Kathy Reichs

Temperance Brennanová 13. Pavoučí kosti

1

VZDUCH VONĚL PO SLUNCEM PROHŘÁTÉ KŮŘE a jabloňových poupatech, která zrovna obživla a rozvinula se do květů. Nad hlavou se mi ve větru třepotaly miliony lístečků.

Za sadem, kde jsem stála, se táhla pole s čerstvě zoranou černou úrodnou půdou. Na obzoru se tyčilo Adirondacké pohoří a v jasném slunečním svitu se barvilo do křiklavě bronzového odstínu.

Den jako diamant.

V hlavě se mi vybavily útržky válečného dramatu, které jsem kdysi viděla na kanálu s klasickými filmy. Van Johnson? To je fuk. Na tohle květnové odpoledne ta věta padla jako ulitá.

Jsem holka z Karolíny a polární klima nemám v oblibě. Narcisky v únoru. Azalky, svídy krvavé. Velikonoce na pláži. Ačkoli pracuji už řadu let i na severu, po každé dlouhé, tmavé a únavné zimě mě krása jarního Quebeku znovu uchvátí.

Celý svět se třpytil jako devítikarátový démant.

Ze zamyšlení mě vytrhlo vytrvalé bzučení a já znovu pohlédla na tělo u svých nohou. Podle agenta SQ Andrého Bandaua, který se nyní držel v uctivé vzdálenosti, vyplavalo na břeh kolem poledne.

Novinky se šíří rychle. Ačkoli byly sotva tři, rojila se tu hejna much bez sebe radostí z velkolepé hostiny. Anebo z páření? V téhle věci jsem nikdy neměla jasno.

Napravo ode mě technik pořizoval fotografickou dokumentaci. Vlevo na pobřeží, v místech, kde leželo tělo, obcházel jeho kolega se žlutou páskou, kterou se označuje místo činu. Na bundách obou mužů se skvěl nápis Service de l’identité judiciaire, division des scenes de crime. Quebecká kriminálka.

Ryan seděl v policejním voze a hovořil s mužem v kšiltovce. Lieutenant-détective Andrew Ryan, Section des crimes contre la personne, Súreté du Québec. Zní to velkolepě. Ale jenom zní.

V la Belle Province se zločiny ve velkých městech zabývá místní policie; zapadákov má na starosti policie provinciální. Ryan pracuje jako detektiv u těch druhých – SQ Vyšetřuje vraždy.

Tělo bylo nalezeno v rybníce nedaleko města Hemmingford, asi sedmdesát kilometrů jižně od Montrealu. Hemmingford. Zapadákov. SQ už máte představu?

Proč ale chlápek od kriminálky jako Ryan dělá na případu, který nespadá do působnosti montrealské jednotky?

Protože zesnulý byl zabalený v igelitu a místo plovacích ploutví měl na noze kámen. Místní oddělení SQ usoudilo, že nezemřel přirozenou smrtí. A tak to přehráli na Ryana.

A na mě. Soudní antropoložku Temperance Brennanovou.

Jelikož spolupracuji s Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine légale v Montrealu, dostávám na stůl rozložená, mumifikovaná, zohavená, rozčtvrcená a skeletonizovaná těla z celé provincie a pomáhám koronerovi s jejich identifikací, určením příčiny smrti a postmortálního intervalu.

Tělo ponořené do kapaliny obvykle nemívá svůj původní tvar, takže jakmile Ryana informovali o nálezu utopence, obrátil se na mě.

Skrze přední sklo auta jsem viděla, jak Ryanův společník vzrušeně gestikuluje. Mohlo mu být padesát, na tváři mu rašilo šedé strniště a podle povadlých rysů se dalo usuzovat, že má v oblibě alkoholické nápoje. Červená a černá písmena na kšiltovce hlásala: Miluji Kanadu. Místo obvyklého srdíčka tam byl javorový list.

Ryan přisvědčil. Něco si zapsal do malého notesu.

Znovu jsem se soustředila na tělo a začala si čmárat do vlastního kroužkového bloku.

Tělo leželo na zádech zabalené do průsvitného igelitu, z něhož vyčnívala jen spodní část levé nohy. Pod bradou a kolem levého lýtka byl igelit stažený lepicí páskou.

Vyčuhující levá noha byla obutá do těžké motorkářské holínky. Nad okrajem vykukovalo asi pět centimetrů masa barvy ovesné kaše.

Asi uprostřed šněrování bylo kolem boty omotané žluté polypropylenové lanko. Jeho druhý konec někdo připevnil ke kameni pomocí propracovaného systému uzlů.

Hlava oběti byla obalená zvlášť, patrně v igelitové nákupní tašce. Z jedné strany trčela ven černá trubička připevněná lepicí páskou. Další izolepa to jistila pod krkem a v místě, kudy trubička vycházela ven.

Co to sakra je?

Když jsem dřepla na bobek, bzučení o poznání zesílilo. Lesklé zelené raketky se mi odrážely od obličeje a vlasů.

Takhle zblízka se pach rozkladu nedal s ničím zaměnit. Vzhledem k tomu, jak byla oběť pečlivě zabalená, to nebylo dobré znamení.

Mávnutím jsem odehnala příslušnice rodu Diptera a posunula jsem se, abych lépe viděla na druhou stranu těla.

Na pravém stehně pulzovala tmavá hmota. Rukou v gumové rukavici jsem zapudila muší roj.

A okamžitě pocítila příval podráždění.

Igelitový obal ve spodní části paže někdo prořízl. Mouchy mezi sebou bojovaly o nejlepší místečka na zápěstí a pak pokračovaly dál nahoru, až mi zmizely z dohledu.

Do prkýnka dubovýho.

Potlačila jsem zlost a podívala se na hlavu.

Na záhybech a skladech igelitového pytle, který obepínal temeno a týl, se už usadily řasy. Další slizká hmota se vytvořila i na podivné trubičce.

Pod průhledným rubášem jsem rozeznávala nejasné kontury. Bradu. Okraj očnice. Nos ohnutý ke straně. Obličej byl oteklý a bezbarvý, takže vizuální identifikace nepřipadala v úvahu.

Narovnala jsem se a pohlédla na rybník.

U břehu kotvil malý hliníkový skif s přívěsným motorem o výkonu tří koňských sil. Vzadu na podlaze ležela přenosná chladnička na pivo, krabice s nářadím a rybářský prut.

Vedle skifu trůnila červená kánoe, vytažená na břeh a položená na pravobok. Těsně pod okrajem byl vidět bílý nápis Navigátor.

Od sedadla uprostřed lodi se táhlo polypropylenové lano až ke kameni na břehu. Všimla jsem si, že uzel, jímž byla kánoe uvázaná, se nápadně podobá uzlu, který držel závaží na kotníku oběti.

V kánoi leželo na podlážce rovnoběžně s pravobokem pádlo. Pod sedačkou na zádi se válela tlustá plachta. Pod ní byl zastrčený nůž a rulička izolepy.

K bzučení much a pobíhání a rachtání techniků se připojilo hučení motoru. Nevěnovala jsem mu pozornost.

Necelých pět metrů ode mě stál pod nádherně rozkvetlým stromem zrezlý červený moped. Poznávací značku jsem z té dálky nedokázala rozluštit. Tedy se svýma očima ne.

Dvě zpětná zrcátka. Nožní stojánek. Zvýšená konstrukce pod sedačkou. Stroj mi připomínal můj vlastní dopravní prostředek z let vysokoškolských studií. Ten skútr jsem fakt milovala.

Cestou od skifu k mopedu jsem si všimla několika otisků pneumatik, které se shodovaly se vzorkem u pickupu zaparkovaného u cesty. Další stopa odpovídala pneumatikám mopedu. Žádné otisky bot ani nohou. Žádné cigaretové nedopalky, hliníkové plechovky, kondomy ani obaly od bonbonů. Vůbec žádné smetí.

Podél vody jsem došla zpět a pokračovala v zápisu odpozorovaných faktů. Motor zaduněl hlasitěji.

Bahnem lemovaný rybník, mělký, nikde vlny ani příliv. Pět metrů od břehu jabloně. Necelých deset metrů štěrková cesta vedoucí na dálnici 219.

Pod koly auta zakřupal štěrk. Motor ztichl. Dveře se otevřely a vzápětí hlasitě bouchly. Ozvaly se mužské hlasy. Francouzština.

Jelikož místo činu už mi více informací poskytnout nemohlo a navíc jsem si chtěla popovídat s přičinlivým agentem Bandauem, otočila jsem se a vydala se směrem k vozům na kraji cesty.

K Ryanovu džípu, modré dodávce techniků od kriminálky, rybářově pickupu a Bandauově služebnímu vozu přibyla ještě jedna černá dodávka. Na boku měla žlutý nápis Bureau du coroner.

Poznala jsem řidiče; byl to pracovník patologie Gilles Pomerleau. Přijel s ním i můj nový asistent Roch Lauzon.

Pozdravili jsme se a já ujistila Pomerleaua i Lauzona, že už to nepotrvá dlouho. Odešli se podívat na tělo. Ryan zůstával ve voze s nešťastným rybářem.

Došla jsem k Bandauovi, štíhlému dvacátníkovi s pšeničně světlým knírkem a pletí, která patrně špatně snášela slunce. Ačkoli vlasy měl schované pod čapkou, bylo vidět, že plavý porost mu z čela ustupuje rychlostí, která by mohla tak mladého člověka znepokojovat.

„Co je s tím igelitem?“ zeptal se Bandau francouzsky a díval se přese mne k tělu.

„Dobrá otázka.“ Vysvětlení jsem neměla.

„Muž, nebo žena?“

„Ano,“ odpověděla jsem.

Bandau se ke mně otočil a pod slunečními brýlemi určitě zamrkal. Netvářila jsem se dvakrát spokojeně.

„Pokud se nepletu, tak vy jste byl na místě činu první.“

Bandau přikývl, ale oči měl schované za černými skly, takže jsem nedokázala rozluštit jeho výraz.

„Jak k tomu došlo?“

Bandau kývl bradou ke svému vozu. „Oběť našel jeden místní, jmenuje se Gripper. Tvrdí, že byl na rybách a uviděl kánoi. Doplul se člunem až k ní, aby si ji prohlédl, a něco se mu zamotalo do vrtule. Odpádloval kousek dál a našel tělo. Vytočil 911. Zatímco čekal, vytáhl na břeh tělo i kánoi.“

„Pečlivý chlapík.“

„Nejspíš ano.“

„Dá se mu věřit?“ zeptala jsem se.

Bandau pokrčil rameny. Kdo ví?

„Co o něm víte?“

„Bydlí s manželkou na Avenue Margaret. Pracuje jako údržbář v národním parku.“

Hemmingford se nachází v regionu Montérégie jen kousíček od kanadsko-amerických hranic. Montérégie se vyznačuje jablky, javorovým sirupem a safari parkem, jakousi kombinací přírodní rezervace a zábavníku parku.

Když jsem začala jezdit do Quebeku, v médiích se propírala aférka skupiny makaků, které se podařilo z parku uprchnout. Představila jsem si tlupu opiček, jak se plazí temnou nocí, aby unikla pohraniční hlídce, a riskuje kvůli zelené kartě a lepšímu životu. I po dvaceti letech mě ta představa dokáže pobavit.

„Pokračujte,“ vyzvala jsem Bandaua.

„Volali mi kolem poledne, vyjel jsem a zajistil oblast.“

„A odebral otisky prstů.“ Ledově.

Bandau vycítil můj nesouhlas, a tak se raději rozkročil a palce zastrčil za opasek. „Myslel jsem, že se tím urychlí identifikace.“

„Rozřízl jste igelit.“

„Měl jsem rukavice,“ bránil se. „A nový foťák, takže jsem nafotil detaily a elektronicky odeslal celý soubor.“

„Jenomže jste ohrozil místo činu.“

„Jaké místo činu? Ten chlap plaval v rybníce.“

„Místní mouchy se vám nejspíš složí na pivo. Zejména dámy. Zatímco tu mluvíme, kladou vajíčka jak divé.“

„Myslel jsem to dobře.“

„Porušil jste protokol.“

Bandau stiskl rty.

„Sejmul jsem otisky všech pěti prstů. Někdo v podatelně odeslal soubor do CPIC a odtud to šlo dál jak do NCIC, tak do systému státu New York.“

CPIC je Kanadské policejní informační centrum, počítačový soupis informací trestního soudnictví. NCIC je jeho americký ekvivalent, národní kriminální informační centrum FBI.

„Proč jste otisky posílal na jih?“

„Jsme na hranici a jezdí sem spousta Američanů. A ten skútr má newyorskou značku.“

To nebylo špatné, Bandaue.

Za zády nám klaply dveře, a oba jsme se otočili.

Blížil se k nám Ryan. Gripper, který dostal na chvíli volno, se opíral o pickup a tvářil se rozpačitě.

Ryan kývl na Bandaua a pak promluvil na mě.

„Tak co si o tom myslíš?“

„Chlápek je mrtvý.“

„Chlápek?“

„Odhad podle velikosti.“

„Jak dlouho?“

„Těžko říct. Vzhledem k teplotám v uplynulém týdnu a těsnému obalu bych to odhadovala na jeden dva dny. Rozklad už započal, ale nijak dramaticky.“ Významně jsem pohlédla na Bandaua. „Což se ovšem rychle změní, protože hmyz dostal propustku.“

Pověděla jsem Ryanovi, co Bandau udělal.

„To je ale naprosto začátečnická chyba,“ káral ho Ryan.

Bandauovy tváře získaly barvu malin.

„Takhle se kariéra nedělá, hochu.“

Pak se Ryan obrátil zpátky ke mně.

„Podle svědka by to mělo být čtyřiadvacet až osmačtyřicet hodin. Gripper tvrdí, že sem jezdí, když má volno, obvykle v úterý a ve čtvrtek. Přísahal, že předevčírem v rybníku nebyla ani kánoe, ani tělo.“

„Vzhledem k řasám bych hádala, že tělo plavalo s hlavou na hladině nebo těsně pod ní,“ poznamenala jsem.

Ryan přikývl. „Podle Grippera mělo tělo hlavu nahoře a k botě byl připevněný kámen, co ležel na dně. V místech, kde našel mrtvolu, je prý hloubka asi dva a půl metru.“

„Kde byla kánoe?“

„Vedle oběti. Proto se mu prý lano zamotalo do motoru.“ Pak Ryan promluvil na Bandaua. „Zjistěte, jestli už přišly nějaké informace k otiskům.“

„Ano, pane.“

S Ryanem jsme pozorovali Bandaua, jak kluše k autu.

„Asi se rád dívá na kriminální seriály,“ poznamenal Ryan.

„Jenomže na špatné,“ opáčila jsem.

Ryan pohlédl na tělo a pak na mě.

„Co si o tom myslíš?“

„Je to divné,“ odpověděla jsem.

„Sebevražda? Nehoda? Vražda?“

Roztáhla jsem dlaně v gestu „kdo ví“.

Ryan se usmál. „Proto jsem tě sem přivezl.“

„Oběť si nejspíš nechávala kánoi u rybníka a jezdila sem na mopedu.“

„Odkud?“

„Jak to mám vědět?“

„Jo. Fakt nevím, co bych si bez tebe počal.“

Nad hlavami nám zacvrlikal drozd. Další mu odpověděl. Jejich rozpustilý rozhovor působil jako ostrý protiklad neveselé konverzace, která probíhala dole.

Zvedla jsem hlavu, ale rychlé kroky ptáky vyplašily.

„Máme ho.“ Sluneční brýle nyní Bandauovi visely za nožičku z kapsy. „Identifikovali ho ve Státech. Shoda ve třinácti znacích.“

Ryanovi vyjelo obočí snad ještě výš než mně.

„John Charles Lowery. Narozen jedenadvacátého března devatenáct set padesát.“

„To není špatné, Bandaue.“ Tentokrát jsem to řekla nahlas.

„Ale je tu jeden problém.“

Bandauovy hluboké vrásky se ještě prohloubily.

„John Charles Lowery zemřel v roce devatenáct set šedesát osm.“

2

„JAK TO, ŽE NÁM TU DNESKA LOWERY PLAVE VE VODĚ, když zaklepal bačkorama před čtyřiceti lety?“ Ryan vyslovil nahlas otázku, kterou jsem si v duchu pokládala i já.

Odpověď jsem neznala.

Ujížděli jsme na sever po dálnici 15. Koronerova dodávka se držela někde za námi. Pomerleau a Lauzon odvezou vodou nacucaného pasažéra do márnice, kde počká v chladicím boxu, než ho zítra ráno rozbalím.

„Možná je v databázi chyba.“

„Shoda otisků ve třinácti bodech?“ Hlas mi zněl značně skepticky. „Vzpomínáš na toho právníka v Oregonu?“

Brandon Mayfield. FBI ho na základě otisků prstů spojovala s bombovým útokem v Madridu. Ukázalo se, že při porovnávání došlo k chybě.

„To byla náhoda,“ řekla jsem. „Bude mít odebrání otisků na místě činu nějaké následky?“

„Pro našeho milého agenta jistě. Pohnul s kostmi, ale zase tolik škody nenadělal.“

„Myslel to dobře.“

Ryan jen nevěřícně zavrtěl hlavou.

Několik dalších kilometrů vládlo v džípu ticho. Prolomil ho Ryan.

„Jedeš domů?“

Přisvědčila jsem.

Za pár minut jsme už po Champlainově mostě přejížděli přes řeku Svatého Vavřince. Pod námi se valil studený, tmavý proud. Probouzející se zahrádky a trávníky na břehu vykukovaly mezi obytnými domy a mrakodrapy na Ile-des-Soeurs.

Provoz ve městě připomínal pohyb bahna v brčku. Džíp sebou škubal a nadskakoval, jak Ryan přehazoval nohu z plynu na brzdu a zpátky.

Laskavý, ano. Vtipný, každopádně. Velkorysý, určitě. Trpělivý, ani náhodou. Cestování s Ryanem bývá obvykle těžká zkouška.

Podívala jsem se na hodinky. Deset minut po páté.

Jindy by se Ryan touhle dobou už dávno ptal, jaké mám plány na večeři. Navrhoval by restauraci. Dnes to neudělal.

Večeří s dcerou? Jde na pivo s kamarády? Na rande?

Záleží mi na tom?

Stáhla jsem okýnko. Do džípu pronikl pach olejnaté vody. Cementu. Výfukových plynů. Jo. Záleží mi na tom. Mám se zeptat?

Za žádnou cenu. Od rozchodu jsme si vybudovali novou bimodální rovnováhu. Profesionální vztah – stejný jako předtím. Společenský vztah – neptej se, nemluv.

Vlastně jsem si to vybrala sama. Ačkoli Lutetia už je dávno passé, skutečnost, že mě Ryan nechal kvůli své bývalé, pořád bolela.

Když se člověk jednou spálí, dává si pozor dvojnásob.

A kromě toho je tu ještě Charlie Hunt.

Hlavou se mi mihl obrázek. Charlie na střešní terase svého honosného paláce v Charlottě. Skořicová pleť. Smaragdové oči. Vysoký po tátovi, který hrával v NBA.

Vůbec není špatný.

Pohledem jsem sjela k Ryanovi.

Pískové vlasy. Tyrkysové oči. Dlouhý a štíhlý po tátovi z Nového Skotska. Taky není špatný.

Abych řekla pravdu, poté co jsem prošla dlouholetým manželstvím, jeho rozpadem, obdobím plném úskalí a když mě posléze nezaslouženě odložili do starého železa, začínám přicházet na chuť nemonogamnímu uspořádání.

Až na dva drobné detaily. Ryan se u mě v posteli neohřál od našeho rozchodu loni v létě. Charlie Hunt tam zatím přístup povolený nemá.

Každopádně tohle byla dlouhá a chladná zima.

Zvuk Ryanova mobilu mě vytrhl z myšlenek.

Poslouchala jsem, jak neustále opakuje oui a pak pokládá pár otázek. Z nich jsem pochopila, že se hovor týká Johna Loweryho.

Když domluvil, informoval mě: „Bandau poslal na jih oficiální žádanku. Ukázalo se, že náš chlapík padl ve Vietnamu.“

„Ty máš jako vyzváněcí tón melodii ze Sezame, otevři se?“

„A mraky odletí,“ zanotoval Ryan.

„A doma máš povlečení s Big Birdem?“

„Bien sár, madame,“ prohlásil a zamrkal. „Chceš to přijít zkouknout?“

„Lowery? Vietnam?“

„Už jsi někdy slyšela o JPAC?“

„Jasně. Kdysi jsem s nimi spolupracovala. Společné velení registrace válečných zajatců a nezvěstných vojáků. Do roku dva tisíce tři se to jmenovalo CILHI.“

„Alelujá. Písmenková polívka.“

„A už umím A, B, C,“ zazpívala jsem.

„To by stačilo,“ ohradil se Ryan.

„CILHI byla Centrální identifikační laboratoř na Havaji. JPAC vzniklo sloučením CILHI a společné operační skupiny a evidenční komise. Laboratorní sekci JPAC se dneska říká CIL. Je to největší soudní antropologická laboratoř na světě.“

„Lowery přes JPAC neprošel, ale řešili tam jeho případ. Jaké máš s tou laborkou vztahy?“

„Každou pozitivní identifikaci v JPAC musí schválit trilion lidí – někteří jsou civilisté a externí spolupracovníci CIL. Tuhle práci jsem pro ně dělala spoustu let.“

„Jasně. Vzpomínám si, že jsi v zimě lítala na Havaj.“

„Dvakrát ročně jsem tam musela kvůli laboratorní supervizi.“

„A k tomu trošku surfování, kokosová princezno?“

„Já nesurfovala.“

„Co kdybych se pro tebe stavil kolem desáté a pak…“

„Skoro jsem ani neměla čas zajít si na pláž.“

„Aha.“

„Kdy Loweryho identifikovali?“ zeptala jsem se. „To Bandau neříkal.“

„Jestli už v šedesátých letech, tak tehdy bylo všechno jinak.“

Ryan sjel z rue Sainte-Catherine, a když minul půl bloku, zaparkoval u chodníku před šedou kamennou budovou s ozdobnými arkýřovými okny klenoucími se nad chodníkem. Bohužel můj byt je až vzadu a tyhle architektonické parádičky se ho netýkají.

„Máš v plánu se na fešáka v igelitu podívat hned zítra ráno?“

„Jo. Mezi námi a Havají je pětihodinový časový rozdíl. Zavolám dnes večer do CIL a pokusím se o Lowerym něco zjistit.“

Když jsem kráčela ke dveřím, v zádech jsem cítila Ryanův pohled.

Jaro v Quebeku pro mě obvykle znamená spoustu práce. Řeky a jezera rozmrznou. Sníh taje. A objeví se mrtvoly. Občané opouštějí pohovky a vyrážejí do přírody. Někteří ty mrtvoly najdou. Někteří dokonce rozšíří jejich řady.

Jelikož v květnu se můj pobyt v Montrealu obvykle protáhne, beru Birdieho s sebou. Jako příruční zavazadlo pod nohy. S výjimkou času stráveného na palubě je tahle malá kulička chlupů velmi dobrý společník.

Kocour na mě čekal za vstupními dveřmi.

„Ahoj, Birde.“ Dřepla jsem si, abych ho pohladila.

Birdie mi čichl k džínám, natáhl hlavu, zvedl čenich a nasával rychlými doušky.

„Měl ses dobře?“

Birdie se odsunul a posadil se s packami u sebe. „Toaletní voda značky Organický rozklad není tvoje oblíbená vůně?“ Narovnala jsem se a hodila kabelku na příborník. Bird zvedl tlapku a začal si ji lízat.

Můj byt je malý. Obývák ve tvaru písmene L, před ním kuchyň, dvě ložnice a vzadu dvě koupelny. Nachází se v přízemí pětipatrové budovy postavené do U. Francouzské okno vede z obýváku na maličký oplocený dvorek. Za jídelnou jsou další skleněné dveře, které se otevírají na hlavní dvůr.

Možnost vyjít z obýváku přímo na trávník a druhými dveřmi zase rovnou do zahrady mě na první pohled uchvátila. Uběhlo víc než deset let a já tu pořád bydlím.

Na rozdíl od čichu Birdova chuť k jídlu nijak neutrpěla, protože za mnou poslušně ťapal do kuchyně.

Interiér bytu tvoří opravený nábytek ze starožitnictví. Zemité odstíny. Přírodní dřevo, kamenný krb, zarámovaný plakát Jeana Dubufetta. Váza plná mušlí, která mi připomíná karolínské pobřeží.

Telefonní záznamník blikal jako zapnutý blinkr.

Poslechla jsem si vzkazy.

Sestra Harry v Hustonu si potřebovala postěžovat na neuspokojivý milostný život.

Dcera Katy v Charlottě nenávidí svou práci, společenský život a vesmír všeobecně.

Z Gazette mi nabízejí předplatné.

Harry.

Soused Sparky si stěžuje na Birdieho. Opět.

Harry.

Charlie Hunt. „Myslím na tebe.“

Harry.

Všechno jsem to smazala a vykročila ke sprše.

K večeři jsem si dala linguini s olivovým olejem, špenátem, žampiony a fetou. Birdie ze své porce těstovin slízal sýr a pak dobaštil křupavé hnědé granule v misce.

Umyla jsem nádobí a vytočila CIL.

Osm tisíc kilometrů daleko mi telefon vzali po prvním zazvonění. Představila jsem se a požádala o vědeckého ředitele laboratoře Rogera Merkela.

Merkel byl ve Washingtonu.

„A doktor Tandler?“

„Okamžik, prosím.“

Daniel Tandler je zástupce ředitele CIL. Jsme stejně staří, takže jsme na žebříčku soudní vědy stoupali velice podobně, i když každý v jiné instituci. Seznámili jsme se ještě na vysoké díky studentské asociaci Americké akademie soudních věd. Dokonce jsme si kdysi dávno, v mlhou zahaleném úsvitu veškerého stvoření, spolu užili i chvilku sexu. Bylo to fajn, ale v nevhodnou dobu. Objevil se Pete Petersons. Vdala jsem se, udělala postgraduál na Severozápadní univerzitě a nastoupila nejprve na Severoillinoiskou a pak na Severokarolínskou univerzitu v Charlottě. Danny zůstal věrný univerzitě v Tennessee, a když si dodělal doktorát, zamířil rovnou na Havaj.

Stará láska nerezaví? Možná. Ale Danny Tandler je ženatý, takže nepřipadá v úvahu.

Za ty dlouhé roky jsme si s Dannym poskytovali vzájemnou podporu při obhajobě dizertace, zkouškách do rady, pracovních pohovorech a posudcích. Když v CIL potřebovali nového externího konzultanta, Danny navrhl moje jméno. To bylo začátkem devadesátých let. Pracovala jsem pro ně skoro deset roků.

Na Tandlera jsem si musela počkat o něco déle než na spojovatelku z ústředny.

„Tempe, holka moje! Jak se vede?“ Hlas, který mi připomněl venkov a nekonečné obzory.

„Dobře.“

„Takže sis to rozmyslela a vracíš se na palubu?“

„Zatím ne.“

„Tady je sedmadvacet stupňů. Počkej moment,“ dramatické šramocení. „Fajn. Musel jsem si nasadit sluneční brýle. Oslepoval mě sluneční odraz na mořské hladině.“

„Jenomže ty jsi zavřený v baráku na vojenské základně.“

„A palmové listy něžně líbají má okna.“

„Schovej si to na zimu. Tady je zrovna teď moc pěkně.“

„Tak čemu vděčím za to nečekané překvapení?“

Pověděla jsem mu o rybníce, igelitu a otiscích, podle nichž oběť identifikovali jako Loweryho.

„Proč ten obal?“

„Nemám ponětí.“

„To je divné. Podívám se, jestli najdu Loweryho složku.“

Trvalo to plných deset minut.

„Promiň. Ani ne za hodinu máme přijímací ceremoniál. Většina lidí už vykročila k hangáru. Takže teď ti můžu poskytnout jen základní informace. Detaily budou muset počkat.“

„Chápu.“

Opravdu jsem chápala. Přijímací ceremoniál je slavnostní událost, při níž se vzdává čest neznámému vojákovi, letci či námořníkovi, který padl daleko od domova při plnění svých povinností. Po vyzdvižení těla a převozu na americkou půdu se jedná o první krok na dlouhé a komplikované cestě repatriace.

Během své práce pro JPAC jsem se několika ceremoniálů zúčastnila. Představila jsem si nyní scénu, která se tam odehraje. Přiletí letadlo. Přítomní muži i ženy stojí v pozoru. Box pro převoz těl zabalený ve vlajce. Cesta přes základu do laboratoře CIL.

„Vojín John Charles Lowery byl osmnáctiletý běloch. Do Vietnamu odjel čtyřiadvacátého června devatenáct set šedesát sedm.“ Dannyho tón naznačoval, že přeskakuje a vybírá jen důležitá fakta. „Lowery se zřítil ve vrtulníku u Long Binh třiadvacátého ledna devatenáct set šedesát osm.“ Pauza. „Tělo se našlo o sedm dní později, bylo identifikováno a navráceno rodině k pohřbu.“

„Kde ho pohřbili?“

„Kousek od tebe. Lumberton, Severní Karolína.“

„Děláš si srandu?“

V pozadí jsem zaslechla něčí hlas. Danny cosi řekl. Hlas odpověděl. „Promiň, Tempe, už musím jít.“

„Jasně. Zavolám ti zítra. Až toho chlapa prohlídnu, budu snad vědět víc.“

Jenomže tak to být nemělo.

3

DRUHÝ DEN JSEM VSTÁVALA V SEDM. ZA PŮL HODINY jsem už rozehřívala svou mazdu v tunelu Ville-Marie. Počasí bylo opět nádherné.

Edifice Wilfrid-Derome je dvanáctipatrová budova v obvodu Hochelaga-Maisonneuve, východně od centre-ville. Laboratoire de science judiciaires et de médecine legale zabírá horní dvě patra. Bureau du coroner je v desátém, márnice v přízemí. Zbývající prostory patří SQ.

Ano, pane. Ryan a já pracujeme jen osm poschodí od sebe.

Během ranní pracovní porady se neobjevila žádná nepříjemná překvapení. Pro všechny místní antropology to byl obyčejný, rušný čtvrtek. Smrt zaviněná elektrickým proudem na pracovišti a jedno ubodání převzal patolog. Podezřelé úmrtí nemluvněte a oběť požáru dostal druhý. Pierre LaManche, ředitel soudnělékařské sekce LSJML, sám sobě přidělil sebevraždu dospívajícího chlapce.

LaManche rovněž převzal odpovědnost za LSJML-49744, což bylo číslo případu Johna Loweryho, ale požádal mě, abych se toho ujala. Jelikož oběť identifikovali na základě otisků prstů, hned po předběžném vyšetření a v závislosti na stavu těla provede buď LaManche pitvu, anebo já očistím kosti a provedu kosterní analýzu.

V půl desáté jsem už byla dole v salle d’autopsie číslo čtyři. Tahle pitevna je speciálně vybavená pro rozkládající se a utonulá těla a další aromatické dárečky. Pracuji tam hodně často.

Stejně jako její tři sestřičky má i pitevna číslo 4 lítačky vedoucí do paralelních výklenků rozdělených na chladicí boxy. Malé bílé kartičky označují přítomnost jejich dočasných obyvatel.

Jakmile jsem našla kóji LSJML-49744, vzala jsem nikon a zkontrolovala baterii. Pak jsem uchopila nerezové držadlo.

Zevnitř zavanul pach rozkládajícího se masa. Odbrzdila jsem a vytáhla vozík.

Pomerleau a Lauzon se neobtěžovali s obvyklým pytlem na mrtvoly. Vzhledem k Loweryho exotickému oblečku to bylo vcelku pochopitelné.

Zrovna jsem fotila širokoúhlé snímky, když cvakla klika a na dlaždicích se ozvalo skřípání podrážek.

Za pár vteřin se objevila Lisa Savardová.

Medově blond vlasy, vždy připravený úsměv a prsa jako Dolly Partonová. Lisa je miláčkem každého policajta z oddělení vražd v Quebeku. I já ji mám ráda, i když z poněkud jiných důvodů. Tahle ženská je nejlepší pitevní asistentka v provincii.

Jelikož si Lisa chce vylepšit angličtinu, vždycky se mnou mluví v mé rodné řeči.

„Tohle je divné, že?“

„To tedy je.“

Lisa si chvíli Loweryho prohlížela. „Vypadá jako Ken v obalu. Na radiologii?“

„Ano, prosím.“

Zatímco Lisa rentgenovala, já si pročítala Loweryho složku. Moc toho v ní nebylo. Policejní hlášení. Předávací protokol z márnice. Bandauova zpráva o shodě v NCIC. Fax se starodávnou kartičkou otisků prstů.

Podívala jsem se, kdo fax posílal. NCIC.

Zvláštní. Pokud Lowery zemřel v roce 1968, jak to, že je v systému? Cožpak se tam vkládají takhle staré otisky?

Impulzivně jsem sáhla po telefonu a vytočila číslo Service de l’identité judiciaire. Seržant Boniface mě vyzval, abych přišla nahoru. Popadla jsem desky a vyšla po zadním schodišti zpět do přízemí.

Za čtyřicet minut jsem opět scházela dolů, bohatší o zevrubnou znalost v oboru obloučků, ulnárních smyček a závitů. Až se mi z toho točila hlava. Závěr? Ačkoli si Bonifáce nedokázal vysvětlit, proč je Lowery v databázi FBI, o shodě otisků neměl nejmenší pochybnost.

Lowery nyní ležel uprostřed salle 4 na stole přišroubovaném k podlaze. Po igelitovém rubáši lezly mouchy a jejich další kolegyně poletovaly nad tělem. Policejní fotograf balancoval na žebříku a pořizoval dokumentaci.

LaManche a Lisa si prohlíželi rentgenové snímky připevněné na světelné prohlížečce na stěně. Přistoupila jsem k nim a společně jsme očima přelétli všechny snímky v řadě.

Na každém z nich zářily bílé kosti obklopené světle šedou hmotou svaloviny. Na lebce ani na kostře jsem si nevšimla ničeho neobvyklého.

Právě jsme byli u pátého snímku, když LaManche ohnutým prstem ukázal na předmět ležící u Loweryho pravého chodidla. Šikmo překrýval patní kost a nepropouštěl rentgenové paprsky.

„Un couteau“ prohlásila Lisa. Nůž.

„Oui“ souhlasil LaManche.

Přikývla jsem.

Další objev na nás čekal při prohlídce hrudníku. Druhý předmět, asi osm centimetrů dlouhý a dva centimetry široký. Zářil stejně jako ten první.

„Mais oui.“ LaManche pochopil a lehce přikývl. „Oui.“ Po chvíli zakroutil hlavou. „Sacrebleu.“

Skvělé. Šéfovi už tahle bizarní smrt dává smysl. Jenže já tomu pořád nerozuměla.

Uvažovala jsem o věcičce na Loweryho hrudníku. Další nůž to nebyl. A nebyly to ani hodinky, spona od pásku či kousek rybářského náčiní. Neměla jsem ponětí, oč se jedná.

LaManche přistoupil k tělu a začal diktovat poznámky.

„Oběť je zabalena v podomácku vyrobeném pytli z velké přeložené igelitové fólie, upevněné lepicí páskou. Spodní a postranní části, s výjimkou horních deseti centimetrů, jsou zalepeny zvenčí. Otvor u krku a horních deset centimetrů jsou zalepeny zevnitř. Igelit byl proříznutý v místě pravé ruky. Mírná aktivita hmyzu jasně dokazuje místo průřezu.“

LaManche pokračoval s dalšími podrobnostmi, fotograf mačkal spoušť a pokaždé přemístil identifikační značku.

„Zdá se, že oběť si navlékla obal a upevnila jej pomocí jedné ruky, vystrčené ven deseticentimetrovým otvorem, který byl následně zalepen zevnitř.“

LaManche naznačil Lise, aby změřila lano na kotníku.

„Levá noha je obutá a připevněná ke kameni dvaceticentimetrovým polypropylenovým lanem. Vypadá to, že oběť připevnila lano ke kameni a pak ke kotníku, který vyčníval z igelitu.“

Lisa se činila s metrem a LaManche pokračoval v diktování rozměrů.

„Vnější igelitový obal je dvakrát jeden metr široký a půl metru dlouhý a těsně přiléhá k tělu.“

LaManche přešel ke konci stolu. Mouchy se vznesly do vzduchu a rozhořčeně bzučely. Za mými zády se jejich drobná tělíčka odrážela od prohlížečky.

„Hlava je zabalená zvlášť. Dýchací trubice vystupuje z obalu ven a je k němu připevněná lepicí páskou.“

Dýchací trubice?

Pohlédla jsem na slizem pokrytý válec. Tenhle igelitový obleček má být nějaký samodomo vyrobený potápěčský skafandr?

„Spodní část pytle je páskou pevně připevněná ke krku.“

A tak dál. Lisa měřila. LaManche diktoval délku, umístění, rozměry otvorů. Nakonec ohmatal obal lebky.

„Dýchací trubice je laterálně a posteriorně posunutá od oblasti úst.“

Ani nevím, jak se to stalo. Snad za to mohla představa trubice, jak vyčnívá Lowerymu z úst. Trubice, kterou měl v úmyslu dýchat.

Najednou mi to docvaklo. Obal těla. Kámen na noze. Nůž, který měl dopomoci k úniku, ale nebyl dost blízko po ruce.

Připadala jsem si jako pitomec. Šéf na to přišel mnohem dřív než já.

Ale pod vodou? Musím si o tom něco přečíst, nařizovala jsem si v duchu.

A v tu chvíli mi zazvonil mobil.

Ryan.

Svlékla jsem rukavice, odešla do předpokoje a hovor přijala.

„Co se děje?“

„Právě rozbalujeme Loweryho.“

„Pokud jde o totožnost, asi nejsou žádné pochybnosti.“

Popsala jsem mu sezení s Bonifacem.

„Na stanovení příčiny smrti je ještě brzy?“

„Řekla bych, že podle LaManche šlo o autoerotiku. Ten chlapík se takhle vystrojil, aby si udělal dobře.“

„V rybníce?“ poznamenal Ryan skepticky.

„Všechno je možné, když si plníš své sny.“

„Mám se přijít podívat? Stojí mi to za to?“

„Autoerotici za to obvykle stojí.“

„Dobře. Jdu dolů. Ale tohle by tě mohlo zajímat. Poznávací značka mopedu nás dovedla k Morganu Shelbymu z Plattsburghu ve státě New York. Zrovna jsem s ním domluvil. Shelby tvrdí, že skútr prodal Jeanu Laurierovi z Hemmingfordu. Transakce proběhla, řekněme, neformálně.“

„Prachy na dřevo, žádné papírování, moped odcestoval na sever a Laurier nemusel platit clo.“

„Přesně tak. Podle Shelbyho kupující slíbil, že moped v Quebeku zaregistruje a sežene si novou značku.“

„Ale neudělal to.“

„K prodeji došlo před deseti dny.“

„Jean Laurier. John Lowery.“

„Oui, madame“

„Co o něm víme?“

„Bandau se trochu poptával, našel pár místních usedlíků, kteří ho znali. Jeden z nich vypověděl, že Laurier v Hemmingfordu bydlel, co si pamatuje.“

„Od roku devatenáct set šedesát osm?“

„Takhle konkrétní ten pán nebyl.“

„Co Laurier dělal?“

„Pan Všeuměl. Práce všeho druhu. Na volné noze.“

„Prachy na dřevo.“

„Oui, madame. Laurierovi se podařilo úplně vypadnout ze systému. Žádná registrace v seznamu voličů, žádná daňová přiznání. Žádné číslo sociálního pojištění. Bandaův informátor tvrdí, že to byl samotář, sice podivín, ale neškodný.“

„Máš PZA?“ Poslední známou adresu.

„Oui, madame. Nejspíš tam zítra zajedu. Chceš se přidat?“

„Jo, mám volno.“

„Takže máme rande.“

„Ne, žádné rande nemáme, Ryane.“

„Mohli bychom si pak u mě doma trochu zašpásovat.“

„Slíbila jsem Birdiemu, že mu usmažím vejce nadivoko.“

„Taky jsem volal na policejní stanici do Lumbertonu.“ Ryanovy samohlásky zněly dokonale jižansky. „Mají tam dole fakt milé chlapíky.“

„Aha.“

„Několik členů Loweryho rodiny tam dodnes bydlí. Policajt, se kterým jsem mluvil, si dokonce na Johna pamatuje a slíbil, že mi v knihovně zkopíruje jeho fotku ze školní ročenky.“

„Proč byly Loweryho otisky v databázi?“

„Kvůli nějaké práci. Ještě na střední škole někde makal na půl úvazku. Sanitář? Zřízenec v blázinci? Něco na ten způsob.“

„No to mě podrž.“

„Jsem detektiv, víš. Tak detektivuju. Přijdu dolů, až mi faxem přifrčí Loweryho fotka.“

V poledne už na sušáku v hale visel igelitový pytel z hlavy i fólie z těla. Z dýchací trubice se vyklubal obyčejný šnorchl. Vyfotili jsme ho, umyli a poslali nahoru na analýzu.

Totéž jsme podnikli s malým kouskem igelitu, který měl Lowery uvázaný kolem penisu jako motýlka. Ještě se bude testovat na přítomnost tělních tekutin.

Lowery ležel na zádech na nerezovém stole, tvář zohavenou, šourek opuchlý, břicho nafouklé. Pomalu zelenal. Ale celkově vzato, byl v poměrně dobrém stavu. Kosterní analýza nebude nutná.

„Muž, běloch, padesát až šedesát let,“ diktoval LaManche. „Černé vlasy. Zelené oči. Obřezaný. Žádné jizvy, piercing ani tetování.“

Pomohla jsem Lise s měřicím pravítkem.

„Výška přibližně sto sedmdesát pět centimetrů.“

Ryan vstoupil ve chvíli, kdy LaManche obcházel tělo a kontroloval oči, ruce, pokožku hlavy a otvory. Podal mi fax z Lumbertonu.

Fotka byla maličká a rozmazaná. Mohl na ní být kdokoli. Ale pár věcí bylo na první pohled zřejmých.

Ten chlapec měl tmavé oči, klenuté obočí a pravidelné rysy. Černé vlasy ostříhané nakrátko a učesané na pěšinku.

„Oběť nevykazuje stopy vnějšího poranění.“ LaManche zvedl hlavu. Kývl Ryanovi na pozdrav. „Detektive.“

Když Ryan objasnil svůj zdroj, podal fax LaMancheovi. Šéf a Lisa si ho podrobně prohlédli.

„Očistěte ho, prosím,“ požádal LaManche.

Lisa postříkala tryskou Loweryho hlavu. Pak ho vytřela dosucha, sčesala vlasy ke straně a nakonec položila fotku vedle pravého ucha.

Čtyři páry očí létaly z papíru k obličeji a zpátky. Jako na tenise.

Muže na stole dělily od chlapce na fotografii čtyři desítky let života a dva dny smrti. Ačkoli nos byl baňatější a čelist povolenější, oběť z rybníka měla stejné vlasy i oči a obočí jako Al Pacino.

Je utopenec z Hemmingfordu opravdu starší verzí chlapce z Lumbertonu?

Nebyla jsem si jistá.

„Myslíte, že je to on?“ zeptala jsem se LaManche.

Šéf zareagoval jedním ze svých nevysvětlitelných, francouzských pokrčení ramen. Kdo ví? Proč se mě ptáš? Čím kořeníš to ragú?

Podívala jsem se na Ryana. Oči mu ulpívaly na muži na stole.

Žádný div. Byl na něho opravdu bizarní pohled.

V okamžiku smrti měl John Lowery na sobě: bavlněnou podprsenku s měkkými košíčky, značka Glamorise, barva růžová, velikost 100B; polyesterové bokové kalhotky, značka Blush, barva růžová, velikost L; klobouček zdravotních sester ze směsi bavlny a polyesteru, bílý s modrými proužky, velikost univerzální; levou vysokou botu s ocelovou špičkou, značka Harley-Davidson, barva černá, velikost 43.

A to bylo jenom oblečení.

Lowery si s sebou do igelitového skafandru vzal dva předměty: rektoskop, jehož využití jsem si ani nechtěla představovat, a švýcarský vojenský nůž, aby se dostal ven, až bude po všem.

Rektoskop zůstal v textilním sáčku, který mu visel na krku. Nůž skončil kdesi u nohou.

Stopy po zubech na náustku šnorchlu naznačovaly, že tohle nebyl Loweryho první pokus o podvodní hrátky. Jenomže tentokrát se to nějak zvrtlo. Nejpravděpodobněji! scénář vypadal asi takto: trubička mu vyklouzla z úst a nůž mu vypadl z ruky.

Aranžmá vypadalo neobvykle, ale šéfův původní dojem byl patrně správný. Loweryho smrt byla nehoda, asfyxie spojená s autoerotickou aktivitou.

John Charles Lowery zemřel, když si pod vodou hrál na zdravotní sestřičku v podomácku vyrobeném igelitovém pytli.

4

SOBOTNÍ RÁNO PŘINESLO OPĚT DOKONALE MODRÉ nebe. A meteorologové slibovali teploty kolem sedmadvaceti stupňů.

Tři nádherná jara za sebou. Patrně montrealský rekord.

LaManche telefonoval asi v devět. Nebyla to jeho povinnost, spíš laskavost, a právě tohle na něm mám ráda.

Poznatky, které šéf získal při pitvě, odpovídaly mým očekáváním. Kromě lehké arteriosklerózy nestrádal Lowery žádnými chorobami. Neutrpěl žádná zranění. Jen plicní edém. Hladina alkoholu v krvi dosahovala hodnoty 132 mg na 100 ml.

Příčinou smrti byla asfyxie způsobená nedostatkem kyslíku. V kontextu autoerotické aktivity zemřel nešťastnou náhodou.

V deset jsme už s Ryanem uháněli na sever směrem k Hemmingfordu. Měl báječnou náladu. Že by bujará páteční noc? Nebo malý provoz na silnici? Dvojitá porce koblih k snídani? Nebádala jsem nad tím.

Ale zeptala jsem se, jak dlouho Laurier alias Lowery bydlel v místě, kam jedeme. Prý hodně dlouho, odpověděl Ryan.

Zajímalo mě, jak se Laurierovi alias Lowerymu podařilo tak dokonale vypadnout ze systému. Ryan mi nabídl složitou hypotézu o velmi neformálních podmínkách nájmu a změnách vlastnictví. Závěr: když poslední pan domácí zemřel bez dědiců, Laurier alias Lowery jednoduše zůstal. A místo nájmu platil daně a služby jménem zemřelého majitele. Anebo to bylo jinak, hodně podobně.

Rozhovor se stočil na nešťastný skon Lauriera alias Loweryho. Cožpak se dalo odolat?

„Takže se Lowery zamotal do igelitu, potopil se a začal si ho honit v rybníce,“ shrnul to Ryan znechuceným tónem.

„Převlečený za zdravotní sestřičku.“

„Nejspíš se převlékl v kánoi. Uvnitř se našly džíny, ponožky, tenisky a košile.“

„Asi uměl dobře držet balanc.“

„A taky tam byla baterka.“

„Což by mohlo naznačovat, že se na vodu vypravil v noci.“

„Co tomu říkáš?“ Ryan zavrtěl hlavou. „Já to nechápu. Co ho na tom mohlo bavit?“

Vzhledem k absenci vlastního sexuálního života jsem si předchozího večera něco přečetla. A dozvěděla jsem se, že termín autoerotika zahrnuje jakoukoli sexuální aktivitu prováděnou o samotě, při níž se pro posílení sexuální stimulace používá nějaká pomůcka, přístroj nebo zařízení. Ale tohle ví Ryan taky.

„Většina autoerotických aktivit se odbývá doma,“ řekla jsem.

„Fakt? Jak je to možný?“

„K úmrtí obvykle dochází v důsledku selhání předem připraveného mechanismu pro přežití.“

„Lowerymu nejspíš vypadl šnorchl, on zpanikařil a upustil nůž, kterým měl rozříznout igelit, aby se dostal ven.“

„To je i LaMancheova verze. A docela uvěřitelná. Většina úmrtí při autoerotice bývá náhodná. Člověk se udusí nebo uškrtí, protože si kolem krku omotá provaz nebo se obalí igelitovým pytlíkem. Do sbírky ještě patří smrt elektrickým proudem, vniknutí cizího předmětu, nadměrná vrstva šatstva nebo zabalení těla.“

„Zabalení těla?“

„Igelitový pytlík přes hlavu je poměrně obvyklá záležitost, zabalení celého těla už tolik ne. Včera večer jsem četla o šedesátiletém muži, kterého našli zabaleného do čtrnácti sešitých pokrývek. Penis měl omotaný igelitem. Dalšího šestačtyřicetiletého muže objevili oblečeného do sedmera punčoch, dámských šatů a prádla, které bylo rozstřižené, aby se pan Šťastlivec dostal do první řady. Třiadvacetiletý učitel zemřel nabalený v igelitovém plášti, třech bavlněných košilích, pláštěnce a igelitovém…“

„Jo, to stačí. Už mám představu. Ale k čemu je to dobré?“

„Větší sexuální vzrušení.“

Otočil ke mně pár neuvěřitelně modrých očí. „Napadají mě mnohem lepší způsoby.“

O tom jsem nepochybovala. Cítila jsem, jak se červenám. A nenáviděla se za to. Znovu jsem se soustředila na včerejší samostudium.

„Autoerotické vzrušení vzniká z poměrně omezeného počtu podnětů.“ Začala jsem odpočítávat na prstech. „Za prvé, přímá stimulace erotogenních zón.“ Palec se spojil s prostředníčkem. „Za druhé, stimulace sexuálních oblastí centrální nervové soustavy.“

„Jako třeba přiškrcení a věšení?“

„Anebo použití pokrývky hlavy. Je známo, že cerebrální hypoxie dokáže umocnit sexuální prožitek.“ Palec pokračoval k prsteníčku.

„Za třetí, navození pocitu strachu nebo ohrožení v důsledku masochistických fantazií. Dá se to ještě okořenit elektrických proudem nebo ponořením do vody.“

„Masturbace pod vodou ale přece nemůže být tak obvyklá záležitost.“

„Dokonce na to existuje termín. Aqua-eroticum. V literatuře jsem našla pár případů. Jedna oběť používala kámen připevněný ke kotníku jako Lowery.“

Ryan zatočil na dálnici 219. Minuli jsme rybník a za pět minut už brzdili u poštovní schránky, na jejímž boku bylo vymalované číslo 572. Před ní parkoval policejní vůz.

Ryan i já jsme si prohlíželi dům.

Malý bungalov Lauriera alias Loweryho byl schovaný za silnicí a částečně ho stínil silný borový kmen. Zelená konstrukce. Jednopatrový. Napravo malá kůlna.

Kráčeli jsme po štěrkové příjezdové cestě a já si všimla čerstvě natřených prken a pečlivě urovnaných polen. Velkou zahradu vzadu někdo nedávno zryl.

Za oknem se cosi mihlo a já se otočila na Ryana. I on si toho všiml. „Bandau by si měl přestat hrát na Texas Rangera.“

Venkovní dveře byly dokořán, zárubeň byla ve výši kliky vypáčená a roztříštěná. S Ryanem jsme vešli rovnou do stroze zařízeného obýváku. Nábytek patrně pocházel od Armády spásy. Bandau byl uvnitř. Zaslechl naše kroky a otočil se.

Za Bandauovými zády byl stůl a na něm notebook MacBook Pro, který vypadal docela nově. Víko měl zvednuté.

„Zase jednáte dřív, než myslíte, agente?“ Ryanův úsměv byl jako kus ledu.

„Ne, pane.“

„Vstoupil jste dovnitř ještě před tím, než jsme přivezli povolení k prohlídce.“

„Jen to tady zajišťuji.“

„Doufejme.“

Bandau se ani nebránil, ani neomlouval.

S Ryanem jsme se pohybovali metodicky, protože jsme nevěděli přesně, co hledáme.

V kuchyňských skřínkách se povalovalo omlácené nádobí, čisticí prostředky, zboží ze supermarketu a tolik po domácku zavařených výpěstků ze zahrádky, že by to vystačilo do příští úrody.

V lednici byla běžná směs ochucovadel, mléčné výrobky, maso v konzervě a chleba. Žádný kaviár. Žádné kapary. Žádná francouzská balená voda.

Talíř, sklenička a příbor se sušily na zeleném plastovém odkapávači. Na pultě stála zpola vypitá láhev skotské.

Koupelna vypadala stejně jako kuchyně překvapivě čistě. V toaletní skříňce jsme našli pár volně prodejných léků a osobních potřeb. Laciný šampon a mýdlo ve sprše.

Ani v ložnici nebylo nic zajímavého. Manželská postel s šedou vlněnou přikrývkou, polštář, žádný přehoz. Noční stolek s lampičkou, radiobudíkem a zvlhčujícími očními kapkami. Dřevěný prádelník a v něm spodky a trička, jedna pruhovaná kravata, půl tuctu párů srolovaných ponožek, všechny černé.

Skříň velikosti poštovní schránky. Džíny a košile. Černé polyesterové kalhoty. Jedno příšerné manšestrové sportovní sako světle hnědé barvy.

Na podlaze se válely dva a půl páru vysokých bot, jeden pár polobotek a jeden pár sandálů s gumovou podrážkou.

Horní polička byla nacpaná časopisy.

Ryan jich pár vytáhl a prolistoval. „Pane jo.“

Přečetla jsem si titulky. Kozičky. Prdelka.

„Chlapec byl přizpůsobivý,“ poznamenala jsem.

Ryan vybral další. Holky a lízátka. Nejdelší článek měl název Zaparkuj mi v kalhotkách. Chvíli jsem se pokoušela ten literární skvost dešifrovat, ale pak jsem to vzdala. Ta výzva mi prostě nedávala smysl.

Podívala jsem se na Ryana. Zuřivě na mě mrkal. Bylo mi jasné, že právě myslí na moje kalhotky.

„Zachovejte dekorum, pane.“

„Koukneme se na počítač?“ zeptal se Ryan zklamaně.

„Klidně,“ souhlasila jsem.

„Tak jdem na to, plavovlasá krásko.“

Obrátila jsem oči v sloup a v této disciplíně patrně překonala osobní rekord.

„Smekám před úžasnými schopnostmi své paní.“

„Díky.“

„A podléhám kouzlu jejích kalhotek,“ dodal šeptem. Plácla jsem ho po ruce a vydala se k psacímu stolu. Bandau vytrvale zíral z okna, nohy rozkročené, lokty rozhoupané, ruce spojené za zády.

„Není tu telefon,“ prohlásila jsem. „Ani kabely. Měl Laurier účet PIS?“

„Co prosím?“

„Poskytovatele internetových služeb. Jako je Videotron nebo Bell.“

„O ničem nevím.“

Mac se s vrčením probral k životu a požádal o zadání hesla. Zkusila jsem HESLO. 123456. ABCDEF. Různé kombinace jmen Jean a Laurier. Laurierovu adresu a název ulice. Znovu, zpřeházené a obrácené.

Nebylo to k ničemu.

LOWERY.

Nic.

YREWOL.

Vzala jsem iniciály JCL a převedla je na čísla v rámci abecedy. 100318. Prohodila jsem pořadí. 813001. Obrátila iniciály na LCJ. 180310. Opačně. 013081.

Kurzor na obrazovce mi neustále vzdoroval.

Představila jsem si telefon a zkusila jsem čísla odpovídající písmenům LOWERY. 569379. A bylo to.

Jakmile počítač naběhl, všimla jsem si ikonky ve tvaru vějíře na pravé straně nástrojové lišty. Tři proužky. Klikla jsem na ni.

„Byl napíchnutý na připojení od sousedů.“ Ukázala jsem na kód sítě. Pět.

„To jde?“

„Tahle pětka nejspíš jako heslo používá svoje telefonní číslo. Hodně lidí to tak dělá. Laurier ho znal nebo si ho zjistil. Anebo je třeba požádal o dovolení. Každopádně jakmile vložil heslo, počítač si ho zapamatoval a automaticky vybral síť. Pětka nemůže být daleko. Signál je slabý, ale stačí.“

Ryan si zapsal do kroužkového bloku slovo pět a já prohlížela aplikace na počítači.

Standardní applovské programy. Čísla. Mail. Safari. iCal.

Laurier alias Lowery si neukládal žádné dokumenty ani tabulky. V adresáři neměl zapsané žádné kontakty, v kalendáři ani jednu schůzku.

„Nepoužíval e-mail,“ řekla jsem. „Ani iTunes, iPhoto, iMovie a iDVD.“

„To vidím.“

Znovu jsem obrátila oči v sloup. „Tak se koukneme, co ho na internetu zajímalo.“

Spustila jsem vyhledávač Safari a zobrazila historii stránek.

V posledních dvou týdnech si uživatel četl o mulčování a hnojení, hybridech kukuřice, potápění, hypoxii, škumpě jedovaté, měděných drátech, střešních taškách, severoamerických veverkách, quebeckých zubařích a vitaminech.

„Stránku s názvem robesonian tečka com navštívil šestkrát,“ řekla jsem.

Ryan se naklonil blíž. Voněl po mužském potu a příjemné kolínské. Tipovala jsem to na myrtu.

Plavovlasá kráska náhle pocítila chvění ve spodních partiích. Podařilo se jí nedat to najevo.

Robesonian.com byly internetové noviny pro Lumberton, hlavní město okresu Robeson v Severní Karolíně.

„Sakra,“ ozval se mi těsně u ucha Ryanův hlas.

Zpátky k historii vyhledávání. Stačilo pár okamžiků a všimla jsem si výmluvné aktivity.

Laurier alias Lowery navštívil tucty stránek amerických odpíračů vojenské služby v době vietnamské války. Archivní články CBC. Reportáž ze setkání ve Vancouveru v roce 2006. Stránky věnované exilové komunitě v Torontu. Stránky Univerzity Britské Kolumbie nazvané Odpůrci vietnamské války v Kanadě.

„Takže je to jasné.“ Ryan se narovnal. „Lowery odjel z Lumbertonu do Kanady, aby se vyhnul válce ve Vietnamu. Od té doby tam spořádaně žil jako Jean Laurier.“

„Spořádaně až na tu malou úchylku.“ Ukázala jsem na několik internetových adres. Miluj sám sebe. Sólovka natvrdo. Šéfovy rady: jak sám sebe svázat.

„Vyber si,“ vyzvala jsem Ryana.

Ukázal prstem.

Blog o svazování obsahoval dva články.

Baptistického kněze z Arkansasu našli doma mrtvého. Na sobě měl neoprenový oblek, obličejovou masku, potápěčské rukavice a pantofle. Pod neoprenem další gumový oblek, gumové slipy a svazovací výstroj vyrobenou z nylonu a kůže. V zadnici měl do kondomu navlečené dildo.

Instalatér z Kansasu se na manželčině koženém pásku přiškrtil ve sprše. Přežil to a vyprávěl. V barvitých podrobnostech.

Šéfova domovská stránka měla po straně barevnou lištu vyzývající návštěvníky ke vstupu na chat. Já i Ryan jsme pozvání odmítli.

Vypnula jsem počítač a začala jsem se bezmyšlenkovitě přehrabovat věcmi na stole. Co ještě potřebujeme? Jean Laurier z Hemmingfordu v Quebeku byl evidentně Johnem Charlesem Lowerym z Lumbertonu v Severní Karolíně, odpíračem vojenské služby za války ve Vietnamu.

Horní zásuvka byla plná gumiček, svorek na papír, lepicích pásek, per a tužek. Vrchní postranní zásuvka obsahovala linkované sešity, obálky a dva páry brýlí na čtení z drugstoru.

Slyšela jsem Ryana, jak někde za mnou zvedá polštáře na gauči a otevírá skříňky.

Ve spodní postranní zásuvce stolu bylo počítačové příslušenství včetně sluchátek, štětců na čištění klávesnice, kabelů a AC adaptérů. Když jsem ji zavírala, všimla jsem si bílého růžku vyčuhujícího zpod podložky na myš.

Zvedla jsem ji a objevila bílý obdélníček o velikosti 10x15 centimetrů, na kterém bylo napsáno jméno a datum. Pavouk 7. dubna 1967. Vytáhla jsem ho a obrátila.

Byla to černobílá fotografie. Pomačkaná a polámaná a každopádně vypadala na to, že je čtyřicet let stará.

Zachycovala dospívajícího chlapce, jak se opírá o chevrolet z padesátých let. Měl překřížené kotníky a založené ruce. Černé oči a vlasy, husté obočí, které se klenulo nad horními okraji očnic. Byl oblečený do džin a trička s vyhrnutými rukávy. Usmíval se tak, že by to dokázalo rozzářit celou Montanu.

„Koukni na to.“

Ryan ke mně došel. Podala jsem mu fotku.

„Vypadá jako Lowery,“ prohlásil Ryan. „Vzadu je napsané jméno Pavouk.“ Ryan si obrázek prohlédl a pak mi ho vrátil.

Upřeně jsem zírala na Loweryho obličej. Tak mladý a nezkažený. Hlavou mi proletěly další obrazy. Vodou nafouklé rysy. Řasami pokrytý igelit. Nacucaný čepeček zdravotních sester.

„Tady jsme skončili,“ pronesl Ryan.

„Bereme to?“ Ukázala jsem na fotku a počítač.

Ryan sjel pohledem k Bandauovi a pak k vypáčeným vstupním dveřím. Přisvědčil. „Povolení se na to vztahuje.“

Tehdy jsem to ještě nemohla vědět, ale tahle fotka mě měla poslat na míle daleko. A na hodně dlouho. A málem mě připravit o život.

5

VZBUDIL MĚ DÉŠŤ ŤUKAJÍCÍ DO SKLA. ROLETA v okně byla jen temným obdélníkem v ještě temnější místnosti.

Podívala jsem se na hodiny. Za pět minut tři čtvrtě na deset.

Z horní desky prádelníku se na mě bez mrknutí upíraly dvě žluté oči.

„No tak, Birde, dej pokoj. Je neděle.“

Kocour mrskl ocasem.

„A prší.“

Mrsk.

„Přece ještě nemůžeš mít hlad.“

Když jsme se s Ryanem vrátili z Hemmingfordu, rychle jsme se najedli v irské hospodě U Hurleyho a pak zašli ke mně. Díky panu hospodskému si kocour vysloužil lahůdku v podobě zbytku tvarohového koláče, který mi zabalili s sebou.

Já vím, co si myslíte. Prázdný byt. Ustupující zima. Probouzející se jaro.

Ne, nic takového se nestalo. I přes Ryanův návrh, abychom si zašpásovali, se jeho návštěva odbyla jen u čaje a rozhovoru, většinou o dětech a naší společné korele Charliem. Ryan se uvelebil na pohovce. Já si sedla do ušáku na druhé straně pokoje.

Svěřila jsem se mu s obavami kvůli Katyině rozčarování z práce na plný úvazek. A nedávného okouzlení dvaatřicetiletým bubeníkem jménem Smooth.

Ryan mluvil o momentálním stadiu Lilyina boje s heroinem. Jeho devatenáctiletá dcera se vrátila z léčebny. Je doma s Lutecií a navštěvuje poradnu. Ryan byl mírně optimistický.

Odešel v sedm, aby vzal Lily na bowling.

Nešlo mi to do hlavy.

Je příčinou Ryanovy dobré nálady v posledních dnech tenhle maličký Lilyin pokrok? Anebo pramení z obnovených kontaktů s mamčou? Vždyť je to jedno.

Ryan slíbil, že mi druhý den přiveze Charlieho. Podle dlouhodobé dohody je papoušek u mě pokaždé, když přijedu do Montrealu.

Když jsem Birda zpravila o blížícím se příchodu korely, dal najevo cosi mezi vzrušením a rozmrzelostí. Občas se v něm jeden nevyzná.

Po Ryanově odchodu jsem si dopřála dlouhou koupel. Pak jsme se s Birdem na dévédéčku podívali na první řadu Arrested Development. Buster se mu fakt líbil.

V Montrealu vychází většina největších novin v sobotu. Není to zrovna podle mého gusta, ale tak to prostě je.

Uvařila jsem si kávu a umíchala vajíčka se sýrem a pak jsem začala pročítat Gazette z předchozího dne.

Na dálnici číslo 15 se u nadjezdu nad Place Turcot otevřela obrovská díra. Až do odvolání jsou uzavřeny dva pruhy.

Čtyřicetiletý muž sebral za bílého dne na ulici malé děcko a nacpal si je do auta. Nyní je obviněn z několika trestných činů včetně únosu nezletilého dítěte a sexuálního obtěžování.

Dvanáct článků rozebíralo, jak je ekonomika v háji.

Zrovna jsem se začetla do zajímavého povídání o křečkovi, který zachránil sedmičlennou rodinu před smrtí v hořícím domě, když mi zazvonil mobil.

Katy.

„Hej, zlato.“

„Hej, mami.“

Jsme jižanky. Takhle se zdravíme.

„Jsi brzy vzhůru.“

„Je nádherný den. Jedu do Carmelu na tenis.“ Katyina povznesená nálada mě překvapila. Když jsme spolu mluvily naposledy, byla v depresi.

„Se Smoothem?“ Dost dobře jsem si neuměla toho chlapa s dredy a šátkem na hlavě představit na kurtech tenisového klubu.

„S Lijou. Smooth má koncert v Atlante.“ Posměšně si odfrkla. „Pro mě za mě tam může zůstat navždycky. Nebo v Savannah, Raleigh anebo nejlíp v Káthmándú.“

Ano! Bůh vyslyšel mé prosby.

„Jak se má Lija?“ zeptala jsem se.

„Skvěle.“

Lija Feldmanová je už od střední školy nejlepší kamarádka mé dcery. Před rokem, po Katyině opožděné promoci, se rozhodly spolu bydlet. Zatím jim to funguje.

„A co v práci?“ chtěla jsem vědět.

„Oblbovačka. Třídím kraviny, xeroxuju kraviny, pročítám kraviny. Občas zanesu nějakou kravinu k soudu. Tyhle výlety do síní spravedlnosti mě vždycky nabudí,“ zasmála se. „Ale aspoň mám práci. Dneska odevšad lidi vyhazujou jako jaderný odpad.“

Paráda.

„A kde jsi teď?“

„Ve městě. Jen doufám, že v tomhle domě budeme moct zůstat.“

„Proč byste nemohly?“

„Coop se vrací z Afghánistánu.“

Coop byl Katyin domácí a z toho, co mi vyprávěla, občas i objekt jejího romantického zájmu. Těžko říct. Ten člověk byl neustále za hranicemi.

„Já myslela, že je Coop na Haiti.“

„To je dávná minulost. U mírových sborů skončil před dvěma roky. Pak byl deset měsíců ve Státech a teď dělá pro skupinu, která se jmenuje Mezinárodní záchranný výbor. Mají sídlo v New Yorku.“

„Jak dlouho byl v Afghánistánu?“

„Skoro rok. V provincii Helmand.“

Je Coopovo znovuobjevení důvodem Katyiny slunečné nálady? Kvůli němu dala Smoothovi kopačky?

„Asi máš z jeho návratu radost,“ podotkla jsem diskrétně.

„To mám,“ rozplývala se. „Coop je báječný. Jenom se zastaví doma a pak hned přijede za mnou.“

„Vážně?“

„Tak na rovinu, maminko moje nejdražší, možná ti ho přivezu ukázat.“ Trošku uhýbala, ale protože její hlas zněl tak nadšeně, troufla jsem si vyptat se na podrobnosti.

„A jak se tenhle báječný pán vlastně jmenuje?“

„Webster Aaron Cooperton. Je z Charlestonu.“

„Poznali jste se na Virginské univerzitě?“

„Jo.“

„A jak to, že mladý pan Cooperton vlastní dům v Charlottě?“

„Školu dodělal tady.“

„V Charlottesville se mu nelíbilo?“

„Už ho tam zpátky nepozvali.“

„Aha.“

„Je fakt milej. A je s ním legrace.“

O tom jsem nepochybovala.

„A ten dům?“

„Rodiče mu ho koupili, když přešel na Severokarolínskou univerzitu. Jako investici. Jsou děsně zazobaný.“

Tak proto si může Coop dovolit vykonávat sice morálně obdivuhodnou, ale příšerně placenou humanitární práci.

Ale co. Ten otrhanej muzikant je aspoň mimo hru. Na scéně ho nahradil bojovník za lidská práva. Nevadilo mi to ani v nejmenším.

„Začali jste spolu chodit, když se vrátil z Haiti?“

„Když to šlo. Hodně času trávil v New Yorku.“

Odmlčela jsem se, abych Katy umožnila dostat se k důvodu dnešního telefonátu. Ukázalo se, že žádný není.

„Tak jo, mamino. Měj se hezky.“

Mamino?

Kdo je tahle divná holka, co se vydává za mou dceru?

Kolem poledne mi Ryan přivezl Charlieho. Už se nemohl dočkat, až bude zase s Lily, takže se zdržel jen krátce. Dveře za ním sotva zaklaply, když papoušek vypálil dvě ze svých sprostých hlášek.

„Do dna a sedni na prdel.“

„Charlie!“

„Zastrč si tu okrasu.“

Výukové cédečko, které jsem pro něj pořídila, za mé nepřítomnosti evidentně neposlouchal.

Jen pro informaci: Charlieho před několika lety zkonfiskovali při šťáře v bordelu a Ryan mi ho věnoval k Vánocům. Repertoár mého malého opeřeného přítele je, řekněme, barvitý.

Vrchní koroner Jean-Claude Hubert mi telefonoval v jednu. Hubert našel Platona Loweryho, Johnova otce, a informoval ho o otiscích prstů a identifikaci těla v Hemmingfordu. Platon byl nejdřív zmatený. Pak šokovaný. Nakonec skeptický.

Do případu se zapojila i armáda Spojených států.

„Co teď?“ chtěl vědět Hubert.

„Teď počkáme, co nám poví strýček Sam.“

V půl druhé jsem se vydala do Marché Atwater u Lachinova kanálu ve čtvrti Saint-Henri. Tržnice tu stojí od roku 1933 a mám ji sotva deset minut jízdy od domu.

Uvnitř patrové budovy ve stylu art deco je spousta obchůdků a stánků, kde se prodává sýr, víno, chléb, maso a ryby. Venku stojí prodejci s javorovým sirupem, bylinkami a zemědělskými produkty. O Vánocích tu čerstvé stromky naplní vzduch vůní borovic. Na jaře a v létě se díky květinám chodníky zalijí záplavou barev.

Když jsem začala v Atwateru nakupovat, byla to dělnická a poměrně chudá čtvrť. Dnes je tomu jinak. V roce 2002 znovu otevřeli kanál, luxusní byty nahradily nízké a levné domky a celá čtvrť se stala předmětem zájmu desítek realitních kanceláří.

Sama nevím, jestli jsem zastáncem podobných přestaveb, ale každopádně se tu dnes lépe parkuje.

V tržnici jsem nakoupila maso a sýr. Venku zeleninu a nakonec sazenice aksamitníků a petúnií. Byly to odolné odrůdy, takže by mohly přežít nedostatek mé zahradnické péče.

Doma jsem zasázela rostliny po obvodu zahrádky velikosti poštovní známky a pár jsem jich dala i dozadu. Pořád pršelo. Prima. Aspoň nemusím zalívat.

Zrovna jsem si myla špinavé nehty, když se mi ozval mobil. Předvolba 808. Havaj.

Rychle jsem se osušila ručníkem a hovor přijala.

„Doktore Tandlere? Čemu vděčím za to neočekávané překvapení?“ Přestože v neděli jsem jeho telefonát nečekala, o tématu nebylo pochyb.

„Cože? To musím mít důvod?“

„Ano.“

Danny dlouze vydechl. „Loweryho případ vyvolal povyk i u nás.“

Vycítila jsem v jeho hlase náznak úzkosti, a tak jsem čekala.

„Když se včera Merkel vracel domů z letiště, volal mu Notter. Dovedeš si představit, jak mu sprdunk hned po přistání asi zvedl náladu.“

JPAC zaměstnává přes čtyři stovky lidí, vojáků i civilistů. Kromě CIL se sídlem na vojenské letecké základně Hickam fungují ještě tři stálá zahraniční detašovaná pracoviště v thajském Bangkoku, vietnamské Hanoji a laoském Vientianu. Ve Spojených státech je další středisko v Camp Smith na Havaji. Všem jim velí podplukovník. A celý tenhle guláš s názvem JPAC podléhá armádnímu generálmajorovi.

Zatím.

Danny měl na mysli Brenta Nottera, zástupce velitele pro styk s veřejností a legislativní záležitosti, a Roberta Merkela, vědeckého ředitele a zástupce velitele CIL. Merkel byl Dannyho přímý nadřízený.

„Po telefonátu od quebeckého koronera se Platon Lowery okamžitě spojil se svým kongresmanem,“ pokračoval Danny.

„Proboha,“ vydechla jsem. „Jakou má tlačenku?“

„Tlačenku?“

„Danny, oba přece víme, že telefonické žádosti na kongresmany se takhle rychle nevyřizují. Uběhlo sotva čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy Loweryho informovali o situaci. Musí mít nějaké styky.“

„Podle kongresmana O’Harea pocházel John Lowery z rodiny, která tradičně posílá své syny do armády.“

„To není jediná.“

„Prověřoval jsem to. O’Hare letos znovu kandiduje ve volbách.“

„To není jediný.“

„O’Hare a Notter jsou spolužáci z univerzity ve Wake Forest.“

„Jo, to bude ono.“

„Kappa Sigma.“ Danny se usilovně snažil o nenucený tón. Nedařilo se mu to.

„Notter si dělá starosti?“ zeptala jsem se.

„Lowery byl strašně naštvaný. Chce vědět, proč nějaký chlápek z Kanady zpochybňuje čest jeho syna.“

„To se dá pochopit.“

„Proč nějací Frantíci o jeho synovi tvrdí, že byl dezertér.“

„Pochybuji, že koroner použil tohle slovo.“ Anebo poskytl další informace ohledně smrti Johna Loweryho. Ale to jsem si nechala pro sebe.

„Kongresman O’Hare slíbil, že bude svého voliče chránit před nactiutrhačnou kampaní severních sousedů.“

„To řekl?“

„V prohlášení pro tisk.“

„Proč by to O’Hare vytruboval do médií?“

„Ten chlap se rád předvádí. Nenechá si ujít jedinou příležitost, kdy může získat přízeň veřejnosti.“

„Ale to je směšné. Proč by si kanadské úřady vybíraly pro nactiutrhačnou kampaň zrovna Johna Loweryho z Lumbertonu v Severní Karolíně?“

„Jasně že je to směšné. Podle Merkela má Notter nejspíš trable kvůli NAFTA. A když se bude otírat o Kanadu, třeba si u některých lidí doma vylepší pověst.“

Tahle teorie měla něco do sebe. NAFTA – Severoamerická dohoda o volném obchodu se Severní Karolíny citelně dotýká. Tisíce lidí v textilním a nábytkářském průmyslu přišly o práci. Jenomže tuhle smlouvu podepsali v roce 1994.

„Pokud v Quebeku opravdu zemřel John, Lowery senior chce vědět, kdo je pohřbený v hrobě jeho syna.“

I to se dalo pochopit.

„Notter chce mít jistotu, že tenhle případ nerozmáznou všechny noviny v zemi.“

„Jaký má plán?“

„Ty žiješ v Severní Karolíně.“

„To ano,“ odpověděla jsem opatrně.

„Takže můžu mluvit s místním přízvukem.“

„Hm.“

„Notter chce, abys odjela do Lumbertonu a vykopala ostatky z hrobu. Ať už patří komukoli.“

6

PLATON LOWERY BYL MLADŠÍ, NEŽ JSEM ČEKALA; něco málo přes osmdesát. Jeho vlasy patřily k těm, které z číšníků v L. A. dělají filmové hvězdy. Ačkoli mu věkem zbělely, byly husté a lesklé, od pěšinky uprostřed se vlnily přes uši.

Ale nejvíce mě na Lowerym upoutaly jeho oči, černé jako díry v prostoru. Člověk měl pocit, že mu jeho laserový pohled proniká až do duše.

Lowery mě pozoroval, když jsem zastavila vyzvedávací práce. Kromě nás tam byl ještě muž obsluhující bagr, dva zaměstnanci hřbitova, dva asistenti koronera, reportér z Robesonianu, další z WBTW, policajt z Lumbertonu a armádní poručík, který vypadal na šestnáct.

Bylo úterý 11. května. Dva dny po mém telefonickém rozhovoru s Dannym.

Ačkoli ještě neodbila desátá, teplota se vyšplhala na dvaatřicet stupňů. Slunce bušilo do psychedelicky zeleného hřbitovního trávníku. Pach vlhké půdy a pokosené trávy se těžce nesl vzduchem.

Dřepla jsem si na bobek, abych lépe viděla na bok čerstvě otevřeného hrobu.

Stratigrafie mi odhalila detaily.

Horní vrstva byla tmavě hnědočerná, ta pod ní bezkrevně žlutohnědá. O metr a dvacet centimetrů níž se lopaty zakously do třetí vrstvy. Stejně jako v zemině nahoře byla i zde spousta organických látek.

Mávla jsem na traktor, aby zacouval, a hřbitovní dělníci se mohli pustit do práce. Popadli lopaty, skočili dovnitř a začali odhazovat hlínu.

Za pár minut se objevilo víko rakve. Všimla jsem si, že není v žádném ochranném krytu, jen ve zbytcích poničeného pohřebního pytle. Špatné zprávy.

Kryt, ať betonový, plastový či kovový, rakev dokonale uzavře. Pytel kryje jen horní a boční části a je méně odolný. Hlína je těžká. Pokud šlo o celistvost rakve, zakopané čtyřicet let pod zemí, nevěstila nepřítomnost krytu nic dobrého. Během hodiny se ve vykopaném hrobě objevila celá rakev. Na jednom konci byla trochu zploštělá, ale jinak vypadala netknutě.

Pod mým vedením podložili dno prknem a nahoře a dole omotali rakev řetězy. Hřbitovní zaměstnanci ukazovali muži obsluhujícímu bagr, který pomalu rakev vyzvedl, posunul doleva a položil na zem.

Na smaragdově zeleném trávníku působila v teplém jarní dni dost nepatřičně. Zapisovala jsem si poznámky a pořizovala fotografie a myslela přitom na druhé zmrtvýchvstání Johna Loweryho na sever od hranic.

A na veselou tvář mladého muže na fotografii ze šuplíku Jeana Lauriera.

Ráno jsem si pročetla celý osobní spis zemřelého včetně dokumentů, které v roce 1968 armáda poslala zpět. Formulář DD 893 – hlášení o zpracování anatomické tabulky pro účely identifikace, formulář DA 10-249 – úmrtní list, formulář DD 1384 – doklad o převozu, formulář 2775 – hlášení o přípravě a uložení ostatků.

Zkratku TSN-VR jsem si dešifrovala jako Tan Son Nhut – Vietnamská republika. Loweryho tělo bylo identifikováno a připraveno k převozu v Tan Son Nhut, jedné ze dvou amerických vojenských márnic ve Vietnamu.

Na starosti to měl H. Johnson, patrně civilní zaměstnanec provádějící identifikaci, zařazený do třídy GS-13. Právě on uvedl Johna Loweryho jako zesnulého na formuláři DD 893 a zapsal i Loweryho hodnost a služební číslo. Pokud šlo o stav ostatků, zatrhl „v rozkladu“ a „ohořelé“.

V kolonce pro popis stavu přední a zadní části těla Johnson zapsal, že na hlavě Loweryho se našla vážná zranění a že chybí obě předloktí i s rukama a obě chodidla. Nezaznamenal žádné jizvy ani tetování.

V části vyhrazené pro poznámky Johnson uvedl, že Lowery byl nalezen ve vojenské uniformě, ale bez odznaků, identifikační známky a dokladů. Divné, ale stává se to. Jeden podobný případ jsem řešila v době, kdy jsem pracovala jako konzultantka pro CIL. Jelikož v příslušné oblasti vesničané často olupovali mrtvé vojáky, Johnson se domníval, že všechny věci Lowerymu ukradli dříve, než bylo nalezeno jeho tělo.

Formulář DA 10-249 vyplnil lékař, jehož podpis se nedal rozluštit, a jako příčinu smrti uvedl „mnohačetná poranění“. Opět běžný závěr, zejména pokud šlo o oběť havárie helikoptéry nebo letadla.

A konečně formulář DD 2775 o způsobu naložení s ostatky podepsal jakýsi Dadko.

Podle formuláře DD 1384 Lowery opustil Vietnam v Saigonu a na domácí půdě přistál na letecké základně v Doveru, ve státě Delaware.

Důvody vedoucí k pozitivní identifikaci jsem ale nenašla ani na jednom z formulářů.

Koho jsme to právě vyzvedli z hrobu? napadlo mě.

Nařídila jsem, aby sundali řetězy, a udělala pár posledních fotek. Pak za doprovodu hlasitého supění a pocení dělníci společně s policajtem, obsluhou bagru, poručíkem a jedním ne zrovna nadšeným televizním zpravodajem nadzvedli prkno.

Když rakev nakládali do dodávky od koronera, letmo jsem pohlédla na Platona Loweryho. Ačkoli měl strnulou tvář, při zvuku zaklapávajících se dveří se viditelně zachvěl.

Vůz odjel a já vykročila k němu.

„Určitě je to pro vás těžké.“ Banální, já vím, ale společenské hovory prostě neumím. Ne, to je hodně nadnesené. Mám-li vyjádřit soustrast, jsem v háji.

Loweryho obličej byl jako kamenná maska.

Za sebou jsem slyšela další klapání dveří a zvuk startujících motorů. Novináři i policajt odjížděli.

„Slibuji, že udělám všechno, co je v mých silách, abych to vyřešila,“ řekla jsem.

Pořád bylo ticho. Urputné. Když nás po ránu představili, Lowery na mě nepromluvil a ani mi nepodal ruku. Očividně jsem byla jedním z terčů jeho zloby. Kvůli mému zapojení do quebeckého případu? Protože jsem vnikla do jeho světa a vyzvedla ze země jeho mrtvého syna?

Už jsem se chystala znovu promluvit, když Lowery pohlédl přes moje ramena. Otočila jsem se.

Spěchal k nám poručík; štíhlý muž s nakrátko ostříhanými vlasy a olivovou pletí. Guipani? Guipini? Bezpochyby ho poslali z Fort Braggu, aby to tady vyžehlil.

„Doktorko Brennanová. Pane Lowery. Jsem velmi rád, že to proběhlo tak hladce.“ Výložky na ramenou a jmenovka na hrudi se mu třpytily ve slunečním svitu. D. Guipone. „Všichni jsme samozřejmě rádi.“

Nervózní úsměv odhalil zuby, které potřebovaly rovnátka.

„Armáda pochopitelně věděla, že to bude v pořádku.“

V Loweryho tváři se nepohnul jediný sval.

„Mí kolegova z Centrální identifikační laboratoře tvrdí, že doktorka Brennanová je nejlepší. A přesně tak se bude s případem nakládat, pane. Jen to nejlepší. A samozřejmě s maximální transparentností.“

„Jistě,“ zavrčel Lowery.

„Jistě.“ Guipone neústupně kývl hlavou.

„Kůň zůstane koněm.“

„Prosím?“

Guipone ke mně vyslal tázavý pohled.

„Jistě,“ řekla jsem neústupně jako starý pán.

Guipone byl buď příliš mladý, anebo příliš hloupý, aby si uvědomil, že se stal terčem vtipu.

„Dobrá.“ Znovu ten křivozubý úsměv, tentokrát mým směrem. „Co bude dál?“

„Dnes ráno jsem pomocí záznamů a plánu hřbitova ověřila, že se opravdu jedná o hrob Johna Loweryho.“ Ukázala jsem na díru v zemi. „Za koronerovy přítomnosti nyní otevřu rakev, zaznamenám stav ostatků a pak uzavřu tělo do přepravního boxu. Jakmile bude u armády vše připraveno, ostatky odletí do JPAC, kde proběhne jejich analýza.“

„Můj syn zemřel jako hrdina,“ ozval se napjatý hlas.

„Ano, pane. Jistě, pane. My se tomu dostaneme na kloub.“

Lowery se otočil zády ke Guiponemu a promluvil na mě. „Chci ho vidět.“

„Myslím, že to není dobrý nápad,“ řekla jsem tak mírně, jak jsem dovedla.

Ebenové oči se zahleděly přímo na mě. Ubíhaly vteřiny. „

Jak mám vědět, že se s mým synem bude nakládat s úctou, která mu náleží?“ ozval se po chvíli.

Natáhla jsem ruku a položila ji starému pánovi na rameno.

„Můj manžel byl u námořní pěchoty, pane Lowery. I já jsem matka. Chápu oběť, kterou přinesl muž v té rakvi. I ti, kdo ho milovali.“

Lowery nastavil tvář slunci a zavřel oči. Pak sklopil hlavu, otočil se a kráčel pryč.

Soudní lékař je úřad, do kterého bývá kandidát většinou jmenován. Obvykle se jedná o praktické lékaře, v lepším případě patology a v tom nejlepším patology certifikované radou.

Koronerové se volí. Kandidovat může mechanik, učitel anebo klidně i nezaměstnaná tanečnice u tyče. Většinou to bývají pracovníci pohřebních ústavů.

V roce 1965 severokarolínský zákonodárný sbor schválil zákon umožňující, aby jednotlivé okresy zrušily úřad koronera a na svém území jmenovaly pro účely vyšetřování úmrtí lékaře.

Dnes má Severní Karolína centralizovaný systém vyšetřování úmrtí. Okresní soudní lékaře jmenuje vrchní soudní lékař v Chapel Hill na dobu tří let.

Zní to pokrokově? Zase tak horké to není.

V okresech, kde scházejí ochotní nebo schopní lékaři, tuto funkci zastávají lidé jiných profesí, občas i zdravotní sestry nebo ošetřovatelé. Místo koroneři se jim říká „úřadující soudní lékaři“.

A ještě něco. Na svých internetových stránkách se severokarolínský úřad soudního lékaře popisuje jako síť lékařů, kteří dobrovolně věnují svůj čas, energii a znalosti.

Čtěte mezi řádky. Ať už je soudním lékařem v Severní Karolíně doktor, nebo chlápek, co věnčí za úplatu cizí psy, nedostane ani floka.

V robesonském okrese je úřadujícím soudním lékařem Silas Sugarman, majitel a provozovatel nejstaršího pohřebního ústavu v Lumbertonu. Jak se dohodlo, po exhumaci odvezou rakev ze hřbitova do Sugarmanova ústavu.

Z Charlotte do Lumbertonu jsem přijela vlastním autem. Vyjížděla jsem, když první výhonky úsvitu šimraly procitající Královnino město. A jelikož bylo třeba dodržet harmonogram, podařilo se mi setřást Guiponeho a ze hřbitova odejít sama.

Nešlo jen o to, že mi poručík lezl na nervy. Měla jsem plán.

Za ty dlouhé roky jsem najezdila ze Charlottě na jihokarolínské pláže stovky kilometrů. Moje oblíbená zpáteční cesta vede poměrně dlouho po dálnici 74 a před Lumbertonem mi umožní dopřát si krátkou gurmánskou zastávku. Přesně to jsem měla dnes v úmyslu. Když už jsem v Lumbertonu, proč bych si pěkně nenacpala bříško?

Vyrazila jsem rovnou ke staromódní Fullerově hospodě. Ano, je to malinko z ruky, ale v pohřebním ústavu mě čekali až ve dvě. A žaludek už začal vysílat signály strádání z nedostatku potravy.

Ve čtvrt na dvě byla většina pravidelných hostů po obědě. Obešla jsem švédský stůl a objednala si jako obvykle. Grilované vepřové, zelný salát, hranolky a smažené kukuřičné kuličky. Sklenici čaje o velikosti obilného sila.

Majitelé podniku Fuller a Delora Locklearovi sice nejsou dvakrát usměvaví, ale ugrilovat prase vážně umějí.

Když jsem vyšla z restaurace, měla jsem pocit, že jsem vstoupila do mísy s melasou, kterou jsem nechala netknutou na stole. Teplota v mazdě dosahovala minimálně pětašedesáti stupňů.

Zapnula jsem klimatizaci, do přenosné navigace naťukala adresu a vyrazila na jih směrem k ulici Martina Luthera Kinga. Během několika minut mi strojový hlas oznámil, že jsem dojela do cíle.

Sugarmanův pohřební ústav vypadal jako Tara nadopovaná steroidy. Červené cihly. Bílé pilíře z doby před občanskou válkou a ozdobičky odshora dolů. Vyřezávané kryté sloupořadí vepředu.

Interiér se dá popsat jedním slovem: růžový. Růžový koberec. Růžové závěsy. Růžové květované tapety nad táflováním a dřevěným obkladem.

V hlavní hale byla na rádoby koloniální nástěnce uvedena dvě jména. Selma Ireně Farringtonová očekávala pozůstalé v Sále věčné harmonie. Lionel Peter Jones odpočíval v Sále věčného klidu.

Zrovna jsem v duchu poměřovala klady a zápory harmonie a klidu, když se v hale zhmotnila mladá žena. Zeptala jsem se, kudy se dostanu do kanceláře pana majitele, a ona mě vedla kolem Sálu šeříkových květů a Kaple Edgara Firefoxe.

Sugarman seděl u masivního dubového stolu s vyřezávanými ananasy místo nohou. Měřil minimálně metr devadesát a vážil přes sto třicet kilo, měl umaštěné černé vlasy a křivý nos. Vypadal spíš jako mafián než majitel pohřebního ústavu.

Kromě něho tu byl starý dobrý poručík a další muž s krysím obličejem a krátkými hnědými vlasy, které mu s přesností chirurga rozčísla pěšinka.

„Doktorko Brennanová. Je mi opravdu velkou ctí.“ Sugarman měl překvapivě vysoký hlas a přízvuk tak hutný, jako byla Fullerova melasa.

Muže s krysím obličejem mi představil jako svého švagra Harolda Beasleyho, šerifa robesonského okresu. Beasley pokývl hlavou, přehodil si párátko z pravého do levého koutku. Bez připomínek, bez otázek. Očividně byl o mé úloze v běhu dnešního dne předem informován.

„A poručíka už znáte.“

„Ano.“ Odolala jsem pokušení dodat: Jistě.

Sugarman zformoval své masité rysy do výrazu přiměřené vážnosti.

„Madam, pánové. Všichni chápeme, jaký smutný úkol nám Pán dnes seslal. Navrhuji, abychom se do něho pustili bez dalšího otálení.“

Zavedl nás dolů přes halu až ke dveřím v zadní části domu. Bez tabulky. Bezbřehé balzamování? Neutuchající přípravy?

Místnost byla bez oken a měřila přibližně čtyři krát šest metrů.

Ze dveří na západní stěně se vycházelo ven. Vedle nich stály kovové police s obvyklou sbírkou nástrojů, chemikálií, kosmetických přípravků, igelitového spodního prádla a tekutin, jejichž účel jsem ani nechtěla znát.

Z jižní stěny vybíhal hluboký dřez. Na pultě vedle něho ležely odsávačky a vstřikovací nástroje. Vedle nich páčidlo a malá elektrická pilka.

Stoly na oblékání a balzamování byly nacpané u severní stěny. Na přepravním hliníkovém vozíku, který byl pod nimi zastrčený, stála připravená otevřená urna.

Rakev ležela na rozkládacím vozíku, na němž přijela ze hřbitova. Ačkoli větráky dělaly, co mohly, pach plísně, zetlelého dřeva a rozkládajícího se masa už stihl zaplnit celý prostor malé místnosti.

Sugarman si svlékl sako a vyhrnul rukávy. Oba jsme si natáhli rukavice, zástěry a ochranné brýle. Beasley a Guipone nás pozorovali ode dveří. Oba se tvářili, že by nejraději byli někde úplně jinde. Doufala jsem, že já jsem poněkud diskrétnější.

Stará rakev byla z mahagonového dřeva, měla vyřezávané rohy a oblé, dnes však už rozpadající se víko. Obě držadla a většina železných součástek zmizely. Kov, který se zachoval, byl zrezlý a bezbarvý.

Zapsala jsem si pár poznámek a udělala fotky. Pak jsem o krok ustoupila.

Sugarman zvedl obočí, já přikývla.

Došel k vozíku, zastrčil jeden konec páčidla dovnitř a do druhého se opřel. Ztrouchnivělé dřevo prasklo a rozletělo se.

Sugarman nohou smetl třísky a zabral znovu. A ještě jednou. Odlámané kousky dřeva jsem házela na zem.

Nakonec, když už mu v podpaží vystoupily skvrny od potu, Sugarman odložil nástroj.

Přistoupila jsem blíž.

Guipone a Beasley došli až k nám.

Sugarman, který sotva popadal dech, zvedl to, co zbylo z víka rakve.

Beasleymu vyletěla ruka k ústům.

„Prokristapána!“

7

PŘEDSTAVITELÉ POHŘEBNÍHO PRŮMYSLU TVRDÍ, ŽE jejich produkty a služby chrání naše drahé zesnulé před zubem času. Výrobci rakví nabízejí nejrůznější kryty a lepidla a zaručují pevnost svých výrobků. Majitelé pohřebních ústavů draze prodávají své balzamovací služby.

Jenomže nevyhnutelné zkáze nezabrání nic.

Po smrti začnou aerobní bakterie pracovat na vnější tělesné schránce, zatímco jejich anaerobní bratříčkové se pustí do vnitřností. Pakliže jsou díky vzduchotěsné rakvi vyloučeny ty první, snažení druhých nabere obrátky, takže rozklad se urychlí. Výsledkem je zkapalněná, rozložená kaše v konzervě.

Jednoduchá dřevěná rakev na druhé straně umožňuje přístup vzduchu a aerobní aktivitu, takže dochází k rychlé skeletonizaci.

U většiny exhumací se dá jen stěží odhadnout, co se skrývá pod víkem. Kosti? Limonáda? Zkamenělá hrouda?

Spálené tělo. Čtyřicet let. Poničená rakev.

V tohle případě jsem takřka neměla pochyby. A nespletla jsem se.

V rakvi byla kostra pokrytá plísní a uschlou vrstvou černé špíny. Pod růžovobílou vnější krustou prosvítal tmavý, kropenatý povrch kostí.

„Proboha živého,“ vykoktal Beasley a rukou si zakryl ústa. Guipone hlasitě polkl.

Ostatky byly do rakve uloženy po vojensku. Ačkoli se tradiční vlněný rubáš už dávno rozpadl, zrezlé zavírací špendlíky svědčily o jeho dřívější přítomnosti.

„Můžu se ještě jednou podívat do spisu?“

Sugarman sebral z pultu papírové desky a podal mi je. Tentokrát jsem přeskočila úřední formuláře a zaměřila se na rukou psané poznámky majitele pohřebního ústavu.

„Vedení záznamů bohužel nebylo silnou stránkou mého otce.“ Sugarman mi věnoval jeden lítostiplný úsměv. Patrně si to trénoval před zrcadlem, když si uvazoval ponuré černé kravaty. „Byla taková doba.“

Všude ne, pomyslela jsem si.

Vojín John Charles Lowery zahynul při pádu vrtulníku ve Vietnamu (viz úřední vojenské formuláře). Tělo bylo dopraveno z Doveru ve státě Delaware na letiště v Charlottě ve státě Severní Karolína. Dne 18. února 1968 jsem v doprovodu Platona Loweryho vyzvedl tělo a odvezl je do Sugarmanova pohřebního ústavu v Lumbertonu v Severní Karolíně.

Na žádost Platona a Harriet Loweryových byl zesnulý přemístěn do jimi zakoupené rakve a pohřben na hřbitově Gardens of Faith dne 20. února 1968 (odd. c. 9, řada 14, hrob c. 6). Žádné další služby nebyly vyžádány.

Holland Sugarman 12. března 1968 Poznámka: náhrobní kámen vztyčen dne 4. října 1968.

Odložila jsem taťkovo hlášení, které vážně nebylo k ničemu, a začala z rakve odlupovat zbytky rozkládající se látky a házet je na podlahu. Tkanina. Polstrování. Polštářek pod hlavu. Kousky přikrývky.

Sugarman mi pomáhal. Šerif a poručík nás beze slova sledovali.

Pach plísně a hniloby sílil.

Během pár minut ležela kostra v celé své kráse, nahá až na posmrtnou zbroj z plísně a spečeného svinstva. Lebka byla na kousky. Zubní korunky pryč. Jak bylo popsáno v oficiálním Johnsonově identifikačním diagramu, paže od loktů, ruce a chodidla chyběly.

Ostatky jsem dle svých možností porovnala se známým biologickým profilem Johna Loweryho.

Z kohoutku kapala voda. Zářivky hučely. Beasley a Guipone střídavě přešlapovali z nohy na nohu.

Tvar pánve vypovídal o tom, že tenhle jedinec byl jednoznačně muž. Stydká spona svědčila o věku mezi osmnácti a pětadvaceti lety. Vzhledem k roztříštění lebky nebylo určení rasy možné.

Prstem v rukavici jsem seškrábla špínu z jednoho kraniálního úlomku. Pod vnější krustou byl černý šupinatý mozek. Opět v souladu s Johnsonovým hlášením o stavu těla. Zesnulý byl vystaven požáru buď během smrti, nebo po ní.

Kromě zavíracích špendlíků rakev obsahovala ještě jeden předmět. Prázdnou sklenici od zavařeniny, jejíž dno pokrývala vrstva nějakého prášku. Nic dalšího, ani identifikační známka, přezka od opasku, vyznamenání.

Zapsala jsem si to a udělala pár snímků.

Spokojená, že jsem nic neopomněla, jsem se obrátila na Sugarmana. Ten si mezitím navlékl čisté rukavice a společně jsme pod kosti nastrkali modrou igelitovou fólii. Potom jsme ostatky opatrně zvedli a přemístili je do nové rakve.

Všichni jsme pozorovali Sugarmana, jak se sklání a zamyká víko a pak upevňuje horní díl přepravního boxu. Pomohla jsem mu otočit kovovými západkami, které box uzavíraly.

Všimla jsem si, že na hliníku jsou na koncích natištěná slova Hlava a Nohy, a představila jsem si čestnou stráž, která rakev zabalí do vlajky. Přemýšlela jsem o úctě, s níž budou ostatky Johna Loweryho umístěny do letadla a pohřebního vozu.

Bylo půl šesté, když jsem si konečně mohla umýt ruce a podepsat předávací protokol.

Rozloučili jsme se u předního sloupořadí. Poděkovala jsem Sugarmanovi. On poděkoval mně. Guipone poděkoval nám oběma. Pokud chtěl někomu poděkovat Beasley, nechal si to pro sebe.

Nad parkovištěm se tetelil horký vzduch. Asfalt mi pod teniskami změkl.

Vycítila jsem nalevo od sebe pohyb a podívala se tam. Pět parkovacích míst od mé mazdy stál modrý Ford Ranger s otevřenými dveřmi. Ozvalo se slabé zatroubení, ale já kráčela dál.

Z pickupu vystoupil muž a sledoval mě pohledem. I když měl tvář zacloněnou kšiltem, poznala jsem pevné tělo a široká ramena. A tričko s logem Atlanta Braves.

„Dobré odpoledne, pane Lowery.“ Když jsem byla asi tři metry od něj, dodala jsem: „Na tuhle roční dobu už máme pěkné horko, že?“

„Ano, to máme.“

„Vypadá to na dlouhé léto.“

„Ano, to vypadá.“

Nad uhlově černýma očima se na čepici vyjímal žlutý nápis nad zelenou siluetou pevniny. Veteráni korejské války – navždy s hrdostí. 1950-1953.

Přestože bylo jasné, že Lowery čeká na mě, neřekl nic.

Byla jsem utahaná, špinavá a zpocená a toužila jsem po mýdle a šamponu. A po večeři. Za ideálních podmínek mi cesta z Lumbertonu do Charlotte trvá dvě hodiny. V tuhle denní dobu jsem musela počítat minimálně se třemi.

„Chtěl jste se mě na něco zeptat, pane Lowery?“

„Řeknete mi, co jste viděla v té rakvi?“

„Je mi líto. Zatím musím s veškerými poznatky nakládat jako s důvěrnými.“

Myslela jsem, že Lowery odejde. Jenomže on tam pořád stál. Vteřiny ubíhaly. Pak napjatě přikývl, jako kdyby dospěl k obtížnému rozhodnutí.

„Víte, já na řečičky moc nejsem. Mluvím, jen když musím. A jen tehdy, když vím, kdo mě poslouchá.“

Starý pán si otřel obě dlaně do džín.

„O’Hare využil moje potíže, aby si udělal reklamu v novinách. Guipone je blbec. Armáda se v tom veze. Do kostela nechodím, takže se nemůžu pánaboha zeptat, kdo je rovný a kdo ne. Musím se řídit vlastní intuicí.“

Lowery polkl. Pohled na jeho rozpaky mě bolel. „Poslouchal jsem, co jste mi řekla na hřbitově. A co jste řekla právě teď. Moje intuice mi napovídá, že vám můžu důvěřovat.“

„Děkuji vám.“

„Byl bych rád, kdybyste mě vyslechla.“

„Co kdybychom si promluvili u mě v autě?“

Pípla jsem, otevřela dveře a zapnula klimatizaci. Lowery mezitím něco vytáhl z palubní desky svého pickupu. Když usedl vedle mě, donesla se ke mně vůně laciné kolínské a zatuchlého potu.

Nebylo to příjemné, ale aspoň to přebilo pachy, které jsem čichala předtím.

Lowery si přitiskl k hrudi album se zlatou ořízkou. Oči upíral ven skrz přední sklo a mozolnatými prsty bubnoval do červených kožených desek.

Vteřiny ubíhaly.

Minuta.

Nakonec promluvil.

„Máma mi dala podivné jméno. Platon. Dovedete si představit ty vtípky.“

„Rozumím vám.“ Poklepala jsem si na hruď. „Já jsem Temperance. Lidi si myslí, že mě tak pojmenovali podle hnutí za znovuzavedení prohibice.“

„Takže jsem pro svoje chlapce vybral dobrá, poctivá jména.“

„S Johnem jste určitě neudělal chybu,“ řekla jsem a dumala, proč Lowery použil množné číslo.

„Johnovi bylo sotva pět, když začal sbírat pavouky. Měl je vystavené ve skleničkách na parapetu. Červené, kropenaté, velké, černé, chlupaté. Až se jeho máma bála do toho pokoje vkročit.“

Nepřerušovala jsem ho.

„Jakmile se naučil číst, začal si půjčovat knížky z pojízdné knihovny. O ničem jiném nemluvil. Pavouci tohle, pavouci támhleto. Co jedí, kde žijí, jak se rozmnožují. Knihovnice mu vozila každou knížku o pavoucích, která jí přišla pod ruku. Víte, já moc nevydělával, kupovat jsem to nemohl.“

Lowery se odmlčel a zadíval do prázdna, možná se jen v duchu vrátil v čase.

„Lidi mu začali říkat Pavouk. Ta přezdívka se na něj přilepila jako žvýkačka na botu. Netrvalo dlouho a na Johna si už nikdo nevzpomněl. I učitelé ve škole mu říkali Pavouk.“

Lowery znovu zmlkl. Netlačila jsem.

„Nebyli to jen pavouci. John miloval zvířata. Domů přitáhl kdejakou havěť. Jeho máma mu to většinou dovolila.“ Lowery se ke mně otočil, ale oči měl sklopené.

„Harriet. Umřela před pěti roky. Nakonec ji zradily ledviny. Harriet pořád marodila, i po transplantaci.“

„To je mi líto.“

„Pavouk svý mámě nabídl ledvinu. Tak byl velkorysý.“ Lowery ztišil hlas. „Ale nešlo to.“

Nepřerušovala jsem ho.

„Pavouk měl dvojče Thomase. John a Tom. Dobrá, poctivá jména. Tom taky umřel. Zabil se na traktoru v roce dva tisíce tři. Když Harriet ztratila oba své syny, vzalo jí to vítr z plachet.“

„Smutek mívá pro člověka takové důsledky, že jim ještě ani pořádně nerozumíme.“

Lowery zvedl oči. Viděla jsem v nich muka znovu obnažené bolesti.

„Našla jste v rakvi skleničku, paní doktorko?“

„Ano, pane Lowery. Našla.“

„Já ji tam dal.“ Odmlčel se, snad rozpaky, snad litoval, že mi to prozradil. „Bylo to pošetilé.“ Pevně zavrtěl hlavou a odvrátil se. „Šel jsem ven, chytil pavouka a dal ho svému chlapci.“

„To bylo velmi pěkné gesto, pane Lowery.“

„Můj chlapec.“ Lowery se udeřil do hrudi tak silně, až jsem nadskočila. „Vyrostl v dobrého mladíka.“ Lowery stiskl čelist, pak ji uvolnil. „Proto vám tohle všechno povídám. Až ho budete řezat, chci, abyste na něho myslela jako na Pavouka.“

„Pane Lowery, já nebudu…“

„Tohle si schovávala jeho máma.“

Lowery se ke mně naklonil a mě praštil přes nos jeho tělesný pach. Otevřel album a podal mi ho.

Na každé straně byly čtyři až šest fotografií. Černobílé s vroubkovanými okraji. Portréty miminka a školáka. Snímky z fotolabu ve formátu devět krát třináct.

Listovala jsem albem, tu a tam se zeptala na osoby, místa, události. Lowery byl stručný a většinou mi poskytl jednoslovné odpovědi. Vánoce 1954. 1961. 1964. Výlet na Myrtle Brach. Harriet. Tom. Dům v Red Oak. Karavan u jezera. Na každém obrázku byla mladší verze chlapce, kterého jsem poprvé spatřila v šuplíku Jeana Lauriera.

Na jedné fotografii byl Platon a žena, již jsem pokládala za Harriet.

„To je vaše žena?“ zeptala jsem se.

Plato byl nečekaně sdílný. „Harriet měla opravdu krásné oči. Jedno hnědé a jedno zelené jako kadidlová borovice. Vážně divná věc.“

Na dalším kodakovém snímku byli Pavouk, Platon a Harriet na přístavním molu. Všichni měli na sobě kraťasy a tenké letní košile. Harriet byla asi moc dlouho na sluníčku a zapomněla na krém na opalování. Ve výstřihu se jí mezi plnými ňadry rýsovaly vrásky ve tvaru V.

Předposlední fotka zachycovala Pavouka pod balkónovým obloukem s dívkou v brýlích a vlasech vysoko vyčesaných. Byl oblečený do bílého saka s kytkou v klopě. Ona měla na sobě růžové saténové šaty a u pasu květinu. Oba stáli strnule a vypadali nervózně.

Na poslední stránce byla skupinová fotka baseballového mužstva; dvanáct chlapců v dresech a dva trenéři, přední řada klečela na jednom koleni, zadní stála. Podle natištěného data se jednalo o sezonu 1966-1967.

Platonovo vysvětlení bylo překvapivě dlouhé.

„Tohle se fotilo, když byl Pavouk v posledním ročníku. Pak vstoupil do armády. Na sport moc nebyl, ale zkoušel to. Většinu zápasů odseděl na střídačce. To byl celý on.“

Lowery ukázal na jednoho klečícího chlapce v první řadě.

Zvedla jsem album, ale Lowery je odstrčil stranou.

„Počkejte.“ Podržel si fotografii na délku paží před očima, pak si ji přitáhl a zase oddálil. Tentokrát ukázal na stojícího mladíka. „Ne, tohle je Pavouk.“

Okamžitě jsem pochopila, proč se spletl. Oba chlapci měli stejné černé vlasy i oči, stejné husté obočí.

„Pane jo,“ vydechla jsem. „Klidně by to mohli být bratři.“

„Byli to bratranci z Harrietiny strany. Lidi si je často pletli. Jenomže Pavouk měl zelené oči po mámě. Reggie je měl černé jako já.“

Fotografie byla vybledlá a obličeje příliš malé, aby se tenhle rozdíl dal vidět.

„Drželi se pořád spolu,“ pokračoval Platon. „To Reggie přemluvil Pavouka, aby s nimi začal hrát.“

Starý pán si vzal album zpět a zavřel je. Následovalo další dlouhé ticho, než znovu promluvil.

„Můj táta bojoval ve Francii. Já si svou povinnost splnil v Koreji. Mám tři bratry, dva sloužili u pozemního vojska, jeden u mariňáků. Všichni jejich synové vstoupili do armády. Nechci se vytahovat, jen uvádím fakta.“

„To je obdivuhodné, pane Lowery.“

„Pavouk odjel do Vietnamu a vrátil se v rakvi.“

Lowery se nadechl nosem. Vydechl. Polkl.

„Já jsem měl vždycky v armádu důvěru. Teď…“

Najednou prudce otevřel album, vytáhl fotografii baseballového mužstva a podal mi ji.

„Věřím vám, že budete s mým hochem zacházet dobře.“

Ve svém odhadu jsem se spletla o víc než hodinu. Když jsem se konečně dostala do svého domu v Charlottě, hodiny na římse nad krbem ukazovaly skoro deset.

Bird mě zastavil hned u dveří a nespokojenost z něj čišela na sto honů.

Omluvila jsem se, naplnila mu misku, pak jsem se svlékla, nacpala oblečení do pračky a vyrazila ke sprše. Když jsem se utírala, vylíčila jsem mu svůj den v Lumbertonu.

Zrovna jsem si natáhla pyžamo, když něco zarachotilo v kuchyni.

Udiveně jsem spěchala dolů.

Vešla jsem do jídelny ve chvíli, kdy se lítačkami dovnitř vřítila Katy. Při pohledu na výraz ve tváři mé dcery mi ztuhla krev v žilách.

8

PLAVÉ VLASY MĚLA KATY ROZCUCHANÉ, OČI VLHKÉ A zarudlé, řasenku rozmazanou po tvářích.

Doběhla jsem k ní a přitiskla ji k sobě.

„Co se stalo, zlatíčko?“

Katy stála mlčky, ramena svěšená, prsty zaťaté v pěst.

Dovedla jsem ji do pracovny, posadila na pohovku, znovu ji objala a začala ji hladit po zádech. Zůstávala ztuhlá, na můj dotek nereagovala, ale ani se neodtáhla.

Vteřiny ubíhaly. Minuta. Nakonec se s přerývaným dechem zhroutila do mého náručí. Slzy mi brzy smáčely kabátek od pyžama.

Žaludek se mi sevřel a hlavou proběhl kaleidoskop obrazů. Dětské tragédie, které vyvolávaly podobné potoky slz. Smrt koťátka Artura. Stěhování nejlepší kamarádky ze střední školy do Iowy. Sdělení, že se já a její otec Pete rozcházíme.

Ale Katy je už čtyřiadvacet. Co se mohlo stát, že se jí to tak hluboce dotklo? Nemoc? Potíže v práci? Nebo nějaká krize s Lijou? S Petem?

Stejně jako u oněch dávno zapomenutých bolístek jsem reagovala jako blesk, instinktivně.

Sprav to!

Jenomže jsem až moc dobře věděla, že to nejde.

Připadala jsem si bezmocná, a tak jsem dceru jen hladila po vlasech a vydávala uklidňující zvuky.

Hodiny po babičce tikaly jako věčný metronom. Vzpomněla jsem si na její zkroucenou ruku na své maličké hlavě, na její hlas, který mě utěšoval při mých vlastních dětských neštěstích.

Venku zaštěkal pes. Další mu odpověděli. Zatroubil klakson.

Ve dveřích se objevil Birdie. Vycítil emocionální napětí a zase odešel. Nebo měl jenom hlad. Anebo se nudil.

Katyiny vzlyky pomalu, nevyhnutelně utichaly a její dech znovu nabyl pravidelného rytmu. Odtáhla se ode mě a posadila se.

Jindy dokonale upravená tvář mé dcery byla nyní směsicí rozmazaného make-upu. Hřbetem ruky si otřela nos a odhrnula z obličeje pramen dlouhých světlých vlasů.

Z krabice jsem vytáhla papírový kapesník a podala jí ho. Otřela si oči, vysmrkala se a zmuchlanou kuličku hodila na podlahu.

„Coop je mrtvý.“ Skoro ji nebylo slyšet.

„Coop přece jede domů.“

Ano, pitomost, ale řekla jsem to. Slyšela jsem Katyina slova, ale mozek je neregistroval.

„Jo.“ Bojovala s dalším přívalem slz. „V rakvi.“

Nabídla jsem další kapesníčky a chytila ji za ruku.

„Co se stalo?“

„Ty ses nedívala na zprávy?“

„Celý den jsem byla v Lumbertonu.“

„Povstalci stříleli na jejich konvoj. Zabili Coopa, afghánského řidiče a dvě Angličanky.“

„Proboha. Kdy?“

„Včera.“ Přerývaně se nadechla. „Viděla jsem to na CNN, ale ani mě nenapadlo, že… Neuváděli žádná jména mrtvých ani organizace, pro kterou pracoval. Až dneska identifikovali oběti. Já…“

Spodní ret se jí třásl. Kousla se do něj.

„Ach, Katy,“ řekla jsem.

Do prdele práce, myslela jsem si.

Ale ano, tak to prostě je. Totožnost obětí se dostane na veřejnost teprve poté, když jsou informováni příbuzní.

„Volala jsi Coopově rodině?“

„Jo, hned.“ Pohrdavě si odfrkla. „Mluvila jsem s nějakým strýcem nebo bratrancem či co. V podstatě mi řekl, ať mu políbím šos.“

„Cože?“

„Neměl vůbec ponětí, kdo jsem, a bylo mu to úplně ukradený. Pohřeb prý proběhne v úzkém rodinném kruhu. Díky za zavolání. Jdi se vycpat.“

„Kde na ně zaútočili?“

„Na silnici za Kábulem. Všichni v konvoji pracovali pro Mezinárodní záchranný výbor. Coopa a jednu z Britek vezli na letiště.“ Aby odletěli domů. Nedokázala to vyslovit.

„V druhém autě byli dva zranění. V tom prvním zemřeli všichni čtyři na místě.“ Katy polkla. „Na mnohočetná střelná poranění.“

„Holčičko moje, je mi to moc líto.“

„Byli to humanitární pracovníci!“ vykřikla. „Kopali studny a učili lidi, jak převařovat vodu.“

Stiskla jsem Katy ruce. Třásly se.

„K útoku se přihlásil Talibán. Coop a jeho kolegové prý byli špioni. Špioni! Věřila bys tomu?“

Pral se ve mně odpor a smutek. A rostl vztek. Takhle Talibán obvykle ospravedlňoval svá vraždění. Oběti byli vždycky špioni a kolaboranti.

„Ti hajzlové mluvili o Mezinárodním záchranném výboru jako o nenáviděném spojenci cizích okupantů.“

„Kéž bych tě dokázala utěšit, zlato.“

„V Coopově konvoji nebyl nikdo ozbrojený. Na dveřích auta měli logo IRC.“

„Je mi to líto, hrozně líto.“ Byla jsem vyčerpaná z cesty do Lumbertonu, a jelikož znám projevy svých emocí, když je pustím ze řetězu, a dávám si proto pozor, tahle chabá odpověď byla to nejlepší, nač jsem se zmohla.

„Coop nebyl žádný špion. Odjel do Afghánistánu, protože chtěl pomáhat lidem. Neměl umřít.“

„Ve válce umírá spousta nevinných lidí,“ řekla jsem.

„Coop byl dobrovolník.“ Po tvářích jí opět stékaly slzy. „Vůbec tam nemusel jezdit.“

„Já vím.“

„Proč zrovna on?“

Na to jsem neuměla odpovědět.

„Lija je doma?“ zeptala jsem se jemně, když uběhlo několik vteřin.

„Na horách.“ Katy si otřela obě oči kapesníčkem. „Myslím že v Banner Elk.“

„A ví to?“

„Nechala jsem jí vzkaz ve schránce na mobilu.“

„Zůstaneš dnes v noci u mě?“

Katy pokrčila rameny a mě bodlo u srdce. Odmalička tohle gesto používala, když byla hodně smutná.

„Beru to jako souhlas,“ řekla jsem.

Hodiny po babičce šedesátkrát odtikaly a my seděly obě ponořené do vlastních myšlenek.

Když Katy znovu promluvila, hlas měla ostrý a plný zloby.

„Zasraný talibánský hnusáci.“ Zmačkaný kapesník se odrazil od desky stolu a přistál na koberci.

Z hořkosti v hlase mé dcery mě zamrazilo. Objala jsem ji kolem ramen, přitáhla ji k sobě a opřela si čelo o její hlavu.

Společně jsme tiše plakaly. Ona pro mrtvého přítele, já pro své dítě, které jsem nedokázala zbavit bolesti.

Rozložily jsme a ustlaly gauč. Zatímco se Katy sprchovala, vytáhla jsem z mrazáku předpečené sušenky ze supermarketu, rozložila je na plech a strčila do trouby.

Když se Katy znovu objevila, po celém bytě voněla sladká vůně pečiva. S přehnanou grácií á la Martha Stewartová jsem jí nabídla mléko a ještě teplé čokoládové sušenky.

Má dcera se po jedné natáhla a skepticky přitom pozvedla obočí. Přiznala jsem, že těsto bylo už hotové, ale domáhala jsem se pochvaly za dobrou volbu při nákupu. Katy se skoro usmála.

Zrovna jsem pokládala sklenice do dřezu, když zazvonil telefon.

Oči mi sjely k hodinám na stěně. Čtvrt na jednu ráno.

Nevrle jsem chňapla po sluchátku.

„První cena! Výlet na Havaj, veškeré výlohy uhrazeny!“ Danny Tandler napodoboval moderátora vědomostní soutěže.

„Víš, kolik je tady hodin?“

Katy na mě zamávala a odešla z kuchyně.

„Nejlepší doba na výlet.“

„Cože?“

„Náš šťastný výherce získá místo v autobuse druhé třídy hned u záchodu a laciný pokoj tisíc mil od oceánu.“

„O čem to mluvíš?“

„Platona Loweryho jsi naprosto okouzlila.“

„Je to moc milý pán.“

„A tenhle moc milý pán chce tebe a nikoho než tebe. A jeho kongresman se může pominout, aby mu jeho přání splnil.“

Vzhledem ke chvilce sdílení nad albem fotografií jsem se obávala, že něco takového může přijít.

„O’Hare znovu volal?“ hádala jsem.

„Jo. Nevím, jestli Lowery telefonoval milému kongresmanovi, anebo naopak. O’Hare se ozval Notterovi. Notter volal Merkelovi. No řekni, není moderní komunikace prostě skvělá?“

„Já teď nemůžu jet na Havaj.“

„Notter je jiného názoru.“

„On se z toho dostane.“

„A co kdybychom tě upíchli na fakt pěknou plážičku?“

„Danny.“

„Proč ne?“

Pověděla jsem mu o Coopovi.

„Prokristapána, já to viděl ve zprávách. Ten Američan byl Katyin přítel?“

„Ano.“

„Chudák. Byli… no však víš, byli si blízcí?“

To jsem nevěděla.

„Dost.“

„Moc ji ode mě pozdravuj. Počkej, nebo ne, přivez ji s sebou. Trocha havajského slunce je přesně to, co teď potřebuje.“

„Ach, Danny.“

„Lowery trvá na tom, abys doprovodila tělo jeho syna do Honolulu a dohlédla na opakovanou analýzu.“

„Ať si s ním Notter promluví.“

„To se nestane.“

„Ale to není můj problém.“

„Kdy jsi měla naposledy dovolenou?“

„O Vánocích.“

„Podívej, Tempe, oba víme, že ten, koho jsi dneska vykopala, není John Lowery.“

„Říkali mu Pavouk.“

„Proč?“

„To je na dlouhé povídání.“

„Staříka Platona to srazí na kolena. Udělej to pro něj. A pro Nottera a Merkela. Třeba od nás budeš taky někdy něco potřebovat.“

Představila jsem si zmučené oči pod kšiltovkou veteránů korejské války. Mrtvé tělo zabalené do igelitu. Kostru pokrytou hlínou.

V Severní Karolíně ani v Quebeku jsem neměla žádné naléhavé případy. Možná má Danny pravdu. Třeba bude pro Katy výlet na Havaj nejlepší terapie. A Dannyho zmínka o tom, že bych od nich mohla v budoucnu taky něco potřebovat, nebyla pronesená v žertu. Ale jela by Katy se mnou?

„Kdy se v CIL začne s prací?“ zeptala jsem se.

„Ostatky sem přivezou v pátek. Lowery trvá na tom, abys dorazila s nimi.“

„Neústupně.“

„Ano, neústupně.“

„Zeptám se Katy.“

„Hodná holka.“

„Ale nic neslibuju, Danny. Katy mě teď potřebuje. Rozhodnutí je na ní.“

„Asi je z toho hodně zničená, co?“

„Hodně.“

„Půjde mu na pohřeb?“

„Prý to bude jen rodinná záležitost.“

Ticho hučelo od jižního Pacifiku k jihovýchodnímu pobřeží. Danny ho prolomil.

„Pošlu ti informace o letu, jakmile se k nim dostanu.“

9

DRUHÝ DEN RÁNO JSEM VSTÁVALA ČASNĚ. PO rychlém náletu na květinářství v supermarketu Harris Teeter jsem se vrátila domů, stáhla z internetu pár fotografií a vytiskla je. Vyzbrojená a připravená jsem se po špičkách vkradla do pracovny, která se momentálně proměnila v pokoj pro hosty.

Katy se probudila do vůně orchidejí a plumérií. Před sebou měla ručně uvázaný věnec a panoráma Havaje připíchnuté na stěně.

V kuchyni se objevila těsně po desáté, rozcuchaná a zmatená. V ruce držela obzvláště úchvatný snímek kamaolských pláží na ostrově Maui.

Poptala jsem se, jak se cítí. Pokrčila rameny a nalila si kávu. Vyřídila jsem jí kondolenci od Dannyho. Usrkla. Vypálila jsem svou dělovku. Šnorchlování. Potápění. Možná i lekce surfování.

Katy mě poslouchala, oči upřené na kouř vycházející z hrnku.

Ticho, žádné pokrčení ramen – vysvětlila jsem si to jako zájem a pokračovala jsem. Diamond Head. Waikiki. Pláž Lanikai.

„Tak co si o tom myslíš, zlato? Aloha?“ Napodobila jsem tanec hula hula.

„Proč by ne?“

Nebylo to sice žádné „hurá“, ale je ochotná odjet.

V poledne díky zásahu Charlieho Hunta v kanceláři veřejného zástupce schválili volno pro jejich nejmladší koncipientku. Dva týdny. Neplacené.

Dobrá.

Po obědě sestávajícím z rajské polévky a sendviče s tuňákem jsme s Katy vytahaly a roztřídily výbavu na potápění a šnorchlování. Tedy spíš jsem třídila já. Katy se většinou jen dívala.

Když si odjela domů zabalit, vyřídila jsem telefonáty. LaManche neměl proti mé čtrnáctidenní nepřítomnosti v montrealské LSJML žádné námitky, pokud budu k dispozici na telefonu. Pete souhlasil, že pohlídá Birdieho. Soused se nabídl, že mi dohlídne na byt. Soudní lékař meklenburského okresu Tim Larabee mě požádal, abych ještě před odjezdem prohlédla lebku nalezenou u Sam Furr Road, severně od Charlotte. Slíbila jsem mu, že to udělám zítra.

Danny telefonoval kolem šesté a sdělil mi podrobnosti. Jelikož byl přesvědčen o správnosti svého plánu, zašel dokonce tak daleko, že pro Katy zabukoval letenku.

Slíbil, že na nás počká u letadla, a škádlivě mě varoval, že pro mě nachystal překvapení. Ač jsem ho přemlouvala, jak jsem mohla, další podrobnosti jsem z něho nevymámila. Když jsem zavěsila, byla jsem trošku nervózní.

Ve čtvrtek večer jsem uložila do krabice lebku ze Sam Furr a pozvala Charlieho Hunta na večeři. Částečně proto, že se mi po něm stýskalo. Částečně proto, abych mu poděkovala, že Katy zařídil tyhle nezasloužené prázdniny.

Sešli jsme se v Barringtonu, malém bistru zastrčeném v jihovýchodním obchodním centru. Neobvyklé místo. Vysoké ceny. Jedinečné jídlo.

Dala jsem si tagliatelle. Charlie si objednal kanice. O dezert ve formě žemlovky s čokoládovou zmrzlinou jsme se rozdělili.

Později, opřená o mazdu, jsem dala Charliemu mahalo, jak se patří. Jeho reakce svědčila o tom, že by v loučení nejraději pokračoval u sebe doma.

Byla jsem v pokušení. Ve velkém pokušení.

Ne, ještě ne.

K Charliemu zklamání jsme šli domů každý sám.

Dostat se ze Severní Karolíny na Havaj je dnes mnohem snazší než v devadesátých letech, kdy jsem pracovala pro CIL. Ale stejně to pořád trvá půl života.

V pátek jsem vstala za svítání a zavolala Katy. Byla už vzhůru, ale podle hlasu se dalo soudit, že je grogy. Prý nemohla spát a celý čtvrtek až do časných ranních hodin strávila tím, že psala o Coopově smrti.

Moje dcera začala psát blogy vloni v zimě. Navštívila jsem její internetové stránky – premyslivaholka.blogspot.com – a překvapilo mě, jak jsou její články čtivé a jakými závažnými tématy se zabývá. Prezidentská politika, ekoterorismus, celosvětové hospodářství. Ohromilo mě, kolik lidí si její práci čte a účastní se diskuse.

Z Charlotte jsme letěly s US Airways přes Phoenix a v Honolulu jsme přistály v půl třetí odpoledne. Při cestě na západ člověk získá k dobru pět hodin, takže cesta tam je příjemně bezbolestná. Ale znám to ze zkušenosti. Zpáteční let mě dorazí.

Ačkoli jsem neměla s oficiálním transportem ostatků nic společného, intenzivně jsem si uvědomovala přítomnost mladého muže, jehož tělo s námi cestovalo v nákladním prostoru. Během letu jsem na něho hodně myslela. Kdo je to? Jaký je jeho životní příběh? Jak to, že skončil v hrobě Pavouka Loweryho?

Katy většinu letu prospala. Já se nejprve pokusila sepsat zprávu, ale vzdala jsem to. V letadle neumím pracovat. Dávám to za vinu nadmořské výšce. Ale spíš to bude nedostatek disciplíny.

Film, který nám pustili, patrně na pevnině schválila cenzorská komise, takže jej mohl vidět jak námořník na dovolené, tak čtyřletý baptista. Raději jsem si četla – střídavě průvodce po Havaji a román Stephena Kinga.

Během jedné z chvilek, kdy byla Katy vzhůru, jsem jí vysvětlila, oč v JPAC půjde. Žádné podrobnosti. Poslední, co teď potřebovala slyšet, bylo připomenutí tragické ceny, kterou si válka vybírá. Jenomže až budu pracovat v CIL, Katy zůstane sama. A bude zvědavá, kde jsem a proč.

Katy mě poslouchala bez přerušování, což mě trochu znepokojovalo. Jindy by mi má dcera pokládala tisíce otázek a nabízela stejný počet názorů. Její apatii jsem chápala. I když si to Katy nechávala pro sebe, zaslechla jsem, jak ve čtvrtek, než jsme odjeli z mého bytu, volala Coopertonovým. Podle toho, co říkala, se dočkala jen dalšího odmítnutí.

Danny na nás čekal u výdeje zavazadel, jak slíbil, vozík v pohotovosti. Jakmile si nás všiml, rozzářil se jako dítě, které právě sluplo tyčinku Snickers.

Dlouze jsme se objali.

Zatímco jsme s Dannym došli pro kufry, Katy se vydala hledat záchod.

Danny využil příležitosti a poptal se, jak na tom má dcera je. Zavrtěla jsem rukou. Jakž takž.

Zeptala jsem se na ostatky z Lumbertonu. Oznámil mi, že Silas Sugarman předal přepravní box na letišti v Charlottě. Podle seznamu měla rakev letět v našem letadle.

Znala jsem běžnou praxi. Přepravní box vyloží a odvezou do prostoru pro cargo, kde na něj čeká zaměstnanec z Borthwicku, márnice na ostrově Oahu. Jakmile se vyplní papíry, rakev převezou pohřebním vozem do Hickamu a zadními vrátky ji vpustí do CIL. Ostatkům se přidělí přijímací číslo a počkají si na další analýzu.

Fronta v půjčovně Avis se pohybovala šnečí rychlostí. Když jsem se konečně dostala k přepážce, úředník nemohl najít mou rezervaci. Po dlouhém vzdychání a vrtění hlavou nakonec auto vypátral – červený Chevrolet Cobalt velikosti nákupní tašky.

Danny mi pomohl naložit kufry. O našem hotelu mi odmítl cokoli sdělit a trval na tom, ať se držíme v závěsu za jeho hondou.

V minulosti, když jsem pracovala jako konzultantka pro CIL, mě vždycky ubytovali ve skromném hotýlku na pláži Waikiki. Muselo se zajet do města a zamířit na jihovýchod.

Dannyho trasa mě překvapila. Zatočil na severní dálnici 1, pak to střihl na východ na H-3 směrem ke Kaneohe.

Sotva jsme vyjeli z letiště, Katy se opřela o okénko a usnula. Moje malá navigátorka. Takže bude na mně, abych neztratila Dannyho z dohledu. Ten člověk má v noze sílu rovnající se dvojnásobku atomové hmotnosti olova, takže to nebyl lehký úkol.

Po dvaceti minutách Danny sjel na dálnici 630, bulvár Mokapu a pak zatočil na jih na Kalaheo. Minuli jsme park na pláži Kailua.

Zapnula se moje vnitřní gépéeska a já pocítila příval vzrušení. Danny věděl, že na Oahu mám nejraději pláž Lanikai. Lanikai je jižně od Kailuy. Jedeme snad sem? Tohle je to jeho překvapení?

Zapomeň na to, odfrkl si pesimistický neuron. Tenhle výlet cáluje armáda.

Všechno je možné, odsekl optimista.

Jakmile jsme přejeli most na Kailuu, připadala jsem si jako v Charlotte. Na každičké maličké křižovatce se měnily názvy ulic. Lihiwai. Kawailoa. Alala. Mokulua. Havajština. Člověk si ji musí zamilovat.

Nakonec Danny zajel do průjezdu, který nebylo mezi živými ploty skoro vidět. Následovala jsem jeho příkladu.

Průjezd vedl mezi prostorným trávníkem k patrovému domu se štukovou omítkou, ze tří stran obklopenému verandami neboli lanais. Za domem jsem zahlédla další trávník, bílý písek a třpytící se tyrkysový záliv Kailua.

Danny zastavil, vystoupil a došel k mému autu. Stáhla jsem okýnko.

„Domove, sladký domove,“ zarecitoval a dramaticky máchl rukou.

„My budeme bydlet tady?“ Musím přiznat, že jsem skoro vypískla.

Dannyho ústa se roztáhla do úsměvu od ucha k uchu.

Katy se posadila a mžourala skrz přední sklo.

„Jak jsi to dokázal?“ zeptala jsem se.

„Danny má svoje triky,“ řekl a zaťukal si na spánek.

Zkroutila jsem prsty do gesta, které ho vyzývalo „tak mluv přece“.

„Dům patří jednomu plukovníkovi na penzi. Odjel na měsíc za dětmi na pevninu a bude rád, když tu zatím bude někdo bydlet.“

Katy vylezla z auta a kráčela k domu.

„Tak co, zkontrolujeme, zda kvalita ubytování odpovídá standardu paní doktorky?“

Ignorovala jsem Dannyho přehrávaný britský přízvuk, vystoupila a šla za ním k hlavním dveřím.

Dům každopádně odpovídal standardu. Standardu, o němž jsem si vzhledem ke své profesi mohla nechat jenom zdát.

Havajská plantáž se tu mísila s moderní technologií. Oblá okna a dveře. Vyřezávané dřevo. Luxusní zahrada. Podlahy z kamene a brazilské třešně.

Jídelna a obývák měly klenuté dřevěné stropy a posuvné skleněné dveře vedoucí na terasy s výhledem na bazén. Za ním se táhlo třicet metrů trávníku, navazující alej z kokosových palem a pláž.

Kuchyně byla vybavená spotřebiči patentovanými v novém tisíciletí a zářilo v ní tolik nerezové oceli, že by klidně vybavila operační sál. Přízemí zabírala ložnice a koupelna, toaleta, malá tělocvična a kancelář.

Všechny tři pokoje nahoře měly vlastní koupelnu se sprchou, vířivkou Jacuzzi a asi tak akr mramoru. Manželské postele. Ploché televizní obrazovky. Větráky na stropě. Výhled na oceán přes celou stěnu, ze kterého se tajil dech.

Danny nás prováděl domem, Katy beze slova kráčela za námi.

„Který pokoj se ti líbí?“ zeptala jsem se, když jsme skončili.

„Ten zelený je fajn.“

„Tak je tvůj,“ řekla jsem.

„A co teď?“ zeptala jsem se, když se Katy vypravila k autu pro svá zavazadla. Danny pohlédl na hodinky.

„Je pátek, skoro pět hodin. Laboratoř bude prázdná jako politikovo srdce.“

Nad Dannyho metaforou jsem se nemohla neusmát.

„Vyslídil jsem pár informací o Loweryových. Moc toho není, čtyřicet let je čtyřicet let. Co kdybych ti to teď rychle povyprávěl a pak si s Katy můžete udělat volný víkend. V pondělí ráno se sejdeme v CIL a pustíme se do práce.“

Sice mě poněkud zklamalo dvoudenní zdržení, ale Danny měl pravdu. Bylo skoro deset večer východního času a já byla vzhůru od pěti od rána. V letadle jsem toho moc nenaspala a patrně už dnes nebudu schopná kriticky uvažovat. A co bylo ještě důležitější, nechtěla jsem Katy nechávat samotnou hned od začátku.

„To nezní špatně,“ řekla jsem.

Danny se nabídl, že mi vynosí věci z auta. Opáčila jsem, že kufr a laptop ještě unesu. Stejně mi pro ně došel.

Zatímco se Danny staral o moje zavazadla, nakoukla jsem do ledničky. Byla nacpaná. Limonády. Džusy. Sýr. Jogurt. Cizrnová pomazánka. Ovoce a zelenina. Bagety a smetanový sýr. Tácky s hotovým sushi.

Zotvírala jsem pár skříněk. Totéž.

Danny je prostě velkorysý člověk. Vždycky, když mi bylo zle, posílal mi připitomělé dárky, aby mě rozesmál. A když jsem byla na vrcholu a radovala se ze svých malých vítězství a úspěchů, posílal mi připitomělé dárky, aby mi udělal ještě větší radost.

Když se Danny vrátil, poděkovala jsem a navrhla, že mu nákup zaplatím. Požádal o pivo, ale peníze odmítl.

Dohadovali jsme se. Danny nakonec prozradil sumu. Věděla jsem, že je to málo, takže jsem ji vynásobila dvěma a vypsala šek. Pak jsme se oba usadili do lehátek na verandě.

„Tatínka asi Pavoukovy osudy moc nepotěší.“

Danny se napil piva Corona a spustil.

„V prosinci devatenáct set šedesát sedm vojín John „Pavouk“ Lowery, posádkou ve Vietnamu, bez povolení opustil jednotku.“

„Prostě zmizel?“

„Vypadá to tak. Po šesti týdnech ho zatkla vojenská policie u nějaké vietnamské děvky na okraji Saigonu.“

„Žili spolu?“ zeptala jsem se.

Danny přisvědčil.

„Abych to zkrátil, Lowery skončil ve vojenské věznici Long Bihh mezi Bien Hoa a Saigonem. Nakonec mu nabídli předčasné propuštění, pokud se vrátí k jednotce a bude nadále plnit své povinnosti.“

„To byl standardní postup?“

Další přikývnutí.

„Válka byla v plném proudu a armáda potřebovala co nejvíc chlapů do akce, takže u přestupků, jako bylo opuštění jednotky, přivírali oči.“

1968. Ofenziva Tet. Bitva u Hue.

Tehdy jsem byla dítě, ale díky spolupráci s JPAC jsem si osvojila spoustu detailů.

Ve snaze vyvolat národní povstání v lednu 1968 severovietnamská armáda, neboli SVA, a Národní fronta pro osvobození Jižního Vietnamu, neboli Vietcong, porušily tradiční novoroční příměří a zahájily ofenzivu Tet. Zaútočily na více než sto měst. Mezi jejich cíle patřilo i Westmorlandovo velení a americké velvyslanectví v Saigonu.

Během této ofenzivy dobyly spojené jednotky SVA a Vietcongu město Hue. Námořní pěchota provedla odvetný útok a bývalé hlavní město dobyla zpět, centimetr po centimetru a v kalužích krve.

„Pavouka propustili z Long Binh 23. ledna 1968 a posadili ho do vrtulníku, aby se vrátil k jednotce,“ pokračoval Danny. „V seznamu byli uvedeni čtyři členové posádky a vojín Lowery. Brzy po startu helikoptéra havarovala a shořela. Nikdo to nepřežil. Tři členy posádky našli a identifikovali následující den. Dva praporčíky – pilota a druhého pilota – a jednoho seržanta, který velel posádce. Čtvrté, šeredně ohořelé tělo nalezli nedaleko místa havárie o několik dní později. Bylo oblečené do uniformy, ale nemělo žádné odznaky.“

„Není to divné?“

„Není, vezmeme-li v úvahu, že Loweryho právě propustili z vězení.“ Danny se znovu napil piva. „Ohořelé tělo poslali do márnice v Tan Son Nhut, kde proběhla soudní pitva, která potvrdila, že ostatky odpovídají profilu Loweryho, včetně věku, pohlaví, rasy a výšky.“

„A co čtvrtý člen posádky?“

Danny zavrtěl hlavou. „Mechanik. Nic tam o něm není. Nevím proč.“

„Našli jeho tělo?“

„Musím se zeptat.“ Další hlt. „Po identifikaci a zpracování přepravili Loweryho mrtvolu z Tan Son Nhut do Lumbertonu v Severní Karolíně, kde byl pohřben. Konec příběhu.“

„Jak se zdá, tak ne,“ poznamenala jsem.

„Zdá se.“ Danny odložil prázdnou láhev a zvedl se. „Užijte si s Katy pěkný víkend.“

A přes Katyinu bolest jsme si ho opravdu užily.

10

KATY JEŠTĚ SPALA, KDYŽ JSEM V PONDĚLÍ RÁNO odcházela z domu. Dnes si zopakuje sobotu a neděli. Bude si číst u moře, později u bazénu. Trochu si zašnorchluje. Zaběhá si na pláži. A bude hodně spát.

Havaj je takřka na rovníku, takže místní počasí se skoro nemění. Slunečno, teploty ke třicítce, tu a tam kratičká odpolední přeháňka. Dokonalost sama.

Totéž však neplatí pro Honolulu v době dopravní špičky.

Přískoky vpřed. Jeden za druhým.

Kromě JPAC je Hickamská letecká základna domovem patnácté perutě a sedmašedesáté jednotky, velitelství leteckých sil v Pacifiku a Havajské národní letecké gardy. Jako u většiny vojenských komplexů sem člověk zvenčí jen tak snadno nepronikne.

Ve frontě u hlavní brány jsem stála plných deset minut. Když jsem se konečně dostala dopředu, v kanceláři plné bezpečnostních pracovníků v oranžových vestách mě přivítal mladík v nažehlené uniformě.

Od Dannyho už měli veškeré informace. Jakmile zaregistrovali auto a provedli bezpečnostní prohlídku, mohla jsem dovnitř.

Objela jsem vojenské letiště, zatočila a minula velení perutě. Díry po kulkách z útoku ze 7. prosince 1941, který vtáhl Spojené státy do druhé světové války, se dodnes ukazují každému, kdo základnu poprvé navštíví.

Nakonec jsem to střihla doprava kolem hangárů, za nimi doleva a zastavila jsem na malém parkovišti. Budova 45. Armáda umí dávat opravdu poetická jména.

Na mobilu jsem naťukala Dannyho číslo. Řekl, že bude za okamžik venku.

Zatímco jsem čekala, přemýšlela jsem o údělu těch, kteří pracují uvnitř tohoto nic neříkajícího domu. O smyslu existence JPAC.

Od roku 1959 do roku 1975 severní Vietnam za vydatné podpory svých komunistických spojenců na jihu bojoval s vládou a ozbrojenými silami Jižního Vietnamu, který podporovaly Spojené státy a další členové SEATO, Organizace smlouvy pro jihovýchodní Asii. Válka zdevastovala Vietnam, Laos a Kambodžu.

Takhle nějak to bylo.

Zatímco lehce vyzbrojený Vietcong vedl partyzánskou válku, SVA se uchýlila ke konvenčnější taktice a často vysílala do bitev početné jednotky. Spojené státy se spoléhaly na obvyklou trojici pozemních sil, těžkého dělostřelectva a letectva.

Ztráty na životech byly obrovské: 3 až 4 miliony Vietnamců na obou stranách, 1,5 až 2 miliony Laosanů a Kambodžanů, 58 159 Američanů.

Osmnáct set amerických vojáků se nikdy nevrátilo domů a nebyly o nich žádné zprávy.

Proto vznikla CIL, později JPAC.

Centrální identifikační laboratoř v Thajsku, zkráceně CIL-THAI, byla zřízena v roce 1973, aby vyhledávala vojáky, kteří se pohřešovali na území jihovýchodní Asie. Po třech letech ji přestěhovali do Honolulu a rozšířili její působnost. Centrální identifikační laboratoř na Havaji, neboli CILHI, se měla zaměřit na vyhledávání, zajištění a identifikaci pohřešovaných Američanů ve všech ozbrojených konfliktech. V současné době to kromě Vietnamu dělá 120 osob ze studené války, 8100 z korejské války a 78 000 z druhé světové války.

A teď se trošku posuneme v čase, přesně o dvacet let od založení CILHI.

V roce 1992 vznikla společná pracovní komise JTF-FA, jejímž úkolem bylo dořešit problém Američanů pohřešovaných v jihovýchodní Asii. Za dalších deset let ministerstvo obrany rozhodlo, že nejlépe si s tím poradí jediný úřad. V roce 2003 se tudíž obě instituce sloučily a vytvořily Společné velení registrace válečných zajatců a nezvěstných vojáků, JPAC.

Stejně jako u jeho předchůdce bylo hlavním posláním JPAC najít Američany padlé ve válkách a přivézt je domů. Jeho činnost se soustředila především na vyhledávání a vyzvedávání ostatků a artefaktů a identifikaci vojáků, námořníků, letců a příslušníků námořní pěchoty.

Každé vyšetřování začíná u dokumentace. Historikové a analytici v JPAC shromažďují korespondenci, mapy, fotografie, historické záznamy vojenských jednotek stejně jako lékařské a osobní spisy. Výzkumná a výzvědná sekce JPAC z jejich zjištění vychází.

Při vyšetřování se většinou využívají i zdroje mimo JPAC včetně státních archivů a depozitářů nejen v Americe, ale i v cizině. Informace poskytují váleční veteráni, civilní historikové, soukromé osoby, rodiny pohřešovaných Američanů a amatérští výzkumníci.

Nakonec odborníci z JPAC tohle všechno zapracují do „spisu o případu úmrtí“. V CIL bývá najednou rozpracováno kolem 700 spisů.

Ze dveří vyšel Danny v růžové havajské košili a širokých hnědých kalhotách. Slunce mu zasvítilo do očí, takže za tlustými skly brýlí rychle zamrkal.

Do budovy 45 jsme vstoupili zadním vchodem a pokračovali chodbou kolem kanceláří generálního štábu až do hlavní haly. Všude na stěnách visely mosazné plakety na dřevěných destičkách se jmény padlých, kteří byli díky práci JPAC identifikováni.

Danny zamával průkazkou na skleněné dveře, jimiž jsme prošli do veřejnosti přístupné části CIL. Nalevo bylo skrz dlouhou skleněnou stěnu vidět do hlavní laboratoře. Vepředu stál rozkládací stůl s lebkami, kostmi a vojenským vybavením, které se používaly pro demonstrační účely.

Přímo před námi se otevírala chodba vedoucí ke kancelářím, kopírovacímu centru, malé kuchyňce, zasedačce a pitevnám, kde se čistily a analyzovaly artefakty. Vpravo byl stolek a u něj mladík v uniformě. Nad vyholenou hlavou mu tikaly hodiny ukazující čas v pěti časových pásmech.

Chodbu lemovaly kanceláře výše postavených pracovníků JPAC. Jen dvoje dveře byly otevřené.

Roger Merkel je vysoký, lehce shrbený plešatějící pán. Je mu hodně přes padesát, má opálený obličej a vrásky od dlouhých let strávených na slunci.

Merkel seděl za stolem. Když nás uviděl, vstal a objal mě tak pevně, že mi skoro vytryskly slzy a jeho kancelář se mi před očima zahalila do mlhy.

Ustoupila jsem a jako vždy obdivovala Merkelovu pořádkumilovnost. Spisy a papíry byly vyskládané v dokonalých hromádkách. Knihy, fotografie a dopisy visely i ležely v bezchybných útvarech.

Prohodili jsme se Merkelem pár slov a pak jsme se s Dannym vydali pátrat po kávě. Ve dveřích kuchyňky jsme se srazili s Gusem Dimitriadusem, antropologem CIL.

Ačkoli je Dimitriadus asi ve stejném věku jako já a Danny, nikdy jsme se opravdu nespřátelili. Je sice poměrně přitažlivý, má pěkné vlasy a hezké oči, jenomže se chová, jako kdyby žil z balzamovací tekutiny.

Gus Dimitriadus se nesměje. Nikdy. Vážně. Nemám ho moc ráda.

Ostatní patrně můj názor sdílejí. Co si pamatuju, Dimitriadus žil sám v malém bytě nedaleko pláže Waikiki.

Dimitriadus zvedl oči od faxu, který si pročítal. Jakmile mě spatřil, rysy v obličeji mu ztuhly. Kývl hlavou a pokračoval dál chodbou.

Překvapeně jsem se otočila k Dannymu.

„Co to má sakra znamenat?“

„Ale jdi. Vy dva jste se přece nikdy nekamarádili.“

„Ale vždycky jsme se aspoň pozdravili.“

„Nelam si s tím hlavu.“

Danny se začal shánět po hrnečkách, do nichž by nalil kávu připomínající tekutý asfalt.

V duchu jsem přemítala, jak dlouho jsem se s Dimitriadusem neviděla. Minimálně dvanáct let. Při mých posledních návštěvách v CIL byl někde v terénu.

„To je Dimitriadus pořád ještě naštvaný kvůli tomu fiasku s Kingstonem-Washingtonem?“

Bernard Kingston zemřel s dalšími třemi vojáky na motorové lodi na řece Mekong v sedmašedesátém roce. Po třiceti letech dorazily do CIL čtyři neúplné kostry.

Zkrátím to. Námořníky to vyplavilo na břeh a místní obyvatelé je pohřbili. V naději, že získají odměnu, se o svém skutku zmínili až v roce 1995.

Případ vyfasoval Dimitriadus. Mně připadl přezkum a jeho zprávu jsem tehdy napadla, protože jsem měla za to, že prohodil dvě totožnosti. Jak se ukázalo, měla jsem pravdu.

„Je to kvůli tomu?“ naléhala jsem na Dannyho.

Přisvědčil.

„Prokristapána, vždyť to bylo tak dávno.“

„Co ti na to mám říct?“ Danny mi podal hrnek. „On si v tom prostě libuje.“

Cestou do Dannyho kanceláře jsme už nikoho nepotkali. A teď rychlá instruktáž o práci JPAC.

Jakmile se založí spis o případu úmrtí a určí se pravděpodobné místo výskytu těla, vydá se tam vyšetřovací tým neboli VT. Může to být kdekoli – rýžové pole v jihovýchodní Asii, útes na Papui-Nové Guineji, himalájské vrcholy, podvodní příkop u tuniských břehů.

Vyšetřovací tým se skládá z deseti až čtrnácti lidí a má svého šéfa a soudního antropologa. Šéf odpovídá za bezpečnost a úspěch mise, antropolog za práci. Mezi ostatní členy patří seržant, lingvista, lékař, provianťák, soudní fotograf a pyrotechnik. Dle potřeby se povolávají ještě další odborníci – horolezci, potápěči a tak podobně.

Místa nálezu mohou být velká několik metrů čtverečních, když se jedná o jednu osobu, až po oblasti velikosti fotbalového hřiště, jako tomu bývá u leteckých havárií. Antropolog zahájí práci; kolíky a provázkem vymezí souřadnicovou síť, v níž se kousek po kousku kope. Veškerá zemina se ručně prosívá, aby se neopominuly žádné částečky kostí či úlomky artefaktů. Podle okolností se někdy na práci najímá i pár místních dělníků.

Jakmile se všechno přepraví do CIL, iniciativy se chopí laboratorní krysy a začnou zkoumat kosti, zuby a věcné důkazy. Veškeré zjištěné skutečnosti porovnávají s historickými záznamy.

Antropolog vytvoří co možná nejúplnější biologický profil, analyzuje poranění a popíše patologické stavy, jako je třeba artritida nebo staré zhojené fraktury. Odontolog porovná chrup s rentgenovými snímky a záznamy v zubní kartě pořízené před smrtí. Odeberou se vzorky pro testování mitochondriální DNA.

Věcné důkazy se liší případ od případu. Tabulky s údaji o letadle. Munice nebo zbraně. Bágly, ešusy, uniformy. Plynové masky. Osobní věci, jako prstýnky, hodinky nebo hřebeny. Zkoumá se každičká nit, úlomek a tříska.

Dovedete si představit, že shromažďování informací, vyzdvižení ostatků a jejich analýza představuje hodně práce, takže někdy trvá i několik let, než se identifikace dokončí. Pokud je z kostí nebo zubů odebrána DNA, přibude ještě hledání referenčních vzorků od rodinných příslušníků.

A ani pak není hotovo. Každá pozitivní identifikace se musí na několika úrovních přezkoumat. Sem spadá i kontrola ze strany nezávislého experta. V tuhle chvíli jsem na scénu vcházela já. Několik let jsem pročítala šanony a rozmotávala vzájemně propojené důkazy související s konkrétními ostatky.

Připadá vám to jako mnoho povyku pro nic? Vyhozené peníze? Věřte mi, práce i náklady se opravdu vrátí. JPAC identifikuje každý měsíc průměrně šest osob. K dnešnímu dni se rodinám navrátilo přes 1400 příslušníků ozbrojených sil. Vděčnost příbuzných se vyčíslit nedá.

A závěr? Naši chlapci vědí jedno: kdyby museli mašírovat do války, v každém případě se vrátí domů – živí nebo mrtví.

„Kolik týmů vyjíždí během roku do terénu?“

Protože jsem pro JPAC už dlouho nepracovala, neznala jsem momentální stav.

„Minimálně deset do jihovýchodní Asie, z toho možná pět, které dělají na korejské válce.“ Danny zamyšleně stiskl rty. „Deset dalších má na starosti vojáky z druhé světové nebo studené války a ty jezdí všude po světě. Pořád někdo odjíždí nebo se vrací.“

Dannyho kancelář byla pravým opakem Merkelovy. Všude se válely papíry a knihy, spisy na hromadách vypadaly, že se každou chvíli zhroutí. Dopisy zůstaly ležet tam, kde přistály cestou ode dveří. Podepsaný softbalový míček. Papírový drak. Fotografie Dannyho, jak leze na nějakou horu.

Na psacím stole se povalovala další sbírka upomínkových předmětů. Soška z Mikronésie, vyrobená patrně z kančího klu. Malovaný kokosový ořech. Miniaturní kostra, která měla na hlavě nalepený Dannyho obličej. Vycpaná ještěrka, jejíž druh byl pro mě záhadou.

Danny smetl spisy ze židle, abych si mohla sednout. Desky Pavouka Loweryho měl už připravené. Ačkoli jsem jejich obsah znala, začali jsme s nimi.

Když jsme se probírali dokumentací, vzpomněla jsem si, kolik času jsem trávila luštěním rozmazaných průklepů formulářů, vybledlých dopisů a nečitelného rukopisu. Nad Pavoukovým spisem jsme seděli hodinu.

„Vytřeli ti pusu?“

Danny měl na mysli odběr vzorku DNA, který se povinně provádí u každého, kdo vkročí do laboratoře. O nic nejde, vatovou tyčinkou vám zajedou do pusy. Vzorky se uschovají pro případ, že by došlo ke kontaminaci identifikovaných ostatků.

Přisvědčila jsem.

Došli jsme ke skleněné stěně a Danny přiložil průkazku ke čtečce. Dveře cvakly. Vstoupili jsme dovnitř a proplétali se skrz bludiště stolů. Některé byly prázdné, na jiných ležely kosti. Až úplně vzadu seděl muž v červeném svetru.

Lumbertonské ostatky dostaly číslo 2010-37. Danny znovu vytáhl průkazku a vyžádal si právě tohle číslo.

Červený svetr vstal a stiskl tlačítko. Stěna z polic od stropu až k podlaze se otevřela a on zmizel v uličce. Za chviličku se objevil s dlouhou bílou lepenkovou krabicí.

Postup dobře znám. Ostatkům se přidělí stůl, na kterém mohou zůstat třicet dní. Předání se zapíše do počítače a umístění ostatků se objeví na tabuli na stěně místnosti.

Danny schoval průkazku, sebral krabici a odebral se k určenému stolu. Já za ním.

Oba jsme si navlékli rukavice a Danny mi gestem naznačil, že dáma má přednost. Nadzvedla jsem víko.

Ostatky vypadaly, jak jsem si je pamatovala; roztříštěná lebka, chybějící předloktí, ruce a obě chodidla, kortikální povrch s tmavými skvrnami, pokrytý růžovobílou plísní a ohořelým svinstvem.

Pracovali jsme potichu a skládali to, co zbylo z muže, jehož před mnoha lety pohřbili v Severní Karolíně. Lebka. Trup. Paže. Nohy.

Jakmile byla kostra anatomicky uspořádaná, zahájili jsme inventarizaci; Danny vyslovil název každé kosti, já zapisovala. Přestože jsem u Sugarmana provedla předběžné hodnocení, podle protokolu analýzu povede Danny.

Když byl soupis hotový, zopakovali jsme vše, co jsem udělala v pohřebním ústavu. A dospěli ke stejným závěrům.

Ostatky patří muži, který zemřel mezi osmnáctým a pětadvacátým rokem života. Rasa se nedala určit.

„Nic, co by vylučovalo Pavouka Loweryho,“ prohlásila Danny.

„A nic, co by ho pozitivně identifikovalo.“

„Zuby jsou pryč.“

„Na rentgenu by se mohly objevit zbytky kořenů. Anebo můžeme zkusit porovnat alveolární uspořádání.“ Měla jsem na mysli tvar zubních lůžek.

Danny zavrtěl hlavou. „Formulář 630 mluví jasně.“

Danny se odvolával na Loweryho vojenskou zubní kartu s diagramy zvanými odontogramy, rentgenovými snímky a informacemi o tom, jak pacient pečuje o chrup, kam chodí k zubaři, kdy, proč a tak dále.

„A proč ne rentgen?“ naléhala jsem. „Při odvodu musel přece každý voják podstoupit stomatologickou prohlídku, ne?“

„Teoreticky ano. A pokud se tak nestalo v přijímacím středisku, provedli ji ve výcvikovém táboře anebo až na letecké základně Bien Hoa. Jenomže občas se to nepovedlo.“

„Chceš říct, že Lowery se z toho vyvlékl?“

„Třeba. Ale je tu ještě jedna možnost. Jednotky, které se hlásily na novém služebním místě, s sebou vozily vlastní záznamy. Bylo fajn, když lékařské a zubní karty dorazily společně s vojákem.“

Pochopila jsem, kam Danny míří. „Ale to se taky vždycky nepodařilo.“

„Ne. Papíry někdy posílali později. Možná Loweryho záznamy dorazily do Vietnamu teprve potom, co zahynul a jeho tělo už odeslali domů.“

„Dá se v té složce zjistit, zda ho někdy rentgenovali?“

„Vlastně nedá. Řekněme, že vojákovi zrentgenují horní a dolní korunky a celé zuby i s kořeny. Ve snímcích udělají děrovačkou dva otvory, vloží je do karty, anebo je v obálce prostě zasunou dovnitř. Ať tak či tak, klidně se mohou ztratit nebo dostat do úplně jiných desek.“

Najednou mě napadla nepříliš hezká myšlenka.

„Anebo schválně odstranit?“

V Dannyho očích se zablesklo, ale zmizelo to dřív, než jsem si stihla jeho pohled vyložit.

„Co tím chceš říct?“

„Sama nevím,“ přiznala jsem.

„Předpokládám,“ Danny zvedl úlomek lebky a opatrně z něho seškrábl špínu jako já u Sugarmana, „že tohle způsobil požár.“

„Odpovídá to hlášení o nehodě vrtulníku,“ řekla jsem. „Stejně jako chybějící ruce a nohy a lebeční fraktury.“

„Biologický profil, trauma, čas, místo nálezu těla. Všechno do sebe zapadá. Jako identifikace, kterou v Tan Son Nhut provedli v osmašedesátém.“

Johnson, Dadko a nějaký soudní lékař s naprosto nečitelným rukopisem poslali toho chlapce domů jako Pavouka Loweryho.

„Weickmann?“

„Cože?“

„Ten soudní lékař se jmenoval Weickmann.“

„Tys ten škrabopis dokázal rozluštit?“

„Léta praxe.“

„To je fuk. Otisky utopence z Quebeku dokazují, že se všichni spletli.“

„Ve Vietnamu to v osmašedesátém bouchalo všude. Systém byl přehlcený.“

To je pravda.

Na samém začátku války se ostatky Američanů padlých v jihovýchodní Asii zpracovávaly v jediném zařízení. Na jaře 1967 se dramaticky zvýšil počet obětí, takže bylo jasné, že status quo už nadále nemůže být quo. Márnice v Tan Son Nhut byla přecpaná a umístěná v přelidněné části základny. Stala se neefektivní, zastaralou a zdraví nebezpečnou.

Na letecké základě Da Nang proto otevřeli druhou márnici. Sem se od června 1967 odesílaly ostatky vyzdvižené v armádní taktické zóně I.

Při ofenzivě Tet ovšem počet mrtvých vyletěl do biosféry. V únoru 1968 zpracovaly obě márnice přibližně tři tisíce sad ostatků, tedy mnohem více než v kterémkoli dřívějším srovnatelném období.

Takže se na pozemku v Tan Son Nhut postavilo nové moderní zařízení s dvaceti stoly. Provoz byl zahájen v srpnu 1968.

Helikoptéra Pavouka Loweryho spadla v Long Binh v lednu 1968, krátce po ofenzivě Tet a osm měsíců předtím, než začala fungovat zmodernizovaná márnice v Tan Son Nhut.

Ve zmatku války se prostě stala chyba.

Těsně po jedné jsme si dali s Dannym přestávku. Jelikož jsme chtěli stihnout co nejvíc, zřekli jsme se příjemného obídku v důstojnickém klubu nebo na golfovém hřišti u zálivu Mamala a dali si rychlou pizzu v BX. Říkají tomu výkrmna. Trefné.

Na zpáteční cestě do CIL jsem zavolala Katy. Popsat její rozpoložení jako smutné by bylo asi jako tvrdit, že Nixona ty nahrávky trošičku naštvaly.

Ve čtvrt na tři jsme už s Dannym byli zpátky u ostatků 2010-37. Další dvě hodiny jsme seškrabovali vysušené maso a tkaninu z kostí. Tahle práce mi fakt připadá nudná. A zápach je odporný.

Adipocer je voskovitá substance, která vzniká hydrolýzou tuku během rozkladu. Z úlomku horní čelisti, který jsem čistila, nyní kousek téhle látky odpadl do dřezu. Pozorovala jsem, jak se kolem tvoří vodní vír a splachuje nečistoty do odtoku.

Pohledem jsem sjela k očištěným kostem obličeje. Nepřežila ani jedna lícní kost a čelistní kloub nebyl zajímavý.

Otočila jsem úlomkem v ruce.

Horní patro bylo široké a křížící se švy nebyly srostlé.

Vložila jsem tu věcičku do prázdného zubního lůžka. Odpadl další kousek adipoceru. Očima jsem sledovala jeho putování do odpadu.

První kus byl už poloviční. Znovu jsem se zadívala na čelist, ale vtom cosi upoutalo mou pozornost; byl to spíš záblesk světla než opravdový vizuální vjem.

Rychle jsem popadla první chuchvalec, a když jsem si ho položila na rukavici, rozpadl se na dvě poloviny.

Na dlani mi zářil předmět.

11

„CO TO MÁŠ?“ DANNY SI VŠIML, ŽE UPŘENĚ ZÍRÁM NA dlaň.

Natáhla jsem ruku.

Danny si stáhl rukavice a přiblížil nos na pár centimetrů od mého nálezu. Ubíhaly vteřiny.

„Otoč to.“

Šťouchla jsem do té věcičky sondou.

„Poznáváš to?“

„Ne.“

„Myslíš, že to něco je?“

„Všechno něco je.“

„Hlubokomyslné.“

„Vypadá to jako kov. Kde to bylo?“

„V hroudě adipoceru nahromaděném v basikraniu, pod patrem.“

„Dobré oko.“

„Díky.“

„Madam má zálibu v třpytivých věcičkách. Ale vyplatilo se to. Tak se na to jukneme pod mikroskopem.“

A to jsme také udělali a postupně přidávali zvětšení.

Předmět byl asi pět milimetrů dlouhý, tři milimetry široký a zhruba milimetr tlustý a vypadal jako ze zlata. Tvar měl nepravidelný, na jedné straně připomínal nesouměrnou kapku, na druhé dva zužující se výběžky.

„Vypadá to jako kachna s otevřeným zobákem.“

Tohle přirovnání mi nesedlo.

Obrátila jsem tu věc o devadesát stupňů. Danny se znovu sklonil k mikroskopu.

„Teď je to houba se dvěma špičatýma nohama.“

Nahlédla jsem do okuláru.

„To vidím. Máš představu, co by to mohlo být?“

„Ani ne.“

„Úlomek z korunky?“

„Hmmm.“ Danny si přejel rukou po strništi.

„Co hm?“

„Moc tenké a ploché.“

Danny zaletěl pohledem k hodinám na stěně. Moje oči se řídily jeho příkladem.

Tři čtvrtě na šest. Ani jsem si neuvědomila, jak v laboratoři všechno ztichlo. A že jsme tu už úplně sami.

„Balíme?“ zeptala jsem se, i když jsem odpověď znak.

Ačkoli je Danny ženatý už skoro dvacet let, s manželkou vrkají jako na líbánkách. Jednu dobu mi to jejich slaďoučké cukrování lezlo pekelně na nervy. Většinou jsem jim ale záviděla.

„Balíme.“ Rozpačitě se zakřenil. Anebo hladově. Nebo nadrženě. „Aggie dnes večer dělá salisburský steak.“

Danny uložil houbokachnu do sáčku. Ve své kanceláři ji pak zamkl do šuplíku.

„Zítra můžeme prubnout Craigův mozek.“

Craig Brooks byl jedním ze tří stomatologů v CIL.

Svlékli jsme laboratorní pláště a vyrazili ven. Danny se rozjel k hovězímu ve Waipio, já ke smutku na pláž Lanikai.

Katy odpočívala na lehátku u bazénu. Chvíli jsem ji pozorovala skleněnými posuvnými dveřmi.

Neposlouchala iPod, nehovořila do mobilu, nesurfovala po netu ani nepsala svůj blog do laptopu. Na klíně jí neležel ani časopis, ani kniha. Na sobě měla totéž tílko a kalhoty se šňůrkou v pase jako včera. Jen seděla a zírala na moře.

Krátce řečeno, vypadala mizerně.

Opět mě zaplavil pocit bezmoci. Věděla jsem, že bolest mé dcery zmírní jedině čas. Od Coopovy smrti neuplynul ještě ani týden a navíc se tu zprávu dozvěděla velmi chladným a neosobním způsobem.

Co se dá dělat?

Dodala jsem si odvahu a vstoupila na lanai.

„Jak se daří, drsňačko.“ Občas jsem jí tak říkala, když byla malá.

„Chystám se na play-off.“ Pokus o vtip, ale vyzněl hluše.

„Kde jsi dneska byla?“ zeptala jsem se a posadila se na židli vedle Katy.

„Nikde.“

„Cos dělala?“

„Nic.“

„Co by sis dala k večeři?“

„Nemám hlad.“

„Musíš jíst.“

„Nemusím.“

Jedna nula pro Katy.

„V kuchyni se určitě něco najde. Něco ukuchtíme. Danny vykoupil tržiště.“

„Mně je to jedno.“

„Anebo bych mohla zajet do Kailuy pro sushi.“

„Hele, mami, já vím, že to myslíš dobře. Ale z pomyšlení na jídlo se mi momentálně dělá zle.“

Ale jíst se musí. Neřekla jsem to.

„Můžu pro tebe něco udělat, abych ti zvedla náladu? Groucha?“

Povytáhla jsem obočí a mávla imaginárním doutníkem.

„Nech mě být.“

„Mám z toho tak nepříjemný pocit.“

„Asi ne dost, abys zůstala doma.“

Jako by mi vrazila facku. Patrně jsem se tak i tvářila.

„Promiň.“ Katyina ruka se vznesla k ústům, zastavila se, jako by si nebyla jistá účelem té cesty. „Nemyslela jsem to tak.“

„Já vím.“

„Já jen…,“ zkroutila prsty. „Cítím takový vztek a nemám ho kam namířit.“ Pěstí se udeřila do kolene. „Na zpropadného Coopa, protože odjel do Afghánistánu? Na Talibán, protože ho zastřelil? Na boha, protože to dopustil? Na sebe, protože mi to není fuk?“

Katy se otočila ke mně. Její oči byly suché, ale tvář měla sinalou a napjatou.

„Já vím, že zlost a sebelítost jsou marné a kontraproduktivní a sebedestruktivní a tak dál. Opravdu se snažím z té úzkosti vyhrabat. Vážně. Jenomže ono to tam pořád je. Život stojí za hovno.“

„Já ti rozumím.“

„Opravdu? Stalo se ti někdy, že tobě blízká osoba prostě zmizela z povrchu země? Někdo, koho jsi měla ráda?“

Stalo. Má nejlepší kamarádka Gabby. Policajti, s nimiž jsem pracovala a na kterých mi záleželo. Eddie Rinaldi v Charlottě. Ryanův parťák Jean Bertrand. Mlčela jsem.

„Podívej, mami, já vím, že jsi sem přijela kvůli práci. A vím, že za Coopovu smrt nemůžeš. Jenomže jsi celý den pryč, pak se přihrneš celá rozzářená a nabízíš mi lacinou útěchu.“ Rozhodila ruce. „Já nevím. Prostě jsi poblíž, tak jsi to schytala.“

„Už jsem zažila horší věci.“

Chabý úsměv.

Katy se odvrátila a začala si hrát se šňůrkou v pase. Motala a zase rozplétala.

Nad hlavou nám ve větru klapaly palmy. Dole u pobřeží řvali racci.

Katy má pravdu. Táhla jsem ji stovky kilometrů daleko a pak ji nechala na místě, které vůbec nezná. Ano, je jí čtyřiadvacet, je velká holka. Ale teď mě potřebuje.

Břicho se mi sevřelo úzkostí ze starého známého dilematu. Jak zvládnout mateřství a práci?

Hledala jsem řešení.

Chodit do CIL jen obden? Na půl dne?

To nejde. Přiletěla jsem do Honolulu za peníze JPAC. A Platon Lowery čeká na odpověď. Vzít Katy do CIL s sebou? Ne, to není dobrý nápad. Promluvila jsem.

„Možná bych mohla…“

„Ne, mami. Do práce chodit musíš. Neměla jsem to říkat.“

„Pomohlo by ti, kdybys něco dělala.“

Jemně. Obrnila jsem se proti dalším výčitkám. Nepřišly.

„Jo,“ řekla Katy. „To pomáhá.“

Něco mě napadlo.

Ne! vypískla moudrá zóna šedých buněk. Dej jí čas. A prostor.

Vstala jsem a objala Katy kolem ramen. Pak jsem zašla dovnitř, převlékla se do kraťasů a šla se projít po pláži.

Slunce už bylo nízko nad obzorem a barvilo oceán do oranžovorůžového odstínu. Písek pod nohama byl jemný a teplý, vánek mi ovíval tvář.

Došla jsem až k vodě a v hlavě se mi vyrojily vzpomínky z dětství. Léto na ostrově Pawleys. Moje sestra Harry. Babička. Má matka Katherine Daessee Leeová.

Daisy.

Snad to bylo tím okolím a právě proběhlým rozhovorem s Katy, začaly se mi objevovat obrazy a pocity.

Matčiny zelené oči. Stejné, jako mám já. Občas zářivé. Jindy chladné, odmítavé.

Zmatené dítě.

Kterou maminku budu mít dneska?

Ženu, honící se za okázalostí? Nejnovější lázně, nejmódnější restaurace, charitativní akce, o které se bude psát ve společenské rubrice novin?

Ženu v ústraní? Zatažené závěsy, zamčené dveře ložnice, uvnitř ticho nebo slabé vzlyky?

Nenáviděla jsem, když Daisy prožívala zběsilé večírkové období. Nenáviděla jsem, když se stáhla do své ulity s vůní šeříku.

Postupem času se zavřené dveře a nepřítomný pohled staly normou.

Jako dítě jsem svou matku beznadějně milovala. Jako dospělá žena jsem si konečně dokázala položit nepříjemnou otázku: milovala má matka mě?

A musela jsem čelit odpovědi.

Nevím.

Matka milovala mého mladšího bratra Kevina. A otce Michaela Terrence Brennana. Bylo mi osm, když oba zemřeli, první na leukemii, druhý opilý za volantem. Tyhle dvě tragédie všechno změnily.

Opravdu? Anebo byla Daisy vždycky šílená?

Stejná odpověď. Nevím.

U své vlastní dcery jsem toužila po blízkosti, která mi s matkou byla odepřena. Nezáleželo na tom, jak iracionálně se Katy chová, ani jak nesmyslné má potřeby. Musím tu být pro ni. Jenomže jak?

Když jsem se vrátila, Katy už na lanai nebyla. Objevila se, když jsem si myla nohy ve venkovní sprše.

„Máš pravdu. Apatie je pitomost.“

Čekala jsem.

„Zítra vyzkouším parasailing.“

„To zní dobře.“

Neznělo. Byla bych měla Katy raději v bezpečí na zemi, a ne houpající se třicet metrů ve vzduchu.

„Anebo si zaplatím výlet helikoptérou nad sopkou.“

„Hm.“ Otočila jsem kohoutkem.

„Poslyš, mami. Já jsem vážně vděčná, žes mě sem vzala. Havaj je úžasná.“

„A já jsem ráda, že jsi tady.“

„Vytáhla jsem z mrazáku tucet krevet.“

„Rozpálíme gril?“ zeptala jsem se s dokonalým australským přízvukem.

„Jasně.

Katie zvedla dlaň. Plácly jsme si.

Z jednoho tuctu nakonec byly dva.

12

BIRDIE HONIL VELMI VELKÉHO PSA PO VELMI BÍLÉ pláži. Pes měl na sobě složitý postroj s provazy, které se zvedaly k jasně červenému padáku vysoko na obloze.

Katy se houpala pod padákem, dlouhé plavé vlasy jí vlály ve větru. Od slz na tvářích se odráželo slunce.

Zařval racek.

Pes se zastavil.

Katyin padák splaskl a ona se řítila k zemi.

Rychle. Příliš rychle.

Rackův řev se proměnil ve velmi hlasité bzučení.

Otevřela jsem jedno napolo bezvědomé víčko. V pokoji byla tma. Noční stolek vibroval. Zašmátrala jsem po BlackBerry a stiskla tlačítko. Don Ho zpíval Aloha Oe.

‚Jak se má moje růže z Maunawili?“

Mužský hlas. Don to nebyl. Další sen?

Ne, oči jsem měla otevřené. Jedno kupodivu dokázalo zaostřit na hodiny.

„Víš, kolik je tady hodin?“ Jak se zdá, touhle větou začíná mnoho mých telefonických rozhovorů na Havaji.

„Sedm.“

„Nauč se počítat, Ryane.“

„Tak mi napověz.“

„Bude tam pětka.“ Tedy přesněji řečeno, dvě pětky. Malá zelená čísílka ukazovala 5.59.

„Panejo. Promiň.“

„Hm.“

„Takže jsem tě vzbudil.“

„Stejně jsem musela vstát, abych vzala telefon.“

„To je otřepané.“

„Na něco originálního je moc brzy.“

„Napadlo mě, že by tě zajímaly moje novinky. Plovoucí Florence nám poskytla trošku své DNA.“

„Plovoucí Florence?“

„No přece Nightingaleová, ne? Ošetřovatelka? Tělo z Hemmingfordu? Tví kámoši z laborky provedli STR. I když netuším, co to znamená.“

„Short. Tandem. Repeat.“

„Sony. Trošku. Rarita.“

„Ale no tak, Ryane. STR se dělá už od devadesátých let.“

„Klonování taky. A stejně to nikdo nechápe.“

„Je to standardní test ve většině laboratoří DNA.“

Ryan byl chytrý, v některých směrech dokonce geniální. Ale přírodní vědy do tohoto okruhu nepatřily. Ticho na druhém konci linky značilo, že i v téhle oblasti plave.

Skvělé. Základní kurz biologie za svítání.

„Každou molekulu DNA tvoří dva dlouhé řetězce nukleotidů, které se spojují uprostřed jako šprušle na žebříku. Každý nukleotid tvoří cukr, fosfát a jedna ze čtyř bází – adenin, cytosin, guanin nebo thymin, A, C, G nebo T. Důležitá je sekvence těchhle bází. Například jedna osoba může mít na určité pozici CCTA, jiná CGTA. V rámci STR se analyzují čtyři nebo pět opakujících se segmentů.“

„Proč?“

„Kratší opakující se segmenty mohou mít při amplifikaci problémy. Stejně tak jsou některé genetické poruchy spojené s opakujícími se trinukletoidy. Třeba Huntingtonova choroba. Delší opakující se segmenty jsou zase náchylnější k znehodnocení. A neamplifikují se pomocí polymerázové řetězové reakce.“

„Jak STR funguje? Maximálně deseti slovy.“

„Deseti?“

„Dvacet. Výš nejdu.“

„Nejdřív ze vzorku vyextrahuješ jadernou DNA. Potom amplifikuješ specifické polymorfní oblasti…“

„Pískám faul. Použití nedovoleného žargonu.“

„Oblasti genomu, kde dochází k variabilitě. Amplifikuješ, to jako že uděláš víc kopií. Potom určíš, jak často se daný segment opakuje.“

Kvůli Ryanovi jsem to hodně zjednodušila. Ale očividně to fungovalo.

„Jakmile máš genetický otisk podezřelé nebo neznámé osoby, v našem případě utopence z Hemmingfordu, můžeš ho porovnat se vzorkem rodinného příslušníka?“ zeptal se.

„Je to ještě lepší. Můžeš porovnat vzorek podezřelé nebo neznámé osoby s jiným vzorkem, který jí byl odebrán před smrtí nebo po ní. Třeba vytržený nebo vypadlý mléčný zub. Sliny ze zubního kartáčku. Hlen na kapesníku.“

„Takže teď musím vytřít Platonovi pusu nebo najít Pavoukovy nudle.“

„Moc pěkné.“

„Tys to řekla.“

„Poněkud zaobaleněji.“

„Ale význam je stejný. Myslíš, že tatík otevře pusinku a řekne ááá!“

„To nevím,“ odvětila jsem. „Je totiž dost pravděpodobné, že výsledek se mu nebude líbit.“

„To je,“ souhlasil Ryan.

Pár vteřin bylo na lince ticho. Pak se Ryan poptal na Katy.

„Pořád je na tom bledě,“ řekla jsem.

„Nikdy jsi o žádném příteli nemluvila. Věděla jsi vůbec, že je do toho kluka zamilovaná?“

„Ne.“

Nepřítomnost? Nepozornost? Ať už bylo důvodem cokoli, moje neznalost dokazovala, jak jsem se své dceři vzdálila.

„Dostane se z toho.“

„Jo. A jak se má Lily?“

„Chodí na skupinovou terapii a k psychologovi. Má už lepší barvu a myslím, že trošku přibrala.“

„To jí ale neříkej.“ Pokus o zlehčení. Nedopadl dobře.

„Víš, ona povídá samé správné věci. Ale já nevím.“ Ryan se zhluboka nadechl a vydechl. „Občas mám pocit, že to jenom hraje. Prostě říká to, co chci slyšet.“

To není dobré. Ryanovy instinkty se většinou nepletly.

„A s matkou jsou jako oheň a led. Lutetia se snaží, ale trpělivost není její silná stránka. Tvrdí, že Lily přehrává, pak na ni uhodí, obě vybuchnou a já to musím urovnávat.“

„Nejspíš by si od sebe potřebovaly odpočinout.“

„To máš pravdu. Ale ke mně se Lily nastěhovat nemůže. V téhle fázi léčby musí mít pořád někoho u sebe. A já jsem většinu dní pryč, občas i v noci. Vždyť víš.“

To tedy ano.

Ping!

Špatný nápad.

Dokonalý.

„Přileťte sem.“ Vyslovila jsem to dřív, než mě mohla moudřejší skupinka mozkových buněk varovat před následky.

„Cože?“

„Vezmi Lily na Havaj. Katy je stejně celé dny sama. Jsou skoro stejně staré a můžou si navzájem dělat společnost.“

Čtyřiadvacet. Devatenáct. Z mého pohledu to vypadalo dobře.

„Zcvokla ses?“

„Já budu pracovat a vy tři si můžete zahrát na turisty. A večer si uděláme mejdan.“

„Já nemůžu.“

„Kolik máš nevybrané dovolené? Devadesát let? Bude tě to stát jen dvě letenky. Tady je spousta místa.“

Naléhala jsem dál, i když jsem už začínala pochybovat, zda to je dobrý nápad.

„Změna podnebí by Lily určitě prospěla. Narodila se na Abacosu. Možná by jí Havaj připomněla domov.“

„Lily je v podmínce. Nesmí opustit provincii.“

„Ale prosím tě. Vždyť bude s tebou, s policajtem. Určitě znáš nějakého soudce, který ti to odkývá.“

Následovala velmi dlouhá pauza.

„Ještě ti zavolám.“

Když jsem přijela do CIL, Danny tam nebyl. Zato Dimitriadus ano. Pozdravil mě mrazivým pokývnutím hlavy a zmizel ve své kanceláři.

Aloha, drahoušku.

Oblékla jsem si plášť a pustila se do případu 2010-37 tam, kde jsem včera skončila. Pod proudem vody úlomek neochotně odhaloval šev, křivou linku v místě, kde se vzadu na hlavě týlní kost kdysi stýkala s levou kostí temenní.

Cože?

Jemně jsem to místo očistila zubním kartáčkem. Objevily se detaily.

Ježíšku na křížku.

Vzpomněla jsem si na čelist a vrátila se ke stolu.

Pro Kristovy rány.

Znovu jsem stála u dřezu, když se ozval Dannyho smích, nespoutaný soprán, nakažlivý jako tyfus.

Za pár minut stál Danny u mě. A vedle něho šlachovitý muž připomínající žirafu se sloníma ušima.

„Rád tě vidím, Tempe.“

Craig Brooks, stomatolog CIL mi podal ruku.

„I já tě ráda vidím,“ opáčila jsem a ruku přijala.

„Danny tvrdí, že jsi objevila zlatý důl.“

„To těžko.“ Další dívčí zachichotání. „Je to jen zrníčko.“

„Tak se na to mrkneme.“

Craig dlouho seděl nad mikroskopem, pokládal a překládal naši houbokachnu, nastavoval a klopil světla. Nakonec se opřel.

„Danny má pravdu. Je to zlato.“

„Kus plomby nebo korunky?“ chtěla jsem vědět.

„Ne.“

„Jsi si jistý?“

„Viděl jsem spoustu roztavených zubních výplní. Tohle je jiné. Vlivem tepla došlo k jisté deformaci, ale jenom kolem oblého konce. Zbytek vypadá jako originál. A není to ani plomba, ani korunka.“

„Jak to?“

„Tak za prvé, je to moc tenké. Za druhé, na jedné straně je povrch hladký, ale má zakulacený profil. Na opačné straně je hrubý, ale plochý.“

„Tak co to je?“ naléhala jsem.

Craig pokrčil rameny. „Nemám zdání.“ Vstal. „Ale budu o tom přemýšlet.“

Po Craigově odchodu jsem Dannymu oznámila, že mu chci něco ukázat. Požádal mě, abych počkala deset minut. Ještě před devátou si musí zavolat.

Blížila jsem se znovu ke dřezu, když se ozval můj mobil. V očekávání Ryanovy odpovědi jsem se podívala na displej. Nebylo to číslo. Byla to místní linka, ale ne dům v Lanikai.

Zvědavě jsem hovor přijala.

13

„ALOHA.“ JAKÝ KRAJ, TAKOVÝ MRAV… ŽE?

„Aloha. Doktorku Temperance Brennanovou, prosím.“ Tón hlasu prozrazoval, že dotyčný už dlouhá léta kouří cigarety bez filtru. Nebyla jsem si jistá, zda je to muž, nebo žena.

„U telefonu.“

„Hadley.“

Skvělé. Nevím o moc víc. Přitáhla jsem si židli ke stolu s ostatky 2010-37 a posadila se.

„Perryová. SL.“

Soudní lékařka.

Hadley Perryová. Ačkoli jsme se nikdy nesetkaly, jméno Perryová jsem znala. Už přes dvacet let vrchní soudní lékařka města a okresu Honolulu. Kousky této dámy jsou legendární a novináři si je jaksepatří vychutnávají.

Jednou Perryová vyvezla mrtvá těla zabalená v dekách na parkoviště před svým úřadem na protest proti přeplnění márnice. Nakonec se ukázalo, že v dekách byly nafukovací panny. Jindy vystavila úmrtní list dvěma senátorům. Tvrdila, že jejich odmítání zvýšit finanční prostředky pro její úřad je jasným důkazem odumření mozku.

„Doufám, že vám nevadí, že vás volám na soukromý telefon.“

„Samozřejmě že ne.“ Vadilo mi to. Jenomže zvědavost zvítězila.

„Bylo mi řečeno, že jste nejlepší soudní antropolog na západní polokouli.“

V hlavě mi zacinkal varovný zvoneček.

Danny a já si odjakživa navzájem děláme kanadské žertíky. Pět dní jsem na jeho území a on mi zatím nic nenachystal. Tak jo, frajere. Do toho.

„Ano, madam. Tak to budu nejspíš já.“

Ticho. Pak: „Mám tu jeden zapeklitý případ. Uvítala bych vaši pomoc.“

„Hrbáč s implantátem?“

„Prosím?“

„Havajská berneška, co změnila pohlaví?“

„Jde o vraždu.“

„Uškrcený gekon?“ Fakt válím.

„Domnívám se, že obětí je mladý muž, ale nejsem si jistá. Našlo se jen několik částí těla.“ Tón byl vážný, to musím připustit. Ta ženská je fakt dobrá.

„Které části? Předžaludek? Křídlo?“

Musela jsem se usmát nad vlastní vynalézavostí, když se objevil Danny.

„Dobrý pokus,“ zašeptala jsem a ukázala na telefon.

„Cože?“

„Hadley Perryová,“ vyslovila jsem neslyšně a obrátila oči v sloup. Danny se tvářil opravdu zmateně.

„Počkejte prosím minutku.“ Přitiskla jsem telefon k hrudi. „Sakra, na drátě mám ženskou, která tvrdí, že je Hadley Perryová“

„Tak to bude Hadley Perryová.“

„Já ti to nezbaštím.“

„O čem to mluvíš?“

„Chceš mi oplatit, jak jsem tenkrát v AAFS promítla ten diák.“ Ve fotoshopu jsem vyrobila koláž z Dannyho hlavy a těla orangutana. Na sobě to mělo plavky a pantofle. „Jenže mě nenachytáš.“

„Ale nachytám. Máš to u mě dodnes schovaný. Jenomže patřičná odplata vyžaduje čas a dokonalé plánování.“

„No tak, Danny, tohle se ti fakt povedlo.“

„Co jako?“

„Tahle fraška.“

„Jaká fraška.“

„Někoho jsi přemluvil, aby mi zavolala jako vrchní SL.“

„To jsi vedle.“ Danny si přitiskl roztaženou ruku na hrudník. „Perryová mě děsí k smrti.“

V břiše mi začalo jiskřit.

„Myslíš to vážně?“

„Naprosto.“

Propánajána.

„Jste tam ještě, doktorko Perryová?“

„Ano.“ Stroze.

„Víte, to spojení je příšerné. Mohla bych vám zavolat zpátky?“ Nadiktovala mi číslo.

Stisknutím dačítka jsem ukončila hovor a číslo vyťukala.

„Aloha. Kancelář soudního lékaře Honolulu.“

„Tady doktorka Brennanová. Před chvílí mi volala doktorka Perryová.“ Tvář mi hořela.

„Okamžik, prosím.“

Perryová to zvedla hned.

„Já se velice omlouvám. To, co jsem slyšela, mi vůbec nedávalo smysl. Bůh ví, co jste slyšela vy.“ Nervózní smích. „Tenhle telefon dělá hrozné věci, když je špatný signál.“ Proboha, co to kecám? „Co pro vás můžu udělat?“

Perryová mi všechno zopakovala. Vražda, části těla, mladý muž, pomoc.

„A nemůže vám pomoci někdo místní?“

„Ne.“

Čekala jsem. Dál to nerozváděla.

„V CIL jsou antropologové s osvědčením rady,“ pohlédla jsem na Dannyho. Ačkoli se opravdu snažil soustředit na 2010-37, věděla jsem, že poslouchá.

„A oni mi také často pomáhají, doktorko Brennanová. Jenomže tentokrát žádám vás.“

„Jsem v Honolulu jen na krátkou dobu.“

„To vím.“

Vážně? Opřela jsem se.

„Doktorko Perryová, já tu mám za úkol vyřešit jeden případ v CIL.“

„To jsou vojáci. Končí brzy. Se mnou můžete dělat po pracovní době.“

Danny si vybral jednu dlouhou kost a přesunul se ke dřezu.

„A proč já?“

„Jste nejlepší. Sama jste to říkala.“

„Žertovala jsem.“

„Žádám vás o to jako o osobní laskavost.“

Kdesi v pozadí jsem zaregistrovala skoro neslyšitelný hlas. Jako duch, co mluví v nějaké paralelní dimenzi.

Anebo bezejmenná oběť, která volá po spravedlnosti.

Pohlédla jsem na Dannyho. Na 2010-37.

„Přijdu v půl šesté,“ řekla jsem. „Ale jen na hodinku.“

Když jsme domluvily, podívala jsem se na Dannyho. Ramena měl ztuhlá jako člověk, který se zlobí nebo bojí.

„Slyšel jsi to?“

„Slyšel jsem dost.“

„Předpokládám, že vy dva spolu dobře nevycházíte.“

„Řekněme, že Hadley Perryovou nebudu v dohledné době zvát domů na večeři. Ale to neznamená, že jí nemůžeš pomoct.“

„Nechceš mi o tom povědět víc?“

„Nemám ji rád. Je to vzájemné. Necháme to tak, jo?“

Danny došel ke stolu. Já za ním. K muži z Lumbertonu přidal čerstvě omytou holenní kost.

Chvíli jsme oba upírali zrak na zpola očištěnou kostru.

„Co jsi mi chtěla ukázat?“ zeptal se Danny.

„Možná o nic nejde.“ Zvedla jsem úlomek týlní kosti. „Podívej se na ten šev.“ Ukázala jsem na klikatou linku.

„Komplexní, hodně akcesorních kůstek.“ Danny měl na mysli maličké kostní ostrůvky uvnitř švu.

Podala jsem mu úlomek čelisti, z níž vypadla naše houbokachna.

„Široké patro. Rovný příčný šev, uprostřed nevystupuje.“ Prohlížel kost a pokračoval. „Zygomaxilární šev je šikmý, ne esovitý.“ Obrátil kost, aby část, kde chyběl nos, mířila vzhůru. „Lícní kosti byly patrně klenuté.“

Dannyho oči se stočily ke mně.

„Myslíš, že by to mohl být Vietnamec?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Máš sice pravdu, že tohle jsou znaky mongoloidní rasy, ale jiné znaky zase ukazují na europoidní předky. Vysoký nosní můstek, úzký nosní otvor, mírně tvarovaná lebka, ani dlouhá, ani krátká, ani úzká, ani široká.“

„Takže smíšená rasa?“

„Evropsko-asijská nebo evropsko-indiánská.“

„Měli jsme jednotky, které by tomu odpovídaly. Američtí indiáni, Portorikánci, Mexičani, Filipínci. Není jich moc, ale i oni bojovali za tuhle zemi v zahraničí.“

„A co ten poslední člen posádky? Zjistil jsi, zda se našlo jeho tělo?“

„Ještě ne.“

„Jak se jmenoval?“

„Pořád čekám na odpověď.“

Po zbytek dne jsme seškrabovali ohořelou tkáň a plesnivou látku z kostí. V pět už nám na stole ležela dokonale očištěná kostra.

Ale nic převratného neodhalila.

-

Soudní lékař v Honolulu sídlí v obloukové budově na Iwilei Road, kousíček od Čínské čtvrti. Hned vedle je největší kancelář Armády spásy, jakou jsem kdy viděla.

Přesně v pět třicet jsem projela pod obloukem na malé parkoviště vedle domu. Hadley Perryová mi přišla otevřít osobně. Její fotografii jsem kdysi zahlédla v Honolulu Advertiser, ale skutečnost dalece předčila mé očekávání.

Perryová byla štíhlá žena s nepoměrně velkými ňadry a slabostí pro to, co Katy nazývá „make-up luxusní šlapky“. Krátké černé vlasy měla nagelované do ostrých špiček v barvě hasičského vozu.

„Hadley Perryová.“ Podala mi ruku.

Přijala jsem ji.

Její stisk by dokázal vytvarovat kovanou ocel.

„Moc vám děkuji, že jste přišla.“

„Nejsem si jistá, jestli vám můžu pomoct.“ Nenápadně jsem zahýbala prsty, jestli je nemám náhodou zlomené.

„Ale zkusíme se s tím popasovat, ne?“ Perryová mi zasadila do bicepsu takový pravý hák, až jsem skoro vyjekla. „Jdeme na to.“

Proboha živého. Co je to za ženskou?

Kráčela jsem za Perryovou dvojitými dveřmi po nablýskané vykachlíčkované chodbě a odolala nutkání namasírovat si sval, v němž mi tepalo. Minuly jsme velkou pitevnu s pěti stoly a vstoupily do malé místnosti, ne nepodobné salle 4 v LSJML. Skříňky se skleněnými dvířky, postranní pult, mikroskop, závěsné váhy.

Na vozíku z nerezové oceli ležela hromada přikrytá igelitem. Na lidské tělo byla příliš malá a vyboulená.

Obě jsme si beze slova oblékly zástěry a rukavice.

Jako servírka, která prezentuje table d’hôte, Perryová stáhla fólii.

14

ZTĚŽKA JSEM POLKLA.

Ostatky tvořilo pět amorfních hromádek a skoro půlmetrový kus lidské dolní končetiny. Kůže byla popraskaná a zelená jako stonkový celer. Šedá tkáň pod ní připomínala roštěnku.

Udělala jsem krok ke stolu a naklonila jsem se, abych lépe viděla.

Oddělená noha byla porostlá menším množstvím krátkých černých chlupů. Hluboko v tkáni byly vidět kosti: část femuru, část tibie a pod ní fíbula. Všechny tři na konci rozštěpené. Kosti, pokožka i svalstvo byly poničené a pořezané.

„Tohle je koleno, že?“ ozvala se Perryová.

„Levé. Vyplavalo to z oceánu?“

„Jo. Podívejte se na rentgeny.“

Perryová přešla k dvouvrstvé světelné prohlížečce, zmáčkla dva vypínače a připevnila snímek, který ležel na horní desce. Došla jsem k ní.

Na snímku zářil bílý objekt obklopený tkání. Měl tvar fazole a vypadal jako obrázek vlny v komiksu.

„Žraločí zub,“ poznamenala jsem.

„Jo. A není jeden.“ Namodro nalakovaný nehet se zabodl do dalších dvou snímků.

„Myslíte, že na toho člověka zaútočil žralok?“

Perryová zavrtěla rukou. Možná jo, možná ne. „V tkáni nevidím žádné stopy po krvácení.“

Mrtvá srdce nepumpují. Krvácení na místě poranění obvykle naznačuje, že v době, kdy ke zranění došlo, oběť žila. Když krev chybí, většinou to znamená, že k útoku došlo až po smrti.

„Dalo by se to vysvědit ponořením těla do slané vody?“

„Jistě.“

„Takže oddělení končetin mohlo být důsledkem mrchožroutské aktivity po smrti?“

„Už jsem se s tím setkala.“

Prohlížela jsem si snímky; každý byl pořízen z jiného úhlu. Stejně jako koleno obsahovaly tři další hromádky masa kousky kostry.

„Tohle je stydká kost a kus kosti sedací.“ Ukázala jsem přední část pánve.

„Ty jsou dobré na sex?“

„Dneska ne.“

„Tenhle už si moc neužije, to je pravda.“

Obrnila jsem se proti očekávanému pravému háku. Nepřišel.

„Subpubický úhel ve tvaru V, hranatá pánev a široká ischiopubická větev naznačují mužské pohlaví.“

Perryová přikývla.

„Tohle je hřeben kyčle.“ Ukázala jsem na zakřivený horní okraj levé poloviny pánve. „Je jenom částečně srostlý s kyčelní kostí. Předpokládáme-li mužské pohlaví, řekla bych, že se díváme na šestnácti až čtyřiadvacetiletého jedince.“

„Do prdele práce.“

„Tohle je část proximální stehenní kosti těsně pod hlavicí. Levá, stejně jako koleno a polovina pánve.“ Ukazovala jsem na snímek připevněný na svislou stěnu prohlížečky. Prstem jsem pak sjela na vedlejší rentgen. „A tohle je část levého chodidla a kotníku. Tady jsou zbytky distální tibie, talusu a menší kůstky nohy, zřejmě kost člunková a třetí a druhá klínová.“

„Dokážete z nich odhadnout výšku?“

Uvažovala jsem. „Ne. Mohla bych provést statistickou regresi měření částí dlouhých kostí nohou, ale rozpětí by bylo tak široké, že by nám moc nepomohlo.“

„Ale můžete říct, jestli ten kluk byl hodně velký nebo hodně malý, ne?“

„Ano. Podle svalových úponů se dá soudit na robustní stavbu těla.“

„A rasa?“

„Tak to nepůjde. Pleť se zdá být bledá, ale to může být důsledek posmrtného krvácení nebo odloupnutí kůže po ponoření ve slané vodě.“

Lidské pigmenty jsou obsaženy jen v epidermis, vnější vrstvě pokožky. Po její ztrátě vypadáme všichni jako Skandinávci, což si lidé, kteří nejsou zvyklí na vzhled mrtvol vytažených z vody, často mylně vysvětlují.

Perryová to ale věděla. A já věděla, že to ví. Odpověď byla přísně reflexivní. Má pozornost se soustředila na ostatky.

Vrátila jsem se ke stolu a prozkoumala jednu hromádku po druhé. Pak jsem se zeptala: „Kde jste to našli?“ a mávla rukou nad celou sbírkou.

„Pojďte, všechno vám povím.“

Stáhly jsme si rukavice a Perryová mě vedla zpátky chodbou. Potkali jsme jediného člověka, postaršího Havajce s kýblem a mopem. Muž sklopil oči, když jsme kolem něho procházely. Perryová jako by si jeho přítomnosti ani nevšimla.

Kancelář vrchní soudní lékařky byla věrným obrazem kanceláře Dannyho Tandlera. Spisy a papíry se povalovaly na každém horizontálním povrchu; na stole, konferenčním stolku, na sedacích židlí, parapetech, registračkách, na podlaze. Knihy, časopisy a potištěné listy papíru se třásly ve vysokých sloupcích. Otevřeným publikacím praskaly hřbety pod dalšími věcmi, které na nich byly nastavěné.

Okno zakrývaly laciné kovové žaluzie. Na stěnách visely fotky působivě velkého černého psa, patrně labradora. Mezi další dekorace patřila jedna pověšená kostra, pár mušlí, jež nyní sloužily jako misky na gumu a svorky na papír, několik popelníků z Vegas, umělé kapradí a sbírka plastových akčních postaviček, jejichž úbory a zbraně mi nic neříkaly.

Perryová ukázala na jedinou volnou židli.

Posadila jsem se.

Moje hostitelka obešla stůl a zabořila se do křesla s vypolstrovanými opěrkami; přesně taková NASA vymýšlí pro lety na Mars.

„Pěkný psisko,“ řekla jsem. Ve skutečnosti to zvíře vypadalo zanedbaně a zle. Ale dámy z Jihu jsou vychované k tomu, aby se zajímaly o ostatní. Mechaniky, recepční, uklízečky. To je fuk. Holky z Dixie jsou prostě vřelé.

Doktorka Hadley Perryová si na to nepotrpěla.

„Předevčírem pár středoškoláků šnorchlovalo v zátoce Halona mezi Blowhole a zálivem Hanauma. Znáte to tam?“

Zátoku Halona, která posloužila jako dějiště pro slavný filmový polibek Lancastera a Kerrové, místní znají pod názvem pláž Odtud až na věčnost. Maličký záliv leží mezi úchvatnými útesy a je vyhlášený obrovskými vlnami a malým počtem turistů. Dostat se k němu dá jen po strmé kamenité stezce, takže ho s oblibou vyhledává mládež, která má v úmyslu si tam nabrat do kraťasů víc písku než Deborah a Burt.

Přikývla jsem.

„Děti si všimly, že se ve skalním zářezu asi tak tři a půl metru hluboko něco válí na dně. Vytáhly to ven, a když pochopily, že ukořistily lidské koleno, vytočily 911. Policajti zavolali mně. Já objednala potápěče a vyrazila na místo. Holka pořád ještě blila. Kluk si hrál na tvrďáka, ale moc mu to nešlo.“

Perryová si z nehtu sloupla kousek křiklavého laku a pak ho hřbetem ruky smetla.

„Potápěči to tam prohledávali přes dvě hodiny. Všechno, co posbírali, jste právě viděla.“

„Máte hlášené nějaké pohřešované osoby, které by odpovídaly profilu?“

Perryová zvedla potištěný kus papíru a četla.

„Anthony Simolini, narozen čtrnáctého prosince devatenáct set devadesát tři. Haole.“

„Takže běloch.“

„Promiňte. Ano. Hnědé vlasy, hnědé oči, sto osmdesát centimetrů, třiaosmdesát kilo. Druhého února tohoto roku asi v deset večer Simolini odešel z restaurace U Zippyho na ulici Kamehameha v Pearl City. Mířil domů, ale tam už se neukázal. Končí střední školu a je to velký sportovec. Kamarádi a rodina tvrdí, že o útěk z domu se v žádném případě nejedná.

Jason Black, narozen dvaadvacátého srpna devatenáct set devadesát čtyři. Blond vlasy, modré oči, sto sedmdesát pět centimetrů, dvaasedmdesát kilo.“

„Haole,“ poznamenala jsem.

„Sedmadvacátého ledna tohoto roku se Black pohádal s rodiči, vypadl z domu a zmizel. V minulosti bral drogy a měl problémy ve škole. Podle přátel prý často mluvil o tom, že by rád do Států.

Ethan Motohiro, narozen desátého května devatenáct set devadesát tři. Asijec, černé vlasy, hnědé oči, sto šedesát dva centimetry, pětapadesát kilo. Vloni v září se Motohiro vydal na kole na výlet po ostrově. Pravděpodobně sedmého ho jeden řidič viděl na dálnici Kalanianaole u vjezdu do Makapuu Point. Od té doby nikdo.“

„Makapuu Point je blízko zátoky Halona, že?“

„Jo. Motohiro měl stálou přítelkyni, byl výborný student a chtěl jít na univerzitu.“

„Takže taky asi neutekl z domu. A navíc je moc malý. Podle mě byl tenhle o dost větší.“

Zpátky k papíru.

„Isaac Kahunaaiole, narozen dvaadvacátého července devatenáct set osmdesát sedm. Havajec, černé vlasy, hnědé oči, sto devadesát centimetrů, osmdesát kilo. Pracoval jako noční hlídač v nákupním centru Ala Moana, bydlel s rodiči a šesti sourozenci. Před dvěma lety nastoupil dvaadvacátého prosince do autobusu, co jezdí k Ala Moana. Do práce nedojel. Podle spolupracovníků byl veselý, oblíbený a v zaměstnání spolehlivý.“

„Možná. Velikost by odpovídala.“

„Čtyři muži od šestnácti do jedenadvaceti let. Myslím, že věkové rozpětí bych mohla rozšířit. Anebo časové. Šla jsem jen dva roky zpátky.“

„Vzhledem k tomu, kolik je na kostech měkké tkáně, pochybuji, že by byl mrtvý tak dlouho.“

Perryová si odfrkla. Nebyl to příjemný zvuk.

„Jakmile se tělo ponoří dostatečně hluboko, všechna pravidla o rozkladu vyletí oknem. Přidejte si do rovnice žraloky a můžete se jít klouzat. Měla jsem tu sebevraždu, básníka z Perthu. Lidi ho viděli, jak skáče z Makapuu Point. Helikoptéra tam byla ani ne za hodinu. Žraloci už si pochutnávali. Pilot vrtulníku pozoroval ty hajzly, jak tělo obírají na kost. Za měsíc mi někdo volal. Rybář, co našel ve žraločím břiše kus paže.“

„Patřila mrtvému básníkovi?“

„Jo. Na zápěstí byly hodinky s monogramem. Kromě ruky se vevnitř našlo sedm kukuřičných klasů, budík, láhev od skotské a zadní psí noha.“

V duchu jsem si udělala poznámku: přečíst si něco o žraločím zažívání.

„Sakra, jestli je to vražda, tak ten kluk mohl být klidně nějakou dobu pohřbený. Anebo nacpaný do mrazáku. Pak ho vytáhli a vyhodili.“

„Prověřovala jste pohřešované lodě a letadla?“

„Po havárii Ehime Maru se jedno tělo nepodařilo najít.“

V roce 2001 stíhací ponorka třídy Los Angeles s názvem Greeneville narazila do japonské cvičné rybářské lodě Ehime Maru. Kousek na jih od Honolulu. S lodí se potopilo třicet pět studentů a posádka.

Americké námořnictvo později vyzvedlo Ehime Maru z hloubky šesti set metrů. Většina těl byla na palubě a zbývající oběti neštěstí našli potápěči. Díky honolulské soudní lékařce byli identifikováni všichni členové posádky až na jednoho.

„Dost nepravděpodobné,“ řekla jsem.

„Souhlasím,“ zněla odpověď.

Podívala jsem se na Perryovou. Ona na mě. Z chodby jsem zaslechla, jak mop starého muže naráží do kbelíku a pak dopadá na podlahu. Koukla jsem na hodinky.

„Co dál?“ Perryová buď moje významné gesto ignorovala, nebo si ho prostě nevšimla.

„Udělejte, co se dá. Nafoťte to, odeberte vzorky, očistěte kosti. Až budou připravené, zavolejte mi.“

Zvedla jsem se.

Perryová taky.

Záměrně jsem popadla kufřík do pravé ruky a klíče do levé. Je mi líto, ale podruhé už si prsty zlomit nenechám.

-

Směrem k pláži Kailua se jižní Kalaheo Avenue kroutí, vede přes most nad řekou Kaelepulu jako Lihiwai a na druhém břehu přebírá jméno Kawailoa.

Ryan volal, když jsem vjížděla na most. Úvodními řečičkami neztrácel čas.

„Platon Lowery je tvrdohlavej mezek.“

„Co?“

„Ten starej kozel odmítá poskytnout vzorek DNA.“

„Proč?“

„To kdybych věděl.“

„Neudal žádný důvod?“

„Prý žádný nepotřebuje.“

Lowery má pravdu. Nepotřebuje.

Usilovně jsem uvažovala a stáhla nohu z plynu. Auto za mnou zatroubilo. Na silnici patrně pověstné havajské „aloha“ neplatí.

„Jsou ještě další příbuzní?“ zeptala jsem se. „Mám pocit, že se Platon zmiňoval o nějakém bratranci.“

„Nikoho jsme nenašli.“

Klakson se ozval znovu. Rychle jsem se podívala do zpětného zrcátka. Na nárazník se mi tlačilo obrovské SUV.

„Šerif robesonského okresu byl přítomen exhumaci v Lumbertonu. Jmenuje se Beasley. Zavolej mu, možná ho něco napadne.“

„Za pokus to stojí,“ řekl Ryan, ale moc optimisticky to neznělo.

Domů jsem dorazila, když slunce klesalo do moře.

Katyina nálada se oproti včerejšímu dni výrazně zlepšila. Stejně tak i chuť k jídlu. Prý umírá hlady. Restaurace U Buzze byla blízko, takže jsme tam hned vyrazily.

Havajští bohové k nám byli milostiví. Podařilo se nám sehnat stůl na zahrádce a povečeřet s výhledem na pláž Kailua. Já si objednala mahimahi. Katy si dala kuře teriyaki.

Při jídle mi Katy vyprávěla, co dnes dělala. Dopoledne strávila ve vrtulníku, odpoledne se opalovala na pláži Lanikai.

Namazala ses pořádně?

Ano, mami.

Měla jsi klobouk?

Hm.

Rakovina kůže. Vrásky. Bia. Bia. Bia.

Oči v sloup.

„Fajn. Začni od začátku. Jak ses dostala do vrtulníku?“

„Autobusem. Víš, tady tomu říkají autobus s velkým A. Líbí se mi to.“

„A co jsi seshora viděla?“

„Centrum Honolulu, přístav, nějakou věž s tržištěm.“

„Věž Aloha u mola 9. Jedna z hlavních turistických atrakcí státu Havaj.“

„Jo, pilot to taky říkal.“

„Od dvacátých let naváděl maják lodě a vítal návštěvníky a přistěhovalce v Honolulu.“

„To říkal taky. Srovnával to se sochou Svobody.“

„To je pěkná analogie. Čím je socha Svobody pro New York, je Aloha pro Honolulu. Čtyřicet let to byla nejvyšší stavba na Havaji.“

„Pilot mluvil taky o obchodech a restauracích.“

„Tržnice Aloha funguje od devadesátého čtvrtého. Ale to není zdaleka všechno. Hned vedle stojí Havajské námořní centrum a historická loď Falls of Clyde.

Někde jsem četla, že honolulský přístav má jako jediný turistickou atrakci, nákupní středisko s obchody a restauracemi a komerční přístav pohromadě.“

„Myslím, že v Baltimoru je to stejné. Ve sluchátkách mi bzučelo a výklad mi sem tam utekl. Taky jsme přelétali nad Punchbowl.“

Hřbitov, národní památník Pacifiku. Místo posledního odpočinku amerických vojáků. To jsem neřekla.

„A viděla jsem ještě jeden maják.“

„Na Makapuu Point?“

„Asi jo. A horu Olomana. To je srandovní jméno. Dobře se pamatuje.“

„Je to kousek odsud, na návětrné straně ostrova.“

„Pilot říkal, že na vrchol vede úžasná stezka. Možná tam zkusím vylézt. A taky jsme letěli nad nějakým místem, kde havajský král bojoval bitvu a sjednotil ostrovy. Jeho jména mi uniklo. Ani nevím, s kým bojoval. Ale asi vyhrál.“

„Nuuanu Pali. Chceš malou přednášku z dějepisu?“

„Mám na výběr?“

„V roce sedmnáct set devadesát pět král Kamehameha I. vyplul v čele desetitisícové armády z rodného ostrova Havaj. Dobyl ostrovy Maui a Molokai a pokračoval na Oahu. Obránci Oahu, které vedl Kalanikupule, se ocitli v pasti v Nu’uanu Pali. Kamehameha jich přes čtyři stovky zahnal na útes, odkud popadali do moře.“

„Surové.“

„Ale účinné.“

„Bude to v závěrečném testu?“

„Ano.“

Jako dezert jsme si objednali cocolattu, úchvatnou kreaci z vanilkové zmrzliny a kokosu. Náš číšník Fabio nám poradil, abychom si to ještě pokapaly šťávou z čerstvé limetky.

Jo. Fabio. Odbarvené vlasy, rozepnutá košile, korálky.

Cestou domů jsme se s Katy smály, až nás bolelo břicho.

15

VE STŘEDU JSEM DO CIL DORAZILA PŘED DEVÁTOU.

Danny se v kanceláři hrbil nad stolem. Když jsem vstoupila do dveří, roztočil se na židli.

„Aloha.“ Celý zářil.

„Vypadáš jako protivný smajlík.“

Spala jsem špatně a ráno jsem se vzbudila s permoníky v hlavě. Cesta autem do Honolulu mi moc nepřidala.

„Jsem šťastný.“ Danny roztáhl ruce i nohy.

„A hezký a chytrý a veselý?“ Odstrčila jsem časopisy a dosedla na pohovku, která měla své nejlepší roky už za sebou.

„Milostpaní se špatně vyspinkala?“

„Bolí mě hlava.“

„Vyrazila sis včera večer na flám?“

„To Katy ztrestala hektolitr mai tai, ne já.“ Prsty jsem si třela spánky. „A co tobě vneslo do života tolik radosti?“

„Konečně se mi ozvali kvůli spadlému vrtulníku.“

„Tomu, co převážel Pavouka Loweryho z Longh Binh?“

„Přesně.“

„No a?“

„Podle REFČ se páté tělo nikdy nenašlo.“

Danny používal zkratku pro „referenční číslo“. Spisy s REFČ obsahují informace o všech vojenských nehodách, včetně jmen mrtvých i přeživších, místa, času, typu letadla, nalezených artefaktů. Veškerá dostupná fakta o nehodě.

„Chybějící člen posádky?“

„Údržbář.“

„Znáš jméno?“

Dannyho ústa se roztáhla do tak širokého úsměvu, až jsem dostala strach, že se mu rozpůlí hlava a temeno odletí do vzduchu. Jako v té animované scénce Monty Pythonů. Zvláštní představa.

Netrpělivě jsem ho vyzvala, aby pokračoval.

„Luis Alvarez.“

Chvíli mi trvalo, než mi význam toho jména dorazil do mozku.

„Jihoameričan?“

„Patrně.“

Prudce jsem vstala. „Ukaž mi to.“

Danny mi podal fax. „Ještě prý pošlou IDPF.“

Informace byly skrovné, ale výmluvné.

„Luis Alvarez, technik údržby. Narozen osmadvacátého února devatenáct set čtyřicet osm,“ četla jsem.

„V době havárie bylo Alvarezovi bez měsíce dvacet.“

„Sto pětasedmdesát centimetrů, sedmdesát pět kilo. Trvalé bydliště v Bakersfieldu v Kalifornii.“

Zvedla jsem hlavu.

„Alvarez je tu vedený jako ZVA/TN. Zabit v akci, tělo nenalezeno.“

Danny přikývl. „Já to vidím takhle. Lowery právě vyšel z basy, takže zaměstnanci márnice v Tan Son Nhut předpokládali, že oběť, která na sobě neměla žádné odznaky, je on. Seděl profil i místo, všechno dávalo smysl. Jenomže to podělali. Ohořelé tělo ve skutečnosti patřilo Alvarezovi.“

„Proč Alvareze vyloučili, když se pohřešoval?“

„Oba se shodneme, že 2010-37 má hodně smíšený původ. Vzhledem ke stavu těla hochům z Tan Son Nhut patrně uniklo, co jsme zaregistrovali my. Anebo si někdo, kdo se v kostech moc nevyznal, všiml jen kavkazoidních kraniálních rysů. Ať tak či onak, došli k závěru, že se jedná o bělocha.“

„Takže Loweryho.“

„Vsadím se, o co chceš, že v Alvarezově složce bude napsáno ,Jihoameričan‘.“

Souhlasila jsem.

„Doktorko Brennanová. Myslím, že jsme na to kápli.“

„Doktore Tandlere. Myslím, že jo.“

„Takže…“ Danny zvedl dlaň.

„… jsme dobrý.“

Plácli jsme si. Trochu to bolelo. Vyjekli jsme oba.

„Ale jednu věc nechápu.“ Danny se začal na židli otáčet sem a tam. „Alvareze pohřbili v Severní Karolíně. Lowery zadudal v Qyebeku. Jak to?“

To jsem vysvětlit neuměla.

Ubíhaly vteřiny. Pozorovala jsem Dannyho, jak se houpe dopředu dozadu, a skoro se mě zmocnila mořská nemoc.

Přesunula jsem pohled na jeho psací stůl. A vzpomněla si na tu zlatou věcičku v šuplíku.

„Má Craig už nějakou představu o naší houbokachně?“

„Nic neříkal.“

„Co teď?“ zeptala jsem se.

„Teď počkáme na Alvarezův spis.“

„A dál?“

„Zkusíme poskládat to, co zbylo z lebky.“

A to jsme taky udělali. Tedy lépe řečeno, jsem to udělala. Danny strávil skoro celé dopoledne na schůzi.

Přerovnávala jsem a lepila úlomky kosti a nechala se přitom unášet podivnou směskou emocí. Pokud jsme to se záměnou v roce 1968 trefdi, Alvarezova rodina bude konečně vědět, na čem je. A Platonovi nezbude než se smířit s jinou realitou.

Takový je život. Pro jednoho plus, pro druhého minus.

V bolavé hlavě se o slovo hlásily nejrůznější obrázky. Platon, jak listuje fotoalbem v mém autě. Mhouří oči proti slunci na lumbertonském hřbitově.

Dál jsem si lámala hlavu. Vysloužila jsem si jeho důvěru. Jak mám teď starému pánovi oznámit, že v hrobě, u kterého celé dlouhé roky truchlil, jeho syn nikdy neležel?

Zrovna jsem mačkala lepidlo z tuby na kousek čelní kosti, když mě oslepila náhlá myšlenka.

Ruce mi ztuhly.

Pavouk Lowery pocházel z Lumbertonu v Severní Karolíně. Robesonský okres.

To není možné.

Představila jsem si Platona.

Tváře v jeho albu.

Chlapce na fotografii ze stolu Jeana Lauriera.

Je to možné?

Vrátila jsem se k Dannymu do kanceláře a znovu nahlédla do Pavoukovy složky.

Na každém formuláři, kde se uváděla rasa, byla zatržená kolonka „bílá“. Rukou psaná poznámka v zubní kartě popisovala Loweryho jako „Kavk“.

Kavkazoidní.

Ale stejně.

Koukla jsem na hodiny. Dvanáct čtyřicet.

Zamířila jsem do kuchyňky a spořádala jogurt a musli tyčinku. Zapila to dietní colou. Přemýšlela.

Vrátila se k lepení.

Ať jsem se snažila, jak jsem chtěla, pořád mě to kruhem vracelo k jednoduché pravdě.

Při vyplňování formulářů lidé často překrucují fakta. Muži uvádějí větší výšku. Ženy zase nižší váhu a věk.

Lidi lžou.

Půl druhé.

Ještě není tak pozdě.

Na BlackBerry jsem vyťukala číslo. Předvolba 910.

Dvanáctkrát to zazvonilo a ztichlo.

Stiskla jsem dačítko a pak zkusila jiné číslo. Ačkoli bylo v laboratoři chladno, na čele mi rašily krůpěje potu.

„Sugarmanův pohřební ústav,“ předl sladký hlas.

„Silase Sugarmana, prosím. Tady Temperance Brennanová.“

„Okamžik prosím.“

Ve sluchátku se ozvala melodie Tanec požehnaných duchů z Orfea a Eurydiky. Asi to mělo uklidňovat, ale mě to ještě víc rozrušilo.

„Doktorko Brennanová. To je milé překvapení. Už jste se vrátila z Havaje?“

„Volám z Honolulu.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuji osobní informaci o Pavouku Lowerym.“

„Možná byste si měla raději promluvit s jeho otcem.“

„Platon mi nebere telefon.“

„Uvidíme, co se dá dělat.“ Znělo to úzkostně. „Samozřejmě v rámci etických pravidel, kterými se řídí mé povolání.“

„Samozřejmě. Jsou Loweryovi původní Američané?“

Sugarman neodpovídal tak dlouho, až jsem si myslela, že ho můj dotaz urazil. Anebo že se bojí vyzradit důvěrnou informaci.

„Myslíte indiáni?“

„Ano.“

„Třesky plesky, madam, většina lidí v robesonském okrese má v rodině nějakého indiána. Moje vlastní prababička byla indiánka, ať odpočívá v pokoji.“

„A Loweryovi?“

„Jasně že jo. Platon je napůl Lumbee. Jeho žena byla taky, pocházela z Pembroke.“

Sugarman hovořil o indiánském kmeni Lumbeeů, kteří získali své jméno podle řeky Lumber.

Lumbeeové pocházejí především z Cherawů a příbuzných kmenů této jazykové skupiny a na území dnešního robesonského okresu žijí od osmnáctého století. Jsou největším kmenem v Severní Karolíně, největším kmenem na východ od řeky Mississippi a devátým největším kmenem ve státě.

A patrně nejvíce znevýhodněným kmenem.

Lumbeeové byli v Severní Karolíně formálně uznáni jako kmen v roce 1885. Tři roky nato začali tentýž nárok uplatňovat u federální vlády. Dodnes se jim ho nepodařilo úplně prosadit.

V roce 1956 Kongres schválil zákon, jímž jsou Lumbeeové uznáni za indiány, ale nemají plný status indiánského kmene. V důsledku toho nemají nárok na finanční podporu a služby Úřadu pro indiánské záležitosti, které se poskytují oficiálně uznaným skupinám.

Celých čtyřicet sedm tisíc lidí.

„… nechci, abyste mě špatně pochopila.“

„Jistěže ne.“ Už jsem se nemohla dočkat, až zavěsím. „Mockrát vám děkuji.“

Danny byl pořád na schůzi.

Sakra. Byla jsem pěkně rozjetá.

Zpátky k lepení úlomků.

Jakmile se Danny uvolnil, v podstatě jsem ho dotlačila do kanceláře.

Když jsem mu vysvětlila své neblahé tušení, podíval se do Pavoukova spisu. Jako já před chvílí.

„Mongoloidní rysy. Alvarez byl bezpochyby Jihoameričan. Lowery měl indiánskou krev. Takže jsme patrně zase u bodu jedna. Může to být Lowery i Alvarez.“

„Podle otisků prstů Lowery zemřel v Qyebeku.“

„A co když to podělali u FBI, a ne v Tan Son Nhut?“

„I to je možné.“

Chvíli jsem přemýšlela.

„Co když 2010-37 není ani jeden z nich?“

„Ani jeden?“

„Ani Alvarez, ani Lowery.“

Dannymu vystřelilo obočí nahoru.

„Co když je v oblasti, kde spadla helikoptéra, ještě další pohřešovaná osoba, jejíž tělo se nikdy nenašlo?“

„Můžu prohledat REFČ pomocí geografických koordinát. Co ty na to?“

„Myslím, že jsi úžasný.“

„Ty taky.“

„Já?“

„Nezapomínej,“ zamrkal na mě Danny. „Viděl jsem tě nahou.“

Horko se mi nahrnulo do tváře.

„Takže co kdybych se podíval měsíc zpátky před datum, kdy našli 2010-37?“ navrhoval Danny už opět pracovním tónem.

„To by mohlo stačit vzhledem k tomu, jak v márnici popsali stupeň rozkladu.“

„Může to chvíli trvat.“

„Já si budu dál hrát s lepidlem.“

Danny nežertoval. Objevil se teprve ve tři čtvrtě na pět. Stačil mi jediný pohled, abych pochopila, že se něco děje.

„Máš to?“

„Ne, ale našel jsem tohle.“

Mával listem papíru. Chňapla jsem po něm, ale on mi ho držel z dosahu.

„Tělo v rozkladu nalezené sedmnáctého srpna devatenáct set šedesát osm, ani ne pět set metrů od místa lednové nehody vrtulníku. Ostatky zpracovány v Tan Son Nhut. Běloch, pětadvacet až pětatřicet let. Do Států přiletěly pod číslem 1968-979.“

„A dál?“

„Dál už nic.“

„Identifikovali ho?“

„Ne.“

„Kde jsou kosti?“

„Tady.“

Danny opět zamířil k červenému svetru, který seděl za stolem. Pozorovala jsem ho, jak vznáší svou žádost. Červený svetr zmizel za posuvnými policemi.

Čas běžel. Hodně času.

Červený svetr se objevil s krabicí, která vypadala hodně staře. Vybledlá barva, ošoupané a pomačkané rohy.

Danny krabici převzal, zastrčil si průkazku a přidal se ke mně. Společně jsme došli k vyhrazenému stolu.

V hlavě se mi rojily otázky.

Byl Luis Alvarez Jihoameričan, jak naznačuje jeho jméno? Je 2010-37 Luis Alvarez?

Je 1968-979 Luis Alvarez? Pokud ano, proč nebyly Alvarezovy ostatky identifikovány už v srpnu 1968?

Jestliže se ukáže, že 1968-979 je Alvarez, tak kdo je 2010-37? A jak je možné, že ho označili za Pavouka Loweryho a převezli do Lumbertonu v Severní Karolíně?

Loweryům v žilách koluje indiánská krev. Mohl by 2010-37 přece jen být Pavouk?

Jedna věc byla jasná: tělo převezené z Long Binh a tělo z rybníka v Hemmingfordu nemohou zároveň patřit Pavouku Lowerymu.

Danny zvedl víko krabice s ostatky 1968-979.

Oba jsme se naklonili.

Vteřiny ubíhaly.

Naše pohledy se setkaly.

Šokované pohledy.

16

LEBKA HNÍZDILA V ROHU, ZBYLÉ KOSTI BYLY rozházené kolem ní. Všechny na sobě měly žlutohnědé skvrny. Nic zvláštního. Na slunci kosti blednou. Při styku s půdou a vegetací tmavnou. Stav kostí nás tedy nešokoval.

Šokoval nás předmět nacpaný za odchlípnutým rohem lepenkového okraje uvnitř krabice.

„Není to identifikační známka?“ zeptala jsem se.

„Je.“

„Ta sem přece nepatří?“

„Fakt?“

Dannyho sarkasmus nebyl namířený proti mně. Vyprostili jsme známku ven, Danny si sundal brýle, přimhouřil oči a přistrčil si ji až k nosu.

„Dá se přečíst jméno?“ chtěla jsem vědět.

„Ne.“ Nehtem palce očistil jednu stranu, známku otočil a odškrabal druhou.

„Po obou stranách je dost silná vrstva nánosu. Zkusíme to dát do vody.“

U dřezu Danny vydrbal známku tvrdým kartáčem a pak ještě jednou zopakoval proces mžourání.

„Když jsou vystouplá písmena obroušená nebo promáčklá, obvykle se dají rozluštit vroubky na rubu. Ale tohle je tvrdé jako beton. Strčíme to na chvíli do sonikátoru.“

Sonikátory se používají na čištění šperků, optických součástek, mincí, hodinek, stomatologických, lékařských, elektronických a automobilových zařízení. Ta věcička pracuje s ultrazvukem obvykle v rozsahu 15-400 kHz. Žádná kosmická věda. Pomocí tekutého prostředku snadno odstraníte špínu takřka z čehokoli.

Danny umístil známku do košíku z nerezové oceli, přidal octovou vodu a zavřel víko. Pak nastavil časový spínač.

Oba jsme na přístroj upřeně zírali, i když to bylo vcelku marné. Najednou mě najednou něco napadlo.

„Kdo jako poslední prohlížel krabici?“ zeptala jsem se.

„Vynikající otázka.“

Danny došel k červenému svetru. Vysvětlil mu, co ho zajímá. BlackBerry mi mezitím pípnutím oznámil přijatou zprávu.

Katy.

Invaze!

Mravenci?

Pochodující vojsko?

Brzy budu doma, odpověděla jsem.

Pospěš si.

Cože?

Hoří to!

Senzace.

Další krizová situace.

Problém?

Neuvěříš.

???? Pokud šlo o příčinu Katyiny momentální nespokojenosti, neměla jsem nejmenší ponětí.

???? napsala jsem ještě jednou.

Ubíhaly minuty, odpověď nepřicházela.

Sakra.

Vytočila jsem Katyino číslo.

A dostala se do hlasové schránky.

Skvěle. Buď to vypnula, nebo mě ignoruje.

Zastrkávala jsem si telefon do pouzdra na opasku, když se Danny vrátil. Tvářil se ustaraně.

„Dimitriadus,“ prohlásil. „V roce devatenáct set devadesát osm.“

„Mohl Dimitriadus tu známku přehlédnout?“

„Třeba zůstala zastrčená pod víkem. Časem pak lepenka povolila a známka vypadla.“ Neznělo to příliš přesvědčivě.

Danny vyjmul známku ze sonikátoru a vrátil se ke dřezu, aby pokračoval v práci s kartáčem.

Ubíhaly vteřiny.

Celá minuta.

Drhnul.

Sundal si brýle.

Zamžoural.

Nasadil si brýle.

Drhnul.

A ještě jednou dokola.

Vyvedená z míry Katyinou esemeskou jsem mu známku skoro vyškubla z ruky.

Nakonec brýle opustily nos a krátkozraké oči se přimhouřily.

„Do prdele.“

Danny obvykle sprostá slova nepoužívá.

„Co je?“ chtěla jsem vědět.

Danny četl nahlas.

„Ukaž.“ Nastavila jsem ruku.

Danny mi podal známku.

Měl pravdu. Vyražená písmena na rubu se už dala přečíst. V duchu jsem si převracela písmena a čísla.

-

John Charles Lowery

477 68 5923

Apoz Bapt

-

Mají baptisti obvykle krevní skupinu A pozitivní?

Pošetilé, já vím, ale tahle otázka mě napadla jako první.

„To je číslo sociálního pojištění, že jo?“

Danny přisvědčil.

„V šedesátých letech se u armády začala používat místo služebních čísel.“

„Ale tohle nemůže být náš John Lowery.“

Ve chvíli, kdy jsem to vyslovila, jsem věděla, že se pletu. Ale cožpak je to možné?

„Zkontrolujeme to.“

Pospíchali jsme do Dannyho kanceláře.

Vytáhli jsme Pavoukův spis.

Číslo sociálního pojištění opravdu patřilo Johnu Charlesovi Lowerymu z Lumbertonu v Severní Karolíně.

Pavoukovi.

Ale Pavouk Lowery zemřel v Quebeku.

Čtyřicet let po havárii v Long Binh.

Pro Kristovy rány, to se to celé zamotá ještě víc?

„Vyndáme ho?“

V Dannyho hlase nebyla ani kapka nadšení.

Letmo jsem se podívala na hodinky.

Za deset minut šest.

Už jsem se nemohla dočkat, až budu doma s Katy. A chtěla jsem zjistit, zda Ryan našel v Pavoukově případu náhradního dárce vzorku DNA.

„Necháme to na ráno.“

„Domluveno. Budu čekat.“

„Jak chceš, chlape.“ Napodobila jsem Dannyho významné zamrkání. „Ale svlíkat se nebudeme.“

-

Volala jsem, hledala.

Katy v domě nebyla.

Ani u bazénu.

Ani na lanai.

Nenechala žádný vzkaz, kde se ráčí momentálně vynacházet.

Podívala jsem se k pláži.

Po Katy ani stopy.

Právě jsem se převlékala do kraťasů, když bouchly dveře. Do pokoje se donesl zvuk hlasitého hovoru. Hlasy, jeden mužský, druhý ženský. Ale nepatřil mé dceři.

To už si tu Katy našla přátele?

„Katy?“

„Jela se projet na kole,“ ozval se mužský hlas.

Ježíšikriste!

Katyina esemeska mi najednou dávala smysl.

Vždyť já se jí vůbec nezeptala na názor.

Byla jsem rozespalá, jednala jsem impulzivně.

Podělala jsi to, Brennanová.

Vůbec jsem jí o tom neřekla.

Ale vždyť jsem to sama nevěděla.

Ubohá výmluva.

Vklouzla jsem do sandálů a pospíchala dolů.

Na Ryanově košili zářily tyrkysové banány a levandulově fialové palmy. Široké kraťasy měly barvu meruněk a na zadku natištěný nápis Billabong. Přidejte si ještě pantofle, sluneční brýle Maui Jim, kšiltovku a dvoudenní strniště. Máte to? Kriminálka Miami na návštěvě u kriminálky Havaj.

Lily držela v každé ruce nákupní tašku se šňůrkou místo uší. Díky společnému úsilí se její minisukni a tílku podařilo zakrýt asi tak padesát centimetrů jejího těla. Sandály na vysokém klínu, sluneční brýle Lolita, třešňově rudé rty.

Panejo.

„Aloha, madam.“ Ryan mě sevřel v medvědím objetí. „Comment ca va?“

„Mám se dobře.“ Vykroutila jsem se a obrátila se k Lily.

„Jaký byl let?“

Lily pokrčila jedním velmi nahým ramenem.

„Doufám, že nevadí, že jsme se tu tak zčistajasna objevili,“ začal Ryan.

„Jak jsi nás našel?“ Ryan se zakřenil a povytáhl obočí. Věděla jsem, co řekne. „Jsi detektiv. Tak detektivuješ.“

„Katy vypadala trošku překvapeně, když náš viděla,“ pokračoval.

„Asi jsem se jí zapomněla o vašem příjezdu zmínit.“

Lily obrátila v sloup jedno oko s obrovskou vrstvou řasenky a vystrčila bok.

„Všechno se seběhlo na poslední chvíli, víš, soudce a povolení, rezervace letenek a pak fofrem na Dorval,“ vykládal Ryan. „A v tom spěchu jsem si zapomněl nabít mobil. Co myslíš, chcíp mi na letišti.“

„To se stává,“ poznamenala Lily.

„Ubytovala vás Katy?“ zeptala jsem se.

„Ano, já jsem dole, Lily v hostinském pokoji nahoře. Mimochodem, tenhle barák je fakt bomba.“

„Můžu už jít?“ Lily. K fňukání to nemělo daleko.

Ryan se na mě omluvně podíval.

Koukla jsem na hodinky. Půl sedmé.

„Katy by se měla každou chvíli vrátit.“

Prosím, panebože.

„Co kdybychom se tu sešli v půl osmé a vyrazili na večeři?“

„Zvu vás,“ prohlásil Ryan.

„Ani nápad,“ oponovala jsem.

„Trvám na tom,“ řekl.

„Katy ti pustí žilou,“ varovala jsem ho. „Mám pocit, že jako první se dívá na sloupeček vpravo a pak si objedná to nejdražší, co je na jídelním lístku.“

„A proto nám bůh dal kreditní karty.“ Ryan se usmál a poklepal si na zadní kapsu kalhot.

-

Výběr restaurace zahrnoval velmi podnětný rozhovor. Lily chtěla steak. Katy momentálně nejí červené maso. Katy měla chuť na rybu. Lily už překročila svou kvótu rtuti. Katy navrhla thajské jídlo. Příliš ostré. Lily doporučila indické. Katy na něj neměla náladu.

Nakonec jsme se shodli na japonské restauraci.

Při večeři sice nebyly Katy ani Lily přehnaně drzé, ale na stole by se klidně mohly vytvořit krápníky. V Laniaki pak šla každá rovnou do svého pokoje.

S Ryanem jsme si dali skleničku na lanai; perrierku pro mě, pivo Big Wave Golden Ale pro něj.

Ryan se omluvil za Lilyinu neomalenost. Moc se jí na výlet nechtělo. On se nedal odbýt, ale Lutetia ho nepodpořila. Měl pocit, že v tom je srdeční záležitost, snad chlápek z terapeutické skupiny, kam Lily chodí v rámci odvykacího programu. Anebo, což by bylo ještě horší, někdo z minulosti, nějaký feťák.

Vysvětlila jsem mu, že Katy je pořád skleslá kvůli Coopově smrti, ale že se to snad brzy spraví.

Shodli jsme se, že naše dcery jsou mistryně světa v rýpání s cukrovou polevou. A že kamarádská terapie, kterou jsem navrhovala, se moc slibně nevyvíjí.

Vyložila jsem Ryanovi, co se děje v CIL. Mongoloidní kraniální rysy případu 2010-37. Indiánští předkové Pavouka Loweryho. Technik Luis Alvarez, který se zřítil s Pavoukem v roce 1968. Případ 1968-979, rozložené tělo u Long Binh osm měsíců po havárii. Identifikační známka Pavouka Loweryho v krabici s ostatky 1968-979.

Ryan mě zpravil o událostech v Montrealu. A Lumbertonu. Ukázalo se, že můj návrh obrátit se na Beasleyho nebyl sice špatný, ale nijak nepomohl. Šerif byl ochoten spolupracovat, ale zatím nenabídl nic zajímavého.

Poslouchala jsem Ryana, který mluvil o rozhovoru se šerifem. A vtom se mi rozsvítilo. Jedna poznámka Platona Loweryho nad fotoalbem.

„Ryane, poslouchej. Pavoukova matka zemřela před pěti lety na selhání ledvin. Není to sice jisté, ale třeba mají v nemocnici, kde ji léčili, ještě nějaké vzorky. Znáš to, někdy se věcičky zatoulají. A Pavouk měl kromě toho bratra, který se zabil pár let předtím.“

„Nejistý pokus je lepší než žádný. Hned ráno zavolám Beasleymu a poprosím ho, aby se poptal.“

Ryan navrhl, že druhý den vezme Katy a Lily na výlet do Pearl Harboru. Popřála jsem mu hodně štěstí.

V jedenáct jsme se rozešli každý do svého pokoje.

Přes stěnu jsem slyšela Lily, jak mluví do telefonu.

17

SLUNÍČKOVÉ SESTŘIČKY JEŠTĚ SPALY, KDYŽ JSEM druhý den v osm ráno vešla do kuchyně. Ryan si zavazoval tenisky Nike; šel si zaběhat na pláž. Podle plánu měl s našimi dcerami strávil den v Pearl Harboru, navštívit historickou loď Arizona a prohlédnout si bitevní loď Missouri a ponorku Bowfin. Popřála jsem mu hodně štěstí v souboji s ponurou a temnou říší ženského odmítání. A pak jsem se vydala do CIL. Celou cestu jsem přemýšlela o identifikační známce. Prostě to nedávalo smysl.

Dimitriadus se mi přilepil na zadní nárazník, když jsem zajela do JPAC. Společně jsme přešli parkoviště. Mlčky. V duchu jsem se ptala, jak mu mohla při identifikaci kostí uniknout známka v krabici. Asi tři metry od budovy přidal na tempu a vřítil se dovnitř, takže se mi dveře zabouchly před nosem.

Lilyina chladná přezíravost včera večer. Dnes ráno Dimitriadus. Začala jsem si připadat jako pária.

Danny byl u sebe v kanceláři.

„Dimitriadus se chová, jako bych mu otrávila štěně.“

„Pojď dál.“ Dannymu zmizel úsměv z tváře. „Zavři dveře.“

Zmateně jsem uposlechla.

„Dimitriadus dostal výpověď.“

„Prokristapána. Ten chlap tu pracuje jak dlouho? Dvanáct let? Proč?“

„Důvodů je víc. Nedávno zase podělal zkoušky u ABFA.“

Danny měl na mysli Americkou radu soudní antropologie a její zkoušky, po jejichž složení kandidát získá kvalifikaci v oboru.

„A ta identifikační známka?“

„Rozhodnutí padlo ještě předtím, než jsme ji našli. Takže ta za to nemůže.“

„Co bude dělat?“

Danny máchl rukama. Kdo ví?

„Ale tahle informace je jenom pro tvoje uši. Zatím to ví jen Dimitriadus, Merkel, ty a já.“

Přisvědčila jsem.

Chvíli bylo ticho.

„Dnešní dobrá zpráva je, že J-2 má Alvarezovu identifikační složku.“

J-2, archivní sekce společného velení, má přístup k informacím o zemřelých osobách až do období druhé světové války.

„Zrovna jsem se ji tam chystal jít vyzvednout. Jackson se na tebe ptal. Tak pojď, udělej mu radost.“

„Desátník Jackson? Ten, který každého přesvědčuje, že telefony se mají čistit proudem páry a že všechna sluchátka mají být obalena minimálně hodinu igelitovým pytlíkem?“

„Dneska už seržant Jackson.“

„Pracuje tu dlouho, viď?“

„Vlastně se nedávno vrátil.“

„Ale já už nemám povolení ke vstupu na J-2.“

„Drž se za mnou, krasotinko.“

Krasotinko?

Danny a já jsme se vydali chodbou kolem kanceláří generálního štábu až k zadním dveřím a vstoupili do velké místnosti vybavené boxy s psacími stoly. Většinou u nich seděli civilisté. Věděla jsem, že to jsou analytikové a historici. Na druhé straně byly další dveře vedoucí do zabezpečené oblasti s posuvnými policemi, ne nepodobnými těm, které se používaly pro uskladnění kostí v laboratoři CIL. Jenže tady místo kostí odpočívaly tisíce malých šedých registračních krabic označených sérií čísel. Spisy REFČ.

U přepážky jsme si chvilku povídali se seržantem Dixem Jaksonem, černochem, který měl v obličeji skvrny barvy moruší a paže velikosti sekvojí. Není třeba dodávat, že o skvrnách nepadlo ani slovo.

Jackson a já jsme si zavzpomínali a pokoušeli jsme se jeden druhého přetrumfnout veselými historkami z minulosti. Vyhrál; tenkrát se to týkalo Dannyho, toaletní mísy, hořícího pytle a spousty vody, která se valila ze stropu.

Danny se chvíli tvářil jakoby naštvaně a pak požádal o spis 1968-979, případ neznámého těla nalezeného v roce 1968 u Long Binh. Jackson si přečetl formulář.

„Kdy to potřebujete, paní doktorko?“

„Včera.“

„Máte to mít.“

Danny podepsal papír a převzal Alvarezovu složku.

Už jsme byli na ochodu, když se ozvalo: „Paní doktorko?“

Oba jsme se otočili.

„Já vím, že chcete dělat svou práci. Nebojte, tenhle měsíc nejsou naplánované žádné cvičné požární poplachy.“

V Dannyho kanceláři jsme vyklidili pohovku a konferenční stolek. Bez legrace. Oba jsme se nemohli dočkat, až se něco dozvíme o mechanikovi Alvarezovi.

Jakmile jsme si připravili pracovní prostor, posadili jsme se. Danny rozvázal provázek, vytáhl desky a rozložil jejich obsah.

Polkla jsem.

Během let, kdy jsem pracovala jako konzultantka CILHI, mě vždycky nejvíc dojímaly fotky. Alvarezova ležela zmačkaná nahoře.

Starý černobílý snímek muže s jihoamerickým vzezřením ve vojenské uniformě. Měl tmavé vlasy, tmavé oči a řasy, jakých je pro nositele chromozomu Y škoda.

Druhá fotka zachycovala devět vojáků; vlasy měli potem přilepené ke spánkům a čelu. Všichni v pracovní uniformě s vykasanými rukávy. Jeden si na hlavu nasadil plátěný klobouk s rybářskou třpytkou připevněnou k frajersky zvednuté krempě.

Jméno Alvarez bylo vybledlým modrým inkoustem vyvedeno na hrudi třetího muže zprava. Třetího kluka zprava.

Alvarez nebyl velký ani malý. Jediný ze skupiny se nedíval do objektivu. Měl odvrácenou tvář, jako kdyby něco právě odvedlo jeho pozornost.

Co? ptala jsem se v duchu. Pták v letu? Běžící pes? Pohyb v buši? Anebo byl prostě jen zvědavý? Vyděšený? Bál se o život?

„Ay, caramba!“ Danny se díval na Alvarezovy základní údaje.

„Dotyčný pán byl mexický Američan.“

„Což odpovídá profilu 2010-37. Jsou tam lékařské nebo stomatologické karty?“

Danny prohlédl hromádku.

„Jo. Ty si necháme na konec.“

Pak letmo přehlédl list modře linkovaného papíru ze sešitu, na jaký se obvykle na střední škole píšou eseje.

„Dopis od Fernanda Alvareze, Louisova otce,“ oznámil. „Umíš španělsky?“

Přisvědčila jsem.

Danny mi podal papír.

Dopis byl napsaný úhledným, téměř ženským rukopisem. Žádné oslovení, žádné jméno adresáta. Datum 29. července 1969. Angličtina končila hned po prvním řádku „Vážení pánové“.

Ta jednoduchá zpráva mě hluboce dojala.

Už jsem četla ledacos. Ale každý jednotlivý dopis ve mně vzbuzoval bolest.

„Co se tam píše?“ zeptal se Danny. Chápavě.

„Můj syn byl hrdina. Najděte ho.“

Dál přišly na řadu výstřižky ze španělsky psaných novin. Jeden oznamoval maturitu Luise Alvareze na střední škole. Na fotografii byla mladší verze muže v uniformě. Slavnostní baret. Střapec. Slavnostní úsměv.

Další článek ohlašoval Alvarezův odjezd do Vietnamu. Třetí pak jeho zmizení.

Danny zvedl telegram. Necítila jsem potřebu ho číst. S lítostí vám oznamujeme… Maria a Fernando Alvarezovi byli zpraveni, že se jejich syn pohřešuje.

Potom se objevily výpovědi svědků, kteří viděli pád helikoptéry. Dozorce na cestě z vězení v Long Binh do kasáren. Motorista jedoucí po silnici do Saigonu. Údržbář na přistávací ploše pro vrtulníky. Jeden voják načrtl od ruky mapku.

Složka obsahovala ještě standardní formuláře DD evidující případ zmizení a neutajovaný dokument sepsaný analytiky, kteří se pokoušeli zjistit, co se Alvarezovi stalo.

Hodinu po odchodu zJ-2 jsme se s Dannym konečně dostali k lékařské a zubní kartě Luise Alvareze.

A zklamalo nás to.

Žádné údaje z doby před smrtí nemohly pozitivně spojit pohřešovaného mechanika s kostmi, které sem přišly jako 2010-37. Buď se Alvarez těšil nejpevnějšímu zdraví na této planetě, anebo byly jeho záznamy podobně jako u Loweryho neúplné.

„Maria Alvarezová zemřela v roce devatenáct set osmdesát sedm,“ četla jsem nahlas. „Žádný další příbuzný z mateřské linie neposkytl vzorek DNA.“

„Sekvencování u 2010-37 stejně asi nepřipadá v úvahu,“ namítl Danny.

Souhlasila jsem. „To asi ne.“

„Není tu nic, co by vylučovalo, že Alvarez je tvůj chlapík z Lumbertonu.“ Znovu jsem souhlasila. „Ne. Taky by mohl být 1968-979.“ Chvíli jsem přemýšlela.

„Myslíš, že by stálo za to pokusit se vypátrat svědky? Třeba někdo z nich viděl něco, co se do spisu nedostalo.“

Danny se vrátil k výpovědím. Četl.

„Údržbář se jmenoval Harlan Kamer a pocházel z Abilene v Texasu. Kramer byl řadový voják. Jestli zůstal v armádě, nemělo by být těžké ho najít.“

Danny si napsal poznámku.

„Připravená?“ zeptal se.

Přisvědčila jsem.

Oba jsme se přesunuli do laboratoře.

Ačkoli byly některé kosti poškozené erozí, traumatem nebo činností mrchožroutů, většina kostry 1968-979 se nacházela poměrně v dobrém stavu. Zatímco Danny otevíral složku pro antropologickou aktualizaci, já rozkládala exempláře.

Lebka. Čelist. Paže. Nohy. Sternum. Klíční kosti. Žebra. Obratle. Chyběly kolenní čéšky a pár kůstek rukou a chodidel.

To ani tak nevadilo. Od první chvíle mi bylo jasné, že 1968-979 není ani Pavouk Lowery, ani Louis Alvarez. A věděl to i Danny.

„Tenhle chlapík byl pěkný čahoun.“

Souhlasně jsem přikývla.

„Lowery a Alvarez měřili oba stopětasedmdesát centimetrů. Tenhle byl mnohem vyšší.“

„Proč má krucinál u sebe identifikační známku Pavouka Loweryho?“

To jsem vysvětlit nedokázala.

„Máme zuby.“ Danny prohlédl čelist. „Dva moláry a druhý premolár vpravo. Dva moláry vlevo.“ Obrátil lebku patrem nahoru. „Dva moláry vpravo, dva vlevo a druhý premolár. Deset zubů. Zařídím rentgen.“

Na boku jsem ucítila vibraci a vytáhla BlackBerry.

„To je Katy.“

„Vem si to. Já udělám soupis.“

„Ahoj, zlato.“

„Já chci pryč. Prvním letadlem.“

Senzace.

„Lily je cvok.“

„Kde jsi?“ Jelikož jsem předpokládala, že tenhle rozhovor nebude zrovna příjemný, vzdálila jsem se od Dannyho.

„V Pearl Harboru.“

„A v čem je problém?“

„Čím začít? Za prvé, cesta do města. Slečna šéfová musela jet vepředu, aby se jí neudělalo špatně. Hádej, kdo se musel nacpat dozadu? Pak jsme došli do parku, kde ve frontě čekal minimálně milion lidí. Hádej, kdo si musel sednout na pláži, aby ho nebolely nožičky? Nevíš? Ostrovní královna? Aby taky ne, když má podpatky, který by zabily i tanečnici u tyče. A potom –“

„Katy.“

„– jsme museli sníst příšernej blaf, protože Lily nechutná –“

„Katy.“

„Co je?“ odsekla.

„Má těžké období.“

„A já snad ne?“

„To je to vážně tak zlé?“

„Je to magor. Říkala jsi, že si to tady užijeme spolu. Jen my dvě.“

„Myslela jsem, že by ti Lilyina společnost přišla vhod.“

„Jasně. Ta mrcha je tak úžasná, že bych mohla zvracet čirou závistí.“

„To je mi líto. Měla jsem se tě zeptat, než jsem je sem pozvala.“

„Myslíš?“

Danny přešel kolem s lebkou a čelistí v ruce. Nejspíš mířil na rentgen.

„Kde je Ryan?“ zeptala jsem se.

„Platí.“

„Zavolám mu.“

Odpovědí mi bylo ticho nevysloveného vzteku.

-

Po rychlém obědě jsme s Dannym vytvořili biologický profil 1969-979.

Pohlaví: mužské.

Rasa: bílá.

Věk: dvacet sedm až třicet pět let.

Výška: sto osmdesát pět plus minus pět centimetrů.

Jedinečné kosterní znaky: možnost zahojené fraktury na levém mandibulárním rameni, pravé klíční kosti a pravé lopatce.

Jedinečné dentální znaky: úlomek plomby v první stoličce vlevo nahoře.

Ve tři jsme měli hotové snímky a potvrzené poznatky o zubech a starých poraněních čelisti a ramene. Danny zrovna mluvil telefonem s J-2, když mi znovu zabručel mobil.

Hadley Perryová.

Vrchní soudní lékařka přeskočila společenský úvod.

„Potápěči našli další kus nohy.“

„Kde?“

„V zátoce Halona, ležel na korálovém útesu asi šest metrů pod hladinou.“

Podívala jsem se na hodinky. Půl šesté.

Měla jsem pocit, že žiju film Na hromnice o den více. Nový den, stejná scéna.

„Ostatky z úterka už jsou očištěné?“

„Na krásnou bílou kost.“

„Mluvila jste s odborníkem na žraloky?“

„V Oahu je kancelář Národního úřadu pro mořský rybolov. Volala jsem tam jednomu známému. Není momentálně na ostrově, ale zítra v devět přijede doktorka Dorcas Gearhartová.“

„Budu tam. Ale…“

„Já vím. Nemůžete se dlouho zdržet.“

18

VEČER JSME SE ROZHODLI STRÁVIT DOMA, TEDY minimálně já a Ryan. Lily a Katy vnesly do rozhodovacího procesu leda napětí.

Ryan koupil hovězí plátky a filety z tuňáka a dokonale je ugriloval. Kupodivu v tu chvíli zmizely veškeré stravovací námitky. Obě naše dcery spořádaly spoustu červeného i rybího masa s bramborami a špenátovým salátem.

Popsat rozhovor u večeře jako odměřený by bylo totéž jako nazvat Ahmadínežádovo opětovné zvolení prezidentem Iránu jako maličko sporné. Lilyinou oblíbenou skupinou jsou Cake. Katy připadá jejich hudba pubertální. Katy miluje klasické blues, Ettu Jamesovou, Billie Holidayovou, T-Bone Walkera. Lily prohlásila, že ji tyhle sračky uspávají. Lily používá voňavku Sung od Alfreda Sunga, Katy ten parfém připadá příliš sladký. Katy dává přednost L’eau d’Issey od Issey Miyake. Z té Lily kýchá. iPhone. BlackBerry. PC. Mac.

Už si to umíte představit?

Ryan a já jsme trvali na slušném chování. Ale jedna věc byla očividná. Nejen že naše ratolesti mají rozdílný vkus a názory, jsou rovněž mistryněmi ve vybrušování svého projevu pohrdání vůči té druhé.

Po večeři jsem nakrájela čerstvý ananas. Ryan navrhl další výlet na zítřejší odpoledne. Punchbowl anebo plantáž Dole. Patrně se nechal inspirovat mým dezertem.

Katy řekla, že by raději strávila den na pláži Waikiki. Lily chtěla jet do Ala Montana. Katy prohlásila, že je pitomost trmácet se přes Pacifik jen kvůli nákupům. Lily namítla, že je blbost válet se na pláži a nabírat si písek do kalhotek. V tu chvíli vypukla otevřená bitva.

Naštěstí jsem si při půjčování auta připlatila na pojištění a uvedla Katy jako řidičku. Po dlouhé debatě jsme dosáhli kompromisu. Katy doveze Lily k obchodnímu centru, odpoledne stráví na Waikiki a pak Lily vyzvedne na dohodnutém místě a v dohodnutém čase.

Když jsme uklidili nádobí, sokyně se rozešly do svých pokojů. Ryan a já jsme se šli projít po pláži. Informovala jsem ho o svých dvou případech v CIL a o melouchu pro honolulskou soudní lékařku.

„Hadley Perryovou?“ zeptal se.

„Ty ji znáš?“

„Znám.“

To mě překvapilo. Ale na víc jsem se neptala.

„Perryová má na zítra ráno objednaného experta na žraloky,“ oznámila jsem. „To by mohla být změna.“

„V jakém smyslu?“

„Kosti. Brouci.“

„Kvantová fyzika.“

„To taky.“ Ryan se odmlčel. „Dneska mi volal šerif Beasley.“

„No a?“

„Občas mi vážně imponuješ.“

„Jenom občas?“

„Občas častěji než jindy.“

„Co Beasley říkal?“

„Uhodila jsi hřebíček na hlavičku.“

Počkala jsem, až to Ryan rozvede. Neudělal to.

„Dělá ti radost mě napínat?“

„Každopádně mi dělá radost tě…“

„Beasley?“

„Jihovýchodní regionální zdravotní středisko. Za normálních okolností se vzorky pacientů uchovávají pět let.“

„Něco mají?“ Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Oui, madame. Z doby, kdy naposledy přijali Harriet Loweryovou. Právě teď materiál putuje do AFDIL.“ Identifikační laboratoře DNA ozbrojených sil. „Anebo už tam je. Myslím, že to poslali i našim klukům z laborky DNA v Montrealu.“

„Dobrá práce.“

„Jo.“

Písek pod nohama byl chladný. Vlny se valily na břeh. Venku jsem se cítila báječně; na rtech mi ulpívala chuť soli a vítr mi cuchal vlasy.

A s Ryanem?

Jo. S Ryanem mi bylo fajn.

Nevzal mě za ruku. A já jeho taky ne. Přesto jsme to oba cítili. Obrovský slon, pachtící se vedle nás po pláži.

„Možná bych si ho taky rád poslechl.“

Ponořená do představy tlustokožce jsem nepochopila význam Ryanovy otázky.

„Koho?“

„Toho experta na žraloky.“

„Proč?“

„Kdo ví, třeba se mi to bude někdy v práci hodit.“

„Ale ty pracuješ v Quebeku.“

„Žraloci jsou příšerně mazaná zvířata.“

Opravdu se Ryan zajímal o žraloky? Anebo o podivnou a přitom okouzlující doktorku Hadley Perryovou?

Vždyť je to jedno.

„Jasně,“ řekla jsem. „Pojeď tam se mnou.“

-

Dorcas Gearhartová čekala v hale budovy soudního lékařství.

Gearhartová měla kudrnaté šedé vlasy sepnuté růžovými plastovými skřipci a brýle s drátěnými obroučkami posazené nízko na nose. Výšku jsem odhadla na metr padesát dva, věk těsně pod šedesát.

Pozdravili jsme se aloha, představili se, potřásli si rukama. Napadlo mě, jak by asi Katy a Lily okomentovaly doktorčiny volné šaty, tenisky a pletenou vestu. A taky co si asi povídají cestou do města.

Zatímco jsme čekali na Perryovou, Ryan se Gearhartové zeptal, jak se dostala k rybám.

Podle toho, jak vypadala, jsem očekávala zdlouhavé vyprávění a babiččiny móresy. Pěkně jsem se sekla.

„Podělaná smůla.“ Gearhartová se smála z hloubi svého rozložitého břicha. „Anebo štěstí. Kdo ví? Hlásila jsem se na medicínu, ale nevzali mě. Profesor, se kterým jsem spala, mi doporučil mořskou biologii. Připadalo mi to lepší než se vdát a rodit děti.“

„A proč žraloci?“ Ryan nezaváhal.

„Jeden kretén mě vyštípal ze společenstva delfínů.“

Už jsem se chtěla zapojit vlastním dotazem, když se objevila Perryová. Špičaté vlasy jí dneska zářily jako smaragdy a víčka měla světle zelenou barvu peprmintky.

Další pozdravy, představování. Sledovala jsem, jak se tváří Ryan. Diskrétně. Perryová. Ani jeden z nich nevyzradil nic o možné společné minulosti.

Perryová oznámila, že nechala přivézt ostatky z mrazicího boxu. Jako jeden šik jsme odpochodovali do pitevny, kterou jsem navštívila v úterý.

Na vozíku z nerezové oceli ležel černý igelitový pytel. Malý. Perryová, Gearhartová a já jsme si oblékly rukavice. Ryan nás pozoroval. Perryová otevřela pytel, vytáhla pár kostí a tkáně a rozložila je na vozík.

Pach soli a rozkládajícího se masa zaplnil celou místnost.

Zvedla jsem promáčenou hmotu a prohlédla ji.

Jediný pohled mi stačil, abych věděla, že mám v ruce kus lidského lýtka. Rozpoznala jsem úlomek fibuly, štíhlé vnější kosti lýtkové. Tibie, neboli kost holenní, byla v lepším stavu. V hmotě pomotaných šlach a hnijícího svalstva se dal rozeznat konec, jímž je spojena s kotníkem.

Obě kosti pokrývaly mělké vrypy, hlubší důlky a dlouhé rýhy. Obě byly na konci roztřepené do ostrých špiček.

Zvedla jsem hlavu. A střetla se s pohledem tří párů zvědavých očí.

„Je to část lidské nohy. Pokročilé stadium rozkladu, stejné jako u ostatků, které jsem prohlížela v úterý.“

„Žralok, že jo?“ Perryová.

Gearhartová přistoupila k vozíku a jemně mě odstrčila stranou. Udělala jsem krok zpět.

„Jo. Byl to žralok.“

„Dokážete určit druh?“ zeptala se Perryová.

„Máte lupu?“

Perryová jí podala zvětšovací sklo.

Všichni jsme se shlukli kolem Gearhartové. Její malá postava nám byla v tomto ohledu ku prospěchu.

„Podívejte se sem, na tyhle rýhy.“ Gearhartová přiblížila lupu. „Vidíte, jak jsou drobné a pravidelné? To znamená, že zuby byly hřebenovité jako pilka. Řekla bych, že máme co dělat s druhem Galeocerdo cuvier nebo Carcharodon carcharlas?“

Absence jakékoli reakce z naší strany byla dostatečně výmluvná.

„Tygří nebo bílý,“ upřesnila Gearhartová.

Nemohla jsem si pomoct. V hlavě se mi ozvaly úvodní tóny melodie z Čelistí.

„Žralok bílý je v havajských vodách poměrně vzácný, takže bych sázela spíš na tygřího. Podle vzdálenosti mezi rýhami bych hádala, že šlo o macka tři a půl až čtyři metry.“

„Ježíšikriste.“ Ryan.

„Ale jděte, to nic není. Jednou jsem viděla skoro sedmimetrový kolos. Zblízka a osobně. Jeho matka musela vážit devět set kilo.“

Rychle jsem počítala. Devatenáct set liber. Doufala jsem, že Gearhartová přehání.

„A opravdu si žralok tygří zaslouží hrozivou pověst, co mu vypěstoval Hollywood?“

„Jasně že jo. Pokud jde o evidovaný počet útoků na člověka, jsou na druhém místě hned za bílými. A nejsou, abych tak řekla, nijak vybíraví. Sežerou cokoli; lidi, ptáky, mořské želvy, vodovodní trubky. Tygří žraloci bývají líní, ale jakmile zavětří chutné soustíčko, dokážou sebou pohnout. Když ho potkáte, rychle zdrhejte.“

„Kde by se dali potkat?“ zeptala jsem se.

„Nejaktivnější jsou v noci.“

A jsme u toho. Úvodní scéna z Čelistí.

„… tygří žraloci tak často natrefí na člověka, protože se pohybují u útesů, v mělkých lagunách, v přístavech a tak. Aby se nažrali. Většinou po setmění.“

Perryová přerušila přírodovědnou přednášku.

„Dokážete určit, zda oběť byla naživu, když se do ní žralok zakousl?“

Gearhartová zamžourala na kosti.

„Náhodné umístění stop po zubech naznačuje, že noha byla zbavená masa při krmení. Tygří žralok nejdřív kousne a pak zatřepe, takže se mu vroubkované zuby dostanou skrz maso. Má úžasné svaly na čelisti. Dost silné, aby prokousl kost nebo krunýř želvy.“

Začínala jsem si přát, aby Katy odjela s Lily do nákupního střediska.

„Takže nemůžete říct, jestli žralok toho kluka zabil, nebo prostě jen ožral jeho mrtvé tělo?“ naléhala Perryová.

„Ne.“

Perryová a Gearhartová si povídaly dál a já zatím prohlížela nohu.

„Dokážete poznat, jestli ten kluk umřel v zátoce Halona, anebo někde jinde a tam ho to jen vyvrhlo?“

„Ne.“

Obrátila jsem žalostně malý raneček masa.

„Podívejte, paní doktorko,“ ozvala se Perryová mírně nabroušeně. „Já musím uvážit, zda se v tomhle případě jedná o ohrožení obecné bezpečnosti. Mám podle vás nechat zavřít pláž?“

„Podle mého názoru to není třeba. Každopádně ne kvůli jednomu ojedinělému případu.“

Jedním prstem jsem odtáhla tkáň nad distálním koncem tibie.

Srdce se mi rozbušilo tempem, které odpovídalo rytmu melodie v mé hlavě.

„Co to znamená?“ nedala se Perryová.

„Jakmile bude případů víc, můžete uvažovat o tom, že tu máte lidožrouta.“

„Cože?“

„Oportunistu. Žraloka, kterému chutnají lidi.“

Podívala jsem se na Ryana. Jakmile spatřil můj výraz, povytáhl obočí.

„Špatné zprávy,“ oznámila jsem.

19

„TOHLE NENÍ TEN KLUK.“

„Cože?“ Perryová napochodovala k vozíku.

„Podívejte se.“ Ukázala jsem na trojúhelníkovitý výběžek na spodním konci holenní kosti. „Tady je malleolus medialis, kostní výběžek, který cítíte na vnitřní straně kotníku. Malleolus se pojí s talusem a zajišťuje stabilitu.“

„A co má být?“

Otočila jsem nohu. „Tohle je správné anatomické postavení.“

Perryová studovala krátkou část lýtka. „Do prdele,“ vyjelo z ní po chvíli.

„Co je?“ zeptali se Ryan a Gearhartová jako jeden muž.

„Je z levé nohy,“ řekla jsem. „A v úterý se také našly části levé nohy včetně malleolu medialis.“

„Máme to dvakrát.“

Perryová nevěřícně kroutila hlavou.

Gearhartová to vyslovila. „Člověk nemá dvě levé nohy, že? Takže to musí pocházet od různých osob.“

Čekala jsem, že Ryan udělá nějaký špatný vtip. Naštěstí se o to ani nepokusil.

„Dvě oběti žraloka v jednom zálivu.“ Hlas Perryové byl o něco vyšší než normálně.

„To mění situaci.“

„Myslíte?“ obořila se Perryová na Gearhartovou. „Takže co? Mám tu pláž zavřít?“

„To je na vás, paní doktorko.“

„Zaútočí tahle zasraná ryba znovu?“ Gearhartová povytáhla obočí a zvedla ruce. „No tak. Budu chvíli hádat.“

Pak vystrčila bok. Kousla se do rtu. „Jestli má hlad a nestačí mu mrtvoly, tak by zaútočit mohl.“

Perryová si objala rukama pas. Patrně to neshledala příliš uspokojivým. Svěsila paže. Otočila se ke mně.

„Co mi můžete říct o té druhé oběti?“ Bradou přitom kývla ke stolu.

„Tahle osoba byla menší než ta první. Kromě toho nic. Není toho moc, s čím by se dalo pracovat.“

Perryová došla k telefonu a nacvakala číslo.

Vteřiny ubíhaly.

„Doufám, že jsem ti nepřerušila pokerovou partičku.“ Ostře.

Zaslechla jsem tlumené bzučení na druhém konci. Perryová ho přerušila.

„Přines mi kosti z Halony. Hned.“

Sluchátko dopadlo s hlasitým křachnutím do vidlice. Ani ne za minutu se ve dveřích objevil plešatý mladík s vozíkem.

„Ještě něco, doktorko Perryová?“ Plešoun se vyhnul očnímu kontaktu s šéfkou.

„Zůstaň na příjmu.“

Vystřelil ze dveří jako raketa.

Na vozíku leželo toto: proximální a distální část levého lemuru, fragment proximální části levé fíbuly, dva fragmenty levé tibie – jeden proximální, druhý distální včetně rozdrceného malleolu, část levé poloviny pánve od stydké kosti ke kyčli, talus, člunková kost a třetí a druhá klínová kost z levého chodidla.

Na spodní přihrádce vozíku byly položené dvě velké hnědé obálky.

„Pro jistotu to zkontrolujte,“ nařídila Perryová. „Jestli jsou vážně obě levé.“

Poslechla jsem.

Byly.

I přes divoký make-up a účes byla tvář soudní lékařky bledá.

Dovedla jsem si představit boj, který Perryová svádí sama se sebou. Recese tvrdě udeřila na havajskou ekonomiku. Letecká doprava stagnuje a turistika šla k šípku. Uzavření pláže kvůli útoku žraloka bude znamenat hromadné rušení hotelových rezervací. Pokud to neudělá a další plavec přijde o život, návštěvníci z pevniny dají přednost Shenandoah nebo Disney Worldu. Důsledky budou ještě horší než kvůli uzavřené pláži.

Správný odhad – dolary v háji. Špatný odhad – dolary v háji a ještě k tomu lidské životy.

A Perryová musela jednat rychle.

Mé tušení? Nepřehlédnutelná soudní lékařka pro Honolulu opět naštve spoustu lidí.

Zrovna jsem před sebou otáčela kus nohy, když jsem si všimla jedné nepravidelnosti asi pět centimetrů nad zpropadeným kotníkem. Odškrábla jsem tkáň a spatřila poškození; otvor se zvýšeným okrajem. Příliš dokonalý, aby vznikl přirozenou cestou.

„Tohle by mohlo pomoct,“ řekla jsem.

Perryová popadla lupu a přiložila ji k místu, které jsem označila.

„To mě podržte. Chirurgický hřeb?“

Přikývla jsem.

„Místo by odpovídalo. Bohužel nemáme patní kost.“

„Ano,“ souhlasila jsem.

„Byla by některá z vás tak laskavá a vysvětlila to ignorantovi bez lékařského vzdělání?“ ozval se Ryan.

Držela jsem prst na místě a Perryová mu podala zvětšovací sklo.

„Ta malá dírka?“ zeptal se.

„Ta malá dírka.“

Ryan předal lupu Gearhartové.

„Všichni vědí, co je trakce?“ vyzvídala jsem.

Gearhartová přikývla.

Ryan pokrčil rameny. Ne tak docela.

„V ortopedii se trakce používá pro léčbu zlomených kostí a nápravu ortopedických anomálií,“ vysvětlovala jsem Ryanovi. „Zlomené konce se spojí, jakmile se končetina natáhne do rovné polohy. Snižuje se tím tlak na kost a uvolní svaly.“

Ryan luskl prsty. „Starý trik – noha ve vzduchu. Vzpomínáš na tu scénu z Hlavy 22? Ten chlap s pověšenou nohou, celý v sádře, nemohl se hýbat ani mluvit…“

Varovně jsem přivřela oči.

Ryan se tvářil jako neviňátko. Co je?

„Můj synovec to měl, když si rozbil nohu.“ Gearhartová mžourala do lupy. „Navrtali mu hřebík přímo do stehenní kosti.“

„Jakmile se vloží hřeb, k lankům se připevní kladky a závaží. Při trakci kostí se používá váha od jedenácti do osmnácti kilogramů.“

„Jak dlouho tam musí ten hřebík zůstat?“ ptal se Ryan. Již zcela korektně.

„Týdny, možná měsíce. Tenhle odstranili před mnoha roky.“

Gearhartová si posunula brýle, které jí sklouzly až na kraj nosu. „Co si o tom myslíte, paní doktorko?“

„Podle mě se jednalo o zlomeninu holenní kosti. Distální konec byl spojený s kostí patní.“

„A tu nemáme,“ řekla Perryová.

„Jak byla zlomená?“ zeptala se Gearhartová.

„Lyžování? Jízda na kole? Autonehoda? Pokud mám z levé nohy jenom tohle, nedovedu to určit.“

„Exploze raketoplánu.“ Perryová začala chodit sem a tam.

„Podívejte,“ začala jsem. „I tak máme poměrně cenné informace. Oběť se léčila a patrně i ležela někde v nemocnici. Policie nebo vaši vyšetřovatelé mohou v nemocničních archivech hledat chirurgický zákrok na distálním konci tibie.“

Perryová se zastavila. „Časový rámec?“

„Vidíme tady jen jizvu, důsledek přeměny kosti v místě implantace hřebu. To zranění není čerstvé. Začala bych minimálně v době před pěti lety a pokračovala dál do minulosti. Pokud budete mít štěstí, můžete si pomoct jmény ze seznamu pohřešovaných osob a hledat je v záznamech místních nemocnic. Anebo se spojit s rodinnými příslušníky a poptat se, kdo měl zlomenou nohu.“

Perryová strojeně přikývla.

„Máte nějaké další zprávy ohledně první oběti?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale máme další pohřešované osoby. Vloni v lednu spadl z lodi student vysoké školy. Prověřujeme to. Loni v létě zmizel z hotelu na pláži Waikiki obchodní cestující s mýdlem. Všechny věci nechal v pokoji. Mohla to být sebevražda, utonutí, útěk.“

„Kolik mu bylo?“

„Třicet dva.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To nepasuje.“

Perryová mávla bezmocně rukou. „Na ostrově se každý rok vystřídají tisíce turistů. Poldové nemají zájem. Lékařský pohled je třeba nakopne. Anebo se budu modlit, aby nám nějaký laskavý bůh ušetřil potíže a seslal nám identifikaci podle DNA.“

Perryová vzala ze stolu skalpel a obrátila nohu tak, aby tkáň pokrývající vnější kotník mířila vzhůru. Všichni jsme ji pozorovali, jak se čepelí dotýká svalu.

Najednou se zarazila.

Položila nástroj a natáhla ruku.

„Podejte mi lupu.“

Gearhartová jí předala zvětšovací sklo. Perryová po něm chňapla.

Pár vteřin se dívala, pak došla ke dřezu a navlhčila houbičku. Vrátila se k vozíku a opatrně otřela tkáň, aby odstranila zbývající kousíčky pokožky.

„Vypadá to na kérku.“

S Gearhartovou jsme se na sebe podívaly.

„Tetování,“ zašeptala jsem.

Gearhartová chápavě přikývla.

Po dalším očištění nás Perryová pohybem paže vyzvala, abychom přistoupili blíž.

Vykročili jsme jako jeden muž. Studenti srocující se kolem zázračné paní profesorky.

Perryová ukázala na špatně viditelné zbarvené místo v tkáni, kterou jsem odstranila z kotníku. Už jsem si té skvrny všimla, ale protože jsem měla plnou hlavu toho, že tu máme asi druhou oběť, ignorovala jsem ji.

„No to mě podrž,“ vydechl Ryan.

Perryová vyfotografovala tetování a pak ho skalpelem vyřízla. Oběma rukama ho rozprostřela a uhladila na rovném povrchu nerezového vozíku.

„Světlo.“

Ryan stiskl vypínač na stěně.

V místnosti byla naráz tma.

Zaslechla jsem klapnutí šuplíku. Otevřít. Zavřít. Klap. Na kus kůže namířil modrý paprsek.

Pod ultrafialovým svědem nabylo tetování ostřejších kontur. Dokázala jsem rozeznat černé a červené kroužky uvnitř půlkruhovitého tvaru. Z obou stran půlměsíce se táhl tenký proužek.

„Tradiční tetování žraločího zubu.“ Hlas Gearhartové ke mně dolehl odněkud zleva.

„Víte to určitě?“ zeptala se Perryová. „Moc toho tady není.“

„Zcela určitě. Sbírám obrázky žraloků. Obrazy. Tisky. Tetování. Viděla jsem tucty variací tohoto motivu.“

Perryová cosi zabručela.

„Určitě je to část tapuvae,“ pokračovala Gearhartová. „Pás kolem kotníku. Neobvyklé na tom jsou jen tyhle tři smyčky.“

Gearhartová ukázala na dvě obrácená C a U mezi nimi, vystupující z tenkého proužku.

Uběhla minuta, pak se rozsvítilo.

Aniž by se nás Perryová zeptala, zda jsme viděli dost, odloupla vzorek a vložila jej do nádobky s formalínem. Tkáň byla strašidelně bílá a plavala v čiré tekutině.

„A máme to, milí zlatí.“ Perryová lihovým fixem nadepisovala na skleničku číslo případu. „Jak se zdá, tak seňor Žralok sežral chlápka s tetovanou chromou levou nohou.“

Hustý, pomyslela jsem si.

„Poldové můžou prověřit špitály a tetovací salony a já se poptám u rodin pohřešovaných.“

„Mohla byste zkusit vytvořit počítačovou podobu,“ řekla jsem. „Dal by se tak získat podrobnější obrázek.“

„Anebo větší kontrast, případně infračervená fotografie,“ navrhoval Ryan.

„Uděláme to.“ Perryová svlékla rukavice. „Tak. Nebylo to zas tak promarněné dopoledne, vezmeme-li v úvahu, že naše oběť je velká asi jako vepřová kýta.“

Perryová šlápla na pedál u koše na biodpad a odhodila rukavice.

„Mahalo, doktorko Gearhartová. Pošlu vám sadu fotografií a vy mi sepíšete komentář, ano?“

„Bez problémů.“ Perryová se otočila ke mně. „Budete se ještě zabývat tím prvním klukem?“

„Ano, já…“

Pak na Ryana. „Pojď se mnou, šampióne. Koupím ti koláč a budu přitom dumat, jestli mám nechat zavřít pláž.“

Všichni se měli k odchodu. Vikinsky modré oči se ke mně naposledy otočily. Ta slova mi vyletěla z pusy dřív, než jsem se dokázala ovládnout.

„Bacha na žraloky, šampióne.“

Vlastní podrážděnost mě překvapila. Vážně se cítím ohrožená Hadley Perryovou?

Ryana to pobavilo. Úsměv, který se mu objevil v očích, jen přiložil pod kotel.

Znovu jsem prohlédla očištěné kosti, ale nic nového jsem neobjevila.

Po půl hodině jsme se s Ryanem zvedli k odchodu. Nenamáhala jsem se se zkoumáním výrazu ve tváři Ryana a Perryové a hledáním skrytých významů.

Byli jsme v ulici Iwilei, když mi zabzučel mobil.

Danny.

„Přijdeš dneska?“

„Zrovna jdu z kanceláře soudní lékařky.“

„Tak co Perryová? Neodolatelná jako obvykle?“

Jelikož mi došlo, že odpovídat nemá cenu, mlčela jsem.

„Mám nějaké informace k 1968-979.“

„Dobré, nebo špatné?“

„Ano.“

Došlo mi, že Ryan poslouchá.

„Katy si vzala moje auto. Detektiv Ryan byl tak laskav, že mě svezl.“

Už dřív jsem u Dannyho zařídila, aby Ryan mohl bydlet v domě na Laniaki. Jelikož znal naši společnou minulost, párkrát zanotoval melodii Jdeme na to. Na Marvina Gaye ovšem neměl.

„Holky se pořád kočkujou?“ zeptal se Danny.

Ano, svěřila jsem se mu, jaké napětí panuje mezi Lily a Katy. Jenomže teď jsem o tom nechtěla debatovat.

„Bude mít Ryan problém dostat se přes bránu?“ zeptala jsem se.

„A má monsieur le détective na dnešek nějaké plány?“

„Proč?“

„Zaručím se za něj. Může se tu klidně zdržet. Třeba z něj vypadne nějaký nápad. Čerstvý úhel pohledu, však víš.“

„Počkej moment.“

Přitiskla jsem si telefon k hrudníku a poptala se Ryana, zda by měl zájem navštívit CIL. K mému překvapení zvedl nadšeně oba palce.

Dobrá.

A nápad z něj skutečně vypadl.

20

V NOCI PRÝ DANNYHO NĚCO NAPADLO A HNED RÁNO zamířil do kanceláře J-2.

„Kruhový průzkum.“ Usmál se, opřel a propletl si prsty na prsou.

Ryan a já jsme na něho jen nechápavě zírali.

„Civilové.“ Danny zavrtěl hlavou v předstíraném znechucení.

„Sám jsi civil,“ upozornila jsem ho.

„No dobře.“ Zvedl dlaně. „Pomalu a po lopatě. Nejdřív jsem si vyžádal topografickou mapu a určil koordináty sítě pro havárii Loweryho vrtulníku. Zatím dobrý?“

Oba s Ryanem jsme přisvědčili.

„Potom jsem poprosil analytika z J-2, aby mi našel, kolik lidí se tam ztratilo v akci v okruhu patnácti kilometrů kolem koordinát – ve vzduchu, na souši, na vodě. Pak jsem ho nechal zúžit okruh na ztráty, k nimž došlo od třiadvacátého ledna devatenáct set šedesát sedm do sedmnáctého srpna devatenáct set šedesát osm.“

„Rok před havárií až do data, kdy našli tělo 1968-979,“ upřesnila jsem kvůli Ryanovi.

„Trefa.“ Danny máchl rukou k hromádce spisů na pohovce. „Tady ti všichni zůstali pod hlavičkou ZVA/TN.“

Ryan mě pohledem požádal o překlad.

„Zabiti v akci, tělo nenalezeno. Kolik?“ chtěla jsem vědět.

„Osmnáct,“ odpověděl Danny. „Spisy jsem si před chvílí vyžádal.“

„Po telefonu jsi mi říkal, že máš nové informace o 1968-979.“

„Když ostatky, nyní označené jako 1968-979, v osmašedesátém putovaly do Tan Son Nhut, zaměstnanci márnice našli uvnitř vaku na mrtvoly identifikační známku Johna Loweryho. Jenomže Loweryho identifikovali už před několika měsíci a odeslali do Států.“

„Ohořelé tělo, které pohřbili v Severní Karolíně,“ dokončil Ryan.

„Ano,“ přitakala jsem. „Nyní exhumováno a znovu označeno jako 2010-37.“

„Jelikož ostatky v rozkladu číslo 1968-979 nemohly dle mínění zaměstnanců márnice patřit Lowerymu a neshodovaly se s žádnou osobou, která byla nahlášena jako pohřešovaná v daném sektoru, zůstaly vTan Son Nhut jako neznámé až do roku devatenáct set sedmdesát tři. Pak je poslali do CIL-THAI. V sedmdesátém šestém odcestovaly na Havaj. A od té doby je tu máme na polici.“

Dannymu přejel po rtech úsměv.

„Co je?“ dožadovala jsem se.

„Až na jeden malý výlet. V Tan Son Nhut byly odebrány a do lahviček zapečetěny vzorky vlasů a tkání. V roce 2001 se objevila podobnost s dalším případem, na kterém se tehdy dělalo, a vzorky byly postoupeny pro testování DNA.“

„Jaderná nebo mitochondriální?“ zeptala jsem se a měla přitom na mysli dva lidské geonomy, které se běžně sekvencují.

„Stará dobrá jaderná.“ Danny už celý zářil. „Profil ostatků 1968-979 je ve spise. Potřebujeme jen příbuzného pro porovnání.“

Pohlédla jsem na spisy. Čtyřicet let. Existuje někde rodina, která dosud čeká? Doufá? Anebo to už dávno vzdali a žijí si vlastní životy?

„Jdeme na to,“ řekla jsem.

-

Ryan byl po krátké instruktáži schopen procházet spisy. Dvě hodiny po obědě našel dokonalého kandidáta.

Alexander Emanuel Lapasa. Pro přátele a rodinu Xander.

Lapasův spis byl ze všech nejtenčí.

Proč? Xander Lapasa neodsloužil v armádě ani den.

Ale všechno sedělo.

Alexander Emanuel Lapasa byl devětadvacetiletý běloch, sto osmdesát osm centimetrů, devadesát kilogramů. Lapasova matka nahlásila jeho zmizení v březnu 1968, dva měsíce poté, kdy z Vietnamu přestaly chodit jeho pravidelné týdenní dopisy.

Ryan podal Dannymu fotku. Danny ji podal mně.

Na snímku byl vysoký mladík od pasu nahoru. Kudrnaté černé vlasy měl zastrčené za velkýma ušima. Široký úsměv odhaloval rovné bílé zuby.

Lapasa měl na sobě proužkovanou košili se dvěma rozepnutými knoflíčky a přes rameno batoh. Dlaně položené na bocích, lokty mu trčely do stran.

„Tváří se, jako by měl celý svět na háku,“ poznamenal Ryan.

„Anebo si myslí, že bude brzy mít,“ opravil ho Danny.

Vrátila jsem mu fotku. Danny si ji ještě chvíli prohlížel.

„Vypadá jako Joseph Perrino,“ řekl.

„Kdo?“ vypadlo ze mě i Ryana.

„Herec. Občas se objevil v Rodině Sopránů. Nepamatujete? To nevadí.“

„Myslel jsem, že civilisti v šedesátých letech do Vietnamu nejezdili,“ řekl Ryan.

„Ale jezdili,“ informoval ho Danny. „Civilní zaměstnanci armádní pošty, humanitární pracovníci, misionáři, novináři. Podívej se venku na zeď. Na seznamu je poměrně dost nevojáků.“

„Máme něco, co by vysvětlovalo důvod Lapasova odjezdu do Vietnamu?“ zeptala jsem se.

Ryan obrátil pár stránek.

„Podle matky Theresy-Sophie Lapasové tam Xander – cituji ‚vykonával podnikatelskou činnost‘, konec citátu. Tobě to připadá košer?“

„Ale jo,“ opáčil Danny. „Tenkrát tam odjela spousta podobných chytráků. Tihle dravci věděli, že bojování jednou skončí, takže si tam začali budovat pozice pro poválečný boom. Několik jich vedlo bary a restaurace v Saigonu.“

„Odkud Lapasa pocházel?“ Ani nevím, proč jsem se na to ptala. Místo trvalého pobytu vlastně nebylo důležité. Patrně můj způsob personifikace.

Ryan obrátil pár stránek. Četl. Obrátil pár dalších. Pak prohlásil: „Ke aloha nó!“

Danny se zakřenil. Já odolala pokušení obrátit oči v sloup.

„Lapasa byl odsud.“ Ryan přešel zpět do angličtiny. „Honolulu, Havaj.“

„Je tam adresa?“

Ryan mi nahlas přečetl číslo domu na Kahala Avenue.

„Cvak!“ Pantomimicky jsem předvedla zavírající se pokladnu. Anebo co to bylo.

Ryan se na mě podíval.

„Na Kahala Avenue stojí ty nejdražší baráky v Honolulu.“

Dannymu ztuhl úsměv na rtech a pak pomalu zmizel. Podíval se dolů, pak doleva, jako kdyby hledal někde v hloubce své paměti odpověď. Beze slova si něco napsal.

„Máš tam zdravotní karty?“ zeptala jsem se.

„To už je tvoje parketa.“ Ryan mi předal spis.

Obsahoval několik dopisů od Lapasovy matky adresované armádě. Pár fotografií. Výpovědi svědků, kteří Lapasu viděli nebo s ním mluvili před jeho zmizením. Poslední nesla datum 2. ledna 1968. Lapasa na Nový rok telefonoval do hotelu Saigon’s Rex a mluvil s Josephem Prudhommem, členem úřadu civilních operací a revoluční podpory.

Prudhomme vypověděl, že Lapasa na leden plánoval cestu do Bien Hoa a Long Binh. Předpokládala jsem, že právě z tohoto důvodu se Lapasa objevil v Dannyho průzkumu.

Úplně na konci složky byly papírové desky. Prolistovala jsem jejich obsah. Tabulky. Zprávy. Malá hnědá obálka. Nakoukla jsem dovnitř, a jak jsem doufala, našla jsem tam maličké černé čtverečky.

„Je tu zubní karta včetně rentgenových snímků.“ Přečetla jsem si poslední stránku spisu. „Lapasa byl naposledy u zubaře dvanáctého dubna devatenáct set šedesát pět.“

Vrátila jsem se o pár stránek zpět. Listovala.

„Theresa-Sophia Lapasová v dopise ze šestnáctého listopadu devatenáct set sedmdesát dva uvádí, že může poskytnout zdravotní dokumentaci.“ Zvedla jsem oči. „Proč to prostě neudělala?“

„Protože by se tím všechno stalo příliš skutečným,“ opáčil Danny.

Nechápavě jsem povytáhla obočí.

„Je to forma popření. Některé rodiny se prostě nesmíří s možností, že jejich milovaní jsou opravdu mrtví.“

Četla jsem několik dalších dopisů, které během následujících let napsala Theresa-Sophia.

„Nakonec ale musela čelit realitě. V roce dva tisíce paní Lapasová projevila ochotu poskytnout vzorek DNA.“

„Opravdu?“

Hledala jsem. Žádnou zprávu z laboratoře jsem nenašla. Zavrtěla jsem hlavou.

Všichni jsme ztichli a patrně přemýšleli o téže smutné eventualitě. Zemřela Theresa-Sophia Lapasová, aniž by se dozvěděla, co se stalo s jejím synem?

Ryan promluvil první.

„Lapasa nebyl voják. Jak to, že letěl v tom vrtulníku?“

„Civilisti si to vždycky nějak zařídili,“ odpověděl Danny.

„A tvůj CIL-1968…“

Ryan máchl rukou do vzduchu.

„Ostatky označené 1968-979.“

Ryan přikývl. „1968-979 o sedm měsíců později nalezli čtyři sta metrů od místa havárie. Kvůli pokročilému rozkladu těla nebylo možné provést identifikaci ani sejmout otisky prstů. Měl identifikační známku, ale žádné odznaky.“

„Zaměstnanci z márnice v Tan Son Nhut předpokládali, že nebožtíka někdo oloupil.“

„Jako v případě 2010-37,“ dodala jsem.

Danny přikývl. „Patrně to v téhle oblasti nebylo nic výjimečného.“

„Ale proč mu nechali identifikační známku?“ ptal se Ryan. „Jeden by si myslel, že tu lupič sebere jako první.“

Dobrá otázka, pomyslela jsem si.

„Kdo ví?“ řekl Danny.

„Vůbec mi to neštymuje,“ prohlásil Ryan. „Pavouk Lowery byl voják. Ale Tan Son Nhut byla letecká základna, ne?“

Danny překřížil paže.

„Dlouhou, nebo krátkou verzi?“

„Krátkou.“

„Za prvé, na leteckých základnách se vždycky našli nějací vojáci. A v prvních letech amerického působení ve Vietnamu bylo poměrně málo obětí na životech, takže stačily márnice na leteckých základnách. Do márnice při Clarkově letecké základně na Filipínách byl dočasně přidělen civilní zaměstnanec a ve Vietnamu probíhala jen předběžná příprava ostatků. V té době márnice na letecké základně Tan Son Nhut zabírala jen dvě místnosti.“

Danny očividně prošel školením.

„Do třiašedesátého pracoval v márnici Tan Son Nhut civilista z letectva Spojených států, poddůstojník z úřadu pro registraci hrobů a pár místních. Počet obětí začal časem stoupat a zařízení se rozrostlo. Přijali další úředníky pro registraci a balzamovače.

V šestašedesátém převedlo letectvo řízení provozu márnice na armádu a změnily se služební postupy. Dřív se budovaly dočasné hřbitovy, kde se těla ponechávala do doby, než ustaly nepřátelské vojenské akce. Ostatky potom exhumovali a vraceli příbuzným anebo na žádost příbuzných posílali na hřbitovy ve Státech. Balzamování probíhalo na hřbitově.

Když armáda převzala velení ve Vietnamu, zavedla program průběžného navracení mrtvých těl. Ostatky putovaly ze sběrných míst do márnice v Tan Son Nhut a později i Da Nang. Tam je identifikovali, nabalzamovali a odeslali domů. Celá procedura trvala několik dní, ne měsíců ani let, jako tomu bylo v rámci dřívějšího systému dočasného pohřbívání.“

„To bylo hodně rychlé.“

„Ve většině případů bylo tělo vojáka zabitého v akci helikoptérou přepraveno z bojiště k nejbližšímu sběrnému místu v několika hodinách. Během jednoho dne už se ostatky nacházely v jedné ze dvou místních márnic.“

„V tamějším podnebí se asi muselo jednat rychle.“

„Správně. V tom vedru a vlhku se kůže rychle loupala a těla se nafukovala až do dvojnásobných rozměrů. Zejména během monzunových dešťů. A breberky a zvířátka se do nich pouštěly ještě dřív, než dopadla na zem. Díky bohu měli na sběrných místech a v márnicích chladicí boxy.“

„Ale v případě našeho 1968-979 to moc nepomohlo.“

„Jakmile se dostaneš z pobřeží do vnitrozemí, značnou část Vietnamu tvoří džungle,“ řekla jsem. „Občas chvíli trvalo, než mrtvého našli.“

„A porovnej si data,“ dodal Danny. „Vylepšená márnice v Tan Son Nhut začala fungovat teprve v srpnu šedesát osm. Zrovna ten měsíc se našly ostatky 1968-979.“

„Pořídil si zubní rentgeny 1968-979?“ zeptala jsem se Dannyho.

Ze stolu zvedl maličkou hnědou obálku. „Mám?“

Zrovna jsme všichni vstávali, když mi zazvonil BlackBerry.

Jakmile jsem hovor vzala, Ryanův mobil se rozezněl úvodní písní seriálu Sezame, otevři se.

21

„AHOJ, ZLATO,“ ZAŠVITOŘILA JSEM A KRÁČELA ZA Dannym ke světelné prohlížečce přišroubované na levé stěně laboratoře.

„Neříkej mi zlato. Nemůžu uvěřit, že jsem se do toho nechala uvrtat.“

Katy sršela vzteky.

„Tohle měla být prima dovolená. Surfování. Potápění. Aloha! Pamatuješ? Alo-Ha! A já tu dělám blbou taxikářku.“

V pozadí jsem zaslechla zvuky silničního provozu. A bluesovou melodii z rádia.

„Kde jsi?“

„Jedu domů. Trčela jsem tam celou věčnost. Už jsem si začala říkat, že se snad dočkám penze.“

Podívala jsem se na hodinky. Za pět minut tři čtvrtě na pět. Dámské dostaveníčko očividně nedopadlo dobře.

„Kde je Lily?“

„Nemám zdání. A je mi to úplně fuk.“

„Vy jste si nevolaly?“

Ryan za mými zády vedl velmi podobný rozhovor.

„Ale jo, já ji našla. Jenomže nejdřív jsem se asi hodinu pekla v autě.“

Co je horší? Trčet, nebo se péct? Nezeptala jsem se.

„Klimatizace je rozbitá?“

„O to vůbec nejde,“ opáčila Katy.

Zachytila jsem útržek Ryanovy konverzace.

„Katy, zeslab tu muziku.“

Hluk se o mikrodecibel ztišil.

„Ty jsi nechala Lily v obchoďáku?“

„Máš představu, jak dlouho jsem na ni čekala? Přijela jsem včas, dokonce o něco dřív. Lily nikde. Jezdila jsem dokola, protože jsem si myslela, že jsme se třeba špatně dohodly. Lily nikde. Čekala jsem. Za hodinu vypochodovala ven. Smála se jak pominutá. A víš s kým? S nějakým otrapou, co si o sobě myslí, že vypadá jako 50 Cent.“

„A tys odjela a nechala ji tam?“

Podívala jsem se na Ryana. Z jeho mobilu se linula pobouřená tiráda.

„Pokud jde o mě, naše Miss Havaj se může klidně unakupovat k smrti. Mám jí plný zuby. Ať jde fakt do prdele.“

„Katy!“

„Ex-cuuus-e-moi! Lily je feťácká primadona a nikdo si jí netroufne nic říct. Jestli chceš něco vědět, tak do toho určitě zase spadne. A nebude to trvat dlouho.“

„Už jsi skončila?“

Ticho.

„Teď ti řeknu, co uděláš.“

Ticho.

„Posloucháš mě?“

„Mám snad na vybranou?“

Na teatrální výstupy moc reagovat neumím. Dramatické scénky vnímám jako ztrátu času i energie. Tón mého hlas jen zdůrazňoval to, co má dcera už stejně věděla.

„Otočíš to. Vrátíš se k Ala Moana. Hned.“

„Je tu zácpa. Bude to trvat věčnost.“

„Na to jsi měla myslet dřív.“

„Ty jsi přece kousek odtamtud, ne?“

„Ano, to jsem.“

„Mohla bys ji vyzvednout.“

„Ano, to bych mohla.“ Těžká odmlka. „Vrať se. Nalož Lily. Odvez ji na Lanikai.“

Ryan dával své dceři podobné příkazy.

„Ona tam…“

„Ona tam bude.“ Ostře. „Já a Ryan se vrátíme v půl šesté. A všichni si pěkně popovídáme.“

Ukončila jsem hovor a pohlédla na Ryana. Jenom zavrtěl hlavou.

Danny mezitím vyrovnal snímky 1968-979 vedle rentgenů, které jsme vyndali ze spisu Xandera Lapasy. Stačil jediný pohled a bylo jasno.

Na obou sadách zářila v první stoličce vlevo nahoře bílá kapička. Ačkoli na posmrtných snímcích byla o něco menší, odpovídala stejnému útvaru na snímcích pořízených před smrtí.

„Vypadá to jako Illinois,“ poznamenala jsem.

„Když si odmyslíš všechno na jih od Springfieldu.“ Danny ukázal perem na rentgen horní i spodní čelisti. „Koukni se sem.“

Poslechla jsem.

Přes pravé rameno čelisti, u spojení vertikální a horizontální části se táhla neprůsvitná linka.

Danny vystrčil bok. Já svůj.

Trefili jsme se. Hloupé, já vím. Ale nás to baví.

„Co je?“ zeptal se Ryan.

„Při analýze 1968-979 jsme si všimli náznaků staré fraktury. Jedna v rameni a druhá v čelisti.“ Poklepala jsem na snímek. „Tohle je zahojená zlomenina.“

„Pěkné,“ řekl Ryan. „A co zuby?“

„Sedí to,“ odpověděla jsem. „Samozřejmě to bude muset ještě potvrdit stomatolog, ale 1968-979 je bezpochyby Alexander Lapasa.“

Paráda. O jednoho míň.

Jenomže zůstávala spousta otázek.

Byl Lapasa ve vrtulníku, který havaroval u Long Binh? Pokud ano, proč?

Byl Pavouk Lowery také na palubě?

Proč měl Lapasa Loweryho identifikační známku?

Proč se známka ocitla v krabici s kostmi 1968-979? Jak to, že nebyla nikde uvedená?

Jestliže byl Lowery ve vrtulníku, jak se dostal do Quebeku?

Pokud Lowery zemřel v Quebeku, jak naznačují otisky prstů, kdo je 2010-37, muž, jehož jsem exhumovala v Severní Karolíně? Louis Alvarez? Jestli ano, kdo to takhle zmrvil?

-

Ryan a já máme rozdílné názory na většinu věcí, které, řekněme, nesouvisejí s prací. Nicméně fungujeme jako dva atomy v prostoru, naše kladné a záporné pole se navzájem přitahují. Tedy přitahovaly – až do chvíle, než se objevila Lutetia.

Opravdu někde pod povrchem ohýnek stále ještě doutná? Je to ten pravý důvod, proč jsem tak vysazená na soudní lékařku?

Možná. Ale v žádném případě nebudu tyhle vody testovat za přítomnosti našich dcer.

Toho večera jsme se s Ryanem dokonale shodli. Katy a Lily nám jdou na nervy jako dvě osiny v zadku.

Cestou do Lanikai jsme nakoupili sushi, kteroužto potravinu schválily obě strany domácí válečné fronty. Po dlouhé debatě jsme zvolili změnu politiky. Jelikož se kárné odloučení ukázalo jako katastrofa, rozhodli jsme se zavést povinné kamarádění.

Naše rozhodnutí se nesetkalo s valným nadšením.

Při večeři panovalo hrobové ticho. Po jídle jsme z opačných koutů obývacího pokoje sledovali film Havaj. Skoro jako na svatbě. Svědkové ženicha vlevo, družičky vpravo.

Katy se líbila Julie Andrewsová. Lily prohlásila, že Julie je hrozná, ale že miluje Maxe von Sydowa. Podle Katy byl Max teplouš.

Ryan přísahal, že v roli pasažérky na lodi zahlédl Bette Midlerovou.

Já byla skeptická. Devatenáct set šedesát šest? To by musela být hodně mladá Bette.

V jedenáct už jsme byli každý ve svém pokoji.

Možná to bylo přemírou obalované ahi. Anebo rolek s krabím salátem a mangem. Té noci se mi zdál jeden z nejpodivnějších snů v mém životě.

Když bylo Katy deset let, vyrazila na jezdecký tábor. Měla tam drobného ryzáčka s bílou náprsenkou a ponožkami, který se jmenoval Cherry Star.

V tom snu jsem jela na Cherry Star po dlouhé bílé pláži. Bez sedla. Cítila jsem, jak se klisničce pode mnou napínají svaly a do zad mě hřálo slunce.

Kam jsem dohlédla, všude okolo nás se rozprostírala čirá a klidná vodní hladina. U hladiny se vlnily a nadnášely zelené chaluhy.

Cherry Star se hnala tryskem a od kopyt jí stříkala voda. Obrovské kapky mě pálily na tváři jako sněhové vločky v zimě.

Na obzoru se objevila drobná černá tečka. Zvětšovala se. Získávala tvar.

Katy. Na koni. Na Cherry Star.

Zamávala jsem na ni. Nereagovala.

Najednou jsem neseděla na Cherry Star.

Zmateně jsem se podívala dolů.

Kráčela jsem po svých.

Zvedla jsem hlavu.

Cherry Star se řítila přímo na mě. Dívala jsem se, jak se stále zvětšuje. Zežloutla. Zezlátla. Od třpytivého kovového povrchu se odráželo slunce.

Oslepeně jsem zamávala rukou.

Cherry Star, obklopená svatozáří rozptýleného světla, změnila tvar. Diamant. Půlměsíc. Obrácená houba s rozdvojenou nohou.

Najednou byla klisna nade mnou. Na zádech neměla žádného jezdce. Otěže táhla za sebou v písku.

Šlápne si na ně a poraní si zuby!

Vyskočila jsem, ale kožené řemínky se mi nepodařdo zachytit. Cítila jsem pot koně, slyšela, jak dýchá nozdrami. Cherry Star trhla hlavou. Otevřela ústa v tichém výkřiku. Spatřila jsem jantarové zuby. Zkroucené pysky. Sliny, z nichž se tvořily lesklé proužky pěny.

Srdce mi prudce bušilo. Chtěla jsem se rozběhnout. Ale s každým krokem jsem se jen víc bořila do písku.

Pak se sen změnil.

Šlapala jsem vodu.

Zabírala jsem oběma pažemi a snažila se obrátit ke břehu.

Země byla hodně daleko.

Všude okolo mě rostly chaluhy.

Pozorovala jsem, jak se zelenočerné trsy pomalu spojují.

Temný kruh se uzavřel.

Cosi se mi otřelo o nohy.

Podívala jsem se.

A uviděla tlamu. Oči překryté blánou. Chladné. Pravěké.

Žralok rozevřel čelisti a odhalil zuby ostré jako žiletky.

Vzbudila jsem se úplně zpocená, nehty zaťaté do dlaní.

Nebe bylo šedé.

Oknem se dovnitř vkradl vlhký vánek.

Podívala jsem se na hodiny. Tři čtvrtě na sedm.

V domě bylo ticho.

Překulila jsem se na bok. Přitáhla si pokrývku až k bradě.

Ať jsem se snažila sebevíc, spánek se ne a ne vrátit.

Vyzkoušela jsem všechny relaxační triky, které jsem znala, ale můj mozek se dokázal soustředit jen na ten sen.

Moje noční fantazie většinou nebývají žádné freudovské hádanky.

Na koni bez sedla? Fajn. Tohle asi nepotřebuje další vysvětlování.

Katy? Jasně. Mám o ni starost.

Zlatá záře? Chaluhy? Žralok?

V osm jsem to vzdala a vydala se dolů do kuchyně.

Ryan už zapnul automat na espreso. Výborně. Ta věc mě děsila k smrti.

„Perryová zavřela pláž.“ Ryan ukázal prstem na stránku s domácími zprávami v Honolulu Advertiser. „Je fakt třída, to se jí musí nechat. A vypadá setsakramentsky dobře.“

Nahlíženo orgánem, co máš mezi nohama, pomyslela jsem si. Ale nahlas jsem to neřekla.

Přečetla jsem si článek. Stálo tam, že zátoka Halona se až do odvolání uzavírá. Žádné vysvětlení.

Usrkávali jsme kávu a žvýkali křupavé tousty. Přitom jsme s Ryanem vymýšleli plán.

Nejdřív se pojedeme podívat na Punchbowl. Holky asi u vytržení nebudou, ale to je fuk. Ryan si to vybral. A vybral dobře. Já už tam byla.

Punchbowl je vyhloubená jáma sopečných usazenin ve tvaru kužele přímo ve městě Honolulu. Kráter vznikl, když horká láva protékala trhlinami v korálovém útesu, který se táhne pod pohořím Koolau.

Horká láva?

Jen klid. K výbuchu došlo před sto tisíci roky.

Havajský název zní Puowaina a existuje několik verzí jeho výkladu. Většinou se překládá jako Hora obětování. Domorodci prý na tomhle místě obětovali svým bohům. Podle legendy tu také popravovali každého, kdo porušil jejich tabu. Později nechal Kamehameha Veliký na okraji kráteru seřadit kanóny, aby ohlašovaly příjezd významných osob a důležité oslavy.

Ve třicátých letech dvacátého století si tu Havajská národní garda zřídila střelnici. Ke konci druhé světové války se prokopaly tunely a vybudovaly baterie děl, které měly chránit dva nejdůležitější přístavy na ostrově: Honolulu a Pearl.

Koncem čtyřicátých let, kdy vyvstala potřeba najít místo posledního odpočinku pro vojáky z druhé světové války, kteří leželi v provizorních hrobech na ostrově Guam, americký Kongres odhlasoval financování výstavby národního hřbitova. Později sem přibylo osm set neznámých z korejské války. V polovině osmdesátých let tuhle směsku doplnili vojáci z Vietnamu.

V Punchbowl je pohřben i Ernie Pyle. A první havajský astronaut Ellison Onizuka, který zemřel při havárii raketoplánu Challenger.

Po Punchbowl pojedeme po severním pobřeží až k pláži a ochutnáme vyhlášenou havajskou ledovou dřeň.

A nakonec, po hodinách kamarádění zůstanou Lily a Katy spolu doma a dospělí si užijou večer ve městě. Potřebovali jsme to jako sůl.

I když by si naši malou skupinku asi nikdo nespled s hrdiny filmu Bradyovi, den uběhl relativně v pohodě.

A dospělácký večer ve městě se ukázal jako zcela klíčový.

22

RESTAURACI VYBÍRAL RYAN. JEHO KRITÉRIA? ABY TO nebylo daleko od Waikiki, navrhla jsem já.

Jedli jsme v Ha’aha’a specializující se na plody moře a steaky. Podniky tohoto řetězce jsou roztroušené po celé Havaji. První zlé tušení mě přepadlo už při výběru stolu.

Usadili nás do tmavého kouta, jen pár centimetrů od kapely, jejíž repertoár by sklidil úspěch tak na moanaluaské střední škole. Maturitní ročník 1965.

Podruhé mě neblahá předtucha varovala, když přinesli jídelní lístky. Šest z devíti stránek bylo věnováno nápojům, jejichž názvy většinou sestávaly z neuvěřitelně chabých slovních hříček. Daiquiri Sen na pláži. Bacardi Sopečná bomba. Margarita Olé.

Ryan si objednal pivo Kona a mahimahi. Já šla do virgin colady a krevet na koriandru.

Pití nebylo špatné. Na směsi ananasového džusu a kokosového mléka se dá stěží co zkazit.

Při čekání na jídlo jsme si s Ryanem povídali. Lépe řečeno, pokřikovali jsme na sebe ve snaze přeřvat nezapomenutelné kusy jako Mořská víla z Waikiki a Perlové škeble.

Ryan se omluvil za Lily. Já se omluvila za Katy. Navrhl, že se přestěhují z domu na Lanikai do hotelu. Já mu řekla, že to není nutné.

Zrcadlová diskokoule nad našimi hlavami vysílala střípky blikajícího světla do celé místnosti. Senzace.

„Tohle asi nebude ta správná cesta k ženskému srdci,“ uznal Ryan a obličej se mu zabarvil do safírově zelené, jelikož reflektor namířený na pódium právě zasvítil k našemu stolu.

„Záleží na ženě. Proč jsi vybral zrovna tuhle hospodu?“

„Podle toho, jak se jmenují, se mohou chlubit skvělými steaky a plody moře. To přece nemůže zklamat.“

„Jsem si skoro jistá, že hrdý se řekne ha’ahea.“ Viděla jsem to slovo na pamětním kameni u Punchbowl. „Myslím, že ha’aha’a se překládá jako ubohý.“

„Aha.“

Kapela zrychlila tempo. Zpěvák tomu nasadil korunu: „Ach, jaki, haki, wiki, waki, wuuuu.“

Ryanovo neonové obočí vyskočilo k neonovému čelu.

Čtyřicet minut poté, co jsme si objednali, nás obsloužil úplně jiný číšník než ten, který nám přinesl pití. Tenhle měl po celé délce bicepsu vytetovaného tygra ve skoku. Do předního zubu si nechal implantovat cosi, co vypadalo jako zlatá sklenice martini. Na jmenovce stálo Rico.

„Opatrně.“ Rico položil na stůl talíře přikryté utěrkou. „Ty potvůrky pořádně pálí.“

To sotva. Moje krevety byly uvězněné v kaluži ztuhlého tuku.

„Ještě něco?“ zeptal se Rico.

Ryan si objednal další pivo.

„Ať se vám líbí vystoupení.“

Oba jsme zdvořile přikývli.

„Ta hudba, to je hapa haole.“

„Ani na minutu mě nenapadlo, že by to mohly být gospely.“

Rico i já jsme se na Ryana zamračili.

„Opravdu?“ Vrhla jsem na Rica svůj odzbrojující úsměv. „A co je hapa haole?“

Rico pokrčil ramenem ozdobeným kočkovitou šelmou.

„Někdy se písnička zpívá tradičním způsobem, víte, ve čtyřčtvrtečním taktu, ale slova jsou v angličtině, takže je to napůl anglická a napůl havajská skladba. Jindy jsou slova havajsky, ale rytmus je jiný, takže vznikne hapa haole.“ Na chvíli se zamyslel. „Ne všechny havajské písně se slovy haole jsou hapa haole. Někdy jsou slova havajská, a hudba ne.“

Naprosto jasné.

Jídlo chutnalo tak, jak jsem čekala.

Žvýkala jsem krevety tvrdé jako zimní pneumatiky, když kapela spustila Malé bublinky.

„Věděla jsi, že Don Ho sloužil u letectva?“ zeptal se mě Ryan.

„Ano,“ odpověděla jsem.

„A věděla jsi, že měl deset dětí?“ Ryan hovořil mezi sousty připálené ryby.

„Úžasné,“ opáčila jsem.

„A já nejsem úžasný?“

„To víš, že jo.“

Ryan natáhl ruku a pohladil mě po tváři. Tep se mi zrychlil a pod dotykem jeho prstů mi zahořela kůže.

„Nenapadlo tě, že bychom to mohli ještě jednou zkusit?“

„Co?“ polkla jsem.

„No přece spolu.“

A Lutetia? Hadley Perryová? Držela jsem se na hodně tenkém lanku.

„Hm. Vypravuj mi o Donu Ho.“ Raději jsem uhnula na bezpečnější půdu.

Ryan se opřel. „Ho začínal jako zpěvák v baru v Kaneohe, který se jmenoval U Honey. Patřil jeho matce.“

„Honey?“ hádala jsem.

„Ano, kočičko.“

To oslovení se mi zabodlo jako rozžhavený pohrabáč přímo do srdce. Pusinko. Kytičko. I když jsem Ryana vždycky za jeho připitomělá oslovení peskovala, v hloubi duše jsem je měla ráda. Kohopak jimi asi poctívá dnes?

„K Honey chodili mariňáci ze základny,“ pokračoval Ryan, aniž by tušil, jaké emoce ve mně vyvolal. „V šedesátých letech Ho přestěhoval podnik na Waikiki.“

„Já myslela, že vystupoval v baru U vévody.“ Hlas mi zněl klidně a neprozradil nic z toho, co se odehrávalo uvnitř.

„To bylo až později. To už byl slavný.“

„A zbytek je historie.“

„Sbohem, Ho.“

Vzdala jsem marný boj s korýši a odložila vidličku.

„Ho ještě žije?“

Ryan zavrtěl hlavou. „Zemřel před pár lety.“

V té chvíli se několik nesouvisejících událostí spojilo v onom obrovském časoprostorovém kontinuu, které tvoří realitu takovou, jakou ji vnímáme.

Rico pokládal na náš stůl pivní tácek a na přední zub mu zasvítil paprsek blikavého světla. Když jsem pohlédla dolů, všimla jsem si obrázku na tácku – kýčovitý mužský idol z jiné doby.

Prásk!

Hlavou mi probleskl sen z předešlé noci. Bílý zářící kůň, který zezlátne. Koňský zub.

Objevovaly se další obrazy.

Úlomek čelisti.

Hrudka adipoceru v odtoku umývadla.

Křivý kousek zlata se dvěma výběžky.

Kachna s otevřeným zobákem.

Houba se špičatou nohou.

Rico.

Ruka mi vyletěla k Ryanovu zápěstí. „Kristapána! Já už vím, co to je.“

„Moje ruka?“

Uvolnila jsem sevření.

„Ta věc, co jsme s Dannym našli. Tedy já ji našla.“ Byla jsem úplně mimo. „Ten úlomek, o kterém jsme si mysleli, že je to plomba. Tedy já si to myslela. Danny váhal. Ale zubař si to nemyslel. Craig Brooks. Měl pravdu. Tedy, měl i neměl. Patřilo to k zubu, ale nebyla to plom –“

Ryan odložil vidličku na talíř a zvedl ruce v uklidňujícím gestu. „Nadechni se.“

Poslechla jsem.

„Tak a teď pomalu. Anglicky. Nebo francouzsky. Ale srozumitelně.“

Kapela začala brnkat Havaj volá.

Probírala jsem se vlastními myšlenkami.

„Vsadím se, o co chceš, že to, co jsme našli u 2010-37, je ulomený zubní implantát.“

„A co mám chtít?“

„Poslouchej mě.“ Otočila jsem tácek a ukázala na logo. „Co to je?“

„Zajíček z Playboye.“

„Playboy už dneska nikoho nebere, ale v šedesátých letech to byla bomba. Všiml sis Ricova zubu?“

„Protřepat, nemíchat.“

Obrátila jsem oči v sloup. V té tmě to ale bylo zbytečné.

„V Severní Karolíně jsem měla případ, kdy měla oběť na zubní korunce zlatý implantát ve tvaru playboyského zajíčka. Podle toho jsme ho nakonec identifikovali.“

„A měl taky tetování Jezte u Joea na…“

„Korunka sloužila jen pro ozdobu. Tenkrát jsem trošku zapátrala a dozvěděla se, že se dají sehnat zlaté korunky s nejrůznějšími tvary, třeba křížek, sklenice martini, hvězda, půlměsíc.“

„A oblíbený zajoch.“

„Ano. Anebo si můžeš koupit takzvanou jiskru. To je akrylová korunka, která vypadá jako zub se zlatou ozdobou.“

„Tyhle zázraky ti v puse zůstanou napořád?“

„Jo i ne. Když mají hrubou zadní část, přilepí se na zub nastálo. Když jsou zezadu hladké, můžeš si je nasazovat a sundávat podle libosti.“

„Když vyrážíš večer do města,“ prohlásil Ryan opovržlivě.

„Jiný kraj, jiný mrav.“

„J. Edgar měl rád třásničky. Ale to ještě neznamená, že si do botníku nastrkám tenisky s fiží.“

Ignorovala jsem to.

„Ten chlápek ze Severní Karolíny byl dělník pohřešovaný od roku devatenáct set šedesát devět. Přistěhovalec z Jižní Ameriky. Tenkrát jsem zjistila, že móda zlatých implantátů je rozšířená především mezi Hispánci. V některých článcích se psalo, že tenhle zvyk má kořeny v předkolumbovské době.“

„Mayové vyřezávali lidem srdce. Ale to neznamená, že bychom s tím měli začínat, ne?“

„To byli Aztékové.“

Ryan se chtěl dohadovat. Já ho přerušila.

„Na palubě havarované helikoptéry byli kromě Pavouka Loweryho čtyři členové posádky. Tři se našli a byli identifikováni. Čtvrtý byl mechanik a jeho tělo se dodnes pohřešuje.“

„A asi pocházel z Jižní Ameriky.“

„Luis Alvarez. Američan, ale s mexickým původem.“

„Ale zlatý implantát by měl být zapsaný v jeho zubní kartě, ne?“

„V jeho spise nebyly žádné zdravotní karty. A navíc, jestli si Alvarez tu ozdůbku pořídil teprve po poslední prohlídce, v záznamech by stejně chyběla.“

„Anebo si ji sundal, když se hlásil do služby.“

„Přesně tak.“

Rico se objevil u stolu.

Ryan požádal o účet.

Rico vytáhl bloček. Když počítal, pokusila jsem se prohlédnout si jeho zub. Nepovedlo se. Rty měl stisknuté, jak usilovně sčítal složitá čísla. Nakonec na stůl dopadl účet.

Já i Ryan jsme se po něm natáhli. Dohadovali se. Náš obvyklý rituál. Vyhrála jsem. A podala Ricovi svou Visa kartu. Rico se zaculil na Ryana a odkráčel.

„A co Pavouk Lowery?“ zeptal se Ryan.

„Co je s ním?“

„Co když ho popadla touha přidat si do pusy trošku zlata? Třeba na to natrefil ve Vietnamu.“

„To je možné.“

„Anebo to měl už před odjezdem, ale když byl doma s mamkou a taťkou, tak si to sundával.“

„I to je možné.“

„Existuje někdo, kdo by nám o tom mohl říct víc?“ zeptal se Ryan. „Kámoš? Sourozenec?“

Vzpomněla jsem si na prohlídku alba v mém autě.

„Bratr je mrtvý, ale Platon říkal, že Pavouk si byl blízký s jedním bratrancem. Hráli za stejný baseballový tým na střední škole.“

„Ten bratranec bydlí v Lumbertonu?“

„To nevím.“

„Za telefonát by to stálo. Však víš, pokrýt všechny mety.“

To byla pravda.

Kapela spustila Kladivo. Zpěvák se pokoušel napodobit Triniho Lopeze, ale moc se mu to nedařilo.

„Ale Pavouk Lowery zemřel v Quebeku,“ řekla jsem.

„Anebo v FBI pomotali otisky prstů. Podle mě bychom měli v první řadě prověřit, že ta tvoje zlatá houbokachna je skutečně zubní implantát. A pak se uvidí.“

I to byla pravda.

Rico se vrátil s kartou. Podepsala jsem účet a připsala spropitné. Vysoké. Doufala jsem, že se usměje.

Neusmál. Zamumlal: „Mahalo,“ a byl pryč.

„Jsou v Alvarezově spise fotky?“ zeptal se Ryan.

„Několik.“

„Usmívá se na nich?“

V duchu jsem si představila tři černobílé snímky.

Portrét mladého muže v uniformě.

Zrnitá reprodukce maturantovy podobenky.

Devět zpocených vojáků, jeden s hlavou odvrácenou od aparátu.

Podívala jsem se na Ryana.

Najednou jsem se nemohla dočkat, až si ty fotky znovu prohlédnu.

23

NEDĚLNÍ RÁNO BYLO CHLADNÉ A DEŠTIVÉ. PROBRALA jsem se, zjistila stav počasí a znovu usnula. Mí spolunocležníci pochopitelně reagovali podobně. Anebo zatím nikdo z nich nepohnul víčkem.

V půl desáté mě vzbudilo tlumené rachocení. Hodila jsem na sebe kraťasy a tričko a sešla do kuchyně.

Ryan připravoval francouzské toasty a slaninu. Ta vůně ve mně vyvolávala takřka orgiastické pocity.

Probudila jsem dámy a všichni čtyři jsme v napjaté atmosféře posnídali. Při jídle déšť pomalu ustal a slunce se začínalo prodírat skulinkami mezi mraky.

Po snídani jsme si šli každý po svém. Ryan a Lily se vydali na loď s proskleným dnem, odkud se dají pozorovat ryby, Katy a já jsme se uvelebily na pláži, šnorchlovaly a četly si.

Vzala jsem si s sebou BlackBerry. Věděla jsem, že Danny není ranní ptáče, a tak jsem hovor s ním odložila. Ale nemohla jsem se dočkat, až si promluvím s Platonem Lowerym.

Stejně jako předtím mi Platon telefon nevzal. Ani Silas Sugarman.

Zklamaně jsem zírala na displej s fotkou Birdieho, jak sedí na Charlieho kleci. Ten obrázek ve mně obvykle vyvolává úsměv. Tentokrát se mu to nepodařilo.

Maličká čísílka mi oznamovala, že na východním pobřeží je půl sedmé. V mozku jsem pátrala po nějaké inspiraci. Kdo by mohl být v neděli večer v Lumbertonu v Severní Karolíně na drátě?

Něco mě napadlo. A proč by ne? Už dřív mi poskyd užitečné informace.

Přes google jsem si vyhledala číslo. Vyťukala ho.

„Kancelář šerifa robesonského okresu.“ Odměřený hlas, přízvuk spíš newyorský než jižanský.

„Šerifa Beaslyho, prosím.“

„Není tady.“

„Mohla byste ho prosím sehnat?“

„To nejde.“

„Tady doktorka Temperance Brennanová. Byla byste tak hodná a požádala šerifa, aby mi zavolal na toto číslo? Je to dost naléhavé.“

„Jaká je povaha vaší stížnosti?“

„To není stížnost. Jedenáctého května jsem v Lumbertonu prováděla exhumaci. Šerif byl přítomen. Potřebuji nějaké informace o vyzdvižených ostatcích.“

„Šerif má hodně práce.“

„To já taky.“ Ta ženská mě začínala štvát.

„Vaše číslo?“

Nadiktovala jsem jí ho.

Během pauzy, která následovala, někde zařval racek. Doufala jsem, že se ten zvuk neprobojoval na druhý konec linky.

„Předám vaši žádost.“

Cvak.

„Díky za ochotu,“ odsekla jsem do hluchého aparátu.

Katy zvedla hlavu. Mávla jsem rukou. Znovu se vrátila ke knize.

Za deset minut mi zazvonil telefon.

„Šerif Beasley.“ Vysoký, trošku gumový hlas připomínající Barneyho Fifea.

„Díky, že voláte. Omlouvám se, že vás otravuji v neděli večer.“

„Zrovna se koukám, jak Braves dostávají pěkně na zadek.“

„Volala jsem ohledně těla pohřbeného na Garden of Faith pod jménem John Charles Lowery.“

„Nejdřív detektiv, teď vy. O Pavouka je čím dál větší zájem.“

„Ano, pane. Znal jste ho?“ zeptala jsem se. „Osobně?“

„Jo, sem tam jsme se vídali.“

„Co mi o něm můžete říct?“

„Pavouk chodil o tři třídy výš. Já se po škole dal k policii.“ Jasně. Zástupce Fife. „Jako nováček jsem párkrát řešil jeho skopičiny.“

„Skopičiny?“

„Pavouk nebyl zas tak špatný. To ten jeho bratranec. Divoký mladík.“ Ve slově mladík zaznělo hodně dlouhé „í“.

„A to byl kdo?“

„Reggie Cumbo. Měl záznam delší než moje ruka.“

„Jak to?“

„Byl to kretén.“

Neříkala jsem nic. A jako mnoho jiných i Beasley cítil potřebu zaplnit to ticho.

„Většinou to byl chlast a rušení pořádku.“

„Co se s ním stalo?“

„Vypařil se ještě na střední. No, s vyznamenáním by ji stejně nedodělal.“

„Neodmaturoval?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne.“

„Kde je Reggie teď?“

„Co já vím? Třeba dělá starostu v Milwaukee? Ale nejspíš je asi mrtvý. Nikdy jsem o něm už neslyšel.“

Takže Reggieho se na Pavoukovu zálibu v zubních implantátech asi nezeptám.

„Nevšiml jste si někdy, že by měl Pavouk Lowery na zubech zlatou ozdobu?“

„Myslíte korunku?“

Popsala jsem mu implantát.

„Třeba později, když odešel do armády. Možná to bylo vidět na fotkách, které posílal z Vietnamu domů. Neukázali vám Platon a Harriet nějaké? Anebo jich třeba pár poslali do novin? Nebo pověsili na internet?“

Věděla jsem, že přeháním.

„Ne. Proč vás tolik zajímají Pavoukovy zuby? Myslel jsem, že se všechno vyřešilo díky Harrietině DNA.“

„Ten implantát by mohl pomoci identifikovat tělo, které jsem exhumovala. Za předpokladu, že to není Pavouk. Harrietiny vzorky jsou pět let staré, takže hledáme další možnost pro případ, že by byly pro sekvencování nepoužitelné.“

„Já nevím, co vám mám říct. Pavouk byl…,“ Beasley se odmlčel, „… jiný. Ale pochybuji, že by byl natolik trhlý, aby si zdobil zuby zlatem.“

„Na co si vzpomínáte vy?“

Beasley hlasitě vydechl. „Pamatuju se, že na střední škole chtěl svý mámě darovat ledvinu. Harriet měla vrozenou vadu a asi na to nakonec i umřela. Musím přiznat, že mi to tenkrát připadalo hodně velkorysé. Jenomže Pavoukova ledvina se nehodila, špatná krevní skupina či co. Nabídl se i jeho bratr Tom. To bylo samozřejmě o hodně let později. Ale ani to nevyšlo. Víte, sám nevím, jestli bych něco takového udělal.“

„Pavouk?“

Beasley hned neodpověděl. Po chvíli řekl: „Vzpomínám si, že dělal školní projekt o pavoucích. Měl toho spoustu, patnáct nebo dvacet velkých bílých papírů s obrázky a nákresy a poznámkové kartičky. K tomu hromadu popsaných skleniček s pavouky. Dostal první cenu. Bylo to vystavené v knihovně. Ještě dnes ty staré plakáty občas vytáhnou. Pavouci už jsou dávno v čudu, to se rozumí.“

„Ještě něco?“

„A taky si pamatuju, že odešel do války. A vrátil se domů mrtvý. Je mi líto.“

Další otázky mě už nenapadaly. Poděkovala jsem Beasleymu a hovor ukončila.

Danny volal, když jsme byly s Katy pod vodou a pozorovaly letuchy, bodláky a jednu obzvlášť smutnou trubkotlamku.

Dannyho zpráva byla stručná. Zavolej mi. Udělala jsem to.

„Co se děje?“

„Říkal jsem si, že to určitě budeš chtít vědět. Proklepl jsem rodinu Xandera Lapasy. Jeho rodiče Alexander starší a Theresa-Sophie jsou oba mrtví.“

Slyšela jsem šustit papír.

„Alexander Emanuel, neboli Xander, byl prvorozený z šesti dětí; čtyři kluci, dvě holky. Jedna sestra Mamie Waiteová žije v Maui. Je rozvedená a má dceru. Druhá sestra Hesta Groganová žije v Nevadě. Je to vdova se dvěma syny.

Bratr Marvin byl duševně zaostalý a zemřel mladý někdy v sedmdesátých letech. Ti další dva Nicholas a Kenneth dodnes bydlí u Honolulu.

Oba jsou ženatí, Kenneth jednou, Nicholas počtvrté. Dohromady mají jedenáct dětí a osmáct vnoučat.“

Rychle jsem počítala. Pokud bylo Xanderovi Lapasovi devětadvacet, když v roce 1968 zmizel, narodil se v roce 1939.

Danny mi musel číst myšlenky.

„Všem sourozencům je už přes šedesát.“

„Pověz mi něco o tátovi.“ Nebyla jsem si jistá, jestli je rodinná historie důležitá, ale Danny se patrně chtěl podělit o své poznatky.

„Alex Lapasa se přistěhoval na Oahu v šestapadesátém a dostal tu práci na benzince ve východním Honolulu. Majitel za dva roky zemřel. Autonehoda. Řidič ujel. Rukou psaná závěť převáděla vlastnictví pumpy na Lapasu.“

„To zní divně.“

„Policajti nezjistili nic, co by Lapasu spojovalo s nehodou. Oběť neměla rodinu, která by se dožadovala spravedlnosti, takže kdo ví, jak důkladně se to vyšetřovalo.“

To jsem nekomentovala.

„Devět měsíců poté, co se stal Lapasa majitelem, vymazal benzínku z mapy hurikán. Jelikož neměl žádný zdroj příjmů a očividně si prodávání benzinu příliš nezamiloval, vrhnul se Lapasa na obchod s nemovitostmi. A spatřil tam velké možnosti. Pochopil, že rodiče z éry baby-boomu budou potřebovat spoustu laciných domků. Takže se přeorientoval na výstavbu levného bydlení. Postavil bungalov, prodal ho, postavil dva další.

Když se Havaj v roce devatenáct set padesát devět stala dalším státem USA, stavebnictví začalo pěkně prosperovat. Lapasa spekuloval, expandoval a vydělal miliony. Od šedesátých do devadesátých let se zaměřil i na další odvětví. Dneska má Lapasovo impérium víc chapadel než chobotnice.“

„Jak se zdá, starý Alex byl chytrá hlavička.“

„Ano.“

Všimla jsem si, že Danny zadržel dech.

„Co je?“ chtěla jsem vědět.

„Lapasa byl vždycky, no, řekněme, kontroverzní. Podle některých lidí se narodil pod šťastnou hvězdou. Podle jiných měl prostě kliku. Ale všichni se shodují, že byl naprosto bezohledný.“

„Kdy zemřel?“

„Dva tisíce dva.“

„Kdo dneska řídí podnik?“

„Druhý syn Nicholas.“

Najednou se mi v hlavě ozvalo hlasité cink. To jméno jsem několikrát viděla v novinách Honolulu Advertiser, občas doprovázené přívlastky jako prohnaný nebo vykutálený.

„Tenhle Nickie Lapasa?“

„Tenhle Nickie Lapasa.“

Matně jsem si vzpomněla, že o smrti Alexe Lapasy informovaly noviny během jednoho z mých pobytů v CIL. Pohřeb připomínal slavnostní zahájení olympijských her.

„Nevyšetřovali náhodou Alexe Lapasu těsně před smrtí kvůli porušení RICO?“ Měla jsem na mysli zákon o organizovaném zločinu, který v roce 1970 schválil Kongres.

„Jo. A nebylo to poprvé. Povídalo se, že Alex je ve spojení s mafií. Ale nikdy mu nic nedokázali.“

„Kenny Lapasa sedí na radnici v Honolulu?“

„Přesně tak.“

Xander zmizel. Marvin zemřel. Nickie a Kenny jsou naživu a daří se jim skvěle. A jak jsou na tom sestřičky, napadlo mě.

„Mamie a Hesta taky dělají pro rodinnou firmu?“

Danny si odfrkl. „Každopádně ne v lapasovském stylu.“

„Co to znamená?“

„Ženám vstup zakázán.“

„Ale vždyť korespondenci s armádou ohledně Xanderova zmizení si vzala na starost Theresa-Sophie.“

„Pro starého pána asi bylo psaní dopisů nedůstojné.“

„Proč podle tebe Xander odjel do Vietnamu?“

„Povídalo se, že se Lapasa zapojil do obchodu s drogami. Možná poslal synátora do jihovýchodní Asie, aby prozkoumal poválečné příležitosti. Však víš, zdroje, doprava.“

„S kým jsi mluvil?“ chtěla jsem vědět.

„S mazaným Nickem. Dostat se k němu bylo jako protlačit se k Obamovi.“

„Jak reagoval?“

„Nejdřív skepticky. Řekl jsem mu, že identifikace podle chrupu je sice zatím neoficiální, ale poměrně spolehlivá. Zeptal jsem se ho, jestli měl Xander někdy zlomenou nějakou kost. Odpověděl mi, že v létě po prváku na střední škole si Xander rozbil čelist a klíční kost při autonehodě. Popsal jsem mu zahojené fraktury, které jsme našli na kostech a rentgenech.“

„Přesvědčilo ho to?“

„Ne tak docela. Řekl jsem mu, že aby měla rodina jistotu, můžeme provést srovnání DNA, pokud bude on nebo někdo ze sourozenců ochoten poskytnout vzorek. Málem vyskočil z kůže. Žádnej úředník prý nebude ani náhodou cpát tyčinku do pusy členům jeho rodiny. Vysvětlil jsem mu, že odběr nebolí, že se jen setřou sliny z vnitřní strany tváře. Mohl se pominout. Jeho výrazů tě ušetřím. Nakonec zavěsil.“

„Jesdiže byly některé obchody Alexe Lapasy pochybné, jak se povídá, možná má Nick strach o soukromí. Podvodníci neradi poskytují vzorky DNA.“

„Možná. Ale Nick neměl nikdy s ilegálními kšefty nic společného. No nic, za hodinu mi volal zpátky vzteklý jako pes a blábolil něco o nekompetentnosti, stupiditě a nepřijatelném profesionálním chování. Vyhrožoval, že zavolá svému kongresmanovi, senátorovi, Organizaci na ochranu lidských práv, na generální štáb, prezidentovi, CNN, Jesse Jacksonovi, Rushi Limbaughovi a možná i Nelsonu Mandelovi.“

„To neřekl.“

„No, Mandelů možná vynechal.“

„Proč se tak naštval?“

„Jeho bráchu tady máme na polici přes čtyřicet let.“

Dobrý důvod, pomyslela jsem si.

„Znovu jsem mu nabídl srovnávací test. Zmínil jsem se, že v roce 2002 byly úspěšně sekvencovány vzorky DNA z ostatků. Chtěl po mně, abychom výsledky zničili, protože prý nechce mít svou rodinu v…“ Dannyho hlas získal nevrlý tón, „…nějaký posraný státní databázi.“

„Ještě něco?“

„Prohlásil, že budou padat hlavy.“

„Nejdřív Platon Lowery, teď Nickie Lapasa. Divné.“

„Znám i divnější.“

Změnila jsem téma a podělila se s Dannym o své teorii ohledně zlaté houbokachny z lumbertonského případu 2010-37 a převyprávěla mu svůj rozhovor se šerifem Beasleym.

„Nikdy neslyšel o zubních implantátech?“

„Ne.“

„Kdyby se v jeho okolí nějaké vyskytovaly, aspoň s jedním exemplářem by se setkal,“ prohlásil Danny.

„Tahle mánie se třeba robesonskému okresu vyhnula.“ Chvíli jsem přemýšlela. „Možná to nebude k ničemu, ale mohli bychom zkusit vypátrat Reggieho Cumba.“

„Bratrance,“ upřesnil Danny.

„Ano.“

„Tělo, které jsi exhumovala v Lumbertonu, musí být Luise Alvareze,“ řekl Danny. „Alvarez se dodnes pohřešuje. Jeho biologický profil je identický s Loweryho a analýza ostatků souhlasí. Alvarez je původem Mexičan. Implantáty jsou mezi mexickými Američany hodně oblíbené.“

„Dneska,“ namítla jsem. „Jenže byly i v šedesátých letech?“

„Nejsem si jistý, ale myslím že jo.“ Danny na okamžik ztichl. „Měli bychom si znovu prohlédnout fotky v Alvarezově spisu.“

„To bychom měli,“ souhlasila jsem.

„Vrhneme se na to hned zítra ráno.“

„Jasně.“

Další rande bylo domluvené.

24

V NEDĚLI VEČER JSME SI UŽÍVALI, ANEBO LÉPE ŘEČENO protrpěli válku vyzváněcích tónů. Výběr melodií by vydal na téma diplomové práce z psychologie.

Lily měla nastavenou písničku Super Freak od Ricka Jamese. Katy zase Minnie the Moocher do Caba Callowaye. Já, jako věčná optimistka, používám melodii ze seriálu Šťastné dny. Ryan se zatím nevzdal Big Birda a jeho kámošů ze Sezame, otevři se.

Večeře byla opět na grilu. Při mytí nádobí Cab oznámil příchozí hovor. Katy se omluvila. Po pár minutách se vrátila zadumaná, ale skoro se usmívala.

Stačil jediný dotaz, abych znala příčinu.

Katy telefonoval Coopův starší bratr Jed. Velice se omlouval za to, jak Katy předtím odbyli. Jelikož o Coopově smrt informovala média, do domu Coopertonových volali novináři, soucitní cizí lidé i šílenci, co demonstrují proti válce. Jedův strýc Abner se pasoval na samozvaného ochránce rodiny a převzal zodpovědnost za braní telefonů. Jeho strategie byla prostá – odpálkoval každého, koho osobně neznal.

Jed oznámil Katy, že má u sebe něco, co by jí Coop určitě rád daroval. Ačkoli to mou dceru zaskočilo, určitě ji to i potěšilo. Takhle uvolněnou jsem ji od Coopovy smrti neviděla.

Další na řadě byl Ryan. I přes bujarou melodii jeho zpráva patřila spíš do druhého konce spektra. Když mi v kuchyni později sděloval obsah hovoru, tvářil se hodně sklesle.

Lutetia odjíždí z Montrealu domů do Nového Skotska. Až do odvolání bude mít Lily na starost Ryan. Sbohem a šáteček.

Moje reakce byly poněkud smíšené. Věděla jsem, že Lutetiin odjezd Lily zraní a Ryanovi přivodí obrovské problémy, ale nemůžu tvrdit, že by mi přišlo líto, že zamávám Ryanově bývalce. Metaforicky, samozřejmě. V životě jsme se nepotkaly.

První, kdo volal mně, byla Hadley Perryová. Dozvěděla jsem se od ní tři věci.

Za prvé, pátrání u rodin pohřešovaných osob nic nepřineslo. Za druhé, detektivové z honolulského policejního oddělení L6 a Hungová začnou hned zítra ráno s vyšetřováním v nemocnicích. Za třetí, starosta a městská rada jí pěkně zatopili kvůli uzavření zátoky Halona.

Tlumeným hlasem jsem Ryanovi předala zprávu Perryové, tentokrát na lanai.

Ryanovi zacukaly koutky úst, protože se mu v hlavě patrně odehrával stejný myšlenkový proces jako mně.

„Ló je Vietnamec a nad o má stříšku. Hungová je Číňanka. Jsou parťáci devět let a už dávno jim došla trpělivost s poznámkami ohledně jejich jmen.“

V očekávání obvyklé reakce Perryová hned na začátku odpálila jakýkoli pokus o vtipnou narážku na toto téma. S Ryanem jsem se nyní zařídila stejně.

„Já myslela, že jsi tu kvůli chlápkovi, co umřel v šedesátých letech,“ ozvala se Katy.

Ryan a já jsme se překvapeně otočili. Ani jeden z nás neslyšel vrzání posuvných dveří či Katyiny kroky.

„To jsem. Vlastně je těch chlápků víc,“ řekla jsem. „Místní soudní lékařka mě požádala o pomoc s dalším případem. Myslela jsem, že by tě to nezajímalo.“ Vzhledem ke Coopově smrti. Ale to jsem neřekla.

Katy sjela pohledem ze mě na Ryana a pak zpátky. „Ale jasně že mě to zajímá.“

Ryan vstal. „Pokud mě omluvíte, dámy, už pár dní jsem si nepřečetl maily.“ Chabá výmluva, ale Ryan vycítil, že se Katy cítí vyloučená.

Katy se usadila na pohovku, kterou Ryan vyklidil. Pověděla jsem jí o Hadley Perryové, o částech těla, o stopách po zubech, chirurgickém hřebu a tetování.

„Aspoň jednou do roka ulovte si žraloka.“

„Co?“

„Tracy Jordanová? Studio 30 Rock?“

Byla jsem vedle.

„Seriál NBC? Tracy Morganová tam mluví o naučném cyklu z kanálu Discovery. Dělá si legraci z upoutávek. To je fuk. Ta poznámka byla pitomá. Neměla bych žertovat o obětech neštěstí.“

Pohladila jsem ji po ruce.

„Nic se nestalo.“

Chvíli jsme obě naslouchaly šustění palmových listů a šumění mořských vln. Katy promluvila jako první.

„Trávím hodně času na svém blogu.“

„O čem píšeš?“

„O tom, že je válka pitomá.“

„To zní dobře.“

„Chci napsat článek o necitlivosti toho, co jsem právě řekla.“ Chvíli uvažovala. „O tom, jak občas přestáváme vnímat, že každá smrt je tragédie.“

„Moc ráda bych si to přečetla.“

„Nic jiného ani říct nemůžeš.“ Vyskočila a políbila mě na tvář. „Jsi přece moje máma.“

Než jsem stihla zaprotestovat, spěchala dovnitř.

Jako druhý mi volal Tim Larabee, soudní lékař ze Charlotte. Na skládce u venkovské silnice v cabarruském okrese se našlo tělo v rozkladu. Od půlnoci je na místě činu a má podezření, že ostatky patří ženě v domácnosti, která se pohřešuje od loňského podzimu. Je nutná antropologická konzultace. Nechce na mě tlačit, ale rád by věděl, kdy se vrátím.

Šťastné dny.

Lily zazvonil telefon v půl jedenácté. Právě jsem dočetla Stephena Kinga a pustila se do Grishamova románu. Ryan se díval na CNN. Katy ve svém pokoji psala blog nebo tak něco.

Lily se podívala, kdo volá, vzala hovor a spěchala nahoru.

Podívala jsem se na Ryana a neuniklo mi napětí v jeho spodní čelisti a ramenou. Chápala jsem to. Jelikož předpokládal, že Lily volá Lutetia, obrnil se proti slzám své dcery.

Lily se vrátila za půl hodiny. Byla klidná, dokonce se usmívala. Stočila se na pohovce a nic nevysvětlovala.

S Ryanem jsme na sebe pohlédli. Tázavě zvedl obočí.

Kývla jsem směrem k Lily.

Ryan sice žádný obličej neudělal, ale neměl k tomu daleko.

Znovu jsem kývla, naléhavěji.

„To byla máma?“ zeptal se Ryan dcery. Ledabyle.

„Ne.“

Předstírala jsem, že jsem zcela ponořená do své knihy.

Ubíhaly vteřiny. Minuta.

„Anderson Cooper má fakt skvělý vlasy,“ prohlásila Lily s očima upřenýma na televizní obrazovku. „Ale prý je to prcek.“

V pondělí se Ryan nabídl, že vezme Lily na severní pobřeží. Chtěla se podívat na Želví záliv, kde se natáčely scény z filmu Kopačky. On chtěl být se svou dcerou chvíli sám.

Katy zůstala doma a pracovala na svém blogu.

Provoz ve městě byl příšerný. Než jsem se prodrala do Hickamu, bylo skoro osm.

Žádný problém. Danny přifrčel na parkoviště dvě auta přede mnou. Počkal, než jsem zaparkovala, a vystoupil.

„Aloha.“

„Aloha.“

„Pěkná kára,“ ulevil si.

„Fakt legrace.“

„Zkus zavolat do Avisu, třeba ti dají něco modernějšího.“

„Za tu námahu to nestojí. Mám v Severní Karolíně případ, takže budu muset za dva dny odjet.“

„Vždyť jsi sotva přijela.“

„Už jsem tu deset dní.“

„A co ten případ, na kterém děláš s Perryovou?“

„Případy.“

Cestou jsem mu vyprávěla o druhé oběti žraloka, o díře po hřebu a potetovaném kotníku.

„Perryová by podle toho měla oběť identifikovat,“ řekl Danny.

„Myslím že jo. A protože nejsou další ostatky, víc udělat nemůžu.“

„Takže jsi tu hotová.“

„Jo, jsem tu hotová. Ale ještě se kouknem na fotky Luise Alvareze.“

Všimla jsem si, že Dannymu na bradě raší strniště, tak nevysvětlitelně oblíbené u mužské části populace.

„Necháváš si růst bradku?“ zeptala jsem se.

„Jo, zkouším to.“ Brada mu vyletěla nahoru a posunula se zleva doprava. „Co na to říkáš?“

Brada klesla.

Právě jsme stáli na chodbě vedoucí do CIL, když se v hale za sklem objevil Gus Dimitriadus s kartónovou krabicí v náručí. V jednom rohu trčela palma v květináči, ve druhém nějaká trofej.

Dimitriadus se mračil. To mě nepřekvapilo.

Danny otevřel doširoka dveře a podržel mu je.

Dimitriadus zvedl hlavu. Zamračení se proměnilo v nezaměnitelně nasupený výraz.

„Potřebuješ pomoct?“ nabídl se Danny.

„Už jsi udělal dost.“

„Počkej, tohle přece nemusí být osob –“

„Vážně? Nemusí?“

Kretén, pomyslela jsem si, a okamžitě se cítila hloupě. Koneckonců, právě ho vykopli z práce, kde toužil udělat kariéru.

„Jestli máš ještě další krabice, rádi ti –“

„To se vsadím,“ přerušil mě Dimitriadus.

Podívala jsem se mu přímo do očí.

A viděla v nich čirou nenávist.

Danny i já jsme mu beze slova ustoupili z cesty.

Když Dimitriadus procházel dveřmi, vystrčil loket a uhodil mě do hrudi. Ostře.

Nečekala jsem to, takže mě to odhodilo o krok zpět.

„Hajzle,“ vyštěkl Danny směrem k Dimitriadusoyým vzdalujícím se zádům. „Jsi v pohodě?“ zeptal se mě.

„Nic to není.“

„Ten prevít to udělal schválně.“

„Vypouští páru,“ opáčila jsem. „A já jsem snadný cíl.“

„To není omluva.“

„Zrovna přišel o práci.“

„Jestli to ještě jednou zkusí, přijde i o koule.“

Sir Danny, mstitel pannen, jež lotři v ňadra udeří.

Zatímco šel Danny pro kávu, já se uvelebila v jeho kanceláři s Alvarezovým spisem.

Staré černobílé fotky byly takové, jak jsem si je pamatovala.

Letmo jsem pohlédla na portrét vojína Alvareze v uniformě. Neusmíval se. K ničemu.

Vybrala jsem snímek devíti upocených vojáků v maskáčích s vykasanými rukávy a prohlížela si muže, na jehož hrudníku stálo inkoustem napsáno Alvarez.

A pocítila jsem příval vzrušení.

Alvarezova tvář byla odvrácená od objektivu, jako kdyby ho cosi upoutalo zrovna ve chvíli, kdy cvakla spoušť. Neusmíval se, ale kupodivu – snad zvědavostí nebo strachy podvědomě stáhl rty.

A odhalil přední horní zub.

Danny se objevil ve chvíli, kdy jsem hledala zvětšovací sklo.

„Úspěch?“ Položil na stůl dva šálky, z nichž se kouřilo.

„Možná. Kde máš lupu?“

„Použijeme luxos.“

Pospíchali jsme do laboratoře.

Danny rozsvítil fluorescenční žárovku na kulatém, ke stolu připevněném zvětšovacím skle. Já umístila fotografii a pak posunovala rameno, až se Alvarezova ústa dostala pod střed čočky. Oba jsme se naklonili; Danny měl hlavu tak blízko, že se mě dotýkal uchem.

A bylo to tam. Stín ve tvaru zajíčka na Alvarezově pravém horním řezáku. Od zajíčkova motýlka se odráželo světlo.

„Jupí!“

„Jupí!“

Drcli jsme o sebe boky jako fandové za fotbalovou brankou.

„Kluci od počítačů fotku zvětší, aby byl zub jedna ku jedné s úlomkem, co jsi našla. Pak mohou provést superimpozici. Biologický profil dokonale sedí na Alvareze a teď máme i stomatologický důkaz. Vzhledem k okolnostem havárie vrtulníku by to mělo stačit jako solidní základ identifikace.“

„A můžete zkusit sekvencovat mitochondriální DNA, pokud se najdou příbuzní z matčiny strany.“

„To samozřejmě můžeme.“

Za skleněnou stěnou, která laboratoř oddělovala, jsem si všimla Dimitriaduse, jak přechází halou s další kartónovou krabicí. Tentokrát byla těžká, patrně plná knih. Když mi zmizel z dohledu, s Dannym jsme se vrátili do kanceláře.

Káva byla vlažná. Stejně jsme ji vypili.

„Takže Alvareze našli krátce po nehodě a pohřbili v Severní Karolíně jako Pavouka Loweryho,“ začala jsem. „Lapasu našli za osm měsíců ve stejné oblasti s identifikační známkou Pavouka Loweryho. Jelikož Lowery už byl identifikován, Lapasu poslali do Tan Son Nhut jako neznámého, pak do CIL-THAI a nakonec sem.“

„A díky nám se dnes Luis a Xander vrací domů.“

„Stejně jako Pavouk,“ dodala jsem.

„Dobrá práce.“ Danny jen zářil.

Ťukli jsme si hrnky s kávou.

Napili se.

Opravdu? váhala jsem v duchu. Pořád mi tam něco nehrálo.

„Chápu, proč došlo k záměně u Alvareze a Loweryho. Ale jak to, že Lapasa měl u sebe Pavoukovu identifikační známku?“

„Dobrá otázka.“

„A byl Lapasa ve vrtulníku? Pokud ano, proč?“

„Technicky vzato, to jsou dvě otázky.“

„A jak to, že se Pavouk ocitl nakonec v Quebeku?“

„To už máme čtyři. Ale zapomínáš na tu nejzapeklitější.“

Pohledem jsem Dannyho vyzvala, aby pokračoval.

„Jak to, že jsme to my dva nikdy nedali dohromady?“

„Ale jdi, Danny. Tohle je vážná věc.“

„Co když to taky myslím vážně?“

Pane jo!

„Ale ty přece miluješ svou ženu.“

„Šíleně,“ řekl. „To je ten problém.“

Nastal okamžik rozpačitého mlčení.

„Jen si dělám legraci,“ prohlásil Danny a přidal široký přihlouplý úsměv. „Pořád musím myslet na ten rozhovor s Nickiem Lapasou.“ Danny si prostrčil pero skrz prsty a oběma konci střídavě ťukal do podložky na stole. „Proč se Nickie tak bránil testování DNA, které by mohlo pozitivně identifikovat ostatky jeho bratra?“

„Jestli jsou pověsti o organizovaném zločinu pravdivé, tak možná bylo moje původní tušení správné.“

„Asi jo.“

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

„A víš co?“ Pero se namířilo na mě. „Já to stejně udělám.“

„Co uděláš?“

„Nechám porovnat DNA.“

„A kde seženeš vzorek od rodinných příslušníků?“

„Něco už vymyslím.“ Jedním prstem si sáhl na spánek, stejně jako v domě v Lanikai při našem příjezdu. „Dnes odpoledne mám přijímací ceremoniál, ale hned potom se na to vrhnu jako krysa na slaninu.“

Neděle. Pondělí. Šťastné dny, ozvalo se mi z mobilu.

Vyndala jsem BlackBerry.

Hadley Perryová.

Nechtěla jsem Dannymu kazit dobrou náladu, a tak jsem se rozhodla, že si hovor od soudní lékařky vezmu venku v hale.

Proplétala jsem se mezi horami knih a papíru a všimla si stínu na dlaždicích za otevřenými dveřmi do kanceláře.

Na chodbě jsem se rozhlédla doleva a doprava. Prázdno.

Poslouchal nás někdo? Dimitriadus? Nebo někdo jiný? Proč?

Novinky od Perryové mi tyhle otázky okamžitě vyhnaly z hlavy.

25

„ZROVNA MI VOLAL LÓ. NAŠEL PATNÁCTILETÉHO mladíka, který si v roce dva tisíce tři zlomil levou tibii a fibulu. Francis Kealoha. Byl hospitalizovaný v Královnině zdravotním centru.“

„Trakce?“

„Ano, madam. Šrouby mu vyndali za rok.“

„To bylo rychlé.“

„Je tam jediné traumacentrum na Havaji, takže Ló tam zašel a donutil nějakou holčinu, aby projela databázi podle našich navrhovaných parametrů. Kealohova karta vyskočila natotata.“

„Kontaktoval Ló rodinu?“

„Matka zemřela v roce dva tisíce sedm, otec zmizel už dávno. Ale povedlo se mu najít sestru Glorii. Je to pěknej dáreček. Svého bratra prý naposledy viděla před třemi lety. Tedy aspoň si to myslí.“

„A co nějací kamarádi? Přece si někdo musel všimnout, že Kealoha zmizel.“

„Gloria přísahá, že kamarády svého bratra nezná, a nemá ponětí, kde poslední roky bydlel. Ani co dělal. Ló na tom maká dál. Já vyrážím do špitálu a napadlo mě, jestli byste se nechtěla přidat?“

„Nemůže Ló vyzvednout kartu a přivézt vám ji do kanceláře?“

„Ošetřující lékař je debil. Bez povolení rodičů nebo opatrovníka prý nesmí nic vydat. Jo, ještě by mu stačil důkaz úmrtí.“

„Idiot konzervativní.“

„Jo.“

„Kolik je Glorii?“

„Dvaatřicet.“

„Tak v čem je problém? Ló může získat souhlas od ní.“

„Gloria je šlapka a poldy nemá zrovna v lásce. Lóova návštěva ji asi vyděsila, protože přestala brát telefon. Šel za ní, ale neotevřela a uvnitř bylo ticho jako v hrobě.“

„Měla Hungová štěstí v tetovacích salonech?“

„Jak se zdá, žraločí motiv je poměrně rozšířený. Jediným neobvyklým prvkem byly ty malé spirály pod ním. Podle slov jednoho tatéra je někdo udělal až dodatečně. Potetovaný kotník nám nakonec asi k ničemu nebude.“

„Kdo je Kealohův ošetřující lékař?“

„Ortoped Sydney Utagawa.“

„Kde se s ním máte sejít?“

„V jeho ordinaci ve špitále. Můžeme si projít kartu, ale z ruky ji nedá.“

„Kudy se tam jede?“

Perryová mi popsala cestu.

„Budu tam za dvacet minut.“

Když kapitán James Cook čirou náhodou v roce 1778 objevil Havajské ostrovy, žilo tu asi tři sta padesát tisíc lidí. V roce 1854, když Alexander Liholiho nastoupil na trůn jako král Kamehameha IV., jejich počet poklesl na sedmdesát tisíc. Příčina? Západní mikroby.

Od okamžiku své inaugurace král K. se svou královnou Emmou Naea Rookeovou usiloval o založení střediska zdravotní péče pro domorodé Polynésany. V roce 1859 se sen královského páru zhmotnil ve formě dočasné ošetřovny s osmnácti lůžky. Rok nato na úpatí Punchbowl, na pozemku nazvaném Manamana postavili Královninu nemocnici.

Postupem času se k původní budově ze sekvojového dřeva a korálu, kterou založili Jeho a Její Výsost, přidávaly další stavby. Nemocnici přejmenovali na Královnino zdravotní centrum a nyní ji tvoří obrovský komplex věžáků, víceúrovňových parkovišť, specializovaných výzkumných a terapeutických pracovišť, ordinací, lékařských knihoven a konferenčních místností.

Při odjezdu z Hickamu jsem se ztratila, ale nakonec se mi podařilo dostat na Vineyard Boulevard. Podle instrukcí Perryové jsem zatočila na Lusitana Street a našla parkoviště pro budovu číslo 1. Lékaři, jak vidno, nejsou při pojmenovávání svých baráků o mnoho vynalézavější než armáda.

Anebo to dostali příkazem. Budova číslo jedna byla nicneříkající kamenná krabice, prostá všech architektonických detailů. Po jedné straně ale rostl pěkný strom. Baobab? Lejnice? Pěstitelka stromů fakt nejsem.

Kráčela jsem ke vchodu a vzadu jsem si všimla křídově bílé hlavní věžovité nemocniční budovy, která se vyjímala na pozadí ocelových mrakodrapů z centra města.

Ve výtahu jsem jela se dvěma muži a jednou ženou; všichni byli oblečení do bílých plášťů a z kapes jim vykukovaly stetoskopy. Žena si listovala chorobopisem. Muži pozorovali světýlka u čísel poschodí, která se postupně rozsvěcovala. Nenápadně jsem si přečetla jmenovky.

Nussbaumová. Wong. Bjornsen.

Kulturní rozmanitost. Honolulu táhne.

Utagawova ordinace byla ve druhém patře. Perryová už stála vevnitř, zády ke dveřím. Vlasy vyčesané do špiček měly vkusnou barvu magenty.

Za stolem seděl muž v brýlích s drátěnými obroučkami a vlasy, které mu zatím stihly ustoupit asi tak do poloviny hlavy. Domyslela jsem si, že to bude neústupný doktor Utagawa.

Utagawova tvář byla z rozrušení samá skvrna. Anebo to možná byla růžovka. Jak jsem znala Perryovou, hádala jsem to první.

Když jsem vstoupila, Utagawa povstal. Hodně rychle. Snad doufal, že jsem ho přišla vysvobodit. Levou ruku měl položenou na složce; dlaň vyklenutou a pěstěné prsty roztažené jako pavoučí nohy. Kromě desek na stole nebylo nic.

Podali jsme si ruce a představili se. Utagawa ukázal na židli vedle soudní lékařky. Posadila jsem se. On taky.

Utagawa zarovnal hranu desek s hranou stolu. Znovu na ně položil prsty.

„Vysvětloval jsem doktorce Perryové stejně jako předtím detektivovi, že tento případ se týká nezletilého. Dokud nebudu mít svolení rodičů nebo opatrovníka, případně soudní příkaz, mohu o obsahu této karty hovořit jen do takové míry, do jaké mi to dovoluje profesionální etika.“

Utagawa se narovnal, jako by se chystal k bitvě.

„Už je to dávno, co jste toho chlapce léčil…“

„Jistě,“ přerušila jsem Perryovou. „Naprosto chápeme a v žádném případě bychom vás nežádaly, abyste porušil lékařské tajemství.“

Utagawova zamračená nepatrně změkla. Přisvědčil, spíš očními víčky než celou hlavou.

„Prosím,“ obdařila jsem ho svým nejvíc okouzlujícím úsměvem, „povězte nám to, co můžete.“

Utagawa letmo pohlédl na Perryovou, pak zpátky na mě. Otevřel spis a začal vybírat fakta, která nám mohl v souladu se svým svědomím sdělit.

„Třináctého srpna dva tisíce tři přivezla sanitka na naši úrazovou ambulanci patnáctiletého Francise Kealohu. Kealoha si při surfování poranil levou nohu.“ Utagawa si posunul brýle. Zalistoval. „Lékař na příjmu pořídil rentgen a došel k závěru, že je třeba přizvat ke konzultaci ortopeda. Já měl tenkrát službu.“

Přeskočil několik stran.

„Po vyšetření jsem pacienta přijal k operaci.“ Utagawa stiskl rty. Skončil.

„Kealoha utrpěl frakturu distální metafýzy tibie?“ nedala jsem se.

„Kromě jiných zranění.“

„Holenní kost nebyla pevná, takže jste frakturu zpevnil kalkaneálním hřebem a trakcí, je to tak?“

„A následně sádrou. S hřebem nebyly žádné problémy a zlomenina se zcela zahojila.“

„Jak dlouho jste pana Kealohu léčil po jeho propuštění z nemocnice?“

„Až do sejmutí sádry. Doporučil jsem mu sice další terapii, ale pacient se pak už neobjednal. Při poslední návštěvě si stěžoval na slabou reziduální subtalární ztuhlost kloubu.“

„Máte rentgenové snímky pana Kealohy?“

Upjaté přikývnutí.

„Mohli bychom porovnat snímky levé nohy pana Kealohy s těmi, které jsme pořídili u našeho neznámého?“

Utagawa vstal a došel ke světelné prohlížečce přišroubované na stěně. Perryová a já jsme se k němu přidali. Na desce již byl připevněný velký černý čtverec.

Utagawa rozsvítil zářivky, Perryová vytáhla rentgeny a upevnila je vedle snímků, které si doktor nechal udělat v roce 2003. Utagawa je srovnal.

Všichni tři jsme přeskakovali pohledem z antemortálních rentgenů na postmortální. Tam a sem a tam a zpátky. Porovnávali jsme detaily stavby a mikrostavby kostí.

Všechno pasovalo. Tvar a robustnost kotníku. Průměr a kontura medulární kavity. Hustota a orientace trabekuly. Počet a umístění foramin.

„Prokristapána.“ Utagawa promluvil jako první.

Po pár minutách jsme s Perryovou kráčely po parkovišti. Nyní si v ruce nesla dvě velké hnědé obálky.

„Ló a Hungová se chystají vyslechnout Gloriiny sousedy?“ zeptala jsem se. „Zjistit, jestli Francise znali?“

„Právě teď tam jsou. Pokud si někdo vzpomene, že Kealoha najednou zmizel, možná si vzpomene, kdo další se tehdy ještě vypařil. Kdyby byli dva, bylo by to o moc jednodušší. A bůh ví, že bych potřebovala pauzu. Kvůli zavřené zátoce Halona dostávám co proto.“

„Koho to štve?“

„Všechny.“

Popřála jsem Perryové hodně štěstí a vyrazila k autu.

Nemělo smysl vracet se do CIL. Ryan a Lily byli v Želvím zálivu.

Vytočila jsem mobil své dcery.

Katy byla nabuzená. Její nový blog vyvolat velkou odezvu. Chtěla zůstat ještě několik hodin u počítače. Prý si pak ráda zajde na pláž.

Návětrné pobřeží Oahu se rozkládá asi devadesát kilometrů od Kahuku Point na severu k Makapuu Head na jihu. Lanikai leží asi ve třech čtvrtinách mezi zálivy Kaneohe a Waimanalo.

Chvilku jsem přemýšlela a rozhodla se.

Nepojedu na západ na Pali a pak dolů, ale udělám si výlet: objedu nejjižnější výběžek ostrova a pak se vrátím na sever. Bude tam nádherný výhled a s troškou štěstí třeba zahlédnu i velryby. Anebo nějaký nabušený surfaře.

Jenomže kohola a polonazí kane nebyli jedinými lákadly. Cesta totiž vede kolem zátoky Halona, přesně u místa, kde se našel kotník Francise Kealohy. Už jsem tam byla, ale okolí jsem si tehdy moc nevšímala. To místo mě zajímalo, a chtěla jsem se tam porozhlédnout.

Zapnula jsem si bezpečnostní pás, vyjela z parkoviště a vplula do kolony vozidel.

Objela jsem Waikiki a nasměrovala svůj cobalt k Diamond Head a dál do čtvrti okázalých domů. Kahala, říše Lapasovy rodiny.

Za Kahalou se dálnice H1 mění na úzkou dvouproudovku Kalanianaole neboli H72. Byl dokonalý havajský tropický den. Stočila jsem okýnko a nechala vítr, aby si pohrával s mými vlasy.

Jela jsem po Kalanianaole kolem Hawaii Kai, zálivu Hanauma a Koko Head a stavěla u každého zajímavého místa. Po čtyřiceti minutách jsem zaparkovala na vyhlídce u Makapuu Beach Park a vystoupila. Na maličké odstavné ploše se tísnily dva tucty aut.

Napravo v dálce vyrůstaly skalnaté útesy Makapuu Point. Nalevo turisté obklopili Halona Blowhole, foťáky střídavě cvakaly a vyčkávaly, až rozmarné vlny odhalí poklady ukryté pod nimi.

Dole u nejjižnějšího hrazení ležela zátoka Halona, zlatý srpeček mezi vybíhajícími černými útesy. Odsud až na věčnost.

Na písku se nesmažilo žádné naolejované tělo. Ve vlnách Halony se neproháněl ani jeden dobronzova opálený surfař. Čerstvě vztyčené nápisy blokovaly úzkou stezku vinoucí se dolů po útesu. Kapu! Zákaz vstupu!

Chvíli jsem zůstala stát a přemítala, jak se asi Francis Kealoha a jeho bezejmenný souputník ocitli v zátoce. Vydali se strmou cestou dolů, aby si zaplavali? Zarybařili? Zemřeli někde jinde a jejich těla pak vyplavil oceán a uvěznil mezi skalami? Zaútočili na ně žraloci, když byli oba ještě naživu? Nebo jen okousali jejich těla zbavená života nešťastnou událostí?

Odpovědi jsem neznala. Ale po návštěvě tohoto místa jsem se kupodivu cítila o něco lépe.

Za Makapuu Point jsem objela záliv Waimanalo; souvislých pět kilometrů písku, nejdelší pláž na Oahu. Makai, tedy na straně k oceánu, se vlny tříštily o skalnaté pobřeží ozářené sluncem. Makau, neboli směrem do vnitrozemí, se tyčily úchvatné zelené hory, které by dokonale posloužily jako inspirace Monetovi i Gauguinovi.

Nemohla jsem se toho výhledu nabažit. Najednou jsem ucítila náraz. Auto poskočilo.

Sešlápla jsem brzdu. Podívala jsem se do zpětného zrcátka.

Těsně za mnou jelo černé SUV. Od tmavého předního skla se odráželo odpolední slunce.

Zamžourala jsem a pokusila se rozpoznat, kdo je uvnitř. Podle dvou mohutných siluet jsem to odhadla na muže za volantem a jednoho spolujezdce.

„Vám taky aloha.“ S pohledem upřeným do zrcátka jsem zpomalila.

SUV se o kousek vzdálilo.

Očima jsem se vrátila na silnici.

Po pár vteřinách jsem ucítila další náraz, tentokrát silnější.

Otevřeným okýnkem jsem slyšela řev motoru.

Znovu jsem šlápla na brzdu a podívala se do zrcátka.

A s hrůzou spatřila SUV, jak vyjíždí ke straně a naráží do mých zadních levých dveří.

Karoserie se zatřásla.

Zadek auta vystřelil doprava.

Dostala jsem vztek. Vzápětí ho však vystřídal strach, protože pravá zadní pneumatika mi sjela z krajnice.

Křečovitě jsem sevřela volant a snažila se získat nad vozem kontrolu.

Marně. Sjela i levá.

Auto se roztočilo a svět kolem mě ustoupil.

SUV mizelo po silnici po mé pravici. Z okénka spolujezdce na mě zamávala svalnatá paže.

Ačkoli tady nebyla propast, pobřeží bylo skalnaté a špičaté. A bez hrazení.

Za sebou jsem slyšela bušení příboje.

Uvolnila jsem brzdu a šlápla na plyn.

Motor zavrčel, ale auto se nepohnulo.

Přitlačila jsem. Zpod kol vyletěl štěrk.

Vůz začal pomalu klouzat dozadu.

26

SRDCE MI BUŠILO, KDYŽ JSEM ZÁPOLILA s bezpečnostním pásem.

Přezka mi vyklouzla z prstů.

Auto pořád klouzalo dozadu a s každým dalším centimetrem se víc naklánělo.

Zběsile jsem šátrala po pásu.

Kovová západka se povysunula a pak zaklapla zpět.

Do prdele!

Silou vůle jsem nutila prsty ke klidu a opatrně sáhla na kryt.

Cvaklo to a pás se uvolnd.

Odhodila jsem ho a skočila po klice na dveřích.

Pozdě.

Kov zaskřípal. Auto padalo dolů.

Příval adrenalinu.

Jedna vteřina? Dvě? Tisíc?

Cobalt narazil kufrem do skály. Čelem jsem se praštila o volant.

Vůz chviličku balancoval, přední chladič namířený k obloze.

Když si to dnes zpětně vybavuji, vzpomínám si, že okolní auta začala zastavovat. Čumilové s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy. Tehdy jsem to neregistrovala.

Uběhl světelný rok. Auto se zřítilo bokem do moře.

Vcuclo mě to dovnitř; snad zemská přitažlivost nebo síla dopadu. Páteří jsem se udeřila o řadicí páku a pak o dveře spolujezdce. Kupodivu jsem neztratila vědomí.

Voda mi zmáčela záda a vlasy. Postranním okénkem jsem viděla oblohu a mraky.

Pravou rukou jsem sevřela volant, levou opěradlo sedačky a sunula jsem se nahoru ke dveřím. Auto se zakymácelo.

Musíš ven! nařizoval mi hlas v hlavě.

Jenomže jak? Silou stáhnout pootevřené okno?

To nezvládneš.

Zkusit se protáhnout?

Zašprajcuješ se a utopíš.

Do vozu už nateklo asi patnáct centimetrů vody.

Otevřít dveře?

Zkus to!

Zoufale jsem zvedla kličku a oběma dlaněmi zatlačila vzhůru.

Špatný úhel. Anebo slabé paže. Dveře se nepohnuly.

Zurčení vody mi dolehlo k uším. Pohled dolů.

Dvacet centimetrů.

Mysli!

Očima jsem projela celý malý prostor, v němž jsem byla uvězněná. Plovoucí sluneční brýle. Mapa. Kabelka nikde.

Ano!

Vytrhla jsem klíčky ze zapalování a otočila kličku u dveří nahoru. Supěla jsem strachy a námahou. Pažemi jsem se vzepřela mezi volant a opěradlo sedačky, skrčila kolena a vykopla obě nohy.

Dveře se vyklenuly nahoru a dosedly zpět na místo. Rychle jako blesk jsem se vrhla dopředu a zachytila je dřív, než zapadl zámek.

Sedadlo spolujezdce už bylo napůl pod vodou.

Silou jsem znovu rozevřela dveře, protáhla se otvorem a sunula se ven nahoru.

Volný pád, potom náraz. Ústa a uši mi zalila slaná voda. Hladina se mi zavřela nad hlavou.

Vynořila jsem se a lapala po vzduchu. Těsně přede mnou se objevila vlna. Udeřila mě a stáhla pod hladinu.

Mrkala jsem, šlapala vodu a pokoušela se dostat na břeh, od kterého mě dělilo sotva pár desítek centimetrů. Jenomže voda měla obrovskou sílu.

Zběsile jsem udělala několik temp. A znovu šla pod vodu.

Nebojuj s proudem! Pluj s ním!

Ignorovala jsem veškeré instinkty, které mě nabádaly plavat, a přetočila se na záda. Věděla jsem, že vlny přicházejí v sériích, a tak jsem čekala na období klidu. Nohama jsem se pokoušela došlápnout na dno.

Příliš hluboko.

Příliš hluboko.

Příliš hluboko.

Konečně jsem pod chodidly ucítila pevnou zem.

Pokusila jsem se vstát, ale zakopla jsem o kameny porostlé řasami. Další příbojová vlna mě odhodila. Tvář mě pálila a v koleni jsem cítila ostrou bolest.

Zkusila jsem to znovu.

Opět mě to odrazilo a přišpendlilo na balvan. Vlny bušily do mého těla. Nemohla jsem se vymanit. Nemohla jsem dýchat. Odkudsi se vynořila ruka a popadla mě za paži. Silně.

Další.

Gumovýma nohama a rukama jsem se odstrčila od kamene. Postavila jsem se. Voda mi sahala do pasu.

Dva neznámé obličeje. Mužské. Mladé.

„Jste v pořádku?“

Lapala jsem po dechu a přikyvovala.

„Můžete chodit?“

Znovu jsem přisvědčila.

„To teda byla podívaná, paní, to vám řeknu.“

„Mahalo,“ zaskřehotala jsem.

Pomalu jsme se vydali ke břehu.

Jakmile jsme byli na souši, mí zachránci trvali na tom, že zavolají sanitku. Vysvětlovala jsem jim, že nejsem zraněná. Nedali si říct. Odmítala jsem a chtěla po nich, aby zatelefonovali na policii a ohlásili nehodu osobního auta bez zranění.

Když mladík odešel, sedla jsem si a pokoušela se ovládnout roztřesené údy. Bušící srdce. Utrápené nadledvinky.

Pořád dokola jsem se v duchu ptala, co se sakra stalo. Jak to, že mě sled událostí, který začal úmrtím při autoerotických praktikách v Montrealu, téměř zabil na havajské dálnici? Má ta nehoda něco společného s obětí v hemmingfordském rybníku? S Platonem Lowerym v Lumbertonu v Severní Karolíně? S případem v CIL? A pokud ano, se kterým? Lowery? Alvarez? Lapasa? S vyhazovem antropologa Guse Dimitriaduse? S konzultací pro Hadley Perryovou? S Francisem Kealohou, obětí ze zátoky Halona s hřebem v noze? S jeho neznámým kamarádem? Anebo ta srážka s SUV byla opravdu jen náhoda? Byla jsem ve špatný čas na špatném místě?

Jakmile jsem se uklidnila, vydala jsem se směrem k čumilům. Mladá žena mi půjčila telefon. Susie. Měla pěkný účes. A zkažené zuby.

Katy neměla auto. Danny se účastnil přijímacího ceremoniálu. Perryovou asi zrovna smažili na radnici.

Sice mi to bylo proti srsti, ale musela jsem zavolat Ryana.

Málem ho kleplo. To se dalo čekat.

„Myslíš, že tě ti kreténi vytlačili ze silnice schválně?“

„Dost možná. Třikrát mi najeli do auta.“

„Poznala jsi je?“

„Ne.“

„Auto?“

„Ne.“

„Zapamatovala sis značku?“

„Ne.“

„Byli opilí?“

„Na dechovou zkoušku nebyl čas.“

„Určitě ti nic není?“

„Ne.“ Už počtvrté. „Ale auto je na šrot.“

„Do háje. Lily je právě na kurzu PS.“

„PS?“

„Pádlování vestoje. Pluješ na takový věcičce, co připomíná surf, a pádluješ. Neptej se mě proč. Ale každopádně se s ní tak dvacet minut nemůžu spojit.“ Zrychlený dech. „Hele, mohl bych pro tebe zajet, odvézt tě do Lanikai a rychle se sem vrátit.“

„Kde jste?“

„Wailea.“

„To je odsud minimálně hodina.“

„Možná bych…“

„Ryane, o nic nejde.“

Ale šlo. Byla jsem promočená, koleno mě bolelo jako čert, obličej jsem měla odřený od lávových kamenů. A neměla jsem ani auto, ani peněženku.

„Jak se dostaneš domů?“

„Policajti určitě budou chtít podepsat hory papírů. Možná se nade mnou ustrnou. Anebo si zavolám taxík.“ Pokud mi samaritánka Susie ještě jednou půjčí telefon.

„A nemohli by pro tebe poslat někoho z půjčovny aut?“

„Jasně. V Avisu ze mě budou mít velkou radost.“ Toho telefonátu jsem se děsila.

„Nebyla to tvoje vina.“

„Určitě to ocení.“

„Haló?“

Otočila jsem se.

Policista stál před služebním autem a volal na mě. Starší chlap, asi padesát. Palenik. I on ze mě bude mít velkou radost. Nemám doklady. Ani řidičák. Auto tři metry pod hladinou.

„Prověřujeme vaši verzi,“ křičel Palenik k velkému zájmu všech přihlížejících. „Co kdybychom s tím trošku pohnuli?“

„Hned jsem u vás,“ zařvala jsem. A Ryanovi jsem oznámila: „Už musím jít. Uvidíme se doma.“

Měla jsem pravdu. Tolstoj patrně spotřeboval na Vojnu a mír méně papíru než honolulské policejní oddělení na hlášení o autonehodě.

Zrovna jsem podepisovala poslední formulář, když se objevil bílý Ford Crown Victoria, udělal obrat o devadesát stupňů a zastavil přímo u nás. Na parkovišti už nikdo nebyl, tedy kromě policejního vozu, ve kterém jsem seděla s Paleníkem.

Řidič fordu vystoupil a vydal se směrem k nám. Povytáhl si kalhoty. Bílé. Rozepnutá košile svítila modrými a červenými odstíny. V levé ruce nesl tašku.

Podle výšky se nedalo odhadnout, jestli je už dospělý.

Palenik ho pozoroval, ale z místa za volantem se nehnul.

Žádný poplach. Fajn, budu taky v klidu.

Blízkost vyřešila hádanku věku. Ačkoli ten člověk měřil sotva metr šedesát a vážil pětapadesát kilo i s postelí, podle obličeje mu bylo přes čtyřicet. Lícní kosti a oční víčka svědčily o asijském původu. Tyrkysové oči a zázvorové vlasy dokazovaly, že mezi předky se objevili i příslušníci jiné rasy.

Muž položil předloktí nad okénko u řidiče, opřel se a promluvil na Palenika.

„Aloha, Ralphe.“

„Aloha, detektive.“

Detektiv?

„Jak to jde?“

„Nestěžuju si.“

Tyrkysové oči se otočily ke mně. „Doktorka Brennanová, předpokládám.“

Palenik se uculil. Poprvé. „Jak dlouho sis tuhle hlášku nacvičoval?“

„Vždycky se hodí přizpůsobit klasiku nové situaci.“ Detektiv Bezejmenný se taky zaculil.

Šaty jsem měla přilepené k tělu. Z make-upu se na mém obličeji vytvořila pestrobarevná omáčka. Vlasy mi visely v nasolených mokrých pramíncích. Auto jsem měla pod vodou. Nebavila jsem se.

„Takže, Ralphe. Už víme, kdo jsem já. A víme, kdo jste vy.“

Zamračeně jsem sjela pohledem z Palenika ke tváři za okýnkem. „Možná by nebylo od věci další představování.“

Pánové si vyměnili jeden z pobavených pohledů, které říkají „je skvělé být chlap“. Potom se detektiv Bezejmenný narovnal, obešel auto a otevřel mi dveře.

„Ivar Ló.“ A podal mi maličkou ručku.

Překvapeně jsem zakoktala: „Hungová a…“

Ruka se stáhla. „Moje parťačka momentálně řeší jeden manželský spor.“

„Jak jste věděl…?“

„Detektiva Ryana napadlo, že budete potřebovat suché oblečení.“ Ló mi hodil tašku do klína. „Omlouvám se, spodní prádlo nemám.“

Měla jsem být vděčná. Jenomže jsem byla spíš otrávená. A cítila se trapně.

Ló obešel auto zpátky k Paleníkovi. „Volal mi jeden chlapík z oddělení vražd z Montrealu. Zaseknul se na severním pobřeží. Poprosil mě, abych tuhle mladou dámu odvezl.“

Odvezl mladou dámu?

„Má šťastný den. Čeká ji policejní exkurze.“

Ló se na mě usmál.

Exkurze? Nejen že se Ryan pasoval do role rytíře na bílém koni, ale Ló se mnou ještě jedná jako s nějakou připitomělou fanynkou detektivních seriálů, které se každou noc zdá o policajtech. V hlavě mi varovně cvaknul starý dobrý spínač vzteku.

Ovládla jsem se. Nemá smysl se s tímhle blbečkem hádat.

„Klidně si můžu zavolat taxík.“

„A čím ho zaplatíte?“

„Určitě…“

„Už máte ten formulář podepsaný?“

Podala jsem papír na podložce Palenikovi.

„Ryan chtěl, abyste jela se mnou.“ Ló se naklonil a mluvil přímo na mě.

„Opravdu?“ Hlas jsem měla jako led. „Já se nepotřebuju povozit, detektive Ló. Mám hodně práce s jedním policejním vyšetřováním…“

„Převléknout se můžete u mě v autě.“

„Nemám v úmyslu…“

„Odtahovka je už na cestě,“ skočil mi do řeči Palenik. A proč ne. Ló to dělal taky. „Vyřídím to s nimi.“

„Máš to u mě, kámo,“ řekl Ló.

Palenik nastartoval. Chytrý chlapec, tenhle Ralph.

Sevřela jsem v ruce Lóovu tašku, vystoupila a práskla dveřmi. Silně. Ló ukázal na ford. „Počkám tady.“

„Kam mě hodláte na konci té exkurze dopravit?“ Zcela civilně.

„Váš partner na nás čeká v údolí Kalihi.“

Cože?

„Od informátora jsem se doslechl, že Francis Kealoha byl zavražděn.“

27

VE FORDCE TO PÁCHLO PO SÓJOVÉ OMÁČCE a česneku.

Ló řídil jako Ryan. Plyn. Brzda. Plyn. Brzda.

Anebo to byly litry mořské vody v mém břiše.

Po dvaceti kilometrech se mi začalo dělat špatně od žaludku.

Měla jsem podezření, že mám na sobě Lóovo oblečení. Strakatá košile a pas kalhot mi byly dobře, jenomže nohavice končily zhruba sedm centimetrů nad promočenými sandály.

Tvář mě pálila a na čele mi vyrostla boule velikosti broskvové pecky. Vlasy jsem měla připlácnuté na temeni. Hrůza. Hřeben nikde. A pro odstranění rozmazané řasenky byl k dispozici jen papírový kapesník.

Muselo to stačit.

Z vysílačky se ozývalo syčení a obvyklá policejní hlášení. Ló si nasadil sluneční brýle á la John Lennon. Tu a tam jsem na něho kradmo pohlédla. Má zvědavost ale asi nebyla tak nenápadná.

„Matka byla Norka, otec Vietnamec.“

Zahleděla jsem se přímo před sebe.

„Ještě že jsem po tátovi zdědil výšku.“

Znovu jsem se na něho podívala.

„Spoustě lidí nahání strach.“ Mluvil se smrtelně vážným výrazem.

„A já myslela, že je to košilí.“

„To je jen třešnička na dortu.“

Další kilometr bylo v autě hrobové ticho. Pak řekl: „Ryan vypadá na dobrýho chlapa.“

„Hotový princ z pohádky.“

„Vysvětlil mi, jak to mezi vámi je.“

Neodpovídala jsem.

„Prý jste v pohodě.“

Jelikož jsem nebyla schopná zařídit si vlastní dopravu domů, raději jsem spolkla ostrou odpověď.

Po pravdě řečeno, byla jsem mnohem víc naštvaná sama na sebe, že jsem Ryanovi volala, než na Ryana, že se o všechno postaral. Znala jsem jeho styl. A stejně jsem vytočila jeho číslo. Moje smůla. Ale konec konců, proč ne. Přestože jsem to zdatně skrývala, byla jsem pořádně otřesená.

„Zklamala jste mě,“ ozval se Ló.

„Zklamala jsem vás?“

„Ryan se zapřísahal, že za tu mladou dámu mi pořádně vynadáte.“

„Opravdu?“

„Ale exkurze byl můj nápad.“

„Třešnička na dortu.“

„Přesně tak.“

„Měl byste se dát k divadlu, detektive. Možná byste dostal práci jako scenárista pro Tinu Feyovou.“

„Jo, to by možná šlo.“ Ló pomalu přikývl, jako kdyby o návrhu vážně uvažoval. „Ale nejdřív dostanu toho hajzla, co poslal váš auťák na oběžnou dráhu.“

„Myslíte, že to udělal schválně?“

„Mám v úmyslu to zjistit.“ Ló se na mě rychle podíval. „Jestli chcete, odvezu vás do Lanikai.“

„Cítím se mnohem líp, než vypadám.“ Nebyla to pravda, ale radši bych spolkla holubí trus, než bych připustila vlastní slabost.

Ló pokrčil rameny. „Jak chcete.“

„Povězte mi něco o Francisi Kealohovi.“

„Jeho sestra bydlí támhle u údolí Kalihi. KPT. Obrovská čtvrť.“

Kuhio Park Terrace je největší projekt nájemních obytných domů na Havaji. Domy v údolí Kalihi nejsou daleko. Většina nových přistěhovalců začíná u údolí Kalihi. Někde jsem četla, že přes osmdesát procent místního obyvatelstva pochází z Asie a Tichomořských ostrovů a asi polovina z nich je mladší dvaceti let.

„Gloria. Milá slečna.“ Ló vypnul vysílačku palcem. „Zastavíme se u sestřičky a pak si popovídáme s mým informátorem. Ryan pojede s námi.“

„A vašemu informátorovi nebude vadit přítomnost dalších lidí?“

„Udělá, co mu řeknu.“

„Co když Gloria nebude doma?“

„Ale bude. A mimochodem, až budu s těmi chytráky mluvit, budete mlčet jako hrob.“

Za půl hodiny Ló zaparkoval u komplexu vysokých budov, které vypadaly jako hrůzostrašné baráky ze sedmdesátých let. V oblasti, kde bylo hlavním cílem nájemních bytů nakupit a izolovat co nejvíc lidí, vyzařovaly KPT vřelost a šarm vězeňských baráků v gulagu.

Po deseti minutách čekání, kdy Ló stál naprosto klidně se založenýma rukama a já popocházela sem a tam a v duchu oplakávala ztrátu BlackBerry, jsme přeplněným nákladním výtahem vyjeli do čtrnáctého poschodí. Betonový ochoz vedl kolem popelnic přecpaných potrhanými igelitovými taškami ze supermarketu. Všude se hemžila spousta hmyzu; na hliníkových plechovkách, lahvích, použitých plenách, kuřecích kostech, shnilé zelenině, zmačkaných ubrouscích.

Ló se zastavil u bytu 1522 a zabouchal.

Kromě bzučení much se neozvalo nic.

Zabouchal znovu, silněji. „Honolulská policie. Víme, že tam jste, Glorie.“

„Jděte pryč,“ ozval se tlumený ženský hlas se slabým přízvukem.

„Tak to bohužel nepůjde.“

„Nejsem oblečená.“

„My počkáme.“

Vteřiny ubíhaly, pak zarachotil zámek a dveře se otevřely.

Gloria Kealohová byla při těle. Hodně. Měla pleť barvy muškátového oříšku, odbarvené blond vlasy a na obličeji tolik make-upu, že by přemalovala celou vesnici.

Ló zastrčil do kapsy sluneční brýle a vytáhl odznak. „Detektiv Ló. Už jsme spolu mluvili o vašem bratrovi.“

„A já vám řekla všechno, co vím.“

„Francis je mrtvý, slečno Kealohová. Upřímnou soustrast.“

„Zasranej život.“ Gloria popotáhla z napolo vykouřené camelky, která jí čouhala z prstů.

„Ale zůstává řada otázek.“

„A co? Mám se snad přihlásit do Riskuj?“ Smích provázený kouřem vůbec nezněl vesele.

„Potřebuji znát jména Francisových kamarádů.“

„Promiň, kámo, nemůžu sloužit.“

„Tohle není společenská návštěva, Glorie. Buď si promluvíme tady, anebo u nás na stanici.“

„Ježíši, kterej mrtvej z tebe udělal Pánaboha?“

„Můj strejda.“

„Jdi do prdele.“

„Ne, děkuji.“

Gloria se podívala na mě.

„A kdo je tahle haole?“

„Doktorka Brennanová identifikovala tvého bratra.“

„Co se ti stalo, holka? Zastavila jsi ksichtem lokomotivu?“

„Upřímnou soustrast,“ řekla jsem.

„Ty jsi něco jako koronerka?“ Gloria si popotáhla tílko. Tetování ve tvaru růžového poupěte, které předtím vykukovalo z hlubokého výstřihu, se objevilo nad látkou jako roztažený, zvadlý květ.

„Potřebuji znát jména kamarádů tvého bratra.“ Ló se vrátil k původnímu tématu.

„Vždyť to povídám, nemám páru.“

„Kde Francis bydlel?“

Gloria potáhla z camelky, vydechla a kdysi pěstěnou rukou zamávala před obličejem, aby rozehnala kouř.

„Prý před pár lety odjel do Kalifornie. Když jsem o něm slyšela naposled, byl pořád ještě tam.“

„Ty jsi nevěděla, že se Francis vrátil do Honolulu?“

„Moc jsme si nepsali.“

„A co nám teda můžeš říct?“ Lóův hlas už měl onen tón, který říká: „Neser mě.“

„Hele.“ Gloria naposledy potáhla a pak rozdrtila nedopalek pod pantoflem. „Já nic nevím. Ten kluk byl o deset let mladší než já. Vyrůstali jsme každý v jiným světě. Když bylo Francoisovi šest, už jsem si žila po svým. Nikdy jsem o něm nic moc nevěděla, přísahám bohu.“

„Jen vzpomínej. A mluv.“

Gloria si setřela ze rtu kousek tabáku, prohlédla si ho a odcvrnkla.

„Fajn. Příběh mýho života. Když mi bylo čtrnáct a Frankiemu čtyři, máma opustila tátu kvůli nějakýmu chlápkovi, kterýho poznala v práci. Dělala tehdy pokojskou. Za dva měsíce to náš fotřík schytal při havárii lodi.“

Gloria se zarazila. Ló čekal a doufal, že ji to přiměje k větší výmluvnosti. Stalo se.

„Máma si toho debila vzala. Nás dva adoptoval. Po roce a půl se debil vypařil. Asi přišel na to, že tahle rodinka ho zas tak moc nebere.“

„Kdo to byl?“

„Sammy Kealoha.“

Ló celou dobu hleděl na Glorii. Já na něho.

„Kde je teď?“

„Ty jsi detektiv, tak mi to řekni.“

„Co si o něm myslel bratr?“

„Nenáviděl ho.“

„Proč?“

„Frankie vyčítal Sammymu, že mu zkurvil život.“

„Jak to?“

„Takto, kurva. Že rozbil rodinu, že jsme se odstěhovali, že se táta utopil, že máma ztratila hlavu, že měl vyrážku na prdeli.“

Gloria přitáhla ruku ke rtům a patrně ji překvapilo, že v ní chybí camelka.

„Když Sammy zmizel, máma dělala, když mohla, a když nemohla, tak chlastala. Jakmile mi bylo šestnáct, vypadla jsem do Kony a dělala svý věci.“

„Svý věci?“

Gloria zkřížila ruce. „Masáže.“

„Aha. Vzpomínáš si, že by měl bratr nějaké tetování?“

„Jasně. Chlupatýho francouzského pudla přímo na pinďourovi. Říkal mu…“

„Poslyš, Glorie, ty tvoje masáže… máš na ně licenci?“

Ló vytáhl z kapsy fotografii. Když ji podával Glorii, poznala jsem detailní snímek žraločího tetování na kotníku oběti ze zátoky Halona.

Gloria se na fotku letmo podívala a podala mu ji zpět.

„Jasně, chodím s Picassem.“

„Měl Francis někdy zlomenou nohu?“

„Jo. To měl.“ Gloriino překvapení znělo opravdově. „Na to jsem zapomněla.“

Ló mávl rukou, jako by ji chtěl vyzvat, aby pokračovala.

„Ještě když chodil na střední.“

Znovu pohnul rukou.

„Moc toho nevím. Frankie se opil, šel surfovat a spadnul. Skončil v Královnině špitálu. Máma mi o tom psala. Byla tak nasraná, až mi ho bylo líto, a poslala jsem mu pohled.“

Na kratičký okamžik se v Gloriině očích objevil vnitřní zmatek. Hned zase zmizel.

„Máma mi tenkrát pořád psala.“ Gloria pokrčila rameny. „Pak umřela.“

„To je mi líto,“ řekl Ló.

„To je fuk. Tečka. Stejně jí musím poděkovat.“ Masitá ruka udělala oblouk a ukázala na špinavý barák. „Díky mámě teď žiju americkej sen.“

Ló vyndal z kapsy vizitku a podal ji Glorii.

„Kdyby sis na něco vzpomněla, zavolej mi.“

Gloria si vizitky ani nevšimla a o krok ustoupila.

„A než se případ vyřeší, nikam nejezdi, aniž bys nám to oznámila,“ dodal Ló.

„Jasně, sráči. Takže žádná jachta v Monte Carlu.“

Gloria zavřela dveře.

Cvakly zámky.

Když jsme odjížděli, ohlédla jsem se.

Věžáky Kuhio Park Terrace se beznadějně a chmurně natahovaly k dokonale modré obloze. Stejně jako jejich obyvatelé, pomyslela jsem si smutně.

28

CESTOU Z KUHIO PARK TERRACE K MCDONALD’S naproti nákupnímu středisku Kapalama mi Ló načrtl základní portrét muže, s nímž se setkáme. Neptala jsem se, a tak jsem si nebyla jistá, proč cítí povinnost se o tuto informaci se mnou podělit.

Jeho informátor Fitch, pouliční krysa, kterou kdysi Ló zachránil před vězením. Feťák, co nikoho neohrožoval, se neviditelně pohyboval mezi ranaři, dealery, pasáky, kurvami a feťáky honolulského podsvětí. Výměnou za jídlo a peníze poskytoval Lóovi tu a tam nějaký tip nebo poznatek zasvěceného.

Ve čtyři odpoledne stálo na parkovišti před McDonald’s jen pár aut.

Kráčeli jsme po asfaltu, když nám cestu zkřížila postava ve vybledlém žlutém tričku a vyhrnutými tepláky LL Cool J a vecpala se do dveří. Kšilt až příliš velké čepice stínil obličej, ale chlupy na lýtkách prozrazovaly, že se jedná o muže.

Instinkt mi napověděl, že tohle je Fitch.

Informátor juknul nalevo a napravo a pak zaplul do boxu v zadní části restaurace. Podobně jako Ló byl malý a šlachovitý. Věk jsem odhadovala na pětadvacet.

Ló došel k pultu. Já za ním.

Ló objednal Big Maca, hranolky a dvě coly.

Já si dala dietní colu. Obsluhující dívčina si mě podezřívavě změřila, ale neřekla nic.

Ló zaplatil. Zatímco jsme čekali, pach přepáleného tuku vyšponoval mou nevolnost na maximum.

Když bylo jídlo hotové, Ló odnesl tác do zadního boxu. Posadila jsem se a opřela o stěnu. Ló si kecnul na volné místo vedle mě.

Informátorovy oči pod kšiltem důkladně prozkoumaly restauraci, mě a pak se stočily k Lóovi. Zorničky měl černohnědé, bělma stejně žlutá jako tričko.

„Co je to za kočku?“

„Myrna Loy.“

„Co tady dělá?“

„S tím si nedělej hlavu, Fitchi.“

„Co se jí kurva stalo?“

„Ninjové.“

Ló sundal z tácu dva kelímky, jeden mi podal a pak posunul zbytek před sebe. Fitch si podnos přitáhl k sobě.

„Tohle se mi nelíbí.“ Okraj stolu začal ťukat do stěny. Levé Fitchovo koleno pod ním nadskakovalo jako píst.

„Blbý,“ řekl Ló.

„Tohle jsme si nedomluvili.“ Fitch znovu přehlédl restauraci. Rukou si přejel po spodní čelisti.

„Je to můj večírek.“ Ló ukázal na stěnu. „A posuň se. Čekám další hosty.“

Fitch otevřel ústa, pak si to rozmyslel a šoupnul se doleva. Všechny jeho pohyby byl rychlé a trhané a připomínaly kraba v síti. Ló a já jsme se napili. Fitch se pustil do hamburgeru.

Ló vytáhl z kapsy malý kroužkový zápisník a otočil kartónovou první stranu. Připravil si propisku.

Fitch jedl a lístečky povadlého salátu dopadaly na zmačkaný papírový obal od hamburgeru. Kousek rajčete. Zdibeček sýra.

„Tady jde o moje zdraví.“ Když Fitch promluvil, z pusy mu vyletělo rozžvýkané hovězí.

„Sám se cpeš tímhle sajrajtem,“ opáčil Ló.

„Vždyť víte, jak to myslím.“ Ústa a brada informátora se leskly vrstvou oleje.

„Co kdybys to nejdřív dojedl? Když se na tebe dívám, zvedá se mi žaludek.“

Fitch si vymačkal na hranolky třetí sáček kečupu, když cosi za našimi zády upoutalo jeho pozornost.

Ló i já jsme se otočili.

K našemu stolu kráčel Ryan.

„A kdo je sakra tohle?“ sykl Fitch.

„William Powell.“

„Polda?“ Fitchovi patrně Lóova hláška parodující chodník slávy unikla, anebo ji ignoroval.

„Jo, Fitchi. Je to polda.“

„Práskač?“ Levé koleno létalo nahoru dolů jako raketa.

„Aloha,“ pozdravil Ryan.

„Aloha,“ odpověděl Ló a po něm i já.

Ryan při pohledu na můj obličej ztuhnul. Ale neřekl nic.

Fitch se nahrbil a posunul dál doleva.

Ryan se natlačil do boxu.

Fitch sklopil oči, odstrčil tác a pokračoval v sázení hranolků do své pusy.

Ló několika ostrými, rychlými tahy vyzkoušel, zda mu píše propiska.

„Takže co pro nás máš?“ zeptal se.

Fitch polkl, napil se, popadl papírový ubrousek a zmuchlal ho. Očima zaletěl nejdřív k Ryanovi, pak ke mně a nakonec k Lóovi.

„Tohle je na hovno, chlape.“

Ló neodpovídal.

„Jestli se to roznese…“

„Neroznese.“

Fitch se uhodil do hrudi. „Jde o mou prdel…“

„Jestli je toho na tebe moc, tak já mám i jiné věci na práci.“

„Já vím, jak poldové fungujou,“ zafňukal nervózně Fitch. „Využijou člověka a pak ho nechaj na ulici jako vyflusnutou žvejkačku.“

Kulička z ubrousku se odrazila od tácu a vystřelila k Lóovi.

„Do prdele, uklidni se, Fitchi.“

Informátor se opřel a založil paže. „Hovno.“

U stolu za našimi zády nějaká žena zaparkovala kočárek. Vypadala na šedesát. Dítě jsem neviděla. Napadlo mě, jestli je její. Divné, já vím. Ale fakt mě to napadlo.

Fitchovy oči sjely k té paní. Znovu obhlédl celou restauraci.

„Já tady nechci slavit narozeniny.“ Ló se už nesnažil skrývat podrážděnost. „Tak máš pro mě něco, nebo ne?“

„Tvrdý na dřevo?“ zeptal se Fitch.

Ló přisvědčil.

Informátor se naklonil a opřel si lokty o stůl, palci začal strkat do tácu.

„Tak jo. Asi před půl rokem se objevil chlápek…“

„Francis Kealoha?“

„Jo, jo.“

„Odkud se objevil?“

„Z Kalifornie. San Fran, myslím. Možná L. A. Nevím jistě.“

„Já chci spolehlivé informace.“

„Jo, jo. Takže se objevil Kealoha ještě s kámošem, kterýmu říkali Logo.“

„Víš, jak se doopravdy jmenuje?“

Fitch zavrtěl hlavou.

Ló si udělal poznámku do bloku. „Víš určitě, že to byl Francis Kealoha?“ zeptal se.

„Jo, jo. Vyrůstali jsme spolu v KPT. Byl to on.“

„Pokračuj.“

Fitch vystřelil palce do vzduchu a zas je položil. „Takže, Francis a Logo se objevili společně. A za pár měsíců zmizeli z povrchu země.“

„Můžeš mi upřesnit data?“

„Vypadám snad jako cestovní kancelář?“

Lóův pohled by byl klidně zvrátil globální oteplování.

„O. K. Myslím, že naposled jsem je viděl tak před třemi, čtyřmi týdny.“

Ló se ke mně otočil. Vzhledem ke stavu ostatků ze zátoky Halona časový rámec odpovídal. Přikývla jsem.

„Kde Kealoha bydlel?“

„Prý někde ve Waipahu.“

Ló si to zapsal do bloku. „Pokračuj,“ vyzval Fitche.

„To je všechno.“

„Tak si ta tvoje hubená prdel zaplatí ten hamburger.“

Ubíhaly vteřiny. Minuta.

Fitch skřípavě přejel palci po okraji tácu.

„To, co vím, stojí za víc než za tenhle blivajz.“

„Nečteš noviny? Je krize.“

Fitch pohodil bradou k Ryanovi a pak ke mně.

„Zvýšený riziko.“

Ló chvíli uvažoval. Pak řekl: „Když to bude stát za to, uvidíme.“

Dítě vedle nás se rozplakalo.

Fitch opět obtančil pohledem restauraci.

„Povídá se, že Kealoha strkal nos, kam neměl.“

„Kam jako?“

„Koks, tráva. Normálka.“

„Koho obral?“

„L’il Buda.“

Ló přikývl, takže to jméno pravděpodobně znal. „Pokračuj.“

Fitch se nadechl. Vydechl. Potáhl se za nos. Naklonil se blíž k Lóovi.

„Na ulici se povídá, že L‘il Bud nařídil zátah.“

„A povídá se na ulici, kdo to měl na triku?“

„Pinky Atoa. Teď Pukui.“

Ló si jména zapsal. Podle jeho chování se opět dalo soudit, že ty chlápky zná.

„Co se dělo?“

„Slyšel jsem, že je odpráskli u Makapu’u Point.“

Představila jsem si skalnatý výchoz. Žralokem ožrané tělo vytažené ze zátoky Halona.

Vzpomněla jsem si na Perryovou a její vyprávění o sebevražedném básníkovi z Perthu.

Po zádech mi přejel mráz.

„Máte nějaké otázky, paní doktorko?“

Došlo mi, že se Ló obrací na mě. A tak jsem poprvé promluvila na jeho informátora.

„Kolik bylo Logovi let?“

Fitch se na mě jen nechápavě díval.

„Odhadem. Dvacet? Čtyřicet? Šedesát?“

„Do prdele, jak to mám vědět? Možná byl o něco starší než Kealoha.“

„Popište mi ho.“

„Tmavý vlasy, tmavý oči. Tělo jako běluha.“

„Prosím?“

„Byl velkej.“

„Jak moc?“

„Metr osmdesát. Sto třicet kilo. Typickej Hamo. Ty vždycky držej pohromadě. Jsou prostě tlustý.“

Chvíli mi trvalo, než mi jeho poznámka docvakla.

„Kealoha je havajské jméno,“ řekla jsem.

„Změnilo se mu.“

„Změnilo?“ V mozku se mi začal rodit nápad.

„Když sem stará Kealohová přišla.“

„Odkud?“

„Z Tafuny.“

Vzpomněla jsem si na Gloriinu narážku na americký sen. Myslela jsem, že mluvila o Honolulu. Jenomže ona měla na mysli Spojené státy.

„Předtím se jmenovali jinak,“ dodal Fitch.

Pohlédla jsem z jednoho detektiva na druhého.

Lóův výraz svědčil o tom, že v jeho mozku se kousky skládačky propojily stejně jako v mém.

Mírný pohyb Ryanova obočí mi prozradil, že u něho se to nestalo. Budiž mu ke cti, že se na nic neptal.

„Mohla bych se podívat na fotografie z pitvy od Perryové?“ Dařilo se mi zachovat klidný tón.

Ló vytáhl z kapsy snímky o velikosti 13 krát 18 a položil je na stůl.

Prohlédla jsem si je.

Ano, byly tam; černé a červené spirály uvnitř půlměsíce. Filigránové proužky rozbíhající se z půlměsíce ven, jejichž výsledkem bylo tapuvae, tetování kolem celého kotníku.

A byly tam i tři smyčky na horním okraji. Ty, které patrně přibyly později. Dvě obrácená C a mezi nimi U.

Věděla jsem, co to je.

„Papír a tužku?“ Začínalo to ve mně vřít.

Ló mi podal propisku a vytrhl stránku z bloku.

Umístila jsem spodní okraj papíru podél horního konce smyček a protáhla linku každého C nahoru a doleva, pak doprava, takže se z obrácených C stala S.

Ló mě mlčky pozoroval.

Uzavřela jsem nahoře U a proměnila je v O. SOS.

Ló si chvíli prohlížel mé umělecké dílo a pak vytáhl telefon.

Obrátila jsem fotku a kresbu k Ryanovi.

„Tabarnac,“ vydechl.

29

LÓ SPĚCHAL S TELEFONEM U UCHA VEN, FlTCH HO sledoval pohledem jako štěně žebrající o pamlsek.

Čekali jsme.

Cítila jsem, že Ryan hodnotí má zranění.

Tři středoškolačky držící se v podpaží se s chichotem blížily k toaletě, všem visela přes rameno taška. Žena vedle nás dojedla a odjela i s kočárkem. Fitch mlčel a nervózně se díval za detektivem. Nakonec Ryan kývl na kohosi za mými zády.

„Jdeme.“

Vstali jsme a připojili se k Lóovi na parkovišti.

„Můj parťák se spojí s Kalifornií a zjistí, co mají na Kealohu. Nechá projet databázi, jestli tam v nějakém gangu nefiguruje přezdívka Logo.“

„O mně ani slovo, pamatujte si to.“

Ló svého informátora ignoroval.

„S Hungovou potom sebereme Atou a Pukuiho.“

„Hele, já už musím jít.“ Fitch přešlapoval z nohy na nohu. K přenášení moc váhy neměl.

Ló vytáhl ze zadní kapsy peněženku a odpočítal pět dvacetidolarovek.

Fitch po nich chňapl.

Ló stáhl ruku zpátky. „Zůstaneš v kontaktu?“

„Jo, jo.“

Ló natáhl ruku.

Fitch popadl peníze a zmizel z dohledu.

„Divnej patron,“ poznamenal Ryan.

„Je to magor.“

„Trošku se mu to motá v hlavě.“

„Jo.“ Ló na mě upřel pohled. „SOS. Synové Samoy.“ Na rtech se mu rozehrál slabý úsměv. „Měl jsi pravdu. Tahle milá dáma není vůbec špatná.“

„Jo, mívá světlý chvilky,“ opáčil Ryan.

Milá dáma se nehodlala nechat do téhle debaty zatáhnout. Mlčela.

„Tetování členů gangu.“ Ló pomalu zavrtěl hlavou. „Uniklo mi to.“

„V Honolulu s nimi máte problémy?“ zeptal se Ryan.

„Donedávna bych tvrdil, že ne. Jasně že tu jsou gangy. Samojci drží pohromadě, tojo. Všichni se tvářej jak neviňátka, to taky. Ale většinou se jedná o akce ve stylu Žraloků a Tryskáčů z West Side Story.“ Ló si posunul lennonky na nos. „Ale poslední dobou se to zhoršilo.“

„Jak?“ chtěla jsem vědět.

„Jeden grázl jménem Lingo to před časem schytal v Čínské čtvrti. Za týden tam ubodali dalšího.“

„Odveta?“

Ló přisvědčil. „Obě oběti patřily k Samojcům. Svědek ubodání tvrdil, že jeden z vrahů křičel ‚KPT SOS‘.“

„Kuhio ParkTeracce. Synové Samoy,“ překládala jsem pro Ryana.

„Třeba je to válka gangů.“

„Za tu střelbu sebrali dva pankáče z Oaklandu,“ pokračoval Ló. „Máme podezření, že sem míří pašeráci ze západního pobřeží.“

„A místním se to nelíbí,“ dokončil Ryan.

„Ani za mák.“

„Jestli je to pravda, tak je Fitch trošku mimo.“

„Jo,“ přitakal Ló, „to je.“

V šest jsme s Ryanem stále ještě trčeli v dopravní zácpě. A moc nepostupovali.

Z Ryanova telefonu jsem zavolala Katy, vysvětlila jí, co se stalo, a ubezpečila ji, že už jsme na cestě domů.

Dožadovala se podrobností. Většině otázek jsem se šikovně vyhnula a ujistila jsem ji, že mi nic není. Nabídla se, že něco ukuchtí k večeři.

Potom jsem Ryanovi převyprávěla Lóův rozhovor s Glorií Kealohovou.

„Jenomže než se rozpovídal Fitch, to spojení se Samojci ti nedošlo,“ řekl.

„Ne.“

„Jak tě to vůbec napadlo?“

„Hamo. Tafuna. Waipahu,“ řekla jsem.

„Klaatu. Barada. Nikto,“ opáčil.

„Cože?“

„Den, kdy se zastavila Země?“

Byla jsem mimo.

„Pusinko,“ předstíral Ryan zklamání. „Devatenáct set padesát jedna? Michael Rennie a Patricia Nealová? Nealová pronesla tři kouzelná slovíčka a země byla zachráněná. Nevadí. Patrně tě rozptyluje můj dokonalý šarm a vzhled. A teď mi řekni, jak tě Fitch dovedl k Samojcům.“

„Byly to tři věci. Za prvé, použil slovo Hamo, což je slangový výraz pro Samojce.“

„Já myslel, že to je párek se sýrem.“

Tuhle poznámku jsem přešla.

„Samojec je člen polynéské jazykové skupiny. Některé dialekty nahrazují samojské s písmenem h. Takže ti vyjde Hamoa.“

„A Hamo. To jsem netušil.“

„Za druhé, Tafuna je město v Americké Samoi. Fitch říkal, že odtamtud sem Kealohovi přijeli.“

„Jenomže doma se nejmenovali Kealohovi.“ Ryan chvíli mlčel. „Jak to, že ženská se dvěma malými dětmi a bez práce a kvalifikace dostala povolení k přistěhování do Států?“

„Ti, kteří se v Americké Samoi narodí sice nejsou američtí státní občané, ale mají americkou národnost. Můžou volně cestovat po Spojených státech a jejich územích.“

„Ok. Za třetí?“

„Waipahu. Žije tam několik poměrně velkých samojských komunit; na Oahu, u údolí Kalihi a ve Waipahu.“

„Kealoha bydlel ve Waipahu.“

„Voda.“

„Ale jak sis to všechno spojila se SOS?“

„Vzpomínáš si na kluka, kterého jsem identifikovala asi tak před půldruhým rokem? Ten s tím potetovaným tělem?“

„Jihoameričana, kterého ubodali před barem na Sainte-Anne-de Bellevue?“

„Jo. Kvůli tomu případu jsem hodiny studovala tetování různých gangů.“

„Dostaneš frčku, Brennanová.“

Než jsem mohla poděkovat, Ryan provedl jednu ze svých oblíbených změn tématu. „Pověz mi o té nehodě.“

„To už jsem udělala.“

„Udělej to znovu.“

„Zezadu do mě najelo auto, narazilo jednou, podruhé, předjelo mě a nabralo mě zezadu zleva. Já sevřela volant…“

„Jaké auto?“

„Černé SUV.“

„Rok? Značka?“

„Stalo se to strašně rychle.“

„Kolik v něm sedělo lidí?“

„Dva. Myslím. Měli matné sklo. Neviděla jsem pořádně.“

„Muži nebo ženy?“

„Ano.“

Ryanův pohled jasně svědčil o tom, že ho to nepobavilo.

„Spolucestující byl určitě muž,“ řekla jsem.

„Jak to víš?“

„Mával na mě.“

Ryan chvíli mlčel. Pak řekl: „Ló si nemyslí, že to byla nehoda.“

Ani já si to nemyslela. Ale nechtělo se mi přemýšlet o tom, co to znamená.

„A co si myslí?“ zeptala jsem se.

„Že to udělali schválně.“ Sarkasticky.

„Fajn,“ řekla jsem. „Ďáblův advokát. Kdo by mi chtěl ublížit anebo mě vystrašit?“

„Začněme tím nejméně pravděpodobným, třeba nás to někam dovede.“

Ryan nervózně zaťukal prsty o volant.

„Tak jo. Naštvala jsi místního mafiosa, protože jsi trvala na tom, aby poskytl vzorek DNA.“

„Nickieho Lapasu? To je směšné.“

„Vážně? A jak Lapasův tatínek začínal kariéru?“

„Nikdy mu neprokázali…“

„O. K. A co tohle? Připitomělý antropolog si myslí, žes ho připravila o práci.“

„Dimitriadus je možná trochu divnej, ale pochybuji, že by zašel tak daleko.“

„Vrazil ti loket do prsou.“

Vzpomněla jsem si na tu scénku v JPAC a musela jsem připustit, že Dimitriadus byl fakt naštvaný.

„A mysli si o mně, co chceš, ale chystáš se identifikovat dva lidi, kteří přišli o život v drogové válce.“

„Údajně.“

Ryanův pohled opět mluvil sám za sebe.

„A kromě toho, nikdo to neví,“ dodala jsem.

„Správně. Pouliční gangy jsou proslulé svou špatnou komunikační sítí.“

„A co tohle?“ vyhrkla jsem ostřeji, než jsem měla v úmyslu. Nebo neměla? „Vjela jsem do cesty dvěma ožralům.“

„Aha.“

Od našich dcer jsem očekávala obvyklou přehlídku otrávených obličejů. K mému překvapení spolu byly Katy a Lily v kuchyni. Z reproduktorů se vallia hudba a obě zpívaly do vařeček coby mikrofonů písničku Vicarious.

Jakmile nás Katy uviděla, spěchala ke mně.

„Proboha!“

Lily jen mlčky zírala, pusu dokořán, vařečku před sebou.

„Měla bys vidět toho druhého,“ řekla jsem a vymanila se z dceřina objetí.

Nikdo se nezasmál.

„Co máme k večeři?“ zeptala jsem se nervózní jako prvorodička.

„Tvrdila jsi, že jsi jen ťukla o hrazení,“ řekla stroze Katy. „Že to odneslo jenom auto.“

„Nic mi není,“ odpověděla jsem. Dneska snad už posté.

„Kdyby ti nic nebylo, tak bys na sobě neměla tuhle košili.“

„Mám ráda ptáčky.“

„Máš mokré vlasy. A po obličeji ti nejspíš přejel nákladní vlak.“

„Co to tak krásně voní?“

„Udělaly jsme omáčku marinara,“ pípla Lily. „A krevety.“

„Nechte mě, abych se převlékla, nakrmte mě těstovinami a pak vám všechno povím.“ Zvedla jsem obě ruce jako špion, co se hodlá přiznat.

Katy mě podezřívavě pozorovala, jak jdu nahoru po schodech.

Za několik minut jsem byla zpátky v čisté košili a kraťasech.

Řekla jsem jen to nejnutnější. O Lóově teorii ani slovo. Uhnula jsem. Náraz. Letěla jsem. Záchrana. V mé verzi bylo vody asi jen půl metru.

Když jsem skončila, Katy se pustila do svého obvyklého křížového výslechu.

„Já myslela, že jedeš do JPAC.“

„Jela jsem. Tam už je díkybohu všechno hotovo. A co jste dneska dělaly vy?“

„Co jsi dělala ty na jižním konci ostrova?“

„Když jsem odjela z JPAC, sešla jsem se se soudní lékařkou.“

„Kvůli tomu klukovi, co ho sežrali žraloci?“

„Žraloci?“ Lily vytřeštila oči.

S otázkou v očích jsem se obrátila k Ryanovi.

„Ale jo,“ prohlásil, „klidně jí to řekni.“

„Před pár dny se v zátoce na jižním konci ostrova našly ostatky. Soudní lékařka mě požádala o pomoc. Myslím, že jsme přišli na to, kdo ti dva muži byli.“

„Klidně se můžeš podělit o podrobnosti.“ Ryan přitom tvrdě hleděl na svou dceru.

„Patrně se jednalo o členy gangu Synové Samoy. Zdá se, že je někdo zavraždil a shodil z útesu.“

„Protože prodávali drogy,“ dodal Ryan.

„Kdo to byl?“ zeptala se Katy o něco mírnějším tónem.

„Promiň, zlato, ale to ti nemůžu říct.“

„Kolik jim bylo?“ V rytmu Lilyiny řeči se občas ozývalo dětství strávené na ostrovech. V této otázce jsem si toho všimla.

„Asi jako tobě.“

Ryan znovu mluvil přímo ke své dceři.

„Stalo se to na jižní straně ostrova?“ hádala Katy.

„Makapuu Point. Se soudní lékařkou jsem to rychle vyřešila a rozhodla se, že si udělám projížďku.“ Smutný úsměv. Bolelo to. „Špatný nápad.“

Katy se podívala na Lily. Neměla jsem ponětí, oč jde.

„Ta omáčka je skvělá,“ řekla jsem. „Čí to je recept?“

„Je z plechovky,“ přiznala Lily.

„Tak to smekám před nákupčími,“ zvedla jsem skleničku.

Ťukl si se mnou jen Ryan.

„Poslyšte,“ řekla jsem. „Dívejte se na to z té lepší stránky. Dostaneme větší auto.“

Katy dodala, že cobalt stál za prd. Lily souhlasila.

Lily navrhla, abych si dala koupel. Katy ji podpořila.

Katy se nabídla, že umyje nádobí. Lily řekla, že jí pomůže.

Lily prohlásila, že klidně Katy zítra odveze na kurz surfování. Katy to přijala.

S Ryanem jsme se na sebe podívali. Co se děje?

Dala jsem si koupel.

Až po bradu ponořená do bublinek s vůní wisterie jsem si v duchu přehrávala všechno, co jsem dělala od příjezdu do Honolulu.

Zničila jsem auto. Fajn. Použijte to proti mně.

Přišla jsem na to, že Pavouk Lowery nezemřel ve Vietnamu. Ta zpráva otřese světem Platona Loweryho, ale křivda bude napravena.

Identifikovala jsem muže pohřbeného v Lumbertonu v Severní Karolíně. Čtyřicet let po smrti při letecké havárii se Luis Alvarez konečně dostane domů.

Našla jsem ostatky Xandera Lapasy. Ačkoli mi Lapasova rodina nevyjádřila žádný vděk, taky dostane, co jí patří.

Pomohla jsem Hadley Perryové s případem ze zátoky Halona. Může otevřít pláž. A vrahové Loga a Kealohy snad nakonec půjdou před soud.

A Lily a Katy spolu vycházejí.

Lily měla pravdu. Hydroaromaterapie mi uvolnila svaly a uklidnila nervy. Když jsem vylezla z bublinek, cítila jsem se moc dobře.

30

PROBUDILA JSEM SE S POCITEM, ŽE MĚ NĚKDO pozoruje.

Otevřela jsem oči.

V místnosti vládlo příšeří. Skrz balkónové dveře jsem viděla cínové mraky, jak se prohánějí nad oceánem.

Hodiny ukazovaly 8:40.

„Tohle bude pěkná pruda.“

Převalila jsem se na záda.

U postele stála Katy.

Poposunula jsem se, pod záda si strčila polštář a plácla na matraci vedle sebe.

Katy si sedla. V ruce držela papír.

„Jsi ranní ptáče,“ řekla jsem.

„Mami, asi jsem něco podělala.“

„Cože?“

„Víš, jak jsem ti říkala, že jsem vloni v zimě začala psát blog?“

„Ano.“

„Sama nevím, jak je to možné, ale na větších serverech se na něj objevily odkazy, třeba na BuzzFeed nebo BlogBlast, dokonce i na Huffington Post. Je úplně neuvěřitelné, kolik lidí si to čte a posílá mi své připomínky.“

„To je skvělé.“

Katy si povzdechla.

„Nebo ne?“

„Poslední dobou jsem psala o Coopovi. Chtěla jsem se vyjádřit k nesmyslnosti války, k tomu, že mladí lidé umírají daleko od domova, v cizích zemích, rozumíš?“

„Ano.“ Neměla jsem ponětí, kam míří.

„Vzbudilo to hotové pozdvižení. Lidi z celého světa psali o dětech, které jim přejel opilý řidič nebo někdo prostě jenom tak omylem zastřelil, anebo ho odpráskli policajti.“ Katy si při řeči kroutila pramínek vlasů. „Před dvěma dny se tam rozběhla úplně nová debata. O ganzích.“

„Aha.“

„Skoro dvě stě lidí mi psalo, že kvůli gangům přišli o děti.“

Katy si přejela pramenem vlasů po horním rtu. Oddálila ruku. Znovu to celé zopakovala.

„Víš, kolik gangů je jenom v Los Angeles?“ Z jejího hlasu se ozýval šok a strach.

„Chceš říct, že jsi psala o případu, o kterém jsme včera večer mluvili?“

Nic.

„Psala?“

„Neříkala jsi, že nesmím,“ bránila se. „A nepoužila jsem žádná jména. Nemohla jsem, neznala jsem je.“

„Ach, Katy.“

„Byli mladí, někdo je zabil. Je to smutné, mami. I když to byli drogoví dealeři.“

„Zmínila ses o mně?“

„Ne,“ řekla rychle. „Ale napsala jsem, že k té vraždě došlo tady.“

„Uvedla jsi jméno gangu?“

Katy přisvědčila.

Do prdele!

„Dneska ráno jsem na svých stránkách našla tohle.“

Podala mi vytištěnou stránku.

POVĚZ TY BLÁZNIVÝ DOKTORCE, ŽE NASRALA HODNĚ SILNEJ GANG. FAKT SILNEJ. A TEN GANG SI JI PODÁ. I VŠECHNY NEPŘÁTELE. SILNEJ GANG. SOS. SYNOVÉ SAMOY. TÁHNI. ZEMŘEŠ.

Srdce si přihodilo pár úderů mimo rytmus. Přinutila jsem se udržet na tváři úsměv. Kvůli Katy jsem chtěla zůstat klidná.

„Bláznivá doktorka? Mysleli tebe?“ zeptala se Katy.

Objala jsem ji kolem ramen. „Na internetu je spousta šílenců.“

A někteří zabíjejí, napadlo mě.

„Myslíš, že je to výhrůžka?“

„Spíš výkřik do tmy.“

„Jak to mohli vědět? O tobě, myslím.“

„Uklidni se.“ Rozhodla jsem se, že to zatím zlehčím. Ta zpráva byla podivná, skoro negramotná. Jaká je pravděpodobnost, že nějak souvisí se včerejší bouračkou?

„Cítím se hrozně. Vůbec mě nenapadlo…“

„Ahoj.“

Obě jsme zvedly oči. Lily stála ve dveřích, na sobě podprsenku od bikin a ustřižené džíny. Hodně krátké.

„Tak běž,“ poplácala jsem Katy po ruce. „Kurz surfování nepočká. Co máte v plánu potom, dámy?“

„Protivka souhlasila, že půjdeme na pláž. Rozhodla se riskovat, že si spálí svou kostnatou černou prdel.“

„Aspoň nebudu rudá jako rak.“

Katy zvedla oba palce. Lily ji napodobila. Obě se usmívaly.

Hurá.

„Kde je táta?“ zeptala jsem se Lily.

„V kuchyni.“

„Dělá snídani?“

Přikývla.

„Tak se jdeme najíst,“ řekla jsem.

Zrovna jsme dojídali Ryanovy palačinky s mangem a kokosem, když se ozvala pevná linka.

„Já to vezmu,“ vyhrkla Lily a vystřelila ze židle.

„Co se s Lily stalo?“ zeptala jsem se.

„Co? Nejspíš dospěla k závěru, že se jí tu líbí,“ řekla Katy.

Podívala jsem se na Ryana. Oči měl upřené na dceru. A já v nich viděla lásku. A ještě něco. Naději? Podezření? Strach?

„Nějaký LaManche,“ oznámila Lily se sluchátkem přitisknutým k hrudi.

„Vezmu si to,“ ozvala jsem se překvapeně.

Ryan tázavě povytáhl obočí. Proč mi volá šéf z Montrealu? Odpověděla jsem stejnou grimasou. Nemám páru.

„Díky za snídani. Než vyrazíš, ráda bych se tě ještě na něco zeptala.“

„Já nikam nejedu,“ opáčil Ryan.

Lili mi podala sluchátko.

„Bonjour.“ Vstala jsem a odebrala se ven na lanai. „Comment ca va?“

„Sacrifice, ona žije. Temperance, vy už se mnou nechcete mluvit? Volal jsem vám.“

„Ztratila jsem BlackBerry.“

Pověděla jsem LaMancheovi o nehodě.

„Stalo se vám něco?“

„Jsem v pořádku.“

„Bon. Alespoň jste učinila cennou zkušenost.“

„Že nemám jezdit moc blízko u srázu k moři?“

„SUV má nad cobaltem vždycky navrch.“

„Beru na vědomí. Co se děje?“

„Špatné zprávy.“

„To není dobrý začátek rozhovoru.“

„Jen jsem si stěžoval, že nekomunikujete.“

„Co je to za špatné zprávy?“

„Dostal jsem výsledky testu DNA v případu utopeného muže z Hemmingfordu.“

„John Lowery. Pavouk.“

„Zdá se, že ne.“

„Cože?“

„Podle zprávy to není monsieur Lowery.“

„Cože?“

LaMancheova slova jsem slyšela, ale jejich význam jsem nedokázala pochopit.

„Sekvence nesedí.“

„Vzorek byl poškozený?“

„Ano, byl, ale nakonec se technikům amplifíkace podařila. Výsledky jsou zcela průkazné.“

„Jak jste získali komparativní vzorek? Platon Lowery mi to odmítl.“

„Policisté ze Severní Karolíny byli velmi ochotní. Zejména šerif, jehož jméno mi uniklo.“

„Beasley?“ Ano, věděla jsem to. Jen jsem to nechtěla přijmout.

„Oui. Cest ca. Šerif Beasley si vzpomněl, že matka Johna Loweryho byla před smrtí krátce hospitalizována. Zjistil, že v nemocnici zůstaly patologické preparáty. Jeden vzorek zaslali do AFDIL. Další pak na naši žádost poslali do oddělení testů DNA u nás v LSJML. Extrakce byla úspěšná a testování ukázalo, že oběť z Hemmingfordu není syn Harriet Loweryové.“

„Ale vzorek byl poničený.“

„Temperance, podle nich jsou výsledky spolehlivé. Sekvence si neodpovídají.“

Takže utopená sestřička není Pavouk Lowery? Jak je to možné? Kdo to tedy je?

Znamená to, že jsem se v případě muže pohřbeného v roce 1968 na lumbertonském hřbitově Gardens of Faith spletla? Je to nakonec přece jen Pavouk Lowery, a ne Luis Alvarez?

A co Xander Lapasa? Stále ještě nevíme, proč měl u sebe identifikační známku Pavouka Loweryho.

„… je mi to líto. Vím, že jste doufala v něco jiného.“

„To tedy ano. Ale každopádně děkuji za zprávu.“

Zůstala jsem stát s telefonem v ruce. Ryan ke mně došel.

„Špatné zprávy?“

Podělila jsem se s ním o LaMancheovu novinku ohledně DNA.

„A co shoda v otiscích prstů u FBI?“

„Tabarnac.“

„Jo.“

Už jsem chtěla Ryanovi povědět o Katyině blogu, když mu zazvonil mobil.

Katy a Lily začaly unisono zpívat.

Slunečný den. Mraky v nedohlednu.

„Ryan.“

Ohnal se po nich, aby ztichly.

„Aha.“

Rukou si přejel po golfové košili, kterou měl na sobě. Kapsu nenašel. Gestem mi naznačil, že by si potřeboval něco napsat. Podala jsem mu pero a papír ze stolu.

„Fajn. Rozumím.“

Poznamenal si dvě jména. Následovala dlouhá pauza.

„Kdy?“

Pauza.

„Adresa?“

Další psaní.

„Budeme tam.“

„To byl Ló,“ oznámil Ryan a zastrčil si telefon do pouzdra na opasku. „Francis Kealoha patřil poslední tři roky ke gangu SOS, který řídil své operace z Oaklandu. Jako Francis Olopoto.“

„To je nejspíš jeho původní samojské jméno.“

„Logo se jmenoval George Faalogo.“

„Taky samojské jméno.“

„Teď Pukui je v trapu, ale sebrali Pinkyho Atou. Chvíli ho nechají vychladnout a pak začnou s výslechem. Perryová má jinou práci, ale protože tě do případu zasvětila, Ló nás k výslechu přizval. Můžeme se dívat.“

„To je tady standardní postup?“

„Jak to mám vědět?“ Ryan ztišil hlas. „Možná se tomu mrňousovi zalíbila tvoje úžasná prdelka.“

„Tak proč zve i tebe?“ opáčila jsem šeptem.

„Ví, že mám přednostní právo.“

Obrátila jsem oči v sloup. Na olympiádě bych za to určitě dostala zlatou.

„Už Atou obvinili?“ zeptala jsem se.

„Ne. Má ale pěkně ostrého pitbula. Jmenuje se Gata.“

„Myslím, že Gata znamená had.“

„Tenhle Gata zakousl sousedovic čivavu. Atoa je přesvědčený, že ho sebrali právě kvůli tomu. Ló a Hungová nejdřív spustí o psovi a teprve potom na něj vybalí Kealohu a Faaloga.“

„Za deset minut budu hotová.“

Vzali jsme si Ryanovo auto z půjčovny, Pontiaca G6. Cestou jsem si z jeho telefonu popovídala s Dannym. Abych to měla z krku, rovnou jsem mu řekla o bouračce.

„Proč jsi mi hned nezavolala?“

„Měl jsi ten přijímací ceremoniál.“

Pak jsem mu sdělila LaMancheovu novinku. Byl stejně šokovaný jako já.

„Děláš si srandu.“

„Kéž by. Ozvali se ti z AFDIL kvůli ostatkům, které jsme v Lumbertonu exhumovali?“

„S jadernou DNA prý nepochodili a o tom, že se jim podaří získat mitochondriální, dost pochybují. Kromě toho nemají žádného Alvarezova příbuzného z matčiny strany, se kterým by to mohli porovnat. Jak se zdá, tak jsme opět uvízli ve slepé uličce.“

„LaManche říkal, že vzorky Harriet Loweryové byly hodně poničené. Myslím, že by stálo za to vyzkoušet ještě jiný zdroj.“

„A zaplatí ti laborka další testy?“

„To nech na mně.“

„Mám zkusit ještě jednou požádat Platona?“

„Máš jiný nápad?“

„Zavolám mu,“ slíbil Danny.

„Je to celé popletené,“ řekla jsem.

„Jo, zapeklitá hádanka.“

Během další hodiny se všechno ještě zkomplikovalo.

31

NA PŘEDNÍ SKLO AUTA NÁM VYTRVALE DOPADALY kapky deště. Celou cestu do města Ryan střídavě zapínal a vypínal stěrače. Zapnout. Vypnout.

Honolulské policejní oddělení sídlí v bílé kamenné budově na Beretania Street. Vypadá jako velká čtvercová loď. Ačkoli je sotva pár bloků od říše botoxu, obchodů s návrhářskými značkami a pestrobarevnými slunečníky na Waikiki, jeho osazenstvo pochází z jiného světa.

Podle Lóových instrukcí jsme vyjeli do druhého patra. Ve výtahu se tísnila obvyklá směska úředníků, detektivů a uniformovaných policistů, kteří si nás bedlivě prohlíželi, v rukou drželi zapečetěné sáčky s důkazním materiálem, anebo se plížili na nějaké příhodné místo, kde se ještě smí kouřit.

Oddělení vražd tvořil dlouhý otevřený prostor se stoly rozestavěnými do ostrůvků po dvou, třech nebo čtyřech. Ló a jeho kolegyně měli každý svůj vlastní stůl až úplně vzadu.

Hungová pro mě byla stejným překvapením jako Ló. Vysoká, svalnatá žena s bílou pletí a lesklými černými vlasy sestřiženými nad ušima. Kaštanové oči měla plné barevných teček, které se třpytily jako kousky skla v moři. Jedinou drobnou vadou na kráse byl mírně hrbolatý nos. Líbilo se mi, že si ho nenechala předělat.

Ló nás představil. Křestní jméno Hungové znělo Leila.

Podali jsme si ruce. Ló přitáhl židle a posadili jsme se.

Hungová šla rovnou k věci. I to se mi líbilo.

„V osmdesátých letech byli Synové Samoy spíš sociální skupinou. Později se z nich tady na Havaji stal gang se vším všudy. Na nějakou dobu se stáhli a kolem roku devatenáct set devadesát osm začali znovu fungovat jako vězeňský gang s názvem Rodina USO, v překladu Spojená samojská organizace. Je to komplikované, ale slovo uso znamená v samojštině bratr.“

„Pokud jste muž a mluvíte o sourozenci mužského pohlaví,“ dodala jsem. „Může to znamenat i sestru, pokud jste žena a mluvíte o sourozenci ženského pohlaví.“

Hungová se na mě podívala. Za našimi zády zazvonil telefon. Někdo ho vzal.

„Je to antropoložka,“ řekl Ryan.

„Jasně,“ opáčila Hungová a pokračovala: „Jednu dobu byla USO výhradně samojská, ale podle informací od rozvědky k nim dneska patří lidé různých ras. Tady na Havaji mají zhruba dvě stě členů.“

„USO se omezuje spíš na nápravná zařízení,“ dodal Ló.

„Kealoha a Faalogo byli ze SOS,“ namítl Ryan.

„Správně. SOS se rozšířil z Havaje do Kalifornie, Utahu a státu Washington. Na pevnině se většinou jedná o gangy zvané Crips.“

Třebaže jsem ji nepřerušovala, asi jsem se tvářila zmateně.

„Crips není označení pro jeden gang, ale spíš pro identitu, kterou ostatní gangy přejímají. Členové těchto gangů v jiných městech se oblékají podle místní kultury, která nemusí mít s Los Angeles nic společného.“

„To jsem nevěděla,“ řekla jsem, abych nějak vykompenzovala svou dřívější chytrou poznámku.

Hungová se podívala do bloku.

„Podle statistiky sociálního úřadu v roce devatenáct set sedmdesát dva v L. A. existovalo asi osm gangů Crips. V roce devatenáct set sedmdesát osm se jejich počet zvýšil na čtyřicet pět. Ve dvaaosmdesátém jich bylo už sto devět a podle informací na streetgangs.com působilo koncem devadesátých let v L. A. sto devadesát devět různých gangů Crips.“

„Prokristapána,“ vydechla jsem.

„Jejich nárůst se v L. A. stabilizoval, a v některých čtvrtích jejich počet dokonce poklesl v důsledku demografických změn. Ale jejich věrné kopie se začaly množit v ostatních částech Kalifornie, po celých Státech i v zahraničí.“

„Tabarnac.“ Ryan zakroutil hlavou.

Hungová se na mě podívala s tázavým výrazem v očích.

„To znamená něco jako proboha,“ vysvětlovala jsem.

„Ve Státech mají SOS pověst pěkných parchantů,“ řekl Ló. „Zastrašování, vydírání, krádeže drog, dokonce vraždy.“

Slyšela jsem za zády zvuk otevíraných dveří a nějaké hlasy.

Hungová rychlým pohledem přeletěla místnost. Pak se její třpytivé oči otočily zpátky k nám.

„V současné době se Samojci z pevniny přesouvají na Havaj. Distribuce drog.“

„Jakých?“ chtěla vědět Ryan.

„Většinou koks a tráva. Občas metamfetamin.“

„Kdo jim tu šéfuje?“

„Gilbert T’eo.“

„Známý pod přezdívkou L’il Bud,“ dodal Ló.

Hungové zazvonil na stole telefon. Zvedla ho, obrátila se k nám zády a oslovila volajícího.

„Kde má T’eo základnu?“ zeptal se Ryan Lóa.

„Přímo tu, v Halawa. Na Oahu je vězení se středním stupněm ostrahy.“

„Atoa a Pukui dělají pro T’ea?“ ozvala jsem se.

Ló mávl rukou. „Dost možná.“

Hungová položila sluchátko.

„Všechno je připravené. Půjdeme si poslechnout pana Atou?“

Výslechová místnost byla přesně taková, jakou jsem čekala; ponurá, neútulná světnička. Stěny vypadaly nechutně zeleně, dlaždice odřené a poškrábané zástupy nervózních nohou.

Uprostřed stál šedý kovový stůl. Na jedné straně čekala dřevěná židle, naproti ní dvě další. Kromě telefonu a kamery přišroubovaných ke zdi tu už nebylo vůbec nic.

Ryan a já jsme mohli sledovali dění díky obrazovce a reproduktoru ve vedlejší místnosti. Obraz byl zrnitý, černobílý, zvuk slabý, takže rozhovor občas zanikal v okolním hluku.

Pinky Atoa byl vysoký a hubený a vypadal na dvanáct. Na sobě měl obvyklý oděv gangsterů, kalhoty s rozkrokem u kolen, obrovské tílko a velikánskou kšiltovku. Kotníčkové červené tenisky vyťukávaly na podlaze pravidelný rytmus.

Hungová a Ló si své role očividně domluvili už před naším příchodem. Ló byl ten zlý, Hungová hodná.

Hungová představila nejprve sebe a pak svého parťáka. Atoa upíral pohled na své ruce.

„Tento výslech se bude nahrávat. Pro vaši i naši ochranu.“

Hungová pak kvůli zápisu odříkala datum, čas a místo, uvedla své jméno, jméno druhého detektiva a jméno vyslýchaného. Atoa si celou tu dobu střídavě kousal nehet na palci a bubnoval do stolu.

„Vy jste kvůli něčemu nervózní, Pinky?“ zeptal se Ló.

„Chci svýho psa.“

„Váš pitbul je pěkná potvora.“

„Byla to sebeobrana.“

„Ta čivava vážila půldruhého kila.“

„Vylítla na něj.“

„To muselo být fakt příšerné.“

„Do prdele.“ Přehnaně zoufalé zavrtění hlavou. „Vy to nikdy nevzdáte, že ne?“

„Vaše sousedka si stěžovala.“

„Ta kurva by potřebovala pořádně ojet.“

„Zajímají nás fakta, pane Atoo.“ Hungová, hlas rozumu.

Hungová pak několik minut pokládala otázky ohledně psí rvačky. Atoa se poněkud uvolnil.

„Takže co? Mám zacálovat pokutu? O nic nejde. Prachy mám.“

„Tak snadné to nebude. Pro Gatu to nevypadá moc dobře.“

„Co to má sakra znamenat?“

Oba detektivové se na něho smutně podívali.

„Do prdele, dejte mi už konečně pokoj.“

Kostnaté prsty se opět roztančily po stole.

„Honolulu musí chránit své občany před nebezpečnými domácími zvířaty,“ prohlásil Ló.

„Ten malej sráč je mrtvej už měsíc. Proč si ta mrcha stěžuje až teď?“

„Patrně si nejdřív musela projít fází smutku.“

Pinky zakroutil hlavou. „Dobrý. Jste fakt srandovní, pane policajt.“

„Dělám, co můžu.“

„Takže co? Ta píča chce nový štěně?“

Ló pokrčil rameny.

„Kurva.“ Atoa rozpřáhl ruce. „Klidně jí ho koupím.“

„Jenomže to neřeší problém s Gatou, že?“

„Co jako?“

„Začněte si vybírat urnu.“

Atoa vystřelil od stolu. Jeho židle dopadla s řinčením na podlahu. Ló rychle vstal.

„Mýho psa nezabijete, vy hajzlové.“ Atoa sevřel dlaně v pěst.

Hungová promluvila utišujícím tónem.

„Co kdybychom se všichni uklidnili. Pane Atoo, dal byste si něco k pití?“

Atoa přimhouřil oči. „Co? Abyste mi mohli vzít vzorek DNA? Nejsem blbej.“

„A k čemu by nám byla vaše DNA, Pinky?“ Ló měl hlas ostrý jako břitva.

„Jděte do prdele.“

„Prosím, pane Atoo.“ Hungová obešla stůl a zvedla židli. „Posaďte se.“

Atoa chvíli váhal a pak řekl: „Tohle je celý zkurvený.“ Dosedl na židli a natáhl obě nohy před sebe. Červené tenisky se začaly kývat ze strany na stranu.

Ló a Hungová si vyměnili pohled nad jeho hlavou.

„A jde se na to,“ řekla jsem Ryanovi.

Hungová promluvila, když obcházela stůl.

„Možná by se dalo pro Gatu něco udělat.“

Ló se na ni rychle podíval. Hungová mu jednou rukou naznačila, aby mlčel. Ló si znechuceně založil ruce.

„Quid pro quo. To znamená, že když vy pomůžete nám, pomůžeme i my vám.“

„Já vím, co to znamená,“ odsekl Atoa.

„Dobře. A můžete pomoct i Gatovi. Kdo ví? Možná i sám sobě.“

„Poslouchám.“ Atoa si znovu začal okusovat palec, očnímu kontaktu se vyhýbal.

Ló a Hungová se po sobě znovu podívali.

„George Faalogo,“ pronesl Ló a odmlčel se. „Frankie Kealoha.“

Žádná reakce.

„Znáte je, Pinky?“

Atoa zavrtěl hlavou.

„A co Teda Pukuiho?“

„Koho?“ zamumlal Atoa.

„Podívej se na mě,“ vyštěkl Ló ostře.

Atoa nehnul brvou.

„Dívej se na mě!“

Atoa prudce zvedl hlavu. Poprvé jsem v jeho očích spatřila strach.

„Co Gilberta T’ea?“

„L‘il Buda zná každej.“

„Povídá se, že jsi s Pukuim pomáhal Teovi vyřešit nějaký obchodní problém.“

Atoa zalétl očima k Hungové. Podporu u ní nenašel.

„Faalogo a Kealoha,“ dotíral Ló. „Makapuu Point.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Žraloci toho po sobě sice moc nenechali, ale stačilo to.“

„To jsou kecy.“ Atoa si olízl rty.

„Vážně?“

„Jak moc máš rád svého psa, Pinky?“

Atoa se na Lóa podíval pohledem plným čiré nenávisti.

„Tvrdíš, že jsi chytrý. Že znáš všechno o DNA. Určitě se díváš na Kriminálku Las Vegas a Zákon a pořádek. Možná i na Sběratele kostí, ale to už ti nejspíš do hlavy moc neleze. Překvapuje mě, že jste s kámošem nepomysleli na takové věcičky, jako jsou otisky a kulky. Víš o čem mluvím? Říká se tomu stopy.“

Typické policajtské blufování. Ló přece netvrdí, že policie má otisky prstů nebo balistický důkazní materiál…

„Tohle je tvoje šance, Pinky. Spolupracuj a my se ti pokusíme pomoct.“

„S L‘il Budem si nic začínat nebudu. Máte mě za cvoka?“

„Kolik ti je let, chlapče?“

Atoa neodpovídal.

„Kolik ti je?“ vyštěkl Ló.

„Osmnáct.“

„Předpokládám, že tvůj kámoš je o něco starší.“

„Pukuimu je dvacet devět,“ řekla Hungová. „Čtyřikrát už seděl.“

„Já ti teď předestřu jednu hypotézu a pak se tě na něco zeptám,“ řekl Ló. „Víš, co je hypotéza?“

„Nejsem blbej.“

„To se uvidí.“ Ló se odmlčel, jako kdyby si rovnal myšlenky. „Máme tady mladého kluka, co nic neví, a chlápka, který si už poseděl. Oběma nabízíme stejnou příležitost. Fór je v tom, že se domluvíme jen s jedním. S tím, co po ní chňapne jako první.“

Další blufování; Ló jen naznačil, že Pukui byl rovněž zatčen.

„O to tu jde. Chápeš?“

Atoa nic neříkal.

„Kdo zazpívá? Kdo bude mít smůlu?“

Atoa pevně zavřel oči a zavrtěl hlavou.

Ló čekal.

Atoa otevřel oči a naklonil se dopředu.

„To, co po mně chcete, mě může zabít.“

„Špatná zpráva pro psa,“ poznamenal Ló.

Atoa si přejel rukou po obličeji a zaklonil hlavu. Průdušnice mu vystoupila jako vlnitá trubka.

Ló a Hungová se na sebe napjatě podívali. Podle toho, co teď z Atoy vypadne, se ukáže, jestli vyhráli, nebo prohráli.

Nakonec se Atoa narovnal. Dlouho hleděl na Hungovou a pak řekl: „Budu mluvit s váma, s ním ne.“

„To není problém. Ale on tu zůstane.“

„Já jsem jenom řídil.“

„Jestli je to pravda, bude to pro vás polehčující okolnost.“ Hungové tón byl neutrální.

„Postaráte se o mýho psa?“

„Teď vám přečtu vaše práva, Pinky.“

„Kurva. Kurva. Kurva.“

Hungová četla z malého lístečku. Když skončila, zeptala se: „Rozuměl jste všemu, co jsem vám říkala?“

„Jo,“ utrousil Atoa. „Kurva.“

„Ještě stále chcete vypovídat?“

„A mám snad na vybranou?“

„Ano, Pinky. Máte. A máte právo na obhájce.“

„To je fuk. Začněte.“

„Povězte mi o Kealohovi a Faalogovi,“ vyzvala ho Hungová.

„Měli rukávy.“ Atoa použil termín z vězeňského slangu, kterým se označovaly potetované paže.

„Proč to koupili?“

„Vím jen to, co jsem zaslech.“

Hungová ho gestem ruky vyzvala, aby pokračoval.

„U‘il Bud řekl Tedovi, aby si na ně došláp.“

„Tedu Pukuimu.“

Atoa přisvědčil.

„Říkáte, že T’eo poslal vzkaz.“

„Jste hluchá, nebo co? Tohle jsem slyšel.“

„Jaký vzkaz?“

„Že není zdravý lézt jinejm do zelí.“

„Komu byl určený?“

„Chlápkovi, co sem poslal Kealohu a Loga.“

„A to je?“

Atoa se zatvářil, jako by si celou tu věc se spoluprací rozmyslel. Hungová zopakovala otázku.

„Nějakej chlap v Kalifornii.“

„Jméno?“

Byla jsem si jistá, že Atoovu odpověď zkreslil šum v reproduktoru. Jenomže Ló a Hungová se opravdu tvářili šokovaně.

„Vyhláskujte to, prosím,“ vyzvala mladíka Hungová.

Atoa to udělal.

Tvář se mi rozhořela a místnost kolem mě se najednou scvrkla.

32

NA RAMENI JSEM UCÍTILA RUKU.

Zvedla jsem hlavu.

V páru modrých očí se zračil stejný zmatek, který jsem cítila v sobě.

„Opravdu řekl AI Lapasa?“ zeptal se Ryan.

„Znělo to tak.“

Z reproduktoru dál bzučely hlasy.

„Tak se přece jmenoval ten chlapík v krabici na JPAC, ne? Alexander Lapasa.“

Nevrle jsem přikývla.

„Ten, co měl u sebe identifikační známku Pavouka Loweryho.“

„To musí být nějaká shoda okolností.“

„Jasně, náhoda velká jako Sierra Leone.“

„Alů Lapasů existují určitě desítky,“ řekla jsem. „A krom toho, Atoa mluví o nějakém Samojci z Kalifornie. Lapasa byl Ital a pocházel z Honolulu.“

Ryan i já jsme se opět soustředili na výslech. Hungová se nyní vyptávala na L‘il Buda T’ea.

„L‘il Bud je drsnej.“ Atoa se zavrtěl na židli. „Kdo ho naštve, zaplatí.“

„Kdo naštve mě, taky zaplatí.“ I přes špatný přenos zněl Lóův hlas chladně. „Ale nedávám ho střílet.“

„Kecy.“ Atoa si promnul tvář.

„Mluvte o Alu Lapasovi,“ vyzvala ho Hungová.

„Vím jenom to, co jsem slyšel.“

„A co jste slyšel?“

„Lapasa je OG. Patří mu bar v Oaklandu.“

Žaludek se mi sevřel. OG. Originál gangsta. Znamená to, že Lapasa je starší než průměrný ranař?

„SOS?“ zeptala se Hungová.

Atoa přikývl. Nad nosem se mu vytvořily dvě svislé vrásky.

„Pokračujte,“ vybídla ho Hungová.

„Kealoha a Faaloga byli napojení na Lapasu.“

„A dál?“

„Tohle jsem slyšel.“

„Řekl bych, že slyšíte jen to, co chcete.“

Atoa sjel pohledem k Lóovi. Neuhnul. Detektiv mu pohled nevzrušeně oplatil.

Atoovy rty se stáhly do mírného úsměvu, který ale nebyl ani v nejmenším pobavený.

„Já myslel, že policajti musej mít nějakou minimální vejšku.“

„Já mám výjimku.“

„Jo? Jak to?“

„Protože jsem děsnej hajzl.“

Atoa se opřel a založil paže.

„Nemám víc co říct.“

„Co kdybys o něčem popřemýšlel.“ Ló se naklonil a propletl si prsty na stole. „Slyšel jsi někdy o Nickiem Lapasovi?“

Atoa našpulil rty a zadíval se do stropu.

„Nickie Lapasa má styky, Pinky. A tím nemyslím facebook nebo nějakej zasranej My Space. Myslím opravdový chlapy s velmi nesmlouvavými postoji. A víš, cos udělal, ty pitoměj sráči? Zaplet ses Nickiemu do života.“

Atoa dál zíral nahoru, ale roztřesené nohy svědčily o tom, že má strach.

Ló letmo pohlédl na Hungovou, pak kývl hlavou ke dveřím.

Hungová se natáhla a stiskla vypínač.

Obrazovka zčernala.

Ryan a já jsme se sešli s Lóem a Hungovou na chodbě.

„Dobře jste to sehráli,“ pochválil je Ryan.

Oba detektivové se usmáli.

„Myslíte, že existuje spojení mezi Alem Lapasou v Oaklandu a Nickiem Lapasou v Honolulu?“ zeptal se Ryan.

Ló pokrčil rameny. „Možná jo, možná ne. Neuškodí, když o tom necháme Pinkyho chvíli přemýšlet.“

„Ví, kdo je Nickie?“

„Těžko říct?“

„A co dál?“ chtěl vědět Ryan.

„Necháme toho hajzlíka chvíli vypotit,“ řekl Ló.

„Bude trvat dlouho, než se dozvíme něco o Alu Lapasovi?“ zeptala jsem se.

Hungová koukla na hodinky.

„Vy tři si zatím dejte kafe. Já zavolám do Oaklandu.“

Když jsme se vrátili k jejímu stolu, Hungová si na papír čmárala figurky a ramenem si přidržovala telefon. Nejspíš čekala na spojení. Ló před ní postavil kelímek s kávou. Chystala se mu poděkovat, ale místo toho promluvila do telefonu.

„Ano, jsem tady.“ Připravila si pero. „Spusťte.“

Ló, Ryan a já jsme se usadili a sundali víčka z kelímků.

Usrkla jsem. Ta břečka chutnala jako voda z blátivé louže. Tedy aspoň si představuju, že takhle nějak by voda z blátivé louže chutnala.

Hungová zamumlala „aha“ a „o.k.“ a položila několik otázek. Nakonec se ještě zeptala: „To je všechno?“

Pauza.

Poděkovala osobě na druhém konci drátu a zavěsila.

„Takže co tu máme?“ začala a několikrát cvakla perem. „Jmenuje se Alexander Emanuel Lapasa.“

Svět kolem mě se znovu zmenšil. To přece není možné. Nejdřív Pavouk, teď Lapasa.

„… americký občan, narozen čtrnáctého prosince čtyřicet jedna přímo tady, v naší krásné metropoli Honolulu.“

Zamrkala jsem. A ještě jednou.

„Lapasa nemá záznam, ale policajti z Oaklandu ho už několik let sledují. Patří mu putyka s názvem Savaii. Slézají se tam hoši ze SOS. Podle policie se z toho baru distribuují drogy.“

„A to ho nemůžou zatknout?“ ozval se znechuceně Ló.

„Lapasa se moc neukazuje a má kolem sebe plno právníků.“

„Jak dlouho je v Oaklandu?“

Hlas mi zněl podivně vysoce a napjatě.

„Objevil se tam v polovině devadesátých let, když koupil bar. Ale policie se domnívá, že ve městě už předtím nějakou dobu žil.“

„Znáte číslo sociálního pojištění?“

Hungová se na mě tázavě podívala, ale pak mi ho přečetla ze svých poznámek. Zapsala jsem si ho.

„Patří k SOS?“ chtěl vědět Ryan.

„Jo, ale dneska už je mu přes šedesát.“

Ló si odfrkl. „Příkladný občan s kníračem a trávníkem.“

„O psovi nic nevím,“ namítla Hungová, „ale za bar i byt platil hotově.“

„Co teď?“ ozval se Ryan.

„Teď si Ala necháme poslat přes oceán v kleci,“ řekla Hungová.

„Na základě výpovědi osmnáctiletého feťáka, který si chce zachránit vlastní zadek?“ Ló se opřel a položil jednu nohu na otevřený šuplík psacího stolu. „Zatykač nedostaneme a Lapasa dobrovolně nepřijede.“

„Mám nápad,“ ozvala jsem se.

Všechny oči se obrátily na mě.

„Mohla bych si zavolat z tvého telefonu?“ požádala jsem Ryana.

Z chodby jsem zatelefonovala Dannymu. Mluvila jsem tiše a vysvětlila mu, kde jsem a co se tady odehrálo.

„Do prdele práce. Máš datum narození a číslo sociálního pojištění?“

Nadiktovala jsem mu je a Danny zkontroloval spis Xandera Lapasy. Netrvalo to dlouho.

„Je to on.“

Tak kdo tedy je číslo 1968-979, tělo s identifikační známkou Pavouka Loweryho? Ani Danny, ani já jsme tu otázku nevyslovili nahlas.

Jedna věc mi dělala starost. Na Ryana jsem to předtím vybafla, ale jak jsem na to vůbec přišla?

„Byl Lapasa Ital?“ zeptala jsem se.

„Jak tě to napadlo?“

„Říkal jsi, že se povídalo, že Alex senior byl mafián.“

„Myslel jsem to obecně. Organizovaný zločin. Ne italskou mafii.“

„Říkal jsi, že vypadal jako jeden ze Sopránů.“

„Na tý fotce jo.“

Ano, jsem vinna; vklouzla jsem do etnického stereotypu. Ve svém předpokladu jsem vycházela z Xanderova vzhledu, jména a zmínce o mafii.

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o Alexově příchodu na Havaj, když zdědil benzínku a začal dělat do nemovitostí?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Do Honolulu přijel ze Samoy.“

Chvíli mi trvalo, než jsem novou skutečnost vstřebala. Pak jsem ze sebe vysoukala: „Můžu policajtům říct, co víme o Xanderu Lapasovi a ostatcích v JPAC?“

„Věříš jim, že to uchovají v tajnosti?“

„Ano.“

„Tak v tom nevidím problém. Proč? Co chceš dělat?“

Vylíčila jsem mu svůj plán.

„To by mohlo fungovat,“ vydechl Danny.

„Budeme potřebovat pomoc, abychom si zajistili Nickieho spolupráci,“ řekla jsem.

„Jasně. Já jsem ten pravý. Platon Lowery mě zase poslal do háje.“

„Ví o těch vzorcích, co našel a poslal Beasley?“

„Ne.“

„To je fuk. Zavoláš Nickiemu?“

„Jo. Proč ne?“

„Všechno je v háji, viď, Danny?“

„Jo, to je.“

„Už to ví Merkel?“

„Zatím ne.“

„Ozvu se ti. A Tempe…“

„Ano?“

„Buď opatrná.“

Ostatní seděli tam, kde jsem je opustila. Kelímky na tom byly podobně. Já osobně jsem přesvědčená, že kafe z policejní služebny nepije nikdo. Prostě si tu tekutinu nalijete, necháte ji vychladnout a pak ji zase vylijete.

Objasnila jsem jim situaci v JPAC. Neidentifikované kosti v krabici. Ostatky 1968-979 identifikované jako Xander Lapasa. Odmítnutí Nickieho Lapasy povolit některému členu rodiny, aby poskytl vzorek DNA. Detektivové mi naslouchali a nepřerušovali mě.

Když jsem skončila, promluvil Ló.

„Takže podle vás by AI Lapasa mohl být mužem, který se před čtyřiceti lety ztratil ve Vietnamu?“

„Datum narození a číslo sociální pojistky se shodují s údaji ve spise Xandera Lapasy.“

„Jak se dostal z Vietnamu do Kalifornie?“

„To nevím. Ale obvykle tam přistávala letadla.“

„Co navrhujete?“ zeptala se Hungová.

„Všichni chceme Ala Lapasu v Honolulu, ne?“

Přisvědčili.

„Samotná Atoova výpověď vám souhlas s vydáním nezajistí a je dost nepravděpodobné, že by ten výlet podnikl dobrovolně.“

Další přikývnutí.

„Takže na něj nastražíme past.“

„Je mazaný,“ opáčila skepticky Hungová. „Pokud rozšířil svou distribuční síť na Havaj, nebude cestu sem riskovat.“

„Tím spíš, že už čtyřicet let žije v utajení,“ dodal Ló stejně pochybovačně jako jeho partnerka.

„Je možné, že Lapasa ví o smrti Kealohy a Faaloga?“ zeptal se Ryan.

„To je dost nepravděpodobné,“ řekla jsem. „Sdělovací prostředky o ostatcích neinformovaly. A Perryová ještě nepotvrdda jejich totožnost.“

„Ale když to věděl Lóův informátor, tak to asi ví i SOS, ne?“ naléhal Ryan.

„L‘il Bud T’eo a jeho chlapi patří k USO,“ prohlásil Ló. „Lapasa a jeho banda jsou SOS Crips. Zprávy se mezi gangy možná tak rychle nešíří.“

„Jaký máte plán?“ chtěla vědět Hungová.

„Právník Nickieho Lapasy zavolá Alovi Lapasovi a oznámí mu, že má klienta, který po něm dlouhé roky pátrá. Řekne mu, že Al je zmíněn v poslední vůli Theresy-Sophie.“

„A proč by Nickie s něčím takovým souhlasil?“

„Povíme mu, že Al by mohl být jeho dávno ztracený bratr.“

„Jenomže jste mu právě oznámili, že jeho dávno ztracený bratr leží na polici v CIL.“

„Řekneme, že od té doby, co s ním Danny mluvil, odborníci v CIL dospěli k závěru, že se možná spletli a že Xander by mohl být mužem z Oaklandu. Pošimráme Nickiemu ego. Přiznáme, že měl celou dobu nejspíš pravdu.“

„A proč si myslíte, že Nickie tohle už dávno neví? Jestli má opravdu styky s drogovou mafií a Al Lapasa se v téhle branži taky pohybuje, Nickie nejspíš ví, kdo Al ve skutečnosti je,“ namítal Ló.

„Co když Xander nechtěl, aby to Nickie věděl? Ať už k tomu měl jakýkoli důvod, čtyřicet let se skrývá. Pátrání JPAC, které celou tu dobu pokračuje, nikdy neodhalilo nejmenší náznak, že by si některý rodinný příslušník myslel, že je Xander naživu. A já pochybuji, že Nickie zná každého drogového dealera na západním pobřeží.“

„A jak v téhle vaší fantastické historce Nickie nakonec Ala najde?“

To byl Ló.

„Vykonavatel poslední vůle Theresy-Sophie má několik lidí, kteří celé roky pátrají po ztracených dědicích. Nakonec se jim to podařilo. Podívejte, za zkoušku to stojí. Al třeba uvěří, že má přijet do Honolulu, sejít se s notářem a osobně prokázat svou totožnost. Jsem si jistá, že právník už najde dostatečně přesvědčivé argumenty.“

Uběhlo několik minut, kdy všichni o mém nápadu přemýšleli.

„Al se narodil v Honolulu,“ řekla Hungová. „I kdyby to nebyl váš Xander, třeba si pomyslí, že tu má příbuzné, o kterých nic neví.“

„Koukne na internet, zjistí, že Lapasové v Honolulu jsou pěkně prachatí, přepadne ho sentiment a chamtivost,“ pokračoval Ló.

„A pokud to je Xander Lapasa, tak nám to zbaští ještě líp,“ řekla jsem.

Ló a Hungová se po sobě podívali. Věděla jsem, co se jim honí hlavou.

„Jestli se pokusíte hodit tomu chlápkovi návnadu, nejsme proti,“ řekl Ló. „Ale nemůžeme ohrozit vyšetřování případu Kealoha-Faalogo. Pokud se to nepovede a Al se z Oaklandu nehne, bude to výhradně aktivita CIL. Já a moje parťačka jsme nic neslyšeli.“

„Nic jsme neřekli,“ opáčila jsem.

„Takže,“ ozval se Ryan. „Kdo zavolá Nickiemu?“

„Hned se vrátím,“ řekla jsem a vytratila se na chodbu.

33

DANNY TRVAL NA RECIPROCITĚ. AČKOLI POCHYBOVAL, že můj plán uspěje, zavolá Nickiemu a já zkusím ještě jednou Platona.

Souhlasila jsem.

Zpátky na služebně jsem Lóovi a Hungové ukázala zvednuté palce.

Chvíli jsme si ještě povídali a pak jsme s Ryanem odešli. Všichni jsme si slíbili, že zůstaneme ve styku.

Tehdy jsme neměli tušení, jak brzy se znovu sejdeme.

S Ryanem jsme se zastavili na dim sum v nákupním středisku Plaza v Čínské čtvrti. Zatímco si Ryan vybíral z jídelního lístku, já telefonovala Platonovi Lowerymu.

„Vy to, lidi, nikdy nevzdáte, co? Už jsem to řek tomu Francouzovi i tomu od armády. Ne. NE. Tohle už je obtěžování.“

„Je mi moc líto, že to cítíte takhle.“

„Cítím.“

„Nemyslíme to nijak špatně. Jen nás mate vaše vytrvalé odmítání tak nepatrné spolupráce.“

„Brečíte na špatným hrobě.“

„Já a mí kolegové bychom rádi všechno vyjasnili.“

„Tak mi pošlete syna domů a nechte nás na pokoji.“

Kolem mě ševelil hovor. Cinkaly skleničky.

„Pane Lowery, mohu se vás zeptat, proč nechcete dát vzorek na testování DNA?“

„Ne, nemůžete.“

Oknem jsem se dívala na sochu Sunjatsena. Tvářil se stejně neoblomně, jako Platon hovořil.

„Vůbec to nebolí,“ řekla jsem.

„Nebolí? Já vám povím, co bolí. Když vám někdo řekne, že váš chlapec není vaším chlapcem. To bolí. Bolí to jako čert.“

„Pane Lowery, tohle…“

„Vy nemáte nejmenší ponětí, jakou bolest člověku způsobujete.“ Lowery s každým slovem zvyšoval hlas.

„Celé roky jsem si říkal, že minulost je minulost. Doktoři a sestry s jehlama a hadičkama a líbivejma slovíčkama. Bylo to šílený. Oni byli šílení. Tihle blázni a jejich testy mě skoro připravili o rodinu.“

Hlas starého pána prskal ze sluchátka u mého ucha.

„A víte, co je nejhorší? Stejně všichni umřeli. Pavouk. Tom. Harriet. Nakonec všichni vědci nebyli vůbec k ničemu.“

Při pohledu na Ryana jsem si všimla, že mě bedlivě pozoruje.

„A teď si přijde armáda a chce se v tom hnusu znova hrabat. Já tomu tenkrát nevěřil a ani dneska nikomu nevěřím. Je po všem. Pavouk byl můj chlapec. A zahynul ve válce. Tečka. Hotovo. Rozumíte?“

A pak už bylo na druhém konci drátu ticho.

„Byl poněkud rozrušený.“ Ryan mi položil na talíř knedlíček.

„Trochu. Tohle byly nejdelší věty, co jsem od něj kdy slyšela.“

„Co ho tak vyvedlo z míry?“

„Vlastně ani nevím.“ Položila jsem Ryanův telefon na stůl. „Polovina toho, co říkal, nedává smysl.“

„Co třeba?“

Pokusila jsem se v duchu přehrát Platonův výbuch.

„V podstatě nedůvěřuje doktorům a vědcům.“

„Takže vzorky nedá.“

„Ani za nic.“

„Co teď?“

Zvedla jsem zoufale ruce.

„Musíme si vystačit s tím, co máme.“

Danny se ozval, když Ryan platil.

Jemu se mise vydařila mnohem lépe než mně.

Nickie Lapasa chce znát odpovědi na otázky ohledně svého bratra. Spolu se svým právníkem vymyslí přesvědčivý scénář. Advokát se spojí s Alem Lapasou. Nickie zavolá, až bude mít nějaké zprávy.

Byla jsem ráda. Ale zároveň mě to překvapilo.

Ryana taky. Má Nickie kromě nalezení Xandera ještě nějaké další důvody?

V noci mraky a mrholení předaly vládu dešti. Po skleněných dveřích na balkon stékaly tenké potůčky. Prudký závan větru občas rozdrnčel rám.

Danny volal v devět.

„Al Lapasa to sežral.“

„Nekecej.“

„Zítra odpoledne přiletí do Honolulu.“

„Neblázni.“

„Lakota je báječná věc.“

„Myslíš, že to je ten důvod?“ zeptala jsem se.

„Kdo ví,“ řekl Danny.

Pověděla jsem to Ryanovi a zavolala Lóovi.

Reagoval stejně jako já, i když jeho slovník byl o něco barvitější. Slíbil, že to oznámí Hungové a dá mi vědět, až budou mít plán.

Nakonec jsem poslední novinky sdělda Hadley Perryové.

Svoje překvapení dala najevo stejně šťavnatým pokřikem jako Ló. Při dalším hovoru mi neuniklo jisté podráždění v jejím hlase. Způsobilo ho, že jsem do jejího vlastního případu zapojená víc než ona? Anebo že jsem s Ryanem, a ona ne? Nebo ještě neskončilo její svědectví u soudu, takže dál zůstane v tomhle vyšetřování mimo? Když jsem Perryové odpovídala na otázky, pocítila jsem samolibý pocit zadostiučinění. Ubohé, ale je to tak.

V noci jsem nemohla spát. Mozek si stále přežvýkával dvě čerstvé šokující události.

DNA Harriet Loweryové neodpovídá vzorku utonulého z Hemmingfordu. Xander Lapasa je možná naživu.

Opravdu jsme se s Dannym spletli, když jsme porovnávali stomatologické rentgeny? Zbytek plomby? Zlomeninu čelisti?

Proč se Nick Lapasa zapojil do mé léčky? Co doufá, že mu přítomnost Ala Lapasy v Honolulu přinese? Opravdu věří, že by to mohl být jeho bratr?

Xander Lapasa zmizel v roce 1968 ve Vietnamu. Přežil? Celé ty roky žil jako Al Lapasa? A pokud ano, proč se nikdy nespojil s rodinou? Anebo spojil?

Co vůbec Xander ve Vietnamu dělal?

Kdy se objevil v Oaklandu? Kde byl do té doby?

Co Nick ví?

Co Nick chce?

Proč Nick odmítl poskytnout vzorek pro porovnání DNA v případu 1968-979 v JPAC? Možná šlo o jeho bratra.

Totéž v případě Plata Loweryho. Proč nechtěl dát vzorek?

Z Platonova řečnění vyplynulo, že smrt jeho manželky ho hluboce zasáhla. Poznamenala ho Harrietina nemoc tak hluboce, že mu vzala veškerou víru v medicínu a nemocnice?

Co vlastně Platon říkal? Nakonec všichni ti vědci nebyli vůbec k ničemu.

V duchu jsem si znovu přehrávala Platonova slova a pokoušela se porozumět toku jeho myšlenek.

Jedna věta mi tam nezapadala. Tihle blázni a jejich testy mě skoro připravili o rodinu.

Jací blázni? Jaké testy?

Připravily o rodinu? Jak?

A teď si přijde armáda a chce se v tom hnusu znova hrabat. Myslela jsem si, že mluvil o Pavoukově smrti. Ale pokud ne, co mínil tím hnusem?

Rozhodla jsem se shrnout všechna fakta o rodině Loweryových, která znám.

Harriet zemřela před pěti lety. Trpěla onemocněním ledvin a nakonec jí provedli transplantaci. Šerif Beasley říkal, že dárcem nebyl ani jeden z jejích synů.

Vzpomněla jsem si na Platona, jak sedí v mém voze s fotoalbem v ruce. Buší se do prsou, až jsem nadskočila. Můj chlapec!

A dnes v telefonu znovu. Pavouk byl můj chlapec!

Oba synové nabídli matce ledvinu. Pavouk v šedesátých letech, Tom mnohem později.

Proč jí nemohl ani jeden z nich orgán darovat?

Harrietina dvojčata očividně nebyla vhodnými dárci. Proto byl Platon tak rozrušený? Ukázaly testy něco, co se starému pánovi nelíbilo?

Ta myšlenka mě zasáhla jako blesk.

Otcovství.

Zjistil snad Platon Lowery, že není otcem Harrietiných dvojčat? Zoufale se pokoušel udržet to v tajnosti?

V okapu nad mým balkonem stále jemně ševelil déšť.

Ještě pořád jsem měla hlavu plnou otázek, když ticho proťal ostrý výkřik.

S bušícím srdcem jsem odhodda přikrývku a vyskočila z postele.

Ryan už dusal nahoru. Bral schody po dvou.

Katy vyletěla ze dveří.

Všichni tři jsme se setkali v hale.

„Někoho jsem viděla!“ Katy byla bílá jako stěna. „Pršelo dovnitř. Vstala jsem, abych zavřela dveře a on tam byl.“

„Kde?“ zeptali jsme se s Ryanem oba naráz.

„Venku na trávníku.“

„Muž? Žena?“ vyptával se Ryan.

„Muž. Tedy myslím. Připadal mi hodně velký.“

„Co dělal?“

„Prostě tam stál. Pod stromem. Když jsem zaječela, utekl.“

„Lily!“ Ryan vyrazil k pokoji své dcery.

Televizní obrazovka osvědovala nábytek a stěny strašidelnou namodralou barvou. Po skle otevřených balkónových dveří tančily barvy, rozmazané odlesky pohybu na obrazovce.

Lily stála ve stínu mezi postelí a vysokým prádelníkem. V přítmí mi její oči připadaly obrovské.

Ryan doběhl až k ní a zastavil se asi na délku paže před dcerou. Nejistý.

„Jsi v pořádku?“ Hlas měl napjatý a zároveň něžný.

Lily přisvědčila.

Ryan prozkoumal pokoj. Ačkoli postel byla rozházená, Lily byla oblečená. Katy a já jsme se dívaly ode dveří. Lily stála až u zdi a zády se o ni opírala.

Ryan vyšel na balkon a obhlédl prostranství pod ním.

„Kdo to křičel?“ zeptala se Lily.

„Někoho jsem viděla u bazénu,“ vysvědovala Katy.

Ryan se vrátil dovnitř a odšoupl dveře. Ze žlábku vytekla voda.

„Krucinál!“ Katyin hlas zněl vyděšeně. „Ten vzkaz. Co když to s tím souvisí?“

Ryan otočil zámkem, obrátil se a zamračil.

Do prčic!

O tom výhrůžném vzkazu na Katyině blogu jsem mu neřekla.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se.

Podala jsem mu zhuštěnou verzi.

„A o téhle prkotině ses mi nezmínila proč?“

„Zapomněla jsem.“

„Zapomněla?“

„Nejdřív mi volal LaManche a vypálil na mě to o DNA Harriet Loweryové.“ Už když omluva vycházela z mých úst, věděla jsem, že je ubohá. „A pak jsem se dozvěděla o Alu Lapasovi.“

Ryan promluvil na Katy.

„Byl ten muž sám?“

„Myslím že jo.“

„Kterým směrem šel?“

„Já ho neviděla. Je… je mi to líto. Chovala jsem se jako nějaká hollywoodská hrdinka z béčkového filmu.“

„Dokážeš ho popsat?“

Neunikla mi změna tónu. Ryan se už přepnul do policajtského stylu.

Katy zavrtěla hlavou.

„Byla tma.“

Ryan udělal krok vpřed a položil dceři ruce na ramena.

„Podívej se na mě.“

Lily obrátila oči v sloup.

„Proč jsi ještě ve dvě v noci oblečená?“

„Usnula jsem u televize.“

„A co dávali?“

Lily pokrčila rameny. „Nic zvláštního. Prostě něco.“

„Máš představu, co to mohlo být za chlapa?“

„Já ho neviděla.“

Uběhlo pár vteřin.

„Zkontroluju bránu a dům.“

Ryan po mně střelil pohledem. Zlobí se? Dělá si starosti? Je zklamaný?

„A všichni se půjdeme trochu vyspat.“

34

KDYŽ JSEM SE PROBUDILA, ÚSVIT VYPADAL JAKO bledý náznak na horizontu.

Mé myšlenky se okamžitě kruhem vrátily tam, kde se nacházely před Katyiným výkřikem.

Uhodla jsem nevyslovený motiv neoblomného postoje Platona Loweryho vůči odběru vzorku DNA? Bojí se, že otcem jeho syna byl jiný muž?

Odhodila jsem přikrývku, přešla pokoj a otevřela dveře na balkon. Zhluboka jsem se nadechla. Déšť v noci ustal. Vzduch voněl po soli, vlhkém listí a mokrém písku.

Bylo 6.37.

Na východě je už dopoledne.

Protože jsem se nemohla dočkat odpovědí, nezdržovala jsem se s kávou. V kuchyni jsem si rychle vzala dietní colu a vrátila se k sobě do pokoje.

Našla jsem číslo.

Vytočila.

Šerif Beasley byl v kanceláři a můj hovor přijal. Nebrala jsem si servítky.

„Platon stále odmítá poskytnout vzorek DNA. Připadá mi to zvláštní.“

„Co ho k tomu vede?“

„To mi právě nechce říct.“

„Platon je starej blázen.“

„Občas se setkávám s lidmi, kteří odmítají poskytnout své tělní tekutiny pro testování. Někdy z náboženských důvodů. Jindy z neznalosti. Často proto, že mají něco na svědomí. Ale u Platona mám pocit, že v tom vězí něco jiného.“

Ticho.

„Šerife Beasley, je tu snad něco, o čem jste se mi nezmínil?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se ostražitě.

„To mi řekněte vy.“

„Musíte být konkrétnější, paní doktorko.“

Beasley mě připravoval o čas. Lidé, kteří tohle dělají, obvykle přijdou o příležitost užívat si slunečné stránky mé osobnosti.

„A co třeba tohle? Kdybych se začala pídit po podrobnostech transplantace ledvin Harriet Loweryové, dozvěděla bych se něco zajímavého?“

Beasley dlouho mlčel. Nakonec promluvil.

„Pokud chcete lékařské informace, budete se muset obrátit na Harrietina lékaře.“

„A nevíte náhodou, kdo to je?“ zeptala jsem se ledově.

Další zaváhání.

„Patricia Mackenová.“

„Máte na doktorku Mackenovou kontakt?“

Beasley hlasitě vydechl.

„Počkejte chvilku.“

Šerif mě napínal skoro pět minut.

„Mám to,“ ozval se konečně a nadiktoval mi číslo.

„Děkuji vám.“ Kreténe. To jsem neřekla, ale dobrý šerif to jistě v tónu mého hlasu rozpoznal.

Už jsem chtěla hovor ukončit, když Beasley znovu promluvil.

„Platon je možná paličatý a nevzdělaný, ale je to čestný chlap, a když dostane šanci, tak se opravdu snaží.“

„Tomu věřím.“

„Žijeme v Lumbertonu, víte?“ Kdybych náhodou zapomněla. „Takže vás poprosím, abyste to moc nevytrubovala do světa.“

Srdce se mi sevřelo vzrušením. Beasleyho poznámka mi říkala, že jsem na správné stopě.

„Samozřejmě.“

Zavěsila jsem a vytočila číslo Mackenové.

Vzala to nějaká žena a řekla mi, že paní doktorka je v ordinaci a nechce být rušena.

Vysvětlila jsem jí, že volám kvůli bývalé pacientce. Prohlásila jsem, že je to naléhavé.

Žena mi slíbila, že vzkaz vyřídí.

Opřela jsem se, spokojená, že se už brzy něco dozvím.

Po dvaceti minutách jsem začala chodit sem a tam po pokoji. Dneska si přece doktoři musejí pospíšit, ne? Osm minut na pacienta? Dvě? Vteřina? Jak dlouho může Mackenová vyšetřovat jednoho člověka?

Oblékla jsem se. Vyčistila si zuby. Sepnula vlasy. Rozpustila je. Zkontrolovala jsem telefon, jestli funguje. Pročetla jsem si e-maily. Znovu zkontrolovala telefon.

V osm čtyřicet ta zatracená věc zazvonila.

Vrhla jsem se po sluchátku.

„Tady Patricia Mackenová,“ ozval se pevný hlas starší osoby. Jižanky. „Prý mi z tohoto čísla někdo volal. Sestra říkala, že se jedná o naléhavý případ.“

„Ne tak docela, ale děkuji, že jste se ozvala. Jsem doktorka Temperance Brennanová a pracuji pro úřad soudního lékaře v Charlottě.“ Zkrať to, připomněla jsem si v duchu. „Volala jsem vám kvůli Harriet Loweryové.“

„Ano?“ Podezřívavě.

„Vyrozuměla jsem, že jste paní Loweryovou léčila až do její smrti před pěti lety.“

„Kdo jste říkala, že jste?“

Zopakovala jsem své jméno a postavení.

„Proč se soudní lékař v Charlottě zajímá o pacientku, která zemřela v lumbertonské nemocnici?“

„Vlastně se o ni zajímá koroner z Montrealu v Kanadě. Tam pracuji jako konzultantka.“

„Nechápu. Co to má všechno společné s Harriet Loweryovou?“

„Jde spíš o jejího syna Johna.“

„Pavouka?“

„Ano.“

„Pavouk zemřel ve Vietnamu.“

„Možná ne.“

Zadržený dech mi naznačil, že tohle Mackenová nečekala.

„Vysvětlete mi to, prosím.“

Podala jsem jí základní informace. Utonulý z Hemmingfordu, Jean Laurier, kterého podle otisků prstů identifikovali jako Johna Loweryho. JPAC. Havárie vrtulníku ve Vietnamu v roce 1968. Exhumace v Lumbertonu. Podezření na záměnu Johna Loweryho a Luise Alvareze.

„S kolegy jsme se domnívali, že jsme to už rozmotali, ale sekvencování DNA vyloučilo, že by Harriet Loweryová mohla být matkou utonulého z Quebeku.“

Mackenová nic neříkala, tak jsem pokračovala.

„Harrietinu DNA jsme získali na patologii v Jihovýchodní regionální nemocnici. Jistě si dovedete představit, že ten materiál nebyl v nejlepším stavu. Rádi bychom proto provedli ještě jedno porovnání se vzorkem otce Pavouka Loweryho. Jenomže Platon nám ho nechce poskytnout.“

Odmlčela jsem se, aby Mackenová mohla také něco říct.

Neudělala to.

„A nás zajímá proč, doktorko Mackenová.“

„Třeba pan Lowery ví, že se mýlíte.“

„Všechno ostatní naznačuje, že muž, který zemřel v Quebeku, je Pavouk Lowery. Pokud se pleteme, DNA od pana Loweryho by to jen potvrdila.“

„A proč voláte mně?“

Proč?

„Kdybych pochopila, proč je Platon tak neoblomný, možná by se mi podařilo ho přesvědčit, aby změnil názor.“

„O tom pochybuji.“

„Jde o otcovství, že ano?“

„Co tím myslíte?“

„Pavouk ani Tom nebyli pro Harriet vhodnými dárci. Obě víme, že tohle se v rodinách stává často. Nic to neznamená. Jenomže při testování kompatibility tkání se podle mě objevilo něco neočekávaného. Něco, co Platona zničilo.“

„Co?“

„Já se domnívám, že testy ukázaly, že Platon není otcem Harrietiných dětí.“

Mackenová si dala s odpovědí na čas.

„Máte pravdu, doktorko Brennanová. A zároveň nemáte. Pana Loweryho to skoro zničilo. Ale nešlo o otcovství.“

„Jak tedy…“

„Šlo o mateřství.“

„Cože? Moment. Tomu nerozumím. Harriet nebyla jejich matka?“

„Můžete chviličku počkat?“

Slyšela jsem klapnutí, kroky a pak zvuk zavíraných dveří. Na druhé straně linky houstl vzduch. Něco zavrzalo a pak byla Mackenová zpět.

„Budu s vámi mluvit dál, i když bych to bez povolení Harrietiny rodiny dělat neměla. Udělám to jen proto, že Harriet je mrtvá a vy už toho stejně hodně víte. Vlastně vám to chci povědět především proto, abyste se nevydala špatným směrem.

V šedesátých letech, když Pavouk nabídl svou ledvinu, nebylo testování ještě tak daleko. Po třiceti letech už bylo všechno jinak. Nejen že byl Tom jako dárce vyloučen, sekvencování DNA ukázalo, že nemůže být ani Harrietiným synem.“

Ztratila jsem řeč.

„Platon a Harriet přísahali, že je to nesmysl. Jenomže závěr byl nepopiratelný. Neměla jsem jinou možnost než to ohlásit šerifovi.“

„Beasleymu.“

„Ano. Pokoušel se zjistit, co mohl. Ale Harriet a Platon se úplně uzavřeli. Uběhlo skoro padesát let. Podle záznamů se dvojčata narodila doma. Při porodu pomáhala porodní asistentka, ale šerifovi se ji nepodařilo najít.

Ačkoli byli oba už dospělí a Pavouk navíc dávno po smrti, šerif Beasley musel zvážit všechny možnosti. Po narození chlapců žili Loweryovi poměrně dlouho jen ze sociálních dávek. Co když se dopustili nějakého podvodu? Co když jednoho syna unesli? Oba? Co když byli zapletení do nějakého nelegálního projektu náhradního mateřství nebo adopce?

Nakonec šerif Beasley dospěl k závěru, že Pavouk i Tom vyrostli v pečující a milující rodině. Měli pěkné dětství. Minulost je minulostí. A nechal to být.“

Mackenová se odmlčela na tak dlouho, až jsem si myslela, že se spojení přerušilo.

„Haló?“

„Ano, jsem tady. Za pět let zemřel Tom. Dva roky po něm Harriet. Platon se z toho už nedostal. Víte, celá věc mi připadá velmi smutná. Vám ne, doktorko Brennanová?“

Přikývla jsem a vzápětí si uvědomila, že Mackenová mě nevidí.

„Ano,“ řekla jsem.

A myslela jsem to vážně.

Zatímco jsem telefonovala, chodila jsem po pokoji a znovu telefonovala, Ryan nezahálel. Když jsem za ním přišla do kuchyně, zjistila jsem, že už mluvil s Lóem.

„Ló chce text toho vzkazu na Katyině blogu.“

„Zjistím to.“

Vyběhla jsem nahoru, vklouzla do Katyina pokoje a našla vytištěnou stránku.

„Vzhledem k nepřátelskému vyznění toho vzkazu,“ prohlásil Ryan, když si letmo přečetl, co jsem mu dala, „tomu chlapovi na zahradě a tvé nehodě u zálivu Waimanalo se Ló domnívá, že bychom měli držet holky chvíli pod zámkem.“

„On si myslí, že jsou Katy a Lily v nebezpečí?“

„Nejspíš ne, ale jistota je jistota. Pošle sem hlídku, auto se to objeví každou hodinu.“

„A co jim hrozí?“

„To neví ani on sám. Uklidni se. Je to od něho jen laskavost. Já bych udělal pro kolegu policajta, co by přijel do Montrealu, to samé. Ale tohle jsi mi měla vážně ukázat.“ Znovu zamával papírem.

„Máš pravdu.“

Ryan se nadechl. Vydechl. Rukama si protřel obličej.

„Doufám, že moje přitroublá dceruška se nechtěla včera v noci vykrást z domu.“

„S tím chlapem na zahradě?“

Ryan přisvědčil. Bylo jasné, že jeho otcovská trpělivost je u konce.

„Myslíš, že v tom Lily zase jede?“

„Já nevím.“

„Prohledával jsi jí pokoj? Ptal ses jí?“

„Kdybych to udělal a spletl se, zničil bych i tu kapičku důvěry, kterou se mi v ní podařilo vzbudit.“

„Když to uděláš a budeš mít pravdu, tak jí třeba zachráníš život.“

„Jo,“ řekl. „Já vím.“

„Můžu nějak pomoct?“

Ryan zavrtěl hlavou.

Uběhla vteřina.

„Heroin je svinstvo,“ ulevil si.

Natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři. Jeho starosti ve mně vyvolávaly smutek.

Danny volal v deset.

„Lapasovo letadlo přistává ve čtvrt na tři. Nickieho šofér vyzvedne Ala Lapasu na letišti a odveze ho k právníkovi.“

„Proč ne na ústředí?“

„Nickie by s tím nesouhlasil. Lóovi to takhle vyhovuje. Myslí si, že na policejní služebně by z Lapasy nedostal ani slovo. Anebo by se Lapasa navztekal jak pes. Kromě toho Ló stejně nemá pro zatčení dost důkazů.“

„Tak jo.“

„Měla bys u toho být, aby sis ho taky proklepla.“

„Proč já?“

„Viděla jsi spis a fotky Xandera Lapasy.“

„To ty taky.“

„Jsi antropoložka. A bydlíš víc než osmdesát kilometrů daleko.“

Usmála jsem se nad naší starou definicí odborníka. Je to někdo, kdo přijíždí zdaleka a v ruce svírá kufřík.

„Budeš v recepci, aby sis mohla Ala zblízka prohlídnout, až se objeví,“ pokračoval Danny. „Můžeš se oblíct jako advokátka?“

„Dám si poradit.“

„Ala odvedou do zasedačky a řeknou mu, že Nick si přeje schůzku nahrát. Ty a Ló se budete jen dívat.“

„Nickie taky?“

„Ne. Nechce s tím mít nic společného. Myslíš, že tu roli zvládneš?“

„Dostanu za ni Emmy.“

Ló volal krátce poté, zopakoval mi instrukce a pozval Ryana, aby přišel taky.

Právník Simon Schoon byl partnerem firmy, jejíž kanceláře sídlily ve druhém patře moderní cihlové budovy na Bishop Street, na půl cesty mezi věží Aloha a Havajskou pacifickou univerzitou.

Ryan a já jsme dorazili ve dvě. Recepční nás přivítala v salonku s mramorovou podlahou, ukázala na židle a spiklenecky kývla. Měla šedé oči, husté obočí a ten nejpevněji utažený drdol, jaký jsem kdy viděla. Jmenovka na stole hlásala Tina Frieboldtová.

Vzala jsem si výtisk National Geographic a předstírala, že čtu. Ryan si vybral Sports Illustrated.

Ló přišel dvacet minut po nás. Počkal na druhé straně místnosti, prsty ovázané a zíral do prázdna.

Pět minut po třetí cinkl zvonek od výtahu. Za pár vteřin se otevřely dveře. Vstoupil muž a vydal se rovnou k Tině. Byl malý a podsaditý, měl prořídlé zrzavé vlasy. Podle černého obleku a kravaty jsem usoudila, že to bude řidič.

„Pan Lapasa je tu.“

„Zaveďte ho sem, prosím.“

Otočila jsem stránku v časopise, který mě ani v nejmenším nezajímal.

„On by raději počkal v hale. Kvůli chřipce. Nechce být mezi mnoha lidmi.“

Sakra!

S předstíranou netrpělivostí jsem se podívala na hodinky. Otočila další stránku. Zavrtěla se.

Otevřenými dveřmi jsem zahlédla na chodbě muže.

Srdce mi poskočilo.

Měl husté černé vlasy a měřil minimálně metr osmdesát.

35

MUŽ STÁL ZÁDY KE MNĚ, NA SOBĚ MĚL TMAVOMODRÝ oblek, ze kterého mu kolem krku vyčuhoval bílý odřený límeček.

Velmi vysoký. Tmavé vlasy.

Jako Xander Lapasa.

Nickieho řidič vykročil po mramoru, vyšel do chodby a promluvil na svého pasažéra.

„Odvedu vás rovnou do zasedačky, pane Lapaso.“

Tmavomodrý oblek se otočil a ustoupil. Do zorného pole se mi dostal další muž.

Tenhle byl průměrně vysoký, měl jemné šedé vlasy a nezdravě bledou pleť. Nos a ústa si chránd chirurgickou rouškou, takovou, co se běžně prodává v lékárně proti bacilům.

Tmavomodrý oblek uchopil svého druha za paži a všichni tři se vydali chodbou doleva.

„Krucinálfagot!“ Ló vyskočil na nohy. „Který z nich je Lapasa?“

Tina zachovala klid stejně dokonalý jako byl její účes.

„To nevím, pane. Mám vás odvést na vaše pozorovací místo?“

„Jo,“ zavrčel Ló. „Odveďte.“ Pak se obrátil na mě: „Vy víte, který z těch blbečků je Lapasa?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak jdeme,“ zavelel Ló.

Vyšli jsme z recepce a zabočili doprava.

„Pozorovací místo?“ zašeptal mi Ryan koutkem úst.

„Pst,“ varovala jsem ho.

„Ta holka si snad o sobě myslí, že je Jane Moneypennyová.“

Tina nás dovedla do prosklené místnosti s dlouhým naleštěným stolem a dvanácti židlemi. Když jsme se usadili, vzala do ruky dálkové ovládání a zmáčkla několik tlačítek.

Na velké ploché obrazovce připevněné na zdi se rozzářil obraz. Z reproduktorů se ozvaly hlasy, čisté a bez šumu.

Tina podala Lóovi ovládání a vzdálila se.

„Kam se hrabe tvůj kancl,“ poznamenal Ryan.

„My si neúčtujeme třistapade za hodinu,“ opáčil Ló.

„Dobrá připomínka.“

Pánskému žertování jsem nevěnovala pozornost a sledovala jsem Tmavomodrý oblek, jak pomáhá Roušce do židle. Muž se pohyboval velice opatrně, jako kdyby byl nemocný nebo se obával zranění. Jakmile dosedl, sklopil oči.

Stůl na obrazovce byl kulatý a menší než ten náš. Seděl u něj ještě další muž s motýlkem a brýlemi, které měly obroučky ze želvoviny. Před ním ležel žlutý blok a stříbrné pero značky Cross.

Domyslela jsem si, že to bude Nickieho právník Simon Schoon. Tmavé oči za skly brýlí měly pronikavý výraz.

Tmavomodrý oblek se posadil vedle svého společníka.

Oba muže z Kalifornie jsem si bedlivě prohlížela. Který z nich je Al Lapasa?

Schoon promluvil jako první.

„Můj klient si velmi cení vaší ochoty zúčastnit se této schůzky osobně.“

„Můj klient k tomuto měl své důvody.“ Tmavomodrý oblek.

Ano! Ten vysoký chlap je právník.

Soustředila jsem se na Lapasu, muže v roušce.

„A vy jste?“ zeