případě horní a desátého měsíce v případě dolní čelisti.

Rychlá dedukce.

Výsledek: Valentin Gouvrard bral tetracyklin, když se formovaly jeho mléčné pětky.

Výsledek: Dospělé třenové zuby nahrazují druhé mléčné stoličky zhruba kolem jedenáctého, dvanáctého roku. Dítě na mém stole zemřelo ve věku šesti až osmi let, takže v době smrti mělo ještě mléčné stoličky.

Dedukce: Pokud je dítě na mém stole Valentin Gouvrard, jeho stoličky budou zabarvené.

Prohlédla jsem svou sbírku. Jedna dospělá čtyřka a dvě dětské pětky. Ačkoli jsem na dětské zoubky letmo jukla, když jsem prováděla inventarizaci a připravovala je pro rentgen, nevšimla jsem si ničeho kromě jedné nevýrazné tečky u horní dětské stoličky.

Nemohla jsem se dočkat, až se na to znovu podívám, když mi zazvonil telefon.

„Doktorka Brennanová.“

Monsieur Hubert.

„Prý vám nebylo dobře.“

„Už jsem naprosto v pořádku.“

„To jsem rád. Přijďte ke mně do kanceláře.“

„Zrovna jsem našla jeden detail, který by mohl být důležitý při řešení případu z Lac Saint-Jean. Možná –“

„Pojďte prosím dolů,“ ozvalo se ostře. „Hned.“

„Děje se něco?“

„Jo.“ Tón jeho hlasu by zmrazil i hlávkový salát. „Mám naprosto neschopný personál.“

33

Hubert seděl na židli. Při pohledu na něj mě napadlo, že už dlouhá léta konzumuje přemíru pečiva.

„Posaďte se, paní doktorko.“

Sedla jsem si a čekala důrazné pokárání. Neměla jsem ovšem ponětí kvůli čemu.

„Rád bych se vás na něco zeptal.“ Koronerův výraz odrážel zmatek a zklamání. „Pracujete u nás ráda?“

„Cože?“

„Jednoduchá otázka.“

„Samozřejmě že ano.“

„Máte nějaké osobní problémy?“

„Ne.“ Co to má znamenat?

„Snad syndrom vyhoření?“

„Ne.“ Co to má sakra znamenat?

„Ten váš spor… mohl by snad…“

„Já nevedu žádný spor,“ bránila jsem se.

„Ta situace v Chicagu –“ Hubert zakroutil rukou. Byla tak tlustá, že na kloubech neměl žádné vrásky.

„Těžko mohu vést spor s bezejmenným žalobcem.“

„Něco negativně ovlivňuje vaši práci.“

„Kecy.“ Nebylo to moc moudré, ale prostě mi to vyletělo z pusy.

„Musím to rozvádět?“

„Buďte tak laskav.“ Ranní nadšení bylo to tam. Nahradil ho vztek.

„Quentin Jacqueme mi opakovaně volá od chvíle, kdy se našly kostry v Lac Saint-Jean. Jacqueme dřív pracoval u SQ. Jeho zesnulá manželka byla sestrou Achillea Gouvrarda. Volá mi už tři týdny, doktorko Brennanová. A já mu nemám co říct.“

Soustředila jsem se na dech a pokoušela se zůstat v klidu.

„V pátek mě doktorka Brielová požádala, aby mohla prohlédnout ostatky. Jelikož jste tu nebyla, svolil jsem.“

„Výborně.“ Upírala jsem oči na Huberta. „Takže teď už máte Jacquemovi co říct. Povolal jste k případu amatéra.“

„Aucontraire. Mohu mu říct, že jsem připraven případ uzavřít.“

Jedním masitým prstem mi Hubert přisunul kus papíru.

Hlášení bylo stručné – věk, pohlaví. Popis mladšího dítěte zahrnoval poznámku o tetracyklinových skvrnách na mléčných stoličkách.

Poslední odstavec jsem si v duchu překládala do angličtiny. Pro jistotu.

Tetracyklinové skvrny na horních i dolních druhých mléčných stoličkách umožňují ve spojitosti s vývojem kostry a chrupu pozitivní identifikaci mladšího dítěte jako Valentina Gouvrarda, věk osm let.

Vzhledem k odpovídajícímu demografickému profilu, včetně pohlaví dospělých osob a věku v době úmrtí, ke stavu kostí a perimortálním poraněním jsem toho názoru, že kosti nalezené 12. ledna tohoto roku u jezera Lac Saint-Jean patří členům rodiny Gouvrardových, kteří zmizeli 14. srpna 1967 a byli prohlášeni za mrtvé.

Ohromeně jsem zvedla oči.

„Jak vám mohlo uniknout něco tak zásadního, paní doktorko?“

Bála jsem se cokoli vypustit z pusy.

„Ty skvrny jsou naprosto zřetelné. Brielová si jich všimla. Když mi je ukázala, viděl jsem je. O tetracyklinu se píše v kartě toho dítěte.“

Pořád jsem mlčela.

„Nejdřív ty články prstů z Oky. Teď tohle.“ Hubert si přejel rukou po sanici. „Eh, misere. Myslím, že potřebujete pauzu.“

„Chcete mi dát volno?“

„Chci vám dát výpověď.“ Obrovské břicho se nafouklo a při hlubokém výdechu zase splasklo. „Už žádné přehmaty.“

„Je to všechno?“

Hubert se tvářil, jako by chtěl ještě něco dodat. Ale neudělal to.

Vstala jsem a rázně vykročila ke dveřím. Vztek ze mě sálal jako pára z konvice.

Dole jsem se vydala rovnou k důkaznímu materiálu. Otevřela jsem plastovou lahvičku a vysypala na stůl tři malé mléčné zuby.

A ohromeně na ně zírala.

Obě stoličky měly na korunkách tmavě hnědé pruhy.

Hubert má pravdu. Bylo to do očí bijící, dokonce i při zběžném pohledu.

Horní stolička měla vepředu malou tečku. Plomba? Všimla jsem si toho?

Podívala jsem se do svých poznámek.

O plombě tam nebylo ani slovo. Jen zápis, že musím zkontrolovat rentgenové snímky.

Začalo mě pálit na prsou.

Jak jsem mohla ty skvrny přehlédnout? Tu plombu?

Má koroner pravdu? Jsem roztěkaná? Nepozorná?

Roztěkaná kvůli čemu? Ryan? Uspěchaný odjezd na dovolenou s Katy? Posedlost při hledání informátora Edwarda Allena? Snaha dostat z hlavy Rose Jurmainovou?

Tváře mi hořely. Teď už hanbou.

Pořád jsem se dívala na ty zuby, když mi zazvonil mobil. Nechtělo se mi to brát. Ale vytáhla jsem ho.

„Dej se do tance, děvče! Zazpívej si!“ Ryan. „Jooo. Máme ho.“

„Adamského?“

„Ne. Harryho Houdiniho.“

„To je skvělé, Ryane.“ Beze stopy nadšení.

„Neraduj se tak nahlas.“

„Jsem rozklepaná.“

„Zas je ti zle?“

„Zrovna jsem byla na koberečku u Huberta.“ Jednu stoličku jsem si obracela v dlani. „Kde jste našli Adamského? Nebo Luckyho Labatta, nebo jak si teď ten hajzl říká?“

„Ten chytrák se díval na seriál Rockfordovy případy u bratrance v Monctonu. Chlápek se jmenuje Denton Caffrey. Adamski se tam narodil a nosí ve skutečnosti stejné příjmení. No řekni, koho by napadlo prohledávat Caffreyho byt? Náš Pivní král je blbější než nudlová polívka.“

„Kde je teď?“

„Claudel dnes ráno odletěl do Monctonu. Zapracujeme na Adamským, jakmile se jeho prdel objeví v Montrealu.“

„Myslíš, že se ti přizná?“

„Musí.“ Ryanova úpornost byla zřejmá i na dálku. „Udělal to. Cítím to v kostech. Jenomže zatím máme jen nepřímé důkazy. Manželství s Marilyn Keiserovou. Falešné jméno Keith v účetní knize Villejoinové. Obvinění Floriana Grelliera ohledně Christellina těla. Práce v L’Auberge des Neiges v době smrti Jurmainové.“

„Případ může být založen na nepřímých důkazech, když je jich dost.“

„Domněnky. Výpověď odsouzeného vězně. Adamského trestní rejstřík,“ odfrkl si Ryan. „Porota chce pádné důkazy. Ale ty zatím nemáme.“

„Seženeš je.“

„Pořád ještě prohledáváme chatu. Vyslýcháme sousedy a prodavače v okolí, jestli si někdo něčeho nevšiml. Třeba že si Adamski kupoval benzin. V Pointe-Calumet chodíme od dveří ke dveřím s jeho fotkou. Jenomže Villejoinová je mrtvá rok a půl a Jurmainová víc než tři. Je to těžké.“

„Tak z něj musíš dostat přiznání.“

„Přesně to mám v plánu, madam. Claudel si s ním pokecá už v letadle. Bude hrát hodného poldu. Já na něj pak uhodím.“

„Špatný obsazení.“

„Hele, já bych si klidně troufnul i na cenu Emmy.“

Když jsme domluvili, seděla jsem bez hnutí a zírala na dětské stoličky.

Jak jsem mohla to zabarvení přehlédnout?

Vrátila jsem zuby do lahvičky, došla k oknu a zadívala se ven.

Uteklo mi to.

Jsi pitomá! Úplně pitomá!

Pozorovala jsem nákladní člun na řece, a přitom nevnímala, na co se dívám.

Brielová na to kápla.

Molekuly myšlenky se začaly srážet. Zase se ztratily. Lac Saint-Jean. Fleuve Saint-Laurent.

Jedenáct pater pode mnou tekla řeka, šedá a ošklivá. Hluboká. Neústupná.

Ta myšlenka získala tvar.

Adamského tělo se nikdy nenašlo.

Gouvrardovi se nikdy nenašli.

Leží v tom studeném, mokrém hrobě ještě někdo další?

Došla jsem k počítači a připojila se do Wikipedie.

Dozvěděla jsem se, že Lac Saint-Jean je kráterové jezero v Laurentinské vysočině, dvě stě kilometrů severně od řeky Svatého Vavřince. Vytéká z něho řeka Saguenay, které se vlévá do Vavřince. Lac Saint-Jean má plochu asi tisíc čtverečních kilometrů a dosahuje hloubky až třiašedesáti metrů.

Rychlé počty. Asi čtyři sta čtverečních mil a dvě stě stop hloubky. To je hodně vody.

Našla jsem si jedno telefonní číslo.

Vytočila ho.

Probojovala jsem se skrz nekonečnou hierarchii voleb hlasové služby.

Když se mi konečně ozval milý ženský hlas, vyslovila jsem svůj dotaz. Požádala mě o chvilku strpení.

Čekala jsem.

Za okamžik se ta milá dáma vrátila k telefonu.

Ano, mají tam jeden zdroj, který by mi mohl pomoci.

Optimismem jsem nesršela, ale vydala jsem se na cestu.

Montreal má hodně knihoven jak anglických, tak francouzských. Bibliotheque et Archives nationales du Québec, neboli Grande Bibliotheque, je nejnovější. Otevřeli ji v dubnu 2005. Nachází se na Boulevard de Maisonneuve, nedaleko kampusu Université du Québec a Montreal. Je to obrovská budova ze železa a skla a má největší quebeckou sbírku současných, vzácných a starých vydání knih, multimediálních dokumentů, referenčních materiálů, map a tisků. Studovnu. Výstavní síň. Kavárnu. Butik. Bien sur! V BAnQ je všechno pour vous.

Podle pokynů milé paní v telefonu jsem vystoupala do prvního patra, pokračovala do severního křídla a prošla dveřmi s nápisem Collection nationalle. Prodrala jsem se k pultu a požádala o pomoc.

O poznání méně milá dáma s rukama v bok mi pozorně naslouchala a s každým mým slovem se více mračila. Když jsem skončila, oznámila mi, že si musím vyřídit čtenářský průkaz. Za chvíli jsem se vrátila s kartičkou v ruce. Dáma ukázala na několik čteček mikrofilmů a řekla mi, ať počkám.

Za deset minut se znovu objevila s tácem, na němž byly naskládané malé šedé a žluté krabičky. S výrazem gotické sklíčenosti se mě zeptala, jestli umím mikrofilmy převíjet.

Ujistila jsem ji, že v převíjení jsem nedostižná.

Sdělila mi ještě, že jsou k dispozici i další mikrofilmy, které obsahují informace až z roku 1897, a pak odešla.

Prohlížela jsem si nálepky. Byla na nich data od roku 1948 do roku 1964, kdy Progres du Saquenay přestal vycházet.

Rozhodla jsem se začít s posledními čísly a vyndala první film. Převíjela jsem zpátky v čase: 1964, 1963, 1962. Trošičku to drhlo.

Černobílé obrázky se objevovaly a zase mizely. Nejdřív jsem postupovala pomalu a pročítala každou stránku. Po chvíli jsem už dovedla přeskakovat irelevantní informace a soustředit se jen na zpravodajství a nekrology.

Po hodině práce mě začalo píchat v oku. Po dvou mi v hlavě duněl obrovský buben; fortissimo.

Podívala jsem se na podnos. Zbývala tam už jen asi miliarda krabiček.

Byl to šílený nápad?

Možná. Ale musím to zkusit. Musím udělat všechno, co udělat jde.

Zavedla jsem další film a začala prohlížet první polovinu roku 1958.

Asi v polovině jsem našla, co jsem hledala.

34

Recherche pour les victimes noyées suspendue –

Pátrání po utonulých obětech přerušeno

Stejně jako v případě hlášení Brielové jsem si text v duchu překládala.

21. červenec 1958. Po týdnu intenzivní práce bylo ukončeno pátrání po čtyřech pohřešovaných a patrně mrtvých osobách, které postihla nehoda při výletu na člunu na Lac Saint-Jean. Na památku tří obětí, Louise-Rosette, Melanie a Claire Clemenceauových bude vztyčen na hřbitově Sainte-Monique památník při skromném obřadu, který se koná ve čtvrtek ve 13.00 hodin. Obřad je veřejný.

Neštěstí při vyjížďce na člunu. Pohřešovaná těla. Lac Saint-Jean.

Vzrušení mi proudilo každičkým nervem.

Prostor předního mozkového laloku mi obsadila pochodová kapela a já se podrobila rytmu rychlého přetáčení a periodických přestávek na prohlédnutí. Jenomže přístup „běž a najdi“ nefungoval. První zpráva o neštěstí mi unikla.

Stejně jako u článků prstů. A skvrn od tetracyklinu.

Protřela jsem si oči. Zakroužila rameny.

Utonuli. To znamená, že to muselo být na jaře nebo v létě.

Převinula jsem zpátky na duben a začala znovu.

Čtrnáctý červenec. Zpravodajství o nehodě bylo velice podrobné.

Tragédie de pique-nique – Tragédie při pikniku

Pod titulkem byl článek, který zabíral skoro celou čtvrtou stranu novin.

Třináctého července 1958 pořádala kongregace z malého města Sainte-Monique každoroční piknik v Pare de la Pointe-Taillon. Jako obvykle byla jeho součástí vyjížďka na lodičkách po Lac Saint-Jean.

Odpoledne se zničehonic rozpoutala prudká bouře a výletníci na lodičkách neměli moc šancí zareagovat. Uneslo je to daleko od břehu. Přežili dva muži. Čtyři dospělí a pět dětí ne. Muž, žena a dvě malá děvčátka se stále pohřešovala.

S bušícím srdcem jsem si vyhledala jména a věk.

Richard Blackwater, 37 let.

Louise-Rosette Clemenceauová, 45 let.

Melanie Clemenceauová, 13 let.

Claire Clemenceauová, 7 let.

Zapsala jsem si jména a věk těch, jejichž těla se nenašla, a datum a místo nehody. Ignorovala jsem bušení v hlavě a prohlédla ještě zbytek roku 1958. Četla jsem každé slovo bez ohledu na velikost písma.

V úterý po nehodě byly na hřbitově v Sainte-Monique pochovány první tři oběti.

Další článek byl z 16. července. Byl stručný a uváděl jen to, že poslední dvě oběti byly uloženy k věčnému odpočinku.

Pokračovala jsem dál.

Po ukončení pátrání dne 21. července už nebyly o tragédii žádné zmínky. Ani o pohřešovaných obětech.

Opřela jsem se a zírala na své poznámky.

Všechno to do sebe zapadalo. PMI. Profil. Lícní kosti a řezáky dospělého muže. Byla bych se vsadila o cokoli, že Blackwater je indiánské jméno.

Najednou se mi z kabelky ozvalo „Sugar, sugar“. Asi milion let jsem se v ní hrabala a pak vytáhla a zneškodnila mobil.

Když jsem zvedla hlavu, blížila se ke mně ta méně milá dáma a vražedně se mračila. Zamumlala jsem: „Promiňte,“ a posbírala si věci. Dračice beze slova vyčkávala a pak za mnou v těsném závěsu cupitala až ke dveřím.

Venku se město halilo do tmy. Okna u aut byla zamžená a řidiči a spolujezdci za nimi tvořili jenom tmavé siluety. Vlhký vítr fičel po Maisonneuve, hrál si s odpadky a nesl s sebou pach benzinu a soli od řeky.

Než jsem si natáhla rukavice, podívala jsem se na seznam nepřijatých hovorů.

Bylo to Ryanovo číslo.

Vzal to hned. Adamski už je ve Wilfrid-Derome. Za chvíli ho začnou s Claudelem vyslýchat.

Proč SQ? I když bylo zmizení Marilyn Keiserové nahlášeno v Montrealu, a její případ tudíž spadal pod místní policii, možná spojitost se sestrami Villejoinovými a snad i s Rose Jurmainovou znamenala zapojení Sureté du Québec. Na Ryanův návrh Claudel souhlasil, že výslech proběhne na ústředí SQ, nikoli SPVM. Laskavost. Dvě různé složky. Ani jeden z detektivů nepřevyšoval hodností toho druhého. Kromě toho si Adamski myslel, že se o něho zajímají kvůli napojení Floriana Grelliera na Christelle Villejoinovou.

Nerozuměla jsem tomu. Cožpak se Adamski nezeptal, proč ho vláčejí do Montrealu? Ale byla jsem si jistá, že pokud se zeptal, Ryan i Claudel mu vysvětlili všechny podrobnosti.

Zrychlila jsem.

Když jsem dorazila do třetího poschodí budovy Wilfrid-Derome, Ryan s Claudelem si prohlíželi Adamského na monitoru v kanceláři vedle výslechové místnosti. Oba se tvářili znechuceně.

Claudel se při mém příchodu prudce otočil a pak se tázavě podíval na Ryana.

„Doktorka Brennanová se uvolila podělit se s námi o své dojmy,“ prohlásil Ryan. Všichni jsme věděli, že pro mou přítomnost neexistuje žádný oficiální důvod.

Claudel pohodil ramenem.

„Jak na něho půjdete?“ zeptala jsem se, když jsem si všimla několika spisů v Ryanově ruce.

„Nejdřív se zaměříme na vraždu sester Villejoinových. Během letu detektiv Claudel lehce zmínil důvody, proč jsme po Adamském zatoužili; chceme vrhnout trošku světla na Floriana Grelliera.“

„To je ten chlap, co tvrdil, že mu Adamski vyzradil místo, kde se nachází tělo Christelle Villejoinové?“

„Ano, madam.“

„Vy jste Adamskému řekli, že vyšetřujete Floriana Grelliera?“ Překvapilo mě to.

„Ale no tak. Detektiv Claudel přece nemůže za to, že si svědek jeho slova špatně vyložil. Stejně začneme u Grelliera a Villejoinových. Pak přijdou na řadu Keiserová a Jurmainová. Myslím, že to pro něj bude pořádná rána.“

Hodný i zlý polda odešli. Já zůstala u obrazovky.

Adamski zvedl kamenné oči, když detektivové vstoupili do výslechové místnosti. Stejně jako minule měl ruce sepjaté na stole.

Ryan zapojil odposlech a z reproduktoru se ozvalo slabounké vrzání židlí.

Tentokrát Ryan přeskočil jakoukoli uhlazenost. „Výslech bude nahráván. Pro vaši i naši ochranu.“

Adamski se dál tvářil neutrálně. Ačkoli se snažil o tvrdý výraz, bylo znát, že je nervózní.

„Dáváte při výslechu přednost francouzštině nebo angličtině?“

Ryan čekal na odpověď plných pět vteřin.

„Jelikož jste nevyjádřil své preference, budeme pokračovat anglicky. Andrew Ryan, poručík detektiv, Sureté du Québec, a Luc Claudel, seržant detektiv, Service de la police de la Ville de Montreal, vyslýchají Reda O’Keefea alias Buda Keitha, Alexe Carlinga, Samuela Caffreyho. Měli bychom přidat ještě Luckyho Labatta? Anebo tenhle bezcenný klenot necháme být?“

„Helejte, už jsem vám to říkal. Já o žádný starý paní zahrabaný v lese nic nevím.“

Ryan vedl Adamského po stejném ledě jako posledně. Jeho otázky naznačovaly, že policie nezná žádné nové skutečnosti.

Byl to každopádně pětihvězdičkový výkon. Adamski byl jako skála. Ryan předstíral stoupající beznaděj a byl čím dál agresivnější. Claudel ho přerušoval jako chladný hlas rozumu.

Po čtyřiceti minutách Ryan zasmečoval. Otevřel spis a hodil na stůl fotografii. I když postavy byly na mém monitoru trošku rozmazané, poznala jsem Christelle a Anne-Isabelle Villejoinovy, jak stojí před vánočním stromkem a usmívají se. Každá měla v náručí jednu kočku.

Adamski letmo pohlédl na fotku a jeho pohrdavý výraz se nezměnil.

Ryan přidal další snímek. Christellina kostra v hrobě.

„Ježíšikriste.“ Adamski rychle odvrátil pohled.

Ryan vystřelil ze židle, obešel stůl a oběma rukama obrátil Adamskému hlavu.

„Podívej se na ni. Podívej se na ni, sakra!“

„No tak, poručíku.“ Claudel položil Ryanovi ruku na rameno.

Ryan pustil Adamského, otočil spis a hodil na stůl třetí fotografii. Rose Jurmainová, která vypadala na víc než na devětapadesát let.

„A co tahle?“ Adamskému se zachvělo oční víčko, když se díval na obrázek.

„Jak jste si říkal, když jste ji oddělal? Bud Keith?“

„Co to má do prdele znamenat?“

„Velký posun v kariéře? Špehoval jste starší ženu, zabil ji a vytáhl jí z kapsy pár babek. Lepší než falšování kreditních karet. To je přece zábava pro děti. Jenomže jednu věc nechápu.“ Ryan se přiblížil obličejem až k Adamskému a donutil ho, aby se na židli zaklonil. „Co je to za zasranýho hajzla, co vraždí starý ženský? No řekni, spí se ti v noci dobře, když víš, že jsi něčí babičku umlátil k smrti?“

„Já nemám nic společnýho –“

„Já tě dostanu, ty podělanej sráči.“ V Ryanově hlase byla hrozba nabroušeného ostří.

Znovu zasáhl Claudel. „Možná bychom si měli dát přestávku.“

Ryan se beze slova narovnal, praštil do tlačítka nahrávacího přístroje a rychle odešel z místnosti.

Za pár vteřin byl u mě. Usmála jsem se. Reagoval stejně.

„A co teď?“

„Teď se Claudel Adamskému zmíní o přítomnosti Buda Keitha v L’Auberge des Neiges. Možná prohodí název loveckého tábora v La Tuque. Adamski si začne dělat starosti, jestli známe jeho další falešné jméno – Sam Adamski, a tudíž jeho spojení s Marilyn Keiserovou.“

„Mistrovské.“

„A Claudel možná utrousí, že Rose Jurmainová byla Američanka, a přidá pár větiček obsahujících slova jako vydání stíhané osoby a trest smrti. Naznačí, že by možná bylo lepší postavit se před soud doma.“

„Jurmainová zemřela v Quebeku,“ poznamenala jsem. „Její tělo se našlo tady. Spojené státy by vydání vraha nikdy neprosadily.“

„To víme my, ale ten sráč třeba ne.“

Na obrazovce jsme pozorovali Claudela, jak Adamskému cosi říká, plácá ho po ruce a odchází. Za pár minut se vrátil s pepsi-colou.

Ryan počkal půl hodiny a pak znovu vešel do výslechové místnosti se dvěma lepenkovými krabicemi v rukou. Na každé byl evidenční štítek, jeden z SQ, druhý z FBI. Obě byly prázdné.

Položil své rekvizity na podlahu do zorného pole Adamského, zapnul nahrávací zařízení a sedl si.

„Poručík detektiv Ryan se znovu ujímá výslechu.“ Pak se obrátil na Claudela. „Přečetl jste podezřelému jeho práva?“

„Cože?“ Adamski se prudce obrátil ke Claudelovi.

„Je to jen formalita.“ Claudel hovořil nezvykle laskavě.

Prohlížela jsem si Adamského, když mu Claudel přeříkával jeho právo nevypovídat. Žíla na pravém spánku mu pulzovala jako gejzír.

„Porozuměl jste svým právům, pane O‘Keefe?“ zeptal se Ryan, když Claudel skončil. „Anebo vás mám raději oslovovat Adamski? Tohle jméno nám nějak uniklo ze seznamu.“

Při těch slovech sebou Adamski skoro škubnul.

„Porozuměl jste tomu, co vám detektiv Claudel právě přečetl?“

Adamski mlčel. Ohromilo ho, že znají jeho kompromitující falešné jméno? Vymýšlí už nějaké vysvětlení?

„Já mám celou noc volno, Adamski. Ale když někdo mrhá mým časem, tak mě to fakt štve.“

„Kdo je Adamski? Proč mi tak říkáte?“

„Vaše práva?“

„Nejsem idiot.“ Jedovatě.

„Pan Adamski naznačil, že porozuměl, jaká má práva a povinnosti.“

Pak Ryan nabídl chvíli ticha.

Adamski byl sice rozrušený, ale do léčky nepadl.

„Takže půjdeme dál,“ ucedil Ryan. „Tento výslech se nyní týká vraždy Marilyn Keiserové a s ní souvisejících událostí a trestných činů.“

Ryan požádal Claudela, aby do protokolu uvedl číslo jednací SPVM. Claudel mu vyhověl.

Ryan otevřel jeden ze svých spisů. „Od roku 1998 do roku 2000 jste byl ženatý s jistou Marilyn Keiserovou, je to tak?“

Adamski zaváhal a chvilku zvažoval své možnosti. „Nepovedlo se to. A co má být?“

„Marilyn Keiserová byla před třemi měsíci zavražděna.“

„S tím nemám nic společnýho.“

„Její tělo se našlo před týdnem v chatě u jezera Memphrémagog. Někdo ji polil benzinem a zapálil.“

„Možná naštvala Memprieho,“ odsekl Adamski nervózně. „Znáte ho? Je to ta příšera z jezera.“

„Vám to připadá legrační?“

„Mně to připadá jako bedna sraček.“

„Vy jste tu chatu postavil. Kromě vás a oběti o její existenci nikdo nevěděl.“ O vrátném Luovi se Ryan nezmínil.

„To je náhoda, co?“

„Paní Keiserová měla v chatě peníze. Jako jejímu manželovi vám to bylo patrně známo.“

„Marilyn byla cvok. To věděl každý.“

„Vaše otisky jsou po celé chatě.“ Ryan položil ruku na prázdné krabice. Adamski k nim zaletěl očima, pak je odvrátil. „A co? Já jsem tam –“

„Kupoval jste benzin. Prodavače, u kterého jste nakupoval, najdeme.“

„Jste blázen.“ Teď už bylo jasné, že kuráž jen předstírá.

„Zabil jste svou bývalou ženu, polil ji benzinem, zapálil a utekl.“ Ryan mluvil, jako by mlátil kladivem.

„Ne –“

„Zabil jste Marilyn Keiserovou. Zabil jste Rose Jurmainovou. Zabil jste Christelle a Anne-Isabelle Villejoinovy.“

„Ne.“ Adamski pevně svíral prsty, aby zastavil jejich třes. Nefungovalo to.

Ryan hodil na stůl fotografie z pitvy Keiserové. Přidal snímek Anne-Isabelle na podlaze v kuchyni.

Adamski znovu odvrátil oči.

„Podívejte se na ně! Anne-Isabelle bylo osmdesát šest. Christelle osmdesát tři. Vaší bývalé ženě sedmdesát dva.“

Ryan znovu obešel stůl, popadl Adamského za vlasy a násilím ho přinutil, aby se na snímky podíval.

„Ty jeden odpornej sráči. To se ti ani nezvedl žaludek, když jsi vraždil ty bezbranný starý ženský? Praštil jsi je zezadu, aby ses nemusel dívat na hrůzu v jejich očích? Třásly se? A ty? Tak jako se třeseš teď?“

„Já nevím, o čem mluvíte,“ mumlal Adamski a pokoušel se vyprostit z Ryanova sevření.

Ryan tlačil jeho tvář dolů, dokud neměl nos jen pár centimetrů nad deskou stolu.

„Víme, že jsi byl ve stejném penzionu jako Jurmainová. Víme, že jsi byl u Keiserové v chatě. Víme, že jsi byl v domě Villejoinových. Víme, že sis pustil hubu na špacír před Florianem Grellierem.“

Adamski kopal nohama a kroutil se ze strany na stranu. Ryan to ignoroval.

„Požádali jsme o záznam bezpečnostní kamery u bankomatu, kde jsi vybíral z karty Villejoinové. Vyslýcháme každého, kdo někdy vkročil do Pointe-Calumet. Mluvíme se všemi, kdo se třeba jen prošli kolem penzionu Jurmainové.

Víš, co se právě teď děje v Monctonu? Tvůj bratránek Denton si povídá s policajtama. Myslíš, že práskne, jak ses mu chlubil? Co když vydá i ty prachy, co sis u něj schoval?“

„Odveďte ho pryč, prokristapána,“ kňučel Adamski.

„Proboha, Ryane.“ Claudel už byl na nohou. „Nechte ho dýchat.“

Ryan pustil Adamského a vztekle udělal krok zpět.

Adamski zvedl hlavu a rozklepanou rukou si hladil vlasy.

Ryan lehce kývl na Claudela.

Claudel se znovu posadil a promluvil klidným hlasem.

„Já to s vámi myslím, dobře, Same. Vypadá to zle. Ty dámy byly staré. To porota nemívá ráda. To víte, všichni máme matky, babičky, tety. Důkazy se nám vrší. Přijdou další svědkové. Jurmainová byla Američanka.“ To byla sice pravda, ale naprosto irelevantní. „Když se přiznáte, pomůžete si. A třeba dokážeme pomoct i my vám.“

„O Rose Jurmainové jsem v životě neslyšel.“ Adamski měl oči přišpendlené ke stolu.

„O tom si můžeme promluvit.“

V reproduktoru to chvíli jen hučelo. Minutu. Dvě.

Nad hlavou Adamského si oba detektivové vyměňovali úzkostlivé pohledy.

Zadržela jsem dech. Stejně jako Claudel a Ryan jsem věděla, že příští Adamského slova budou znamenat buď úspěch, nebo krach celého výstupu s hodným a zlým poldou. Chci právníka? Nechtěl jsem to udělat?

Adamski pomalu zvedl hlavu. Když promluvil, hleděl na Claudela.

„Neřeknu ani hovno, dokud tu bude ten šílenec.“

35

Byla to noc popíjení mizerné kávy a sezení na židlích, ze kterých pěkně bolí zadek. Ryan a já jsme pozorovali Adamského-Keitha-O’Keefea na monitoru, zatímco Claudel ob dvoje dveře spřádal svoje kouzla.

Příběh se pomalu odkrýval; Claudel překypoval empatií, Adamski střídal chlubení s fňukáním.

Ve dvě si přivlastnil Marilyn Keiserovou. Ve čtyři se přiznal k sestrám Villejoinovým.

Verze toho hajzla zněla asi takhle.

Neštěstí na člunu bylo opravdové. Převrhl se, ale podařilo se mu doplavat na břeh. Když tam ležel, promáčený a vyčerpaný, rozsvítilo se mu v hlavě. Jeho současný život stál za houby. A jelikož nenáviděl právníky a papírování, rozhodl se, že nehodu využije ve svůj prospěch.

Naházel svoje věci do jezera a stopem odjel do Nového Skotska. V Halifaxu našel bývalého kamaráda, investoval do nové totožnosti a vydal se hledat zelenější pastviny na jih od hranic.

Život v Americe ovšem neprobíhal tak báječně, jak si Adamski představoval, takže se v roce 2006 vrátil do Quebeku. Pod osvědčeným falešným jménem Bud Keith dostal práci v kuchyni v penzionu u Sainte-Marguerite. A právě v té době zmizela jedna postarší dáma, která měla značné problémy s alkoholem.

Mytí talířů a drhnutí pánví ho nakonec přestalo bavit, takže se vydal za lákavými světly Montrealu. Stále žil pod jménem Bud Keith a seznámil se s jistou servírkou jménem Poppy ze Saint-Eustache. Zanedlouho se k ní nastěhoval.

Nejdřív bylo všechno skvělé. Po čase ovšem Poppy začala remcat, že Adamski nepřispívá na domácnost. Nabídla mu svou hondu a navrhla, aby se začal živit drobnými pracemi v okolních domech.

Větší část odpoledne 4. května strávil Adamski v baru popíjením piva a debatováním o tom, zdaje lepší zachovat si osobní svobodu, nebo mít jistotu střechy nad hlavou a vždy připravené kočičky. Pod vlivem Mooseheadu a sebelítosti pak dojel po silnici 344 do Pointe-Calumet a vybral si dům s uschlou borovicí na zahradě. Anne-Isabelle, jeho první zákaznice, souhlasila s návrhem pokácení stromu a zaplatila mu z peněz uložených v plechovce od ovesných vloček ve špajzu.

Adamski byl naštvaný, protože mu práce trvala déle, než předpokládal, a řekl si o víc, než na čem se dohodli. Anne-Isabelle odmítla. Strhla se hádka. Adamski nakonec popadl hůl staré paní a utloukl ji k smrti.

Christelle slyšela hluk a přišla se podívat, co se děje. Adamski byl bez sebe vzteky a chtěl po ní peníze. Christelle mu dala bankovní kartu a Adamski ji naložil do Poppyiny hondy, odjel s ní do města a donutil ji vybrat peníze z bankomatu.

Jenomže za volantem trošku vystřízlivěl. Původně měl v úmyslu vyrazit k dalšímu bankomatu, jenomže dostal strach. Vracet se do Pointe-Calumet se mu taky nechtělo. Zastavil a koupil rýč. V Oce pak Christelle zabil a pohřbil.

Zbavil se bankovní karty sester Villejoinových, vyčistil auto a uháněl do Poppyina bytu v Saint-Eustache. Pár měsíců si přivydělával na brigádách, sledoval zpravodajství o vyšetřování vraždy sester Villejoinových a snažil se být nenápadný.

Čas ubíhal a žádný strážce zákona nezaklepal na dveře, takže Adamski nabyl dojmu, že mu ty vraždy projdou. A dle svého dobrého zvyku zakoušel rostoucí rozčarování nad rodinným životem.

V téhle době trávil spoustu času na Poppyině gauči před televizí. Díkybohu, měla kabelovku. Kromě hokeje a repríz starých seriálů Rockfordovy případy a Kriminálka Miami sledoval i zpravodajství o vloupačkách ve státě New York. Dozvěděl se, že během uplynulých dvou let tam byli oloupeni a ubiti k smrti tři důchodci.

Adamski si vzpomněl na tu starší ženskou, která zmizela v L’Auberge des Neiges. Na sestry Villejoinovy. A přestože svou bývalou neviděl už roky, vzpomněl si i na ni. A taky na její plány vybrat všechny úspory z banky. Co když to doopravdy udělala?

S Keiserovou se oženil kvůli penězům. Jenomže ta babka byla cvok a pořád chtěla sex. Život s ní byl nesnesitelný. Nevyvedlo se to a s Poppy je to taky nanic.

Adamski trochu počítal. Marilyn Keiserové teď bude dvaasedmdesát. Zabil obě sestry Villejoinovy a vybruslil z toho. Ty ženy byly slabé, nedalo to moc práce.

Adamski si zjistil, že Keiserová bydlí pořád ve stejném domě. Celé týdny sedával v Poppyině autě na Edouard-Montpetit a pozoroval svou bývalou manželku. Sledoval ji do synagogy, na trh, do komunitního centra i do studia jógy.

Jednou v pátek se Keiserová objevila s taškou a odjela k Memphrémagogu. Adamski jel za ní. K jeho překvapení zamířila ke staré lovecké chatě.

Tři víkendy po sobě ji sledoval. Když odjela, prozkoumal okolí, viditelnost a přítomnost sousedů.

Pomalu se mu v hlavě rodil plán. Vloupá se do chatky, Poppyino auto schová do kůlny a počká. Až Keiserová přijede, dostane z ní, kde schovává prachy. Jestli budou v chajdě, bezva. Jestli v bytě, odveze ji do města a zabije ji tam. Ať tak či tak, narafičí to jako vloupačku.

Jenomže Keiserová se nevzdala tak snadno, jak očekával. Když konečně povolila, byl Adamski tak vzteklý, že ji polil benzinem a škrtl zápalkou.

Podle Adamského si ty ženské mohly za všechno samy. Uvažoval asi takhle: Já mívám záchvaty zuřivosti. Neměly mě naštvat. Jasné jako facka, ne?

Po deseti hodinách pozorování toho slizkého hajzla jsem skoro vyletěla z kůže. Anebo bych se z ní radši svlékla. Že by to kafe? Možná.

Mozek jsem měla unavený prohlížením mikrofilmů a pozorováním zrnitého obrazu na průmyslové televizní obrazovce. Vyčerpání zamíchalo i emocemi a já neměla nejmenší touhu rozebírat svou psýché. Cítila jsem smutek, jistě. Hnus. Zlost. Ano, obrovskou zlost.

Ve čtyři jsem toho měla všeho dost.

Ryan mi slíbil, že mě bude informovat, a já vyrazila k domovu.

Tu noc se mi znovu zdálo o můrách a kostrách a spálených tělech. Byl tam i Ryan, Ayersová, Chris Corcoran. Tváře ostatních byly příliš zamlžené, abych je dokázala rozpoznat.

Vzbudila jsem se v osm s pocitem, že mi mé podvědomí klepe na rameno a já mu nerozumím.

O co jde? Případy Jurmainová, Villejoinovy a Keiserová byly uzavřené. Kosti z Lac Saint-Jean budou brzy identifikovány. Nezbývalo nic než udavač Edwarda Allena. Je tohle ta příčina neodbytného syčení mého id?

Při krmení kocoura jsem si uvědomila, že jsem Ryanovi zapomněla říct o neštěstí výletníků ze Sainte-Monique. O nic nejde. Stejně mi bude každou chvíli volat kvůli Adamskému.

„Dneska bude velký den, Birde.“

Birdie dál chroupal své maličké hnědé granule.

„Nejdřív vyřeším případ z Lac Saint-Jean. Pak najdu tu krysu, co mi pošpinila pověst.“

Bird po mně hodil kočičím ekvivalentem vyčítavého pohledu. Že by se mu nelíbil můj slovník? Nebo ta zmínka o hlodavcích?

Nechala jsem ho, ať si posnídá o samotě.

V laboratoři v budově Wilfrid-Derome mi na stole ležela malá hnědá obálka. Joe konečně zrentgenoval zuby, které se našly spolu s ostatky z Lac Saint-Jean.

Připevnila jsem malé černé snímky na prosvětlovací tabuli a prohlédla si zoubek po zoubku.

Ta tečka na horní mléčné pětce zářila bíle. Plomba. Zajímavé, ale dokud nemám zubní kartu, není to k ničemu.

Potom jsem znovu prohlédla kostry z Lac Saint-Jean. A zatelefonovala Labrousseovi, gynekologovi a koronerovi okresu Chicoutimi v jedné osobě.

Nejdřív jsem se zmínila o tom, co jsem vyčetla v knihovně z mikrofilmu, a požádala ho, jestli by mi mohl zjistit nějaké další informace o utonulých obětech. Slíbil, že najde rodinné příslušníky a zdravotní karty obětí. Taky se nabídl, že projde archiv, ale pochyboval, že by se tam dochovalo něco z roku 1958.

Souhlasila jsem, že archivace pětapadesát let starého spisu je dost nepravděpodobná, a požádala Labrousse, aby mi zjistil tři věci. Byl Richard Blackwater indiánského původu? Brala Claire Clemenceauová jako nemluvně antibiotika? Měla plomby?

Labrousse slíbil, že mi zavolá.

Pak jsem vytočila číslo vrchního koronera.

Označit Hubertovu reakci za skeptickou je asi jako nazvat bitvu u Bull Runu drobnou potyčkou. Anebo prostě nechtěl připustit, že můj skepticismus má své opodstatnění. Ostatně, na tom nezáleží.

Na rozloučenou pravil, že Valentin Gouvrard bral ve věku sedmi měsíců tetracyklin. Dítě z jezera mělo poškozené mléčné stoličky. Quelle coincidence!

Náhoda? Jasně, pomyslela jsem si s rukou na sluchátku. Náhoda velikosti stadionu Yankees.

Někdy prostě víte. Říkejte si tomu třeba intuice. Nebo deduktivní uvažování založené na zkušenostech a pochopení podvědomých vzorců.

Byla jsem si jistá, že ti lidé z Lac Saint-Jean jsou výletníci ze Sainte-Monique. Jen to musím dokázat.

Začala jsem s průzkumem vlastního mozku. Existují nějaké znaky, které by určily pohlaví dětských koster? Vzhledem ke stavu kostí nepřipadalo žádné měření v úvahu.

Nic dalšího mě nenapadalo.

Pořád jsem toho měla plnou hlavu, když zavolal Ryan. Jeho hlas zněl stejně unaveně, jako jsem se já cítila. Nepřekvapovalo mě to. Jeho informace ano.

„Adamski přiznal Keiserovou a Villejoinovy a vysypal všechny podrobnosti, jako kdyby psal román. Jenomže pořád tvrdí, že s Jurmainovou nemá nic společného.“

„A ty mu věříš?“

„Proč by se přihlásil ke třem vraždám a čtvrtou zatloukal?“

„Přece jste se mu zmínili, že v Americe mají takový milý zvyk zvaný trest smrti.“

„Adamski už má advokáta. Ví, že vydání do Států nepřipadá v úvahu.“

„Takže tenhle malý podvůdek nevyšel.“

„Nikdo přece Adamskému neřekl, že se postěhuje za hranice. Nemůžeme za to, že si nějaký pitomeček špatně vyloží naši zmínku o občanství Jurmainové. Jen jsme její smrt uváděli do správného kontextu.“

Chvíli jsem přemýšlela. Na kostech Rose Jurmainové se nenašly žádné stopy násilí.

„Možná měl prostě smůlu a byl ve špatnou dobu na špatném místě,“ poznamenala jsem.

„Což znamená, že původní verze byla správná. Jurmainová se namazala, vyrazila ven a umrzla.“

„Na kostře nebyla žádná poranění.“

„Až na ty medvědy.“

„Jo. A její tělo nebylo pohřbené.“

„Když už mluvíme o poraněních, mám další bombu. Adamski přísahá, že Keiserovou umlátil pěstí.“

„Ale proč by lhal? Vždyť ji měl zastřelit.“

„Vím já? Ale jeho verze plně odpovídá jeho povaze.“

„Jenomže já tu stopu po kulce viděla. Ayersová mi ukázala fotky.“

„Možná má Adamski nějaký problém s vlastní image. Znáš to, pistole jsou pro sralbotky. Anebo třeba ta zbraň patří někomu, koho se snaží chránit. Ještě pořád na něm děláme. Jenomže teď, co si najal mluvčího, je to o poznání těžší.“

Pověděla jsem Ryanovi o neštěstí na Lac Saint-Jean v roce 1958.

„Ptal ses Jacquema na původ jeho švagra?“

„Ano, madam. Achille Gouvrard byl pure laine.“

Pure laine. Čistá vlna. Překlad: quebecký běloch ze starobylé rodiny.

„A Jacqueme si vzpomněl ještě na něco. Gouvrard bojoval ve čtyřiačtyřicátém u Scheldtu. Vrátil se domů se šrapnelem v pravém stehně. Když se ochladilo, stěžoval si na bolesti v kostech.“

Položila jsem telefon, vstala a na prohlížečku připevnila rentgenový snímek. V pravé stehenní kosti muže nebylo po žádné kovové částici ani stopy.

Tohle není Achille Gouvrard. Byla jsem si téměř jistá.

Oči mi zaletěly k zabarveným dětským stoličkám.

A v hrudi se mi rozhořel plamen hanby.

Brielová si těch skvrn všimla. Já ne.

Odvrátila jsem zrak a pohlédla z okna. Tenhle výhled mě uklidňuje už dlouhé roky. Řeka. Most. Řidiči a chodci, co si žijí své obyčejné životy.

Na parapetu ležela můra. Nohy zkroucené, křídla jako mumie z muzea. Je mrtvá už od léta?

Maličké tělíčko přivolalo zpátky moje noční návštěvy. Můry. Kostry. Spálená těla.

Kdesi v hlubinách mozku se cosi ozvalo.

Ohlédla jsem se na kosti.

Brielová si těch skvrn všimla.

A pak si to něco prorazilo cestu z mého podvědomí.

Brielová našla stopu po kulce.

Stopa po kulce.

A to něco se náhle zformovalo do vědomé myšlenky.

36

Popadla jsem sluchátko a vyťukala číslo úřadu soudního lékařství okresu Cook. Spojovatelku jsem požádala o přepojení na Chrise Corcorana.

Třikrát to zazvonilo, pak se ozvala hlasová schránka.

Nechala jsem vzkaz. Zavolej hned, jak budeš moct. Je to důležité.

Jukla jsem na nástěnné hodiny. Půl desáté. Nejspíš zrovna kuchá něčí játra.

Stopa po kulce. Natálie Ayersová, zkušená patoložka, si jí nevšimla. Marie-Andréa Brielová, začátečnice, ji našla. Tohle byl ten praporek, kterým mávalo moje podvědomí.

V Chicagu mi Chris Corcoran vykládal o jednom případu. Byl z toho úplně vedle. Mrtvá žena na podlaze v obýváku. Pitva neodhalila žádné poranění. Vnuk se přiznal, že babičku odprásknul. Nová pitva. Chrisovi připadalo poranění tak unikátní, že o něm napsal článek.

No jasně.

Spěchala jsem do knihovny.

Kde začít? Chris na tom případu dělal v době, kdy se v lomu našlo tělo Laszla Tota. To bylo v červenci 2005.

Napsat vědeckou stať, zrevidovat ji a vystát si frontu mezi uchazeči o publikování – to všechno nějakou dobu trvá. Vytáhla jsem Časopis soudních věd z roku 2007 a podívala se do rejstříku autorů.

Nic. Prohlédla jsem ještě ročníky 2006, 2005 a 2008. Nic.

Tak to bychom měli.

Zpátky do laboratoře.

Zatímco jsem čekala na Chrisův telefonát ohledně případu se stopami po kulce a na zprávy od Labrousseho o obětech ze Sainte-Monique, zasurfovala jsem si po internetu.

Zadala jsem si do Googlu jméno Marie-Andréa Brielová. Vyběhl mi neuvěřitelný počet odkazů. Kromě četných příspěvků do internetových novin a blogů byla Brielová spoluautorkou článků pro Časopis soudních věd, Americký časopis soudního lékařství a patologie a několik kanadských a britských odborných časopisů. Všechny napsala společně se svou asistentkou, kterou nedávno vyhodila. A všechny během posledního roku.

Brielová poskytla desítky rozhovorů ve francouzštině a angličtině. Byla členkou komisí zaměřených na profesní poradenství studentům. Byla na soupisu členů katedry patologie Lavalovy univerzity a na dalších stránkách uvádějících biomedicínské odborníky. Ta ženská je snad členkou všech společností soudních věd na světě.

Pročítala jsem odkaz po odkazu a uvědomila si, že po laborce chodí Joe, ukládá vzorky tkání, fotí, zapisuje údaje do počítače. Z rádia kvičel Jean Leloup, Isabelle Boulayová, Daniel Bélanger a samozřejmě Céline.

Ať jsem v kyberprostoru hledala, jak hledala, nenašla jsem žádné informace z doby před příjezdem Brielové do Quebeku. Žádný životopis. Žádné resumé. Žádná zmínka o předchozím zaměstnání či dosaženém vzdělání.

Když jsem konečně odtrhla oči od monitoru, někdo stál za mnou. Otočila jsem se.

Joe měl paže založené na hrudi.

„Pardon. Říkal jste něco?“ Překvapilo mě, že je tam, kde je.

„Zubní rentgeny. Lac Saint-Jean. Všechno v pořádku?“

„Ano.“ Cožpak jsem mu nepoděkovala? „Díky. Bylo to v pohodě.“

Zaváhala jsem, zda se s ním mám podělit o vlastní verzi totožnosti obětí. A proč ne? Třeba si ho tím udobřím, bude se cítit součástí velikého objevu.

Joe naslouchal mé teorii, ve tváři zcela neproniknutelný výraz.

„A co ty skvrny?“ zeptal se.

„Výborná otázka,“ chválila jsem ho. „A já na ni najdu odpověď.“

„Vy –“

Zazvonil telefon.

Rychle jsem se otočila v naději, že to bude Chris Corcoran. A byl.

„Něco důležitého? Podle hlasu se mi zdálo, že jsi pěkně rozjetá.“

„Díky, že voláš tak rychle. Když jsem byla v prosinci v Chicagu, popisoval jsi mi jednu vraždu, kdy kulka prošla tělem oběti těsně u páteře. Pamatuješ?“

„To byla zapeklitá věc. Trajektorie se táhla podél svalových vláken, která úplně zamaskovala její přítomnost. Provedl jsem takový malý neformální průzkum. Nikdo se s ničím podobným nesetkal. Byl to tak zvláštní případ, že jsem to sepsal pro Časopis soudních věd. Poslali mi to zpátky k úpravě. Zatím jsem se ještě nedostal k tomu, abych to proškrtal. Chceš poslat kopii?“

„Mohl bys mi ji odfaxovat hned teď?“

„Jasně.“

Nadiktovala jsem Chrisovi číslo a pospíchala do recepce. Za pár minut jeho článek vylezl z faxu.

Neobvyklé úmrtí zastřelením s podélnou dráhou střely procházející napřimovačem páteře.

Čtyřiadvacet stran. Souhlasila jsem s redaktorem. Tohle by zabilo i vola.

Cestou zpátky do laborky jsem si to prolistovala.

Osmašedesátiletá žena byla naposledy spatřena na rodinném pikniku u příležitosti oslav 4. července… dcera našla zesnulou v pokročilém stupni rozkladu… nebyla zaznamenána perforace žádného orgánu… nebylo zaznamenáno žádné poškození kostry… nebyly zaznamenány žádné kovové předměty… příčina smrti neurčena… vnuk oběti se přiznal, že ji zastřelil.

Při pohledu na část nazvanou Výsledky druhé pitvy jsem ztuhla.

Příčný řez ukázal dráhu jediné kulky táhnoucí se podélně na hranici pravého napřimovače páteře.

Hrdlo se mi stáhlo vzteky. Rychle jsem pročetla zbytek.

…orientace rány naznačuje, že oběť se v okamžiku zasažení střelou pohnula… příčina smrti přehodnocena: vražda… extrémně vzácné… rešerše v odborné literatuře neuvádějí podobné případy…

Hodila jsem papíry na stůl a myšlenky mi lítaly hlavou jako kávová zrna v mlýnku.

Dráha té střely byla velice neobvyklá a hodně těžko se lokalizovala.

Ayersová si jí u Keiserové nevšimla. Chrisovi to uniklo u onoho chicagského případu. Oba jsou zkušení patologové.

Brielová ji našla.

Štěstí? Schopnosti? Náhoda?

Ani nápad.

Brielová si Chrisův článek nemohla přečíst, protože ho ještě nezveřejnil.

Na internetu jsem nenašla žádné informace o minulosti Brielové. Tvrdí, že má za sebou spoustu postdoktorandských programů. Co když si jeden z nich odbyla v chicagském úřadu soudního lékařství?

Mé podvědomí mi předhodilo další záblesk žárovky. Páteční sen. Výhonky rostoucí z kostry Rose Jurmainové. Na jednom byly iniciály ML.

Ale to je blbost. ML analyzoval Lassieho kosti. Ne Rosiny.

Najednou se mi pokožka na obličeji napjala.

Brielová má zájem o antropologii. Udělala nějaký rychlokurz. Provedla opětovné vyzvednutí v Oce. V mé nepřítomnosti se vrhla na oběti z Lac Saint-Jean.

Může být Brielová onen ML?

Šedá kůra mozková se utrhla na nižší centra. To už fakt přeháníte!

Ale stejně…

Znovu jsem vytočila Chrisovo číslo. Tentokrát mi to vzal.

„Přečetla jsem si ten článek. Dobrá práce.“

„Myslíš, že je moc dlouhý?“

„Trošku. Nevzpomínáš si náhodou, jestli jste u vás neměli patoložku jménem Marie-Andréa Brielová?“

„Ne. Ale znáš to, lidi se tu pořád mění.“

„Tu pitvu oběti s kulkou jsi dělal přibližně v době, kdy se v thorntonském lomu našlo tělo Laszla Tota, viď?“

„Ano.“

„Říkal jsi mi, že Walczak zadává kosterní případy stážistům a doktorandům, jestli se nepletu.“

„Hele, o tom já nerozhoduju.“

„Antropologický rozbor u Laszla dělal kdosi s iniciálami ML. Je to tak?“

„Promiň, to si nepamatuju. Musel bych se podívat do spisu.“

„A mohl bys to pro mě udělat? Pokud ten ML prohlížel Lassieho kosti, můžeš mi zjistit, kdo to byl?“

„Má to něco společného s tím hajzlem, co volal Edwardu Allenu Jurmainovi?“

Proboha svatého.

Najednou to všechno dávalo smysl.

Brielová našla stopu po kulce.

Brielová našla články prstů.

Brielová našla ty skvrny.

Ne, nejsem neschopná. Někdo tu sabotuje moji práci.

Opravdu Brielová volala Jurmainovi? Byla tady. Věděla o mém zapojení do případu.

Ale proč?

„Země volá Tempe.“

„Promiň, Chrisi. Nevím to jistě. Možná. Ale jednu věc vím určitě. Tý sketě už pomalu sahám po krku.“

Telefon zapípal.

„Musím končit. Zavolej mi, co jsi zjistil. A díky.“

Přepojila jsem na další hovor.

Labrousse. Pane jo, to to frčí.

„Dobrá zpráva je, že v téhle oblasti je stabilní populace.“ Labrousse to nemyslel metaforicky. Obyvatelé Lac Saint-Jean jsou poněkud izolovanou populací, která se geneticky zakonzervovala a hojně množila. V uplynulých letech se několikrát stali předmětem lékařských výzkumů. „Rodiny se odsud ani nehnou. A mají paměť jako slon. Pokud jde o Blackwatera, shodli se. Byl napůl Montaněs.“

Jo!

„A Claire Clemenceauová?“ zeptala jsem se. „Brala tetracyklin?“

„Nikdo si na nic podobného nevzpomíná. Bratr tvrdí, že Claire byla zdravé dítě. Tehdejší doktor je už mrtvý, ale v padesátých letech k němu do ordinace přišel mladý kolega. I ten už je dneska v penzi, ale na Claire si pamatuje. Prý ji vídal jen na preventivních prohlídkách. Je mu sice už devadesát, ale připadá mi, že mu to pořád pálí.“

„Ale písemné záznamy z té doby neexistují?“

„Ne.“

„A co stomatologie?“

„Bratr říká, že ani jedno z dětí v životě nebylo u zubaře.“

To pasovalo. Podle stavu chrupu dospělé ženy se dalo usuzovat, že zubní hygiena nebyla jejich silnou stránkou.

Ale mladší dítě mělo plombu. To nesedí.

„Nevzpomíná si ten bratr na skvrny na Claiřiných zubech?“

„Podle něho měla zuby bezvadné.“

Ticho hučelo po drátě ze severu na jih. Pak se ozvalo: „Rodinná verze může být výsledkem revizionistického myšlení.“

„Co tím chcete říct?“

„Tragická nehoda, ubíhají roky, mrtvé dítě se promění v dokonalou holčičku.“

„Anebo má doktor pravdu. Claire byla zdravá.“

„Možná,“ připustil Labrousse. „Dejte mi vědět, jak jste dopadla.“

Zavěsila jsem, došla k pracovnímu stolu a vzala do dlaně dva mléčné zuby mladšího dítěte.

Zavřela jsem oči, stiskla prsty a silou vůle nutila ty maličké zoubky, aby ke mně promluvily. Claire Clemenceauová, která utonula při výletu na lodi? Valentin Gouvrard, co zahynul při leteckém neštěstí?

Cítila jsem jen tvrdé výstupky.

Mozek zašeptal jednu krátkou větu.

Carabelliho hrbolek.

Není divu, že mi to uniklo. Ten maličký výčnělek není skoro vidět. Nadpočetný mesiolinguální hrbolek korunky u horní M2.

Našla jsem si stoličku z trvalého chrupu. Žádný hrbolek.

Divné, ale zas tak moc se neděje. Tahle varianta se nejčastěji najde u dospělých prvních stoliček nahoře, ale může se objevit i u mléčných druhých stoliček.

Carabelliho hrbolek se vyskytuje různě často u různých skupin obyvatel. Poměrně často ho nacházíme u Evropanů. Jeho přítomnost tudíž naznačuje, že dítě z Lac Saint-Jean bylo bílé. To jsem si myslela už dřív. Tahle odchylka byla jen o málo víc než zvláštnost.

Zklamaně jsem se vrátila k zubům v lahvičce.

Pak jsem začala štrádovat sem a tam a myšlenky mi v hlavě bzučely jako sršni.

Brielová dělala antropologické rozbory, i když studovala patologii. Nyní hrozí nesprávná identifikace ostatků. Na jejích motivech nezáleží. Musím její neschopnost dokázat Hubertovi. Zabránit jí, aby překračovala profesionální kompetence.

V hlavě jsem si sumírovala fakta a hryzala si přitom kůžičku na palci.

Achille Gouvrard byl běloch. Mužská kostra vykazuje znaky naznačující asijsko-americké předky.

Richard Blackwater byl napůl Montaněs.

Achille Gouvrard měl v pravé stehenní kosti šrapnel. Muž na mém stole ne.

Claire Clemenceauová byla zdravé batole.

Mléčné zuby mladšího mrtvého dítěte vykazovaly tetracyklinové zabarvení. Zcela patrné. Přesto mi to při předběžné analýze uniklo.

Claire Clemenceauová údajně nikdy nenavštívila zubaře.

Dítě na mém stole mělo plombu.

Carabelliho hrbolek na jednom mléčném zubu.

K ničemu.

I ten mi unikl.

Anebo ne?

Brielová našla stopu po kulce.

Brielová našla články prstů.

Brielová našla ty skvrny.

Pravda se vyvalila jako magma při erupci sopky.

Věděla jsem, co se stalo.

A co musím udělat, abych to dokázala.

37

Po odchodu z laboratoře jsem zkontrolovala tabuli na konci chodby. Vedle jména Brielové byla písmena AM. Absence motivée.

Brielová má dnes volno.

Excellent.

Pokračovala jsem do sekretariátu. Prohlásila jsem, že potřebuji jeden spis, a požádala o klíče od LaMancheových dveří. O nic nešlo. Během šéfovy nemocenské jsme si všichni v jeho kanceláři vyzvedávali nějaké papíry.

Moje hodinky ukazovaly za deset minut dvanáct. Vrátila jsem se k sobě a přinutila se ještě chvilku počkat. Dvacet minut. Pak půjdou všichni mí spolupracovníci dolů na oběd nebo na pizzu z mikrovlnky.

Můj odhad byl značně velkorysý. Během deseti minut bylo soudně-lékařské křídlo vymetené.

Rychle jsem došla k psacímu stolu LaManche a vzala si jeho univerzální klíč. Pak jsem si odemkla kancelář Brielové, pečlivě za sebou zavřela dveře a začala s prohlídkou.

Na stole jsem nenašla nic.

Pokračovala jsem policemi na knihy a skříňkami. Pořád nic.

Dlaně se mi potily. Připadala jsem si jako zlodějka.

Trhavými pohyby jsem otevírala zásuvky v první registračce.

V druhé. Nic.

Oči mi zalétly k úzkému oknu vedle dveří. Skrz žaluzie jsem viděla, že je na chodbě klid.

Hluboký nádech.

Pustila jsem se do poslední registračky.

A narazila na zlatou žílu.

Uzavřený igelitový sáček ležel ve spodním šuplíku, v mezeře za posledním spisem. Uvnitř bylo minimálně čtyřicet zubů.

V duchu jsem si pogratulovala. Vyklouzla jsem z kanceláře, zamkla a vrátila šéfův klíč.

V laboratoři jsem si sbírku rozložila na psací podložku. A poklesla mi brada.

Ani jeden mléčný zub. Ani se skvrnami, ani bez nich.

Spletla jsem se? Špatně jsem Brielovou odhadla? Hledám jen za každou cenu nějaký způsob, jak bych se ze všeho vyvlékla?

Stejně jako předtím jsem zaletěla očima k oknu nad psacím stolem. Od spodního rohu se na skle rozvíjela ledová květina. Připomínala mi pivoňku. Sovu. Tvář starce.

Pomyslela jsem na Katy. Když byla ještě malá, hrávaly jsme podobnou hru s mraky. Kéž bych tak mohla být doma, ležet na zádech v trávě a užívat si slunečné odpoledne.

Vzpomněla jsem si na svůj rozhovor se Solange Duclosovou. Její „pavoučí“ stoličku z Bergeronovy tuby. Maličký pavouček po okapu lez… Ne, nepobavilo mě to. Že by znak stárnutí? Ztráta fantazie? Smyslu pro humor?

Schopnosti profesionálně fungovat?

Jasně že ne, sakra. Vždyť jsem ten mizerný zub ani neprohlídla.

Zub.

Tuba.

Představila jsem si „pavoučka“, jak leze nahoru po rouře.

Zavřela jsem oči.

A otevřela.

Carabelliho hrbolek!

Popadla jsem klíče, doběhla ke skříňce, odemkla ji a vytáhla Bergeronovu tubu s výukovými vzorky zubů.

Zpátky ke stolu, další třídění.

Sbírka obsahovala dvanáct mléčných zubů: osm řezáků, tři špičáky a onu „pavoučí“ stoličku Duclosové, první molár vpravo nahoře.

Krucinál. Ta stolička měla Carabelliho hrbolek.

Odnesla jsem si ji ke zvětšovacímu sklu připevněnému na stole.

Obracela jsem ji sem a tam a prohlížela všechny její plošky. Vtom se otevřely dveře a zase zavřely.

Zvedla jsem oči.

Joe.

Na nějaký zdvořilostní rozhovor jsem byla příliš zabraná do práce, a tak jsem se otočila zpátky v naději, že najdu, co potřebuji. Ale moc jsem tomu nevěřila.

Už jsem to chtěla vzdát, když mou pozornost upoutala maličká tečka, ani ne tak skvrna jako spíš neznatelné zploštění skloviny.

Se zatajeným dechem jsem vzala zub ke stereomikroskopu a zapnula ho.

Ano! Obroušená ploška.

Zavřela jsem stoličku do ampule, našla v seznamu svého mobilu jedno číslo a vytočila ho.

„Oddělení antropologie.“

„Millera Barnese, prosím.“

V telefonu se ozval hlas široký jako kansaská prérie.

Řekla jsem ahoj. Miller řekl ahoj. Oba jsme se shodli, že jsme se už hodně dlouho neviděli. Miller se zeptal na Katy. Já na jeho ženu. Nakonec jsem mohla vyslovit svou žádost.

„Máte u vás na McGillu skenovací elektronový mikroskop?“

„Strojaři jeden mají. Co potřebuješ?“

Vysvětlila jsem mu to.

„A kdy bys ho potřebovala?“

„Včera.“

Miller se zasmál. „S jedním chlápkem od nich chodím hrát racketbal. Vždycky dostanu na prdel. To by nám mohlo pomoct.“

Odložila jsem telefon, začala jsem chodit sem a tam po místnosti a zahryzla se do palce.

Joe na mě vrhal zvědavé pohledy. Ignorovala jsem ho. Pak mu koupím bonbóny.

O tisíc let později zazvonil telefon.

„Vidělas v televizi Správnou cenu?“ zeptal se mě Miller.

„Možná někdy v pleistocénu.“ Že by nějaká soutěž?

„Tak vyraz na cestu,“ vybídl mě s hranou vyzývavostí.

Zamkla jsem sáček od Brielové a Bergeronovu tubu do skříňky, do kapsy strčila ampulku s „pavoučí“ stoličkou Duclosové a lahvičku se zuby dítěte z Lac Saint-Jean. Pak jsem popadla bundu a kabelku a vyrazila ze dveří.

McGillova univerzita leží severně od centre-ville, takže snaha zaparkovat tu auto připomíná marný pokus zbavit se jaderného odpadu. Tady ne, sestro.

Po třetím kolečku kolem univerzity a okolí, zvaném McGillovo ghetto, jsem zavětřila šanci. Dobrých pět minut jsem si připadala jako na autodromu, ale nakonec se mi podařilo vecpat mazdu do mezírky, kterou patrně před chvílí uvolnil moped.

Vystoupila jsem. Od auta přede mnou a za mnou jsem byla vzdálena asi tak třicet centimetrů.

Jsi fakt dobrá!

Obloha měla barvu cínu, teplota popolezla o jeden stupínek. Vlhký vzduch se snášel na město jako těžká mokrá deka.

Vstoupila jsem do kampusu východní branou. Pomalu se mi na hlavu začaly snášet mokré vločky. Většina jich tála hned při prvním kontaktu se zemí. Ostatní ještě váhaly, nadšené vidinou kolektivní akce.

Od rue Sherbrooke k avenue Docteur Penfield se kolem hlavního nádvoří táhly strohé kamenné budovy, šedé a pevné jako Mont Royal za nimi. Studenti cupitali po cestičkách s nachýlenými rameny, hlavy a batůžky pokryté mokrým sněhem.

Nová čtvercová studená budova Wong Building nade mnou mi připadala jako prototyp moderní efektivity. Její sousedka Strathcona naopak zosobňovala úplně jinou dobu. Postavili ji koncem devatenáctého století a její architekt se patrně v nejmenším nesnažil vyjádřit svou ženskou stránku.

Dovlekla jsem se do kopce a protáhla se hlavními dveřmi ve Wong. Miller čekal uvnitř. Uvítalo mě jeho medvědí objetí.

„Ten můj známý je z báňské katedry.“

„Tak mě veď.“

Vedl. Do kanceláře se jmenovkou Brian Hanaoka vedle dveří.

Muž za stolem měl na sobě oblečení, které vypadalo mnohem starší než on. Kostkovaná košile, vybledlé džíny, olezlý vlněný svetr. Jejich majitele jsem odhadla tak na pětatřicet.

Miller nás představil. Hanaoka byl malý a zavalitý, měl hodně kulatý obličej a hodně černé vlasy.

„Udělejte si pohodlí.“ Spíš přehnaná korektnost než akcent.

Posadili jsme se, Hanaoka za stůl, já a Miller naproti.

„Můj přítel mi říkal, že bychom mohli pomoci vaší laboratoři.“ Když se Hanaoka usmál, obličej se mu ještě víc zakulatil.

Chvíli jsem uvažovala a pak se rozhodla, že není třeba upřesňovat, kdo ho o laskavost vlastně žádá. Pokud se mé podezření potvrdí, bude z toho mít prospěch celá laboratoř.

„Před časem jsem konzultovala nějakou věc s ústřední identifikační laboratoří Spojených států na Havaji a dozvěděla jsem se o výzkumu obroušených plošek zubů. Používali přitom skenovací elektronovou mikroskopii a rentgenovou spektroskopii.“

„Tam identifikovali i vaše ztracené vojáky z jihovýchodní Asie, viď?“ zeptal se Miller.

„Ano. A z korejské i druhé světové války,“ doplnila jsem.

„Těžký úkol.“

„Velmi těžký. Ostatky jsou často neúplné. Někdy se vrátí sotva pár zubů a stomatologické záznamy jsou v takovém případě k nezaplacení. Občas se v lékařské dokumentaci objeví zmínka o plombě, ale příslušný zub se nenajde. Třeba se tam píše ‚zlatá korunka‘ nebo ‚amalgamová plomba‘ a pak je potřeba objevit a identifikovat specifické prvky na vedlejším, nespravovaném zubu, který se našel.“

„A tady přicházejí na řadu obroušené plošky,“ hádal Miller.

„Ano. Obroušené plošky se tvoří na místech, kde se zuby dotýkají. Při pozorování pouhým okem nejsou patrné žádné reliéfy, ale pod mikroskopem se vyjeví jako kouty a výstupky.“

„Což z nich činí dokonalé úložiště odpadních látek.“

„Přesně tak.“ Chytrý kluk. „Na Havaji pomocí skenovacího elektronového mikroskopu vizualizovali tyhle plošky a díky rentgenové spektroskopii určili složení prvků zbytků materiálu výplně, který uvízl i na vedlejším zubu.“

„Dobře.“ Hanaoka neustále pokyvoval svou bambulkovitou hlavou. „Velmi dobře.“

Vyndala jsem z kapsy ampulku z Lac Saint-Jean a položila ji na stůl. Pak jsem se podělila o svou myšlenku. Detaily jsem vynechala.

„Zuby A mají spojitost s nedávno vyzvednutou kostrou nezletilého dítěte. Dvě mléčné stoličky vykazují znaky, které neodpovídají ostatkům. Jedná se o druhou stoličku vpravo nahoře a druhou stoličku vpravo dole.“

„To mluvíte o těch malých hnědých zubech?“ Hanaoka držel lahvičku pár centimetrů před svým obličejem.

„Ano.“

„Jeden má plombu?“

„Ten horní.“

Vytáhla jsem ještě ampulku s pavoučím zubem z Bergeronovy tuby.

„Zub B byl získán jindy a jinde. Je to také mléčná stolička, první vpravo nahoře. Má obroušené plošky na distální straně. Nemá žádnou plombu.“

Hanaoka to pochopil hned. „Chcete zjistit, zda první horní mléčná stolička B, která má obroušenou plošku, kdysi seděla vedle horní druhé stoličky A, která má plombu.“

„Přesně tak.“

„Proč jsou ty dětské zuby A hnědé?“

Vysvětlila jsem účinky tetracyklinu a věk, kdy se tvoří zubní korunky.

Další přikyvování. Potom pauza. A pak: „To se mi líbí.“

„Můžete udělat, co jsem navrhovala?“

„To můžu.“

„Kdy?“

„Jestli dvacet minut počkáte, vrhneme se na to ještě dnes.“

Zatímco byl Hanaoka pryč, Miller mi popisoval nedávnou práci v terénu v Jordánsku. Mou pozornost odváděly myšlenky na zrádnou Brielovou, takže jsem ho skoro nevnímala. Ale rozhovor o archeologii mi připomněl Sebastiena Rainese. Když Miller skončil, zeptala jsem se ho na manžela Brielové.

„Jestli ho znám? No jo, je to pěkně vychcanej prevít. Mírně řečeno.“

„Mírně?“

„Raines je slizký jako had. Ostuda naší profese.“

„Tak povídej a přeháněj.“

„Klidně by vyhodil do vzduchu Machu Picchu, kdyby dostal zaplaceno. A ještě o tom sepíše zprávu přesně tak, jak si ji klient objedná.“ Miller se zamračil. „Představ si, že se ucházel o místo na naší katedře. Když jsme si ověřovali jeho životopis, ukázalo se, že si skoro všechno vymyslel.“

„Má magisterský titul, je to tak?“

„To má. Koupený po internetu. Raines se sice zapsal k řádnému studiu ve Francii, ale už v prvním ročníku ho vyhodili. Ředitel ho načapal, jak krade artefakty.“

„Raines pochází z Quebeku. Proč studoval ve Francii?“

„Protože tady by ho na žádnou školu nevzali.“

„Slyšela jsem, že je to separatista.“

„Je to fanatik. Anglicky mluví jen z donucení.“

„Proč žádal o místo na McGillově univerzitě?“

„Na Université de Montréal a Université du Québec a Montréal ho poslali do háje.“

„Raines se specializuje na městskou archeologii.“

„Jo,“ odfrkl si pohrdavě Miller. „Ten prevít nemůže sehnat prachy, takže vykope všechno, co najde. Slyšela jsi o jeho posledním projektu?“

„Body Find?“

„Corps découvert, madame, s’il vous plaît. Typický Raines.“ Miller zavrtěl hlavou. „Vydělávat velký prachy na neštěstí druhých.“

Vzpomněla jsem si na jeden incident, k němuž došlo krátce po nástupu Brielové. Obědvala jsem na betonové lavičce před budovou Wilfrid-Derome. U dveří čekal nějaký muž, kouřil a vypadal hodně nervózně. Vyšla Brielová a začali se spolu dohadovat. Nakonec ten chlap vztekle odešel a ona se vrátila dovnitř. Tehdy jsem ji sotva znala, takže jsem tomu nevěnovala pozornost.

„Je Raines vysoký a svalnatý? Tmavé oči, dlouhé černé vlasy, vzadu svázané?“

„Jo, to je on. Myslí si, že je Grizzly Adams. Hele, tohle se ti bude líbit. Jednou se Raines…“

Hanaoka se vrátil. Já i Miller jsme vstali.

Náš hostitel se omluvil za délku své nepřítomnosti a vedl nás do sklepa, dlouhou úzkou chodbou a modrými dveřmi do zabezpečené oblasti označené Mikroskopické centrum.

Hanaoka ukázal na stereomikroskop a požádal mě, abych našla onu plošku na zubu z tuby. Vyhověla jsem mu. Kontaktní bod vypadal při menším zvětšení jako malá černá tečka.

Systém skenovacího elektronového mikroskopu zabíral celý jeden roh místnosti. Válcovité nádržky, procesory, monitory, několik klávesnic a spousta udělátek, jejichž funkce mi unikala. Musím připustit, že jsem neměla zdání, co z toho je samotný mikroskop.

Začali jsme s nastavením přístroje. Byli tam dva muži a jedna židle a Hanaoka trval na tom, abych se posadila já. Anebo měl možná strach, že mu tu mašinku porouchám.

„Chcete kvalitní fotografie?“

„Prozatím mi bude stačit, když uvidím ty zbytky na plošce. Pokud tam budou, chci vědět, zda ten materiál odpovídá výplni, která se použila při plombování druhého zubu toho dítěte.“

„Výborně. Kdybyste později potřebovala kvalitní obrázky, poprášíme povrch odpařeným zlatem nebo uhlíkem.“

Hanaoka vzal něco, co vypadalo jako tác, položil zub na podstaveček a vsunul do obdélníkové komory.

„To je vakuová komora. Potrvá to sotva minutku.“

Jakmile bylo vytvořeno vakuum, Hanaoka zapnul přístroj a aktivoval elektronový paprsek. Na monitoru se objevil obraz.

Ploška nyní připomínala thorntonský lom. V záhybech a štěrbinkách byly maličké kamínky a oblázky.

„Pane jo.“

„Pane jo,“ opičil se Miller.

Hanaoka se rozzářil jako děcko s tyčinkou Kit-Kat.

Při dalším zvětšení Hanaoka pomocí obrazu na monitoru nastavil elektronový paprsek přímo na úžasný shluk skalisek. Při práci hovořil.

„Nastavuji spektrometr pro zachycení charakteristických rentgenových paprsků, které vzorek vyzařuje.“

Když byl spokojen, naznačil mi, abych si posunula židli k monitoru na opačném konci přístroje. Miller se držel v těsném závěsu za mnou.

Zhmotnila se celá krajina: zelený podrost se třemi štíhlými borovicemi rostoucími až do nebe. Každý strom identifikoval kód ze dvou písmen. Yb. Al. Si.

„Yterbium. Hliník. Křemík. Říká vám tahle kombinace něco?“

Zmateně jsem zavrtěla hlavou. Nebyla jsem zubařka, ale o amalgamu jsem něco věděla. Očekávala jsem úplně jiné prvky. Hg. Sn. Cu. Ag. Rtuť. Cín. Měď. Stříbro. Tahle partička se obvykle vyskytuje v plombách.

„To je spektrum materiálu na plošce. Udělám vám kopii.“ Hanaoka stiskl tlačítko a tiskárna s vrčením obživla. „A teď tu plombu.“

Hanaoka vyndal zub z komory, vložil místo něj zub z Lac Saint-Jean a celý proces zopakoval.

„No teda,“ ozval se Miller.

„Do prdele,“ ulevila jsem si.

38

Druhá krajinka byla totožná s tou první. Yb. Al. Si.

Materiál výplně odpovídal zbytkům na plošce. A navíc byl neobvyklý. Vyplývalo z toho, že zub z tuby a zub z Lac Saint-Jean vyrostly těsně vedle sebe v ústech stejného dítěte.

Do prdele.

Okamžitě se mi v hlavě zrodily dva scénáře.

Scénář A. Brielová si přečetla o tetracyklinu v kartě Valentina Gouvrarda, vzala zabarvené stoličky z tuby a vyměnila je za stoličky, které se našly v Lac Saint-Jean.

Scénář B. Mléčná stolička z Lac Saint-Jean se nějakým způsobem přemístila do Bergeronovy tuby.

Tento přesun byl asi tak pravděpodobný jako sex v kostele.

Sevřela jsem prsty v pěst.

Brielová sabotovala můj případ.

Povede se mi přesvědčit ostatní?

„Odpovídá plošce“ a „je neobvyklý“ mi nestačí. Musím mít víc.

Spektrum prvků popisující hmotu výplně. To je ten klíč.

Dolehl ke mně Hanaokův hlas.

„…mohla byste se poptat, jestli neexistuje nějaká databáze. Máte flash disk? Mohl bych vám to spektrum uložit ve formátu EMSA, jestli chcete.“

„Ano,“ řekla jsem a vylovila z kabelky flešku. „Ano, to chci.“

Když jsem odcházela z Wong Building, byla tma. Stále sněžilo, i když už ne s takovou vervou.

Nevydala jsem se ovšem ke svému autu, ale nahoru do kopce k Strathconě na rohu rue University a Pine. Původně tu sídlila lékařská fakulta, dnes je tato stará pevnost domovem katedry anatomie a stomatologie.

Bylo úterý. Zubní slídil dnes na McGillu učí. Ne, tuhle přezdívku jsem nevymyslela já. Bergeron má toto sousloví skutečně vyšité na jedné košili. A rád ji nosí.

Našla jsem Bergerona v kanceláři v prvním patře. Lustr byl zhasnutý a na vyřezávaný dubový psací stůl vrhala měkké žluté světlo jediná bankéřská lampička se zeleným stínidlem.

Nastínila jsem mu problém a vynechala jen roli, kterou sehrála jeho tuba. Bergeron poslouchal, dlouhé kostnaté prsty propletené v klíně. Když přikývl na znamení, že mě pochopil, zeptala jsem se na existenci databáze materiálů používaných pro zubní výplně.

Bergeron si vzpomněl na projekt v laboratoři FBI v Quantiku, která se zabývá skenovací elektronovou mikroskopií.

Zatelefonoval tam. Vysvětloval. Napsal si pár poznámek. Bezpočtukrát ze sebe vydal „aha“ a „rozumím“. Nakonec zavěsil.

Taková databáze existuje. Ten, kdo ji vytvořil, je už v penzi a o software se stará laboratoř pro skenovací elektronovou mikroskopii státní univerzity New York v Buffalu.

Zatelefonoval ještě jednou. Znovu vysvětlil problém.

Aha.

Rozumím.

Skoro jsem si cvrnkla do gatí.

Nakonec hovor přece jen skončil.

Chlapík se jmenuje Barry Trainer. Bergeron mi podal papírek s e-mailovou adresou. Pokud převedu spektrum do formátu EMSA, Trainer ho projede svou databází.

Poděkovala jsem Bergeronovi a z toho kopce skoro odhopsala.

A proletěla se.

Při dopadu jsem ucítila bolest v zápěstí. Uvnitř rukavice se mi do ruky mezi dlaní a chodníkem zabodlo něco tvrdého.

Opatrně jsem se zvedla, posbírala kabelku, oprášila ze sebe sníh a mnohem důstojnějším tempem pokračovala v cestě k autu.

Sherbrooke připomínal ucpanou tepnu. Chvíli jsem bubnovala do volantu, chvíli nadávala na provoz a pak jsem si prohlédla náramkové hodinky. Sklíčko vypadalo, jako když dostalo ránu kladivem.

Za půl hodiny jsem dojela ke svému domu. Podzemní garáž byla tmavá a opuštěná.

Právě jsem zamykala auto, když jsem zaregistrovala nějaký pohyb.

Krok?

Ztuhla jsem.

Další.

Další.

Prudce jsem se otočila. Ze stínu v rohu se vynořila postava.

Můj mozek zachytil základní rysy.

Muž.

Rychlá chůze.

Instinkt způsobil zkrat v mých adrenalinem napumpovaných nervech.

Napřáhla jsem kabelku a trefila toho chlapa přímo do ucha.

Ruce mu vyletěly nahoru a zlomil se v pase.

„Krucinálfagot.“

Do prčic. Sparky.

„Vyděsil jste mě.“

„A vy jste mi protrhla bubínek.“

„To těžko.“

Sparky se napřímil a teatrálně si tiskl dlaň na ucho. „Vy jste nepříčetná, víte to?“

Nemám dost trpělivosti, abych si to vyžehlila u ukřivděného asistenta. O utěšování šíleného souseda ani nemluvě.

„Co tady vůbec děláte? Objevil jste se zničehonic.“

„Do toho vám vůbec nic není. Zrovna jsem sundával hovno ze svýho kufru.“

„Vy jste opravdu mistr mluveného slova.“

Sparky potřásl hlavou a pak si rukou poklepal na ucho. „Asi budu muset k doktorovi.“

„Pošlete mi účet.“

Přehodila jsem si tašku přes rameno a vydala se ke dveřím.

„Počkejte.“ Sparky se hnal za mnou a funěl mi do zátylku. „Chci vám něco říct.“

„Dejte mi to písemně. Spěchám.“

„Z tý vaší zasraný kočky se jednou zblázním. Musíte s tím mňoukáním něco udělat.“

Sparky bydlí o patro výš a okna mu vedou do dvora na opačném konci chodby. Birdie by musel být připojený na elektrický zesilovač, aby jeho hlas dolehl tak daleko.

Spínač vzteku v mojí hlavě cvaknul.

Otočila jsem se na podpatku.

Sparky do mě narazil.

Odstrčila jsem ho pohybem ruky mířeným přímo na hrudní kost.

„Mýho kocoura nech už jednou provždy na pokoji, ty ufňukanej cvoku. Už žádný stížnosti. Už žádný mrtví ptáci. Už žádný výkaly. Jasný?“

V příšeří garáže Sparkymu ztuhly rysy.

„Jo? To se ještě uvidí.“

Nahoře jsem pochválila Birdieho, jaká je báječná šelmička. Pak jsem si zapnula laptop, stáhla do něho soubor od Hanaoky a poslala ho e-mailem Trainerovi.

Abych zabila čas, vytáhla jsem z lednice mražené špenátové ravioli. Mikrovlnka hučela a já se podívala na hodinky. Čísla na nich byla zakrytá pavučinou prasklin.

„Do prdele.“

Našla jsem v prádelníku staré Švýcarky a vrátila se do kuchyně.

Dojedla jsem těstoviny a odebrala se do pracovny ve chvíli, kdy zazvonil telefon. Vrhla jsem se po něm.

„Řekni, že mě máš ráda.“ Chris Corcoran byl sám se sebou nadmíru spokojený. Přímo přetékal energií. Příšerně mě to naštvalo.

„Jo, mám tě ráda.“

„Hodně?“

„Co jsi zjistil, Chrisi?“

„Bývala s tebou větší sranda.“

„Jo, taky jsem bývala královnou parketu.“

„To teda ne.“

„To bych si vyprosila.“

„No dobře,“ podotkl ironicky. „Pamatovala sis to správně. ML. Patoložka jménem Miranda Leaverová prováděla antropologický rozbor kostí Laszla Tota. Leaverová byla v Chicagu v rámci ročního postdoktorandského programu na Illinoiské univerzitě v Chicagu. Nikdo si tu na ni moc nepamatuje. Jeden technik si vzpomněl, že se tehdy nějak nepohodla s manželem, rozvedla se a začala znovu používat své jméno za svobodna.“

„Brielová!“

Při mém výkřiku Birdie vypálil směrem do chodby.

„Jo, přesně tak,“ ozvalo se překvapeně. „Když ji vyhodili, Brielová odjela do Francie, aby se posbírala. Terapie? Rychlokurz antropologie pro amatéry.“

„Kde přesně ve Francii byla?“ Cítila jsem, jak mi hučí nervy.

„Montpellier.“

Popadla jsem pero a papír. „Znáš jméno té školy?“

„Klídek, děvče. Já umím taky používat telefon. Ten program nabízela společně univerzita v Montpellier a oddělení soudních věd Hôpital Lapeyronie.

Miranda Leaverová, teď už zase Miranda Brielová, se v Montpellier stala francouzštější než Francouzi. Nakoupila tres chic botičky, baret a začala vyzpěvovat je m’appelle Marie-Andréa. Nakonec potkala jednoho garçona s podobnou zálibou. Anebo to možná byl on, kdo přivodil její galské obrození. Kdo ví?“

Za jiných okolností by ve mně Chrisova francouzská výslovnost vyvolala úsměv. Jenomže dnes jsem byla až příliš vytočená tím, co mi říkal.

„Byl to archeolog.“

„Voila.“

„Jak se jmenoval?“ Odpověď jsem znala. Jen jsem to chtěla slyšet.

„Sebastien Raines.“

„Zjistil jsi o něm něco?“

„Jako studenta ho vylili ze školy, protože šlohnul nějaké artefakty. Prý si toho profesora, co ho načapal, pěkně podal. Vyhodili ho a on se chvíli potloukal na archeologických vykopávkách. Nakonec vyměnil la République za La Belle Province. Má pověst vzteklouna, co si s sebou táhne mindrák velký jako Marseille.“

„Na koho má spadeno?“

„Na doktory filozofie obecně, na akademiky nejvíc.“

Laptop mi zapípal na znamení příchozího e-mailu. Došla jsem k němu.

BTrainer@buffalo.edu.

„Díky, Chrisi. Jsi fakt třída.“

„Tahle Brielová ti to zavařila u Edwarda Allena Jurmaina?“

„Myslím, že jo. Anebo Raines. Vzali se. A společně vymysleli plán, jak na soudní vědě zbohatnout.“

„Ve kterém tanci?“

„Cože?“

„Ve kterém tanci jsi byla královnou parketu? Tenkrát se toho tancovalo hodně.“

„Ve všech.“

Otevřela jsem Trainerův e-mail.

Zpráva byla stručná.

Poslední řádka pro mě měla cenu zlata.

39

Molár B. Zubní kaz vyplněn Heliomolarem, pryskyřicí, jejíž prvkové složení a atomová procenta jsou dle mých znalostí jedinečné. Al 2,85. Si 87,4. Yb 9,75.

Molár A. Zbytky v obroušené plošce mají spektrum s identickým složením a atomovými procenty jako molár B. Al 2,85. Si 87,4. Yb 9,75. Dle mého názoru tato ploška obsahuje zbytky pryskyřice Heliomolar.

Trainer připojil ještě pár poznámek.

Kompozitní pryskyřice Heliomolar HB je estetický, vysoce viskózní, poddajný, světlem tuhnoucí výplňový materiál, který se užívá pro zadní zuby (třídy I a II).

Heliomolar propouští méně záření než sklovina a dentin a na rentgenových snímcích je jeho obraz jasnější.

Heliomolar vyrábí firma Ivoclar Vivadent Inc. v Amherstu, ve státě New York.

Poslední řádku jsem si přečetla ještě jednou a prsty přitom pevně tiskla myš. Heliomolar byl na trh uveden v roce 1984.

Tetracyklinem zbarvená stolička dítěte z Lac Saint-Jean byla vyplněna pryskyřicí zvanou Heliomolar. Měla stejné hrbolky jako stolička, kterou jsem našla v Bergeronově tubě. Na obroušené plošce byly zbytky Heliomolaru. Obě stoličky měly Carabelliho hrbolek.

Heliomolar se začal používat v roce 1984.

Výletníci ze Sainte-Monique utonuli v roce 1958.

Gouvrardovi havarovali v roce 1967.

Opět jsem před sebou měla dva scénáře.

První: Oba zuby patřily dítěti z Lac Saint-Jean. Ergo, oběťmi nejsou ani Gouvrardovi, ani utonulí ze Sainte-Monique.

Druhý: Ani jeden zub nepatřil dítěti z Lac Saint-Jean. Ergo, oba někdo vyndal a zaměnil za skutečné stoličky dítěte.

Brielová.

Myslí se mi přehnala bouře emocí.

Já to zabarvení nepřehlédla. Ani plombu. Nebyly tam, protože já jsem prohlížela skutečné zuby dítěte.

Ještě předtím, než je Brielová vyměnila.

Brielová našla články prstů.

Do hajzlu. Jasně že jo. Šlohla je u mě v laborce a podstrčila je na místo nálezu v Oce.

Brielová našla stopu po kulce.

Vyrobila ji během svých nočních seancí v márnici? Představila jsem si Brielovou, jak střílí do těla Marilyn Keiserové. Byla to děsivá představa.

Příští půl hodinu jsem své šokující zjevení přemílala sem a tam.

Může to být pravda?

Dokonale to do sebe zapadalo.

Telefon mi zazvonil ve chvíli, kdy mi začal docházet plný rozsah toho, co Brielová provedla.

„Jak to jde, zlatíčko?“

Byla jsem příliš rozčilená, než abych Ryanovi vytkla to důvěrné oslovení. Aniž jsem se ho zeptala, jaký měl den, vysypala jsem všechno, co jsem se dozvěděla. Případ se stopou po kulce, který řešil Chris Corcoran v Chicagu. Miranda Leaverová alias Marie-Andréa Brielová. Sebastien Raines a jeho divoká a nechutná minulost. Heliomolar. Rok 1984. Záměna zubů. Krádež článků prstů.

„Telefonát Edwardu Allenovi byl začátek jejího plánu, jak mě odrovnat.“

„Jaký má motiv?“

„Zlepšit si reputaci a oslnit firmou Body Find, která pak začne získávat zakázky od vlády, soukromých podniků a právníků.“

„Dovedu si představit, proč by chtěla odstřelit Ayersovou, pokud mě omluvíš za ten výraz, ale proč tebe?“

„Ve Francii dělají patologové všechno; antropologii, odontologii, cokoli. Je to starý přístup k soudnímu lékařství, ale prostě je to tak. Když byla v tom rychlokurzu, možná ji zachvátil pocit velikášství.“

„Myslí si, že zvládne i kosti, a ty jsi konkurence.“

„To je moje teorie.“

„Jestli máš pravdu, tak si Brielová koleduje o pořádných pár facek. Falšování důkazů, maření spravedlnosti, nevhodné nakládání s lidskými ostatky.“

„Pro začátek to stačí.“

„Co máš v plánu?“

„Nejdřív s tím půjdu za Hubertem. Pokud nebude chtít poslouchat, stavím se za LaManchem. Tohle je vážné. To, co Brielová udělala, by mohlo způsobit velké potíže při vyšetřování vraždy Keiserové a Villejoinové. Na obou případech se podílela.“

Až dosud se celý rozhovor točil kolem mě.

„Jak pokračuje vyšetřování?“

„Florian Grellier poznal Adamského při předváděčce podezřelých. Podle něj je to stoprocentně ten chlápek z baru, který mluvil o hrobě v Oce. Dál máme prodavače z Canadian Tire, který Adamskému prodal rýč v den, kdy byla zavražděna Anne-Isabelle Villejoinová. Máme obsluhu čerpací stanice, kde Adamski koupil benzin v týdnu, kdy se začala pohřešovat Keiserová. Máme servírku, která ho v té době viděla u Memphrémagogu. Smyčka se stahuje.“

„A co Poppy?“

„Soudce vydal povolení k prohlídce. Právě teď kriminálka prohledává její byt v Saint-Eustache.“

„Claudel pořád vyslýchá Adamského?“

„Teď, když si ten prevít sehnal advokáta, je to mnohem těžší. Ale hlavní žalobce se dal slyšet, že přiznání k vraždě Keiserové a Villejoinové bude stačit. Pokud jde o Jurmainovou, Adamski pořád zapírá. A taky tvrdí, že nikdy nikoho nezastřelil.“

„Takže se potvrzuje moje teorie o Brielové.“

„Řekl bych, že jo. Jak se má Bird?“

Pověděla jsem Ryanovi o svém posledním střetu se Sparkym.

„Chceš, aby Sparky na vlastní kůži pocítil dlouhou ruku zákona?“

„Díky,“ odpověděla jsem, „poradím si s ním sama.“

Následovala trapná pauza. Pak se ozvalo: „Nechtěla bys na dnešní večer společnost?“

Z té nabídky se mi stáhl žaludek. Nic jsem si nepřála víc, než aby Ryan pochrupoval po mém boku.

Ne. Zatím ještě ne.

Odpálkovala jsem ho vtípkem. „A čí?“ zeptala jsem se.

„Jak je možný, že tě pořád ještě dokážu vystát, Brennanová?“

„Protože srším vtipem a úžasně vypadám. Jenomže ani jedna z těchto vlastností by se dnes večer neměla možnost projevit.“

„Já bych to stejně ocenil.“

„Díky. Radši zůstanu zahrabaná doma s Birdiem. Když jsem mu prozradila, co si Sparky myslí o síle jeho hlasového projevu, kocourek se rozhodl, že znovu svolá kapelu a pořídí si silnější repráky. Budu mu to muset rozmluvit.“

Když jsem domluvila s Ryanem, vrátila jsem se k počítači a otevřela soubor. Pro zítřejší konfrontaci s Hubertem jsem chtěla mít své vojsko pěkně sešikované.

Asi po hodině práce u počítače mě vyrušily nějaké zvuky. Ohlédla jsem se do chodby.

Birdie si hrál na číhajícího pantera.

„Birde.“

Kocour se ani nepohnul.

„Co se děje, chlupáči?“

Birdie sklopil uši.

Náhlá vzpomínka. Rozbité okno.

Tělem se mi rozlil chlad. Chloupky na krku se mi zježily. Plížila jsem se chodbou a nakoukla do ložnice.

Za zataženým závěsem pouliční lampa osvětlovala lidskou siluetu. Blízko. Hodně blízko.

Žilami mi začala kolovat další dávka adrenalinu.

„Sparky! Ty hajzle!“

Popadla jsem botu a vyrazila ze dveří bytu. Přitom jsem vytáhla zástrčku, aby se mi nezavřely dveře. Hnala jsem se chodbou za roh až k nouzovému východu vzadu. Bokem jsem odjistila závoru, protáhla se skrz a dveře zapříčila botou.

Bylo nad nulou, ale vlhko zalézalo pod kůži. Na pažích mi okamžitě naskočila husí kůže.

Na trávníku pod mou ložnicí a pracovnou tál sníh. Vzpomněla jsem si, jak jsme to tu prohledávali s policajty. Světlo lamp se odráželo od několika zapomenutých střepů, které připomínaly útok na můj domov.

Šílený soused nebyl nikde v dohledu.

Objala jsem si pažemi trup a plížila se po dvorku. Už teď jsem litovala svého neuváženého rozhodnutí vyběhnout ven bez kabátu.

„Sparky!“

V nočním tichu se hlasitě rozezněl můj hlas.

„Kde sakra jsi?“

Zastavila jsem se.

Chvilku jsem poslouchala.

Po ulici projelo auto, od pneumatik mu létala břečka. Někde kapala voda.

Keře vypadaly v broskvovém světle pouličních lamp jako hrbaté korály. Borovicové jehličí mělo na sobě značkové růžové kabátky, které se pomalu rozpouštěly.

„Ukaž se. Já vím, že tu jsi.“

Ticho.

Ať byl Sparkyho plán jakýkoli, teď už na něm nezáleželo. Jak se zdálo, toho parchanta jsem vystrašila víc než dost.

Celá jsem se třásla. Obrátila jsem se a vracela k domu.

Došla jsem ke dveřím.

Pak se svět rozpadl na tisíc kousků.

A zčernal.

40

Zůstala jsem přikrčená, nehýbala jsem se a nakukovala do nekonečné černé prázdnoty.

Bylo jasné, že do nadzemního světa jsem se zatím neprobourala. Kam tedy? Do sklepa? Tunelu? Dalších katakomb, dávno zapečetěných a zapomenutých?

Hlavou mi vířily představy.

Vzduch tady byl vlhký a chladnější než v hrobce.

Můj nos nasál nové pachy. Bahno. Stojatá voda. Plíseň. Moč?

„Haló! Pomoc!“

Ozvěna mého hlasu naznačovala, že jsem se ocitla v nějakém velkém prostoru.

„Je tu někdo?“

Nic než prázdná ozvěna mých slov.

Přimhouřenýma očima jsem zírala do absolutní temnoty.

Podle toho, jak dlouho trvalo, než dvířka dopadla na pevnou zem, jsem odhadla vzdálenost na metr nebo dva.

Zvládl by můj zraněný kotník takový skok?

Musí. Zůstat tady není k ničemu.

Sedla jsem si na zadek, přikrčila se, přehodila nohy přes okraj a překulila se na břicho. Pokusila jsem se co nejvíc natáhnout a přitom se pořád držet otvoru po dvířkách. Cihly byly kluzké a mé prsty příliš prokřehlé. Spadla jsem.

Při přistání mi levou nohou projela ostrá bolest. Koleno se mi podlomilo a já se převalila na stranu. Pořádně jsem se praštila do ramene a hrubá zem si vybrala svou daň na mé pravé tváři.

Dlouho jsem ležela a čekala, až to cukání přejde. Ruce a nohy jsem měla skoro zmrzlé. V hlavě mi bušilo. V ústech mi vyschlo.

Ze zápachu kanálu a bahna se mi dělalo zle.

Náhlá vzpomínka. Lom. Kosti v krabici. Chris Corcoran. Vecamamma. Cukura kundze.

Lassie Tot.

Konečné. Paměť se mi začínala vracet.

Kdy jsem odletěla do Chicaga? Vecamamma už měla rozvěšenou vánoční výzdobu. Prosinec. Jak je to dlouho? Co se od té doby stalo?

Nedávná historie mi stále unikala, takže jsem se pokusila soustředit na současnou situaci.

V tom tichu jsem zaslechla sice slabé, ale velmi blízké škrábání a šustění. Krysy!

Rychle jsem se postavila na nohy.

A praštila se do hlavy.

Srdce se rozběhlo na klaustrofobický rychloběh.

Klid!

Nadechla jsem se, abych se uklidnila. Ještě jednou.

Ohnula jsem se v pase a udělala jeden opatrný krok.

V poraněném kotníku se zažehl plamen.

Spolkla jsem ještě několik doušků vzduchu. Nahrbená a s napřaženýma rukama jsem pomalu couvala.

Dostala jsem se k ústí hrobky. Rukama jsem zkoumala zeď.

Nacházela jsem se v cihlovém, trubkovitém prostoru se svažitou podlahou.

Vchod do hrobky byl nedaleko jeho ústí.

Škrábání se blížilo a sílilo. Otřásla jsem se chladem a hnusem.

Ta roura někam vede. Jdi dál.

Použila jsem stěnu jako vodítko a oporu a začala jsem se prodírat temnotou.

Vzduch byl cítit plísní, země mi pod nohama klouzala.

Představila jsem si korálkové červené oči. Holé ocásky. Žluté vyceněné zuby v dlouhých špičatých tlamách. Silou vůle jsem nutila prsty, aby se držely cihel.

Smrad byl příšerný; odpadky, výkaly a sliz. Jsem snad v odpadní rouře? V kanále?

Ano, určitě je to kanál.

Funkční? Opuštěný?

Náhlá děsivá myšlenka.

Ve starých montrealských čtvrtích je kombinovaná kanalizace a dešťová voda a kanalizační odpad jsou svedené do jedné trubky.

Vzduch byl mrazivý. Jaké je asi počasí nade mnou? Sněží? Taje? Mrzne?

Mohla by se tím prostorem, kde zrovna jsem, najednou prohnat vlna černé vody? Unesl by mé proud s sebou, nebo bych se tu utopila?

Co se to děje s mým mozkem? Jak to, že uvažuju o montrealské kanalizaci a vůbec si nedovedu vzpomenout, co mě do tohohle pekla dostalo?

Přemýšlej! Přemýšlej!

Další útržky obrazů.

Kostra z Oky. Tělo u jezera Memphrémagog.

Udělala jsem několik dalších mučivých kroků. Sedm.

Jména.

Rose Jurmainová. Christelle Villejoinová. Anne-lsabelle. Marilyn Keiserová.

Devět.

Deset.

Pak mé ruce sáhly do prázdna.

S bušícím srdcem jsem je stáhla zpět.

Něco se rozkutálelo. Narazilo na cihly.

Anemický žlutý paprsek osvítil zem.

Nevěřícně jsem zamrkala. První záblesk světla po mnoha hodinách. Nebo dnech?

Kristepane, ano! Ano!

Vrhla jsem se vpřed a popadla baterku.

Paprsek zablikal.

Prosím!

Stiskla jsem kryt. Paprsek se ustálil. Namířila jsem ho ke svým nohám.

Špinavá voda tvořila na zemi černé kaluže.

Stočila jsem baterku ke křivce stěny.

Maličký ovál světla se roztřeseně roztančil a našel výklenek. Malý prostor byl prázdný až na myší hovínka.

Posvítila jsem nahoru.

Nad hlavou se mi klenulo kalem pokryté zdivo. To není dobré. Ať tu teklo cokoli, občas to dosahovalo až ke stropu. Tunel, jímž jsem se s ohnutými zády prodírala, měl něco málo přes metr v průměru.

Zamířila jsem světlo před sebe. Za sebe. Po necelých dvou metrech mi slaboučké světlo baterky spolkla temnota.

Celá jsem se roztřásla. Zuby mi jektaly.

Hýbej se! Musíš jít dál!

Znovu jsem se začala plížit podél stěny a mávala baterkou sem a tam. Paprsek ještě více zeslábl.

S každým metrem jsem cítila větší vlhkost a hůř se mi šlo. Kaluže se začínaly slévat. Voda mi už zalila podrážky bot. Kanály ale přece někam ústí, ne?

Prosím, panebože, ať nejdu proti proudu!

Občas jsem se zastavila a prstem poměřila hladinu. Stoupá? Měla bych se obrátit? Před sebou jsem spíš vycítila, než uslyšela tiché mručení, jako by tam někde ve tmě o sebe tloukla křídla.

Jeden pohyb baterkou osvětlil armádu maličkých hlaviček vlnících se na kluzkém povrchu. Plahočila jsem se dál a odmítla uvažovat o tom, co mi to plave u nohou.

Špinavá voda. Krysy. Zlost a strach. Ať už je spustilo cokoli, hlavou mi začaly probleskovat útržky vzpomínek.

Adamski.

Claudel.

Ryan.

Přiznání.

Čvachtala jsem dál.

Tkaničky bot zmizely pod vodou.

Chybějící články prstů.

Stoličky z Lac Saint-Jean.

Marie-Andréa Brielová. Miranda Leaverová.

Sebastien Raines.

Dostal mě sem Raines? Dozvěděli se s Brielovou, že po nich jdu?

Můj únos byl stále záhadou. Zdrogovali mě? Praštili do hlavy? Co na tom záleží? Jsem tady a musím se dostat ven.

Deset kroků a paprsek baterky zaprskal.

Proboha ne! Prosím!

Vypnula jsem spínač, abych šetřila baterie, a ponořila se opět do absolutní tmy.

Mručení nyní doprovázelo bublání a plácání. Boty jsem měla skoro mokré. Záda a podkolenní šlachy úpěly pod námahou chůze v předklonu.

Obrátit se?

Jít dopředu?

Ztratila jsem veškerý cit v prstech na rukou a nohou. Horečka? Podchlazení?

Najdi východ. Dostaň se ven!

Pokračovala jsem dál a myslela na jediné – únik.

Něco mě zašimralo na vlasech.

Ignorovala jsem to.

Znovu, tentokrát na čele.

Přes oční víčka mi přeběhly chlupaté nožky. Přes kořen nosu.

Pavouk!

Ruka mi vyletěla nahoru a prsty jsem si přejela přes obličej.

Třásla jsem se hnusem, chladem a vyčerpáním. Opřela jsem se o stěnu. Hrozilo, že mě přemůže zoufalství.

Do háje s baterkama! Poťřebuju světlo!

Stiskla jsem vypínač.

Paprsek byl skoro k ničemu, ale posloužil mi jako emocionální berlička. Zamířila jsem před sebe, ke zdroji šustivých zvuků. A viděla jen černočernou tmu.

Tělo se mi začínalo nekontrolovatelně třást.

Objala jsem si trup pažemi a jantarové světlo baterky přejelo po zdivu u mého ramene.

Něco se objevilo.

Se zatajeným dechem jsem posunula baterku blíž ke stěně.

41

Rozmazané jantarové světlo se plazilo po stěně.

Vybledlá, setřená písmena podle šablony.

Jedno po druhém jsem je osvětlovala a můj zmatený mozek se pokoušel vyplnit mezery, tvořit slova a odvodit z nich nějaký význam.

ALEX DRE DE S VE ET DU PAR L FONT INE

Názvy ulic.

Rue Alexandre-de-Séve. Rue du pare Lafontaine.

Křižovatka.

Prokristapána. Tenhle roh je sotva pár bloků od naší laboratoře.

Poloslaná voda. Smrad.

Ten tunel musí být kanál. Vede pod jednou z těch ulic?

Ale vždyť jsem se probrala v hrobce.

Nedávalo to smysl.

Prudký mráz se zakousl do mého nově se vynořujícího vědomí.

Pokoušela jsem se vybavit si v duchu mapu terénu nad svou hlavou.

Park veteránů. Nájezd na most Jacquesa Cartiera. Rue Logan. Malo. Avenue Papineau. De Lorimier.

Další záblesk. Z dávné minulosti. Tahle synapse je hodně, hodně stará. A pochází z nějakého písemného textu.

Park veteránů býval vojenským pohřebištěm.

Zavřeli mě do hrobky postavené pro mrtvé vojáky?

To není možné. Těla byla ve čtyřicátých letech exhumována a přemístěna.

Zapomněli snad na nějaká? Raines je přece městský archeolog. O hřbitovech toho musí vědět spoustu. O hrobkách. O kanálech.

Určitě mě unesl Raines.

Zatočila se mi hlava.

Kolik času uplynulo od chvíle, kdy jsem se dostala z hrobky? Jak dlouho ještě bude trvat, než podlehnu podchlazení?

Pokusila jsem se rozumně uvažovat.

Můj mozek vykřikl dvě slova.

Hýbej se!

Zaťala jsem zuby, abych zastavila třes, a dál se v předklonu plahočila a dlaněmi ohmatávala stěny.

Zem pod mýma nohama se začala prudčeji svažovat.

Hučení a šustění sílilo.

Voda mi už dosahovala ke kotníkům.

Ze světla baterky zbyl jen jediný tenoučký jantarový proužek.

Další tři metry a ocitla jsem se u kulatého otvoru, jehož spodní polovina byla plná rozbitých cihel a odpadků. Zpoza něj sem doléhal nezaměnitelný hukot tekoucí vody.

Namířila jsem paprsek do té díry.

Tunel, ve kterém jsem se ocitla, se tu spojoval s dalším. Hlavní potrubí? Skrz širší šachtu tekla voda jako řeka rozvířeného černého kalu sahající až ke kolenům.

Přimhouřenýma očima jsem pátrala po detailech, které světlo nedokázalo najít. A viděla jen střet stínů.

Sluch mi napovídal, že voda teče rychle a proud je dost silný, aby mi podrazil nohy.

Jediná možnost byla za mými zády.

Hrobka. Mlčící mrtví.

Nebuď pitomá. Zpátky se nikdy nedostaneš. Ten otvor je moc vysoko. A v tu chvíli paprsek zmizel.

Zoufale jsem zatřepala baterkou.

Žárovka se probrala k životu, zaprskala a nadobro zhasla.

Do rytmu svého bušícího srdce jsem hypnotizovala samu sebe a nutila se ke klidu.

Jsi v pořádku. Jsi v pořádku!

Jak je to dlouho, co jsem vylezla z hrobky? Hodina? Minuta? Čas pro mě stále nic neznamenal.

Naplánuj si další postup. Mysli. Musíš se hýbat.

Potom jsem přes hukot vody zaslechla další ostrý zvuk, jako když kov škrábe o beton.

Natáhla jsem hlavu dopředu a rozhlédla se hlavním potrubím oběma směry.

Zleva sem pronikalo světlo z kruhového otvoru v klenuté kupoli tunelu.

Bylo tam už předtím? Nevšimla jsem si ho?

Ne.

Jak je to možné?

To je průlez!

Někdo do toho kanálu leze!

Za okamžik se objevily dvě nohy. Trup. Lidská postava sestupující po žebříku, naprosto zřetelná u kanálové stěny.

„Jsem tady.“ Zafungovaly instinkty. A přesto bylo mé zvolání slaboučké.

Postava pokračovala v sestupu.

„Je suis ici,“ chraptěla jsem. Nebylo to o moc hlasitější než šepot.

Ještě dvě příčky. Postava se divně leskla, jako by byla ze saténu nebo plastu.

„Pomozte mi!“ Tentokrát jsem zakřičela vší silou. „Prosím!“

Postava ztuhla.

„Tady jsem.“ Ozvěna.

Ta postava rychle slezla posledních pár příček a pak zmizela ve stínu.

Čekala jsem a srdce se mi sevřelo nadějí a strachem.

Zdálo se mi to? Mám halucinace?

Ne, ten člověk byl skutečný.

Proč neodpovídá?

Žaludek se mi stáhl děsivou předtuchou.

Tohle není žádný údržbář.

Můj únosce se vrátil, aby to se mnou nadobro skoncoval.

Určitě je to Raines.

Ne, to není možné.

Raines je jako gorila. Tahle postava na žebříku měla dlouhé, pavoučí nohy.

Pavouk.

Pavouk na mé tváři.

„Pavoučí“ zub Duclosové.

Maličký pavouček po okapu lez…

Víčka mi ztěžkla.

Nechala jsem je klesnout dolů.

Brielová vzala ten pavouci zub z Bergeronovy tuby a umístila jej k dítěti z Lac Saint-Jean.

Déšť se snesl dolů a pavoučka smet…

Jako brzy smete mě.

V kanále.

Co zkoumáte?

Různé věci pod zemí.

Takže podzemní kanály.

Joe.

Joe měl přístup k té tubě.

Ne Brielová.

Já měla klíč.

Joe měl klíč.

Byla jsem tak unavená. Nejradši bych se dovlekla zpátky do hrobky. Schovala se tam.

Se zády opřenými o stěnu jsem se svezla dolů, do smrduté vody. Abych si zachovala aspoň zbytek tělesného tepla, objala jsem si kolena.

Miliony kilometrů daleko jsem zaslechla šplíchání. Křik.

Ne. Není to daleko.

Je to tady.

A teď.

Silou vůle jsem otevřela oči, naklonila se dopředu a nakoukla do vedlejšího kanálu.

V bleděšedém kruhu světla u otevřeného průlezu klopýtala a padala obrovská dvouhlavá loutka. V tekoucí černé vodě se zmítaly dva páry nohou. Jeden lesklý, druhý tmavý. Čtyři máchající ruce.

Najednou ta příšerná loutka uprostřed vybuchla. A objevili se dva maňásci. Oba byli vysocí a štíhlí. Jeden měl na hlavě čepici se střapcem. Vlasy toho druhého připomínaly ježčí bodliny.

Ježek sebou škubl doleva.

Střapec se vrhl za ním a předloktím ho sevřel kolem krku.

Oba maňásci spadli naznak, ale proud je neodnesl. Zpod jejich těl se vyvalily vlny.

Kanálem se rozlehl zlostný křik, ale slovům jsem nerozuměla.

Před očima se mi dělaly mžitky.

Zamrkala jsem. I tak ty postavy byly rozmazané jako filmová okýnka oddělená ve střižně.

Ježek se pokoušel vstát.

Střapec se držel jeho nohy a nechal se táhnout.

Ježek se obrátil a vykopl nohu.

Střapcová hlava se vymrštila dozadu. Zavrávoral a upadl. Obličej mu zakryla špinavá hnědá voda.

Ježek se brodil k žebříku.

Střapec se vyškrábal na nohy, skočil, chytil Ježka zezadu a mrštil s ním tváří o zeď.

Ježkovy ruce vyletěly nahoru a hlava se mu zaklonila.

Střapec do něho znovu vrazil tělem, tentokrát silněji.

Ježkova hlava třískla o zeď.

Střapec ustoupil zpět.

Ježek se svezl dolů do vodového bahna.

„Tady.“ Znělo to jako šepot. „Jsem tady.“

S těmito slovy jsem se uchýlila do utajeného koutku své mysli. Do uklidňujícího rytmu krve pulzující ve vnitřním uchu.

Kanál se vypařil. Voda. Zima. Krysy.

O pár okamžiků nebo hodin později jsem nad sebou spatřila světlo.

Čas ubíhal. Anebo se zastavil.

Uvědomovala jsem si něčí přítomnost. Uvědomovala jsem si, že mi někdo zvedá ramena. Uvědomovala jsem si hluboké, sípavé nádechy. Pach mokré vlny. Mužský pach. Teplo.

Silou vůle jsem otevřela oči.

Pár centimetrů od mého obličeje se vznášela tvář.

Pomalu získávala tvar.

„Vydrž, zlato.“

42

Podchlazení druhého stupně.

Tak zněla diagnóza. Když mě Ryan našel, má tělesná teplota poklesla na pětatřicet stupňů.

U savců to není moc dobré.

Na poslední okamžiky v kanálu si vzpomínám jen matně. V té době už mi bylo teplo, byla jsem ospalá a měla chuť na kakao, sušenky a postel.

Pamatuji se, že mě někdo někam strkal. Cosi mi podložili pod záda, nejspíš nosítka. Šedá obloha. Červené majáčky.

Pak už nic.

Probudila jsem se v nemocničním pokoji. Byla tma. Pak světlo. Znovu tma. Sestřičky upravily trubičky, vyměnily sáčky s infuzí, prohlédly mi ruce a nohy, posvítily mi do očí.

Neutrpěla jsem omrzliny, jen popáleniny od mrazu. Když mi to doktor vysvětloval, zakuckal se smíchy. Mě to tolik nepobavilo. Ale ulevilo se mi, že nepřijdu o žádné prsty.

A taky se mi ulevilo, že moje léčba zahrnovala jen horkou dečku a teplé nápoje. Žádné odporné tekutiny do měchýře, žaludku a dalších skrytých zákoutí. Výplachy. I to mi vysvětlil.

Aleluja!

Jakmile mi mozek začal fungovat, dozvěděla jsem se, že chlad nebyl jediným agresorem. Joe Bonnet si taky přihřál svou polívčičku. Během mého únosu, převozu a odhození do hrobky mi způsobil otřes mozku, vymknutý kotník a přeměnu jedné tváře na krvavý steak.

No jo, Joe. Náš průzkumník kanalizace. Odhadla jsem to správně.

Bloudila jsem pohledem po pokoji. Stojan na kapačku. EKG. Džbán s vodou. Televize přidělaná na stěně. Židle pro návštěvy; jedna z těch skládacích plastových záležitostí původně vymyšlených pro výslech tajných agentů. Ležel na ní brožovaný román.

Podívala jsem se na název. Případ naruby. Raymond Chandler byl Ryanův oblíbený autor.

Usmála jsem se. Bolelo to jako čert.

Vzpomněla jsem si na rozhovor s Ryanem během mé kratičké bdělé pauzy. Unesli mě v úterý, v deset večer. Teď je čtvrtek, deset ráno. Trošku jsem počítala. Od chvíle, kdy mě odvlekli z bytu, uplynulo třicet šest hodin. Od chvíle, kdy mě Ryan vytáhl z kanálu, uplynulo dvacet osm hodin. Další počty. Osm hodin jsem strávila pod zemí.

Náhlé oteplení bylo poněkud dvojsečnou zbraní. Na jedné straně mi mírnější teploty venku pomohly přežít. Na druhé straně kvůli nim začal tát sníh a litry vody se valily do kanálů.

Ryan se objevil ve dveřích. Telepatie? V ruce měl pugét špičatých oranžových věciček, které vypadaly, jako že se živí malými ještěrkami.

Když viděl, že jsem vzhůru, spěchal k mojí posteli.

„Nejsou tyhle kytky nebezpečné?“ Hlas mi zněl chraplavě a skřehotavě.

„Jen když ohrožuješ jejich mladé.“ Ryan položil květiny na postel a vzal mě za ruku.

„Jen držet. Žádné hlazení ani masáž.“ Lehce mi přejel palcem po prstech.

Povytáhla jsem obočí. Tedy aspoň myslím. Když se divím, zvedám pravé obočí. Tahle polovina mého obličeje teď připomínala toast.

„Tření by mohlo uvolnit ledové krystaly a ty by mohly ze zálohy zaútočit na tvoje srdce.“

„To fakt nesnáším,“ ucedila jsem.

Ryan si přitáhl židli k posteli. Sedl si. Znovu mě vzal za ruku.

„Tak jo, Galahade,“ pokračovala jsem. „Dej se do toho.“

„Všechno?“

„Zatím jen ty nejlepší momenty. Unesl mě Joe Bonnet, že jo?“

Ryan přisvědčil. „Abych to zkrátil, tvůj milovaný asistent se cítil nedoceněný a přepracovaný.“

Obrátila jsem oči v sloup. To taky bolelo.

„Brielová vycítila jeho odstup a začala do něj hučet. Tvrdila, že je génius. Nabídla mu skvělou budoucnost u Body Find.“

„Joe pro ni ukradl články prstů Christelle Villejoinové.“

„Ne, to si zařídila Brielová sama. Vyslechla tvůj rozhovor s lékařem Villejoinových a domyslela si, že ty kůstky budou kvůli kamptodaktylii důležité.“

V duchu jsem se vrátila do toho dne. „Brielová mi je šlohla, když jsem si šla nahoru pro colu.“

„Myslela si, že když se ty články objeví během jejího následného průzkumu na místě činu, nic hrozného se nestane.“

„Jak mohla vědět, že ji Hubert do Oky pošle?“

„Pokud by ji neposlal, chtěla články podstrčit v laboratoři. Ať tak či tak, vypadala bys blbě.“

„Brielová taky vyměnila zuby obětí z Lac Saint-Jean.“

„Jo. Přečetla si zdravotní kartu Valentina Gouvrarda, vzpomněla si, že se Duclosová zmínila o stomatologické sbírce s hnědými mléčnými zuby. Joe jí odemkl skříň s Bergeronovou tubou, ona si tam našla zabarvené stoličky, sebrala je a podsunula k ostatkům. Uplynulo tolik let, komu na tom záleží?“

„Desítky let staré kosti, nevyřešený případ, o nic nejde, že?“

„Přesně tak uvažovala.“

„Právě to mě v kanále přivedlo na myšlenku, že mě unesl Joe. Uvědomila jsem si, že se k nim Brielová musela dostat přes něj. Klíče mám jen já, Bergeron a Joe. A ještě ty pavoučí nohy.“

„Pavoučí nohy?“

„To je jedno.“

Ryan to nechal být. „V obou případech měla Brielová pocit, že si může získat slávu a přitom nikomu moc neublíží.“

„Kromě mě.“

„Další plus.“

„Byla to Brielová, kdo volal Edwardu Allenu Jurmainovi?“

„Na to měla Rainese. Pro případ, že by se někdo Edwarda Allena zeptal, chtěla, aby to byl mužský hlas. Telefonoval z veřejného automatu na nádraží, aby zametl stopy.“

„Vstřelila tu kulku do těla Marilyn Keiserové?“

„Brielová tvrdí, že to udělal Joe. Ona by se nikdy nedopustila ničeho, co by zmařilo policejní vyšetřování. Prý ji Joeův čin šokoval. Já mám pocit, že v tom jeli společně. Joe sám neměl o podobné stopě po kulce ani ponětí. Brielová si vzpomněla na případ Richieho Cunninghama v Chicagu –“

„Jmenuje se Chris Corcoran.“

„– a viděla v něm další šanci, jak zazářit. Tři měsíce stará vražda, která se patrně nikdy nevyřeší. Co na tom záleží, když se pozmění příčina smrti? Myslím, že střílel Joe a ona držela tělo. Pak vyjmula kulku a oznámila, že našla stopu po střele. Voila, jsem hvězda.“

Do pokoje vešla sestra a gumové podrážky dovrzaly k posteli. Změřila mi tep, strčila mi do pusy teploměr, stáhla mi paži manžetou na měření tlaku a začala mačkat černý balónek.

„Ty kytky musí do vázy,“ přikázala, aniž by se podívala na Ryana nebo na mě.

„Samozřejmě.“ Ryan se vytasil s tím nejúslužnějším úsměvem. „A neměla byste tady někde náhodou nějaký starší nepotřebný exemplář?“

Všichni jsme čekali, jakou budu mít teplotu.

Sestra zapsala údaje do karty a rychle odešla.

„Nenaštvi tu ženskou,“ radil mi Ryan.

„Ani nápad,“ slíbila jsem. „Napsala Brielová taky ten vzkaz Vrať se domů, zatracená Američanko?“

„To byla Joeova prácička.“

„Hezké. A předpokládám, že to byl on, kdo prozradil totožnost Keiserové novinářům.“

„Nejlepší způsob, jak získat čas.“

„Co se stalo v úterý večer? Kde jsem byla?“

Ryan povytáhl obočí. „To mi vysvětli ty, trubičko. Nepamatuješ si to?“

Trubičko? To jsou mi novinky. Anebo to byla narážka na moje zdravotnické příslušenství? Pravda, měla jsem zavedenou cévku a u postele čurací pytlík.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Našel jsem tě v kanále pod Alexandre-de-Seve. Plazila ses napolo opuštěným potrubím až ke křižovatce s hlavním trativodem. Dostala ses ven ze staré hrobky pod Parkem veteránů. Průzkumná jednotka ji dneska objevila.“

„Ano, je to součást Starého vojenského pohřebiště,“ řekla jsem. „Ale vždyť ten hřbitov už dávno přemístili.“

„To máš pravdu.“ Ryan spustil profesionálním tónem: „Kdysi sloužily pozemky kolem dnešního Parku veteránů jako místo posledního odpočinku pro britskou vojenskou posádku a poměrně velký počet civilistů.“ Vypadl z role. „Obyčejní vojíni se tam dostali taky.“ Zpátky do role pana profesora. „Od roku 1797 až do poloviny devatenáctého století bylo přes tisíc vojáků a jejich rodin pohřbeno na místě zvaném Staré vojenské pohřebiště. Celé roky se o hřbitov nikdo nestaral a svým dílem přispěli k jeho zkáze i vandalové. V roce 1944 britské vojáky exhumovali a převezli na Pole cti hřbitova Pointe-Claire.“

„Mělo to ale jeden háček.“ To už byl zase obyčejný Ryan. „Při exhumaci pokulhávala organizace práce, takže náhrobky zmizely, ale spousta obyčejných civilistů tam zůstala zapomenuta.“

I vojáků, pomyslela jsem si při vzpomínce na své spoluobyvatele v hrobce.

„Dodnes se k velkému údivu stavebních dělníků a kopáčů sem tam objeví nějaká mrtvolka.“

Ryan se usmál, nadmíru spokojený sám se sebou.

„Jak to všechno víš?“ chtěla jsem vědět.

„Spojili jsme se s archeologem z Montrealské univerzity a s historikem z McCordova muzea. Archeolog se s našimi techniky podíval pod zem. Historik odmítl. Archeolog si myslí, že k odhalení pohřbených těl došlo někdy na přelomu století, když se budovala kanalizace. Podle jeho hypotézy vynervovaní dělníci splácali narychlo provizorní hrobku, nacpali tam těla, zazdili ji a pokračovali v práci. Protože tyhle kryptičky nebyly na jednom místě, nikdo je nenašel, když se ve čtyřicátých letech hřbitov přemisťoval.“

„Nejdřív jsem si myslela, že na mě zaútočil Raines,“ přiznala jsem. „O starých hrobkách a pohřebištích toho ví dost. Pak mě napadl Joe. Na tu hrobku narazil při svých výletech do podzemí, že jo?“

„Správně.“

„Joe měl v úmyslu mě prostě nechat zmizet. Žádné tělo. Žádné vysvětlení.“

„Ano.“ Ryan mi stiskl ruku a palcem mi začal rychle přejíždět po prstech. Pak přestal. Oba jsme čekali, až nastane útok ledových krystalů v mých tepnách. Nic se nestalo.

„Dělal to pro Brielovou?“

„Ona tvrdí, že to všechno byla jeho práce. Popírá, že by ti chtěla záměrně ublížit.“

„A kde Joe vůbec je?“

„Navlékl si slušivý oranžový obleček a užívá si život za mřížemi. Zatímco jsem tě hledal, policajti ho vytáhli z kanálu.“

„Proč mě chtěl zabít?“

„Tvrdí, že Brielová to sice neřekla naplno, ale její záměry byly zcela jasné. Prý neustále mluvila o tom, že bez tebe půjde všechno hladce. Naznačovala, že by bylo moc příjemné, kdybys někam zmizela a už se nevrátila.“

„Jak jsi mě našel?“

„Kolem jedenácté jsem ti volal na pevnou i na mobil, ale nebrala jsi to. Připadalo mi to divné, protože jsi mi předtím řekla, že hodláš zůstat doma s kocourem. Po několika neúspěšných telefonátech jsem si začal dělat starosti, že se ti znovu udělalo špatně, a tak jsem se za tebou vypravil. Nouzový východ byl zapřený botou. Dveře odemčené. Tvoje hodinky ležely rozbité na podlaze. Bundu jsi měla na věšáku, ale doma jsi nebyla.“

Hodinky na podlaze? Za to nejspíš musím poděkovat Birdovi.

„A taky ses mi zmínila o svém podezření ohledně Brielové a Rainesově vznětlivé povaze a pochybné minulosti a o té ošklivé hádce se sousedem.“

Na Sparkyho jsem docela zapomněla.

„Zavolal jsem Claudelovi, aby zatknul Brielovou a jejího manžílka. Tvého souseda jsem našel, jak spí v křesle. Sparkyho šéf přísahal, že až do jedenácti ten pitomec zasypával jámy na Décarie Expressway. Sparky se mi přiznal, že ti rozbil okno.“

„Jak?“

„Kovovou baseballovou pálkou. Zaplatí to. Ale to si povíme jindy.“

„Hajzl.“

„Brielová a Raines nejdřív zapírali, ale Claudel na ně nastoupil pěkně tvrdě a hrozba několikanásobného obvinění je zlomila. Brielová souhlasila, že zavolá Joeovi.

Nemusím už dodávat, že jsme ji odposlouchávali. Joe řekl, že tě viděl, jak prohledáváš v její kanceláři šuplíky, a zaslechl tě mluvit o zubech z Lac Saint-Jean, skenovacím elektronovém mikroskopu a EDS testech, které jsi měla v úmyslu provést. Aby chránil Brielovou i svoji budoucnost v Body Find, tak tě prý zneškodnil.“

Ryan stiskl čelist a tlak jeho ruky na mých prstech zesílil.

„Joe blábolil, že tě pohřbil zaživa na místě, kde tě nikdy nikdo nenajde. Brielová se ho ptala, kde to je. Joe to odmítl prozradit. Prosila ho. Nedal si říct. Podle dohodnutého plánu po něm chtěla, aby za ní přijel do laboratoře.

Když Joe dorazil, Brielová mu sdělila, že máš něco, co ona zoufale potřebuje. Jinak se prý na celý podvod přijde, její pověst bude v troskách a Body Find v pytli. Znovu se ho zeptala, kde jsi. Joe jí to odmítal prozradit.

Mimochodem, Brielová velice přesvědčivě sehrála, že je na pokraji zhroucení, a prosila ho, aby jí přinesl sáček se zuby, které prý máš u sebe. Vyhrožovala mu, že pokud to neudělá, nechce s ním mít už nic společného.“

„Ten kretén si fakt myslel, že nosím důkazní materiál v kapse?“ nemohla jsem uvěřit, že by někdo mohl být tak hloupý.

„Brielová mu řekla, žes jí volala a obvinila ji z profesionálního selhání. Řekla jsi jí, že máš důkazy v kapse svých džín. Nakecala Joeovi, že prohledala registračky a zjistila, že jí nějaké zuby chybí. Ty inkriminující. Znělo to věrohodně, protože Joe tě viděl, jak z její kanceláře něco bereš.“

„A celou tu dobu jste mu byli v patách.“

„Ano, madam. Joe mě k tobě dovedl. Zbytek už je historie.“

„Jak mě sakra dostal do té hrobky?“

„Několik metrů od vchodu do hrobky je průlez. Ty jsi šla na druhou stranu. Ale stejně si myslím, že v té tmě by sis průlezu nevšimla.“

„Asi ne. Jak utěsnil ty zatracený dveře? Proč držely tak pevně?“

„Rychle tvrdnoucí beton pro venkovní použití.“

Ryan se rozzářil. Čekala jsem na vysvětlení.

„Koupíš si ho v každým obchodě pro kutily. Joe si do kanálu schoval pětikilový pytel a přinesl si s sebou horkou vodu. Když tě hodil do hrobky, rozmíchal beton, nacpal prkna na místo a mezery zazdil. Ta věcička ztvrdne za půl hodiny. Za dvě hodiny už má tlakovou sílu devadesát kilo na šest čtverečních centimetrů, za čtyři hodiny sto osmdesát kilo. Nejspíš jsi do toho začala mlátit kolem druhé nebo třetí ráno. Už tehdy to bylo pořádně tvrdé. Zabetonoval to nejspíš proto, aby se tam náhodou nedostal jiný vyznavač jeho hobby a nenašel čerstvé tělo.“

Chvíli jsem přemýšlela.

„Proč nepoužil stejný průlez, kterým přišel?“

„Když tam Joe dorazil, už se smrákalo a nad jeho původním vstupem se chystali k práci silničáři. Nedal se ovšem odradit a sestoupil dolů vedlejší dírou. Navlékl si vysoké boty a vyrazil. Se svým věrným nohsledem v patách, samozřejmě.“

Na chodbě slabě zacinkal zvonek. Projel vozík. Rozhlas vyvolával doktora Nevímkoho. Přístroje za mnou tiše pípaly.

„Díky, žes tam byl, Ryane.“

„Bylo mi potěšením.“

Potěšením?

„Vždyť to byl kanál.“

„Ale bylas v něm ty.“

Vešla sestra, na noční stolek mi položila vázu a zkřivila rty do čehosi, co vypadalo jako úsměv. Ryan i já jsme jí poděkovali.

„Na jednu věc si pamatuju,“ řekla jsem, když odešla.

„Na co?“

„Měl jsi opravdu úděsnou pokrývku hlavy.“

„To myslíš mého kulicha se střapcem?“ ozval se uraženě.

„Ta čepice má bambulku.“

„Ne, je to střapec. A líbí se mi.“

43

V sobotu ráno jsem s Ryanovou pomocí opustila nemocnici. Odvezl mě domů. Uložil mě na gauč. Rozdělal oheň v krbu. Uvařil oběd.

Kotník mě bolel. Místo tváře jsem měla asfaltovou huspeninu. V týle se mi udělala boule, která by klidně mohla boxovat v těžké váze.

V hlavě mi bez ustání jezdil kolotoč.

No a co. Potřebuju něco sníst.

Nad rajskou polévkou a toasty s arašídovým máslem jsme vedli neutrální rozhovor.

Ryan mi řekl, že ve středu přišly výsledky rozboru obětí z Lac Saint-Jean. Femur dospělé ženy poskytl dostatek organického materiálu pro sekvencování mitochondriální DNA.

„Vzorek poskytl bratr?“

„Ano, madam.“

„A?“

„Genialita se prostě vyplácí. A ty máš právě teď pověst génia. Lidi tě mají rádi.“

„Ryane.“ Vrhla jsem na něho ocelový pohled. Svraštělé čelo mi ovšem napjalo strupy na obličeji.

„Na počest tvého nedávného báječného dobrodružství jeden policista z SQ odvezl vzorek ze Sainte-Monique do Montrealu. Hoši z laborky DNA ho přesunuli na první místo ve frontě.“

„A?“

Ryan se začal culit.

„Tak mluv přece.“

Culil se ještě víc.

Naklonila jsem se a praštila ho do bicepsu.

„Dáma si zaslouží zlatou frčku.“

„Ano.“ Vítězoslavně jsem zvedla ruku. Bolelo to. „Clemenceauovy a Blackwater. Žádní Gouvrardovi.“

Většinou jsme pak probírali vršící se důkazy proti Adamskému.

Dostali povolení a kriminálka prohledala Poppyin byt v Saint-Eustache. K Poppyině velké nevoli.

„V díře pod vodní postelí se našel pytlík se dvěma tisíci dolary.“

„Ze špajzu sester Villejoinových?“

„Možná. Teď hledají otisky prstů a pokoušejí se najít stopy DNA.“

„Otisky by byly dobré. DNA je skoro k ničemu.“

„Lepší než –“

„Nic, já vím. Poppy o těch penězích nevěděla?“

„Myslíš, že by je tam nechala, když Adamského zavřeli?“

„Našlo se tam ještě něco?“

„Rýč v garáži. Sedimentolog teď porovnává hlínu z rýče se vzorky, které jsi posbírala u Christellina hrobu v Oce.“

„Nějaká krev?“

„Biologové zkoumají skvrny. Našli pár chlupů. A v garáži bydlela taky jedna malá roztomilá řetězová pilka. Botanik porovnává zbytky pilin ze zubů s pařezem té borovice na zahradě Villejoinových.“

„Senzace.“

„Senzace. Jestli Adamski stáhne své přiznání, hlavní žalobce bude chtít pořádné důkazy.“

Zazvonil bzučák. Ještě jednou. Ryan došel ke dveřím a vrátil se s dalším dárkem. Doteď jsem dostala asi milion kytic, pyžamo od Ayersové a ovocný koš od Santangelové. Tentokrát to byl pugét velikosti Denveru.

Ryan ho položil na stůl a podal mi kartičku.

„Claudel,“ četla jsem.

„Co píše?“

„Claudel.“

„No vidíš, má tě rád.“

Ryan odnesl talíře do kuchyně a pak jsme prohrabali koš od Santangelové. Jedna klementinka pro mě, banán pro Ryana.

„Adamski se přiznal, že vybral prachy na důchodové šeky Keiserové.

Všechny tři našel u ní v kabelce. Kabelku pak hodil do kontejneru na Saint-Laurent a zapadl do baru.“

„Natočte mi jedno. Na mou mrtvou ženu.“ V mém hlase bylo patrné znechucení, které jsem cítila.

„Ale pokud jde o Rose Jurmainovou, trvá si na svém. Prý ji nezabil. Je neoblomný.“

„Takže koroner se nespletl. Rose se opila, nedostatečně oblečená se vydala ven a zmrzla.“

„Jediné, co ve vztahu k Jurmainové Adamski doznal, bylo, že díky jejímu zmizení se mu v hlavě zrodil nápad podívat se na zoubek bývalé ženě. Tedy v kombinaci se zprávami o postarších obětech loupeží v New Yorku.“

„A taky, že mu prošly vraždy sester Villejoinových.“

„Jo, to taky.“

„Co se děje na frontě Joe-Brielová-Raines?“

„Házejí to jeden na druhého jako hyeny u mršiny. Balistikové teď mají v práci poloautomat Browning dvacet dva, který našli v bytě u Brielové. Povezou se všichni.“

„Byl do toho zapletený i Raines?“

„Nepřímo. Body Find bylo jeho dítě. Vymyl Brielové mozek, takže uvěřila, že pokud získá status celebrity, odpíchne to firmu od země. A byl to on, kdo volal Edwardu Allenovi.“

„Brielová je zmije,“ řekla jsem.

„Nebuďme tak tvrdí. Brielová byla přesvědčená, že svým chováním nezpůsobí nic zlého. Žádný kriminálník se na svobodu nedostane a žádný nevinný nebude obviněn. Šla po krku kolegům, aby se dostala nahoru, ale to z ní ještě nedělá Adamského. Tedy pokud si nemyslíš, že opravdu po Joeovi chtěla, aby tě zabil. A nezapomínej, že jakmile se to provalilo, hodně pomohla při tvé záchraně.“

„Nejspíš proto, aby se vyhnula obvinění z vraždy.“

„Nejspíš.“

Oheň v krbu vyhasl na uhlíky. Ryan vstal a prohrábl je.

„Právě lidi jako Brielová staví soudní vědu do špatného světla,“ poznamenala jsem.

„Adamski je vinný a hodně dlouho si posedí. Ale to, co provedla Brielová, jednomu nejde na rozum.“ Ryan mluvil zády ke mně.

„Kolik viníků si chodí po svobodě a kolik nevinných bylo odsouzeno kvůli špatné práci policistů nebo soudních znalců? Slyšel jsi o projektu Nevina?“

Ryan přisvědčil.

„Za poslední dva roky jen ve Spojených státech zprostili viny přes dvě stě lidí. Někteří čekali na výkon trestu smrti. V pětapadesáti případech se šedesáti šesti obžalovanými došlo k vyvrácení výsledků odborných testů nebo výpovědí soudních znalců. A tahle statistika ještě zdaleka neříká všechno.“

Ryan přihodil poleno. Řeřavé uhlíky se roztočily v tmavém krbu jako miniaturní ohňostroj.

„Soudní věda je dneska hodně populární a lidi s minimální, nebo dokonce žádnou kvalifikací se do ní chtějí zapojit. Brielová je dokonalý příklad. Něco málo se dozvěděla o kostech a namalovala si vývěsní štít: antropoložka.“

„S předvídatelnými následky,“ dokončil Ryan.

„Ať už se jedná o špatnou metodiku, nekvalitní práci nebo záměrné zneužití pravomoci, porota není vždycky schopná odhalit zbabranou vědeckou práci. Stačí, abys měl na sobě bílý plášť, a jsi expert.“

Ryan se vrátil k pohovce a sedl si ke mně.

„Policajti a právníci mají tentýž problém,“ řekl. „Jak máme my, průměrní pěšáci vědět, kdo je poctivý?“

„No a právě tady jde o řádnou certifikaci. Každý obor má svou radu. Americká rada soudní antropologie. Strojírenství. Entomologie. Odontologie. Patologie. Toxikologie a tak dál. Akreditace je velmi přísný proces.

Ale stejně ani osvědčení od rady není všelék, Ryane, protože i tady proklouzne pár neschopných jedinců. Podobně jako mezi právníky a lékaři. Ale je to aspoň začátek. Ta písmenka za jmény vědců se tam nepíšou jen pro formu. Jsou tvrdě zasloužená. Jsou dokladem, že si toho odborníka prověřili jeho kolegové a že splňuje vysoké etické standardy. A když máš osvědčení v jednom oboru, ještě to neznamená, že jsi odborník i v jiném.“

„Brielová nemá osvědčení ze soudní antropologie.“

„Jasně že nemá. Na to potřebuješ doktorát a roky praxe. Jen tak se můžeš přihlásit ke zkouškám u rady. A když jsi patolog, nejsi ještě antropolog. A naopak.“

Chvíli jsme naslouchali syčení a praskání polen.

Oči mi zaletěly ke kytici na stole v jídelně. Od LaManche. Přišla mezi prvními.

„Za LaManche by se něco takového nemohlo stát,“ řekla jsem. „Nikdy nepracoval s lidmi, kteří neměli osvědčení.“

„Ten by býval Brielovou prokoukl,“ souhlasil Ryan.

„Doufám, že se mu daří dobře.“

„Já taky.“

Ryan mě vzal za ruku. Světlo plamenů mu tančilo v očích a barvilo jeho tvář do teplého, medového odstínu.

„A nám, zlato? Nám se daří dobře?“

Zaváhala jsem.

„Ano, poklade.“

Usmála jsem se.

„Opravdu moc dobře.“

Ze soudních spisů dr. Kathy Reichs

KAMELOT? NEBO VELKÝ PODFUK?

V následujícím pojednání se Kathy Reichs zamýšlí nad nedokonalým vztahem mezi vědou a trestním soudnictvím.

„Kolik viníků si chodí po svobodě a kolik nevinných bylo odsouzeno?“ Proč Tempe tuto otázku pokládá Ryanovi?

Protože si dělá starosti kvůli nekvalitní soudní vědě.

A takových je nás víc.

Dnešní věda je základním nástrojem trestního soudnictví. DNA získaná ze spermatu dokáže spojit obviněného a oběť znásilnění. Chemická analýza určí nezákonnou drogu. Pitva stanoví, že příčinou smrti byla sebevražda.

Obec soudních znalců zahrnuje obrovské množství praktiků: antropologů, biologů, chemiků, entomologů, odontologů, patologů. Televize tyto vědce ukazuje jako rytíře ve sněhobílých pláštích.

Není pochyb, že věda je mocná. Ale opravdu dovede pokaždé udeřit neomylnou silou Excaliburu? Je každý expert chrabrý šampión ve službách práva a spravedlnosti?

Nedávná zjištění naznačují, že na Kamelotu není všechno až tak dokonalé.

Odtud pramení i Tempina nejistota.

„Ať už se jedná o špatnou metodiku, nekvalitní práci nebo záměrné zneužití pravomoci, porota není vždycky schopná odhalit zbabranou vědeckou práci,“ říká.

Tempe hovoří i o projektu Nevina, což je celostátní veřejná organizace, která si klade za cíl zjednat spravedlnost pro neprávem vězněné osoby. Od doby, kdy si Tempe u krbu povídala s Ryanem, statistická čísla ještě vzrostla. Ve chvíli, kdy píši tyto řádky, bylo díky testování DNA ve Spojených státech zproštěno obvinění 234 odsouzených.

Jak mohou soudy chybovat v tolika případech?

Každá „soudní věda“ má svou vlastní metodiku, techniky, postupy a standardy. Pokud jde o spolehlivost a možnost omylu, do značné míry se od sebe liší. Některé odbornosti jsou analytické a závislé na výsledcích z laboratoře: analýza DNA, toxikologie, analýza drog. Pevná půda pod nohama. Jiné však spoléhají jen na interpretaci: otisky prstů, rukopis, stopy po nástrojích. Tady půda pod nohama už tak pevná není.

„Stačí, abys měl na sobě bílý plášť, a jsi expert,“ říká Tempe. Těžkou hlavu jí dělá svědectví vycházející ze „zbabrané“ vědecké práce, nedokonalých testů a analýz nebo z nedůsledných, přehnaných či podvodných tvrzení.

Příkladů je celá řada. Jeden odborník z Illinois, který se přestěhoval do Texasu, svědčil o analýze otisku rtů a další antropolog pak o identifikaci pomocí otisku boty. Nepotvrdila se metodika ani jednoho z nich. Pomocí brýlí a modrého laserového paprsku stomatolog z Mississippi identifikoval stopy po zubech, škrábance a další poranění, která nikdo jiný neviděl. Jeho výsledky nebyly nikdy vyfotografovány ani reprodukovány.

Chemik v Tennessee a později v Texasu pravidelně prohlašoval neprůkazné závěry za průkazné a předkládal pozměněná laboratorní hlášení a vědecky nezdůvodnitelné či zcela nepravděpodobné výsledky. Lékař z Toronta provedl přes tisíc pitev dětí, i když neměl osvědčení v oboru soudní patologie.

Nevinní lidé se ocitli ve vězení. Matky ztratily kontakt se svými dětmi. A skuteční pachatelé trestných činů, kteří měli být odsouzeni, byli obžaloby zproštěni.

Tempe se to nelíbí. A není sama.

V roce 2006 byl schválen zákon o osvědčení vědeckých, státních, soudních, obchodních a podobných úřadů. V souvislosti s ním Kongres Spojených států uložil Národní akademii věd, aby vyhodnotila stav soudní vědy v USA. K 18. únoru 2009 vydala Akademie věd tak dlouho očekávanou zprávu.

A byla vskutku nevšední.

Zpráva popisovala nesrovnalosti ve fungování soudní vědy v úřadech činných v trestním řízení na federální, státní i místní úrovni. Zjistila, že systém soudních lékařů není zdaleka jednotný v rozsahu poskytovaných služeb a úrovni odbornosti. Vzhledem k těmto faktorům došel výbor k závěru, že spolehlivost a kvalita informací vyplývajících ze soudního přezkumu důkazů, které jsou dále k dispozici právnímu systému, se v různých částech země velice odlišují.

Závěr? V Americe není spravedlnost dostupná pro všechny. Proč? Málo pracovníků a málo peněz.

Zpráva Akademie věd rovněž zdůraznila problém důvěryhodnosti. Ve většině jurisdikcí se od soudních znalců nepožaduje osvědčení od spolehlivé profesní organizace. Většina disciplín soudní vědy nemá žádné povinné interní požadavky na certifikaci.

Připadá vám to povědomé? Je to totiž jedno z Tempiných oblíbených témat. Co o tom sama říká?

„Certifikace od rady. Dnes ji má každý obor. Americká rada soudní antropologie. Odontologie. Entomologie. Toxikologie. Psychiatrie, patologie a tak dál. Plná akreditace vyžaduje dosažení určité úrovně vzdělání, zahrnuje zdlouhavý proces kandidatury a přísné zkoušky. A jedna zkouška nestačí. Aby si člověk své osvědčení prodloužil, musí se aktivně účastnit profesního života a dodržovat etické normy.“

Jedenáct doporučení Akademie věd obsahovalo i výzvu k povinné certifikaci všech soudních vědců a lékařů. Vždyť u právníků se toto osvědčení bez výjimky vyžaduje.

Možná si právě pomyslíte, že se všemi těmito problémy už před lety zabýval Nejvyšší soud.

V roce 1993 v případu Daubert vs. Merrell Dow Pharmaceuticals, Inc. Nejvyšší soud vyhlásil, že „soudce musí zaručit nejen relevantnost, ale také spolehlivost veškerých znaleckých výpovědí a přijatého důkazního materiálu“.

Skvělé! V čem je tedy problém?

Za prvé, Daubertův standard se týká jen federálních soudů a těch soudních systémů jednotlivých států, které se samy rozhodnou ho uplatnit. Za druhé, ze soudce se tu stává hlídací pes. Ale jak jeho nebo její ctihodnost odliší legitimní metodiku soudní vědy a ty, kteří ji praktikují, od podřadné vědy a šarlatánů?

Tempe to říká naprosto jasně:

„Osvědčeni od rady není všelék, Ryane, ale je to aspoň začátek. Ta písmenka zájmeny vědců se tam nepíšou jen pro formu. Jsou tvrdě zasloužená. Jsou dokladem, že si toho odborníka prověřili jeho kolegové a že splňuje vysoké etické standardy.“

Na rozdíl od toho, co vidíme v televizi, se pracovníci v laboratoři odlišují od vyšetřovatelů na místě činu. Vědci s těmi nejvýznamnějšími vědeckými tituly se odlišují od těch, kteří pracují pro ně.

Právě vědci třímají v rukou velmi účinnou zbraň. A bohužel ne všichni jsou stejně schopní a ne všechny můžeme pokládat za mistry vědecké pravdy.

Kniha 206 kostí je příběhem vědce, který se toužil stát rytířem grálu. Přestože ona žena měla kvalifikaci v jednom oboru, usilovala o víc. A výsledky byly katastrofální.

Já jsem si vybrala soudní vědu za své životní povolání. Stejně jako valná většina mých kolegů jsem se zavázala dodržovat zákony rytířů. A slíbila, že budu chránit nevinné před nespravedlivým odsouzením a pomáhat odsoudit viníky.

Naplnění tohoto slibu vyžaduje jistotu profesních schopností ve všech oborech a prosazování přísných etických norem.

Jak toho dosáhnout?

Tempe a Akademie věd to vidí správně. Certifikace od příslušné rady se musí stát povinným předpokladem pro zaměstnávání odborníků a pro to, aby se mohli kvalifikovat na soudní znalce vypovídající před porotou.

Stávající rady nesmí své standardy snížit tak, aby se do nich vešel každý. Technik není vědec. Jejich schopnosti jsou rozdílné. Certifikační standardy musí zůstat přísné, aby byla tato hranice naprosto jasná.

Není to dokonalé. Ale je to začátek.

Co navrhuji?

Na vědomost se dává všem rytířům říše. Počínaje tímto dnem. Abyste mohli zasednout ke kulatému stolu, musíte:

Pořádně se našprtat, složit zkoušky a stát se sluhou svého krále.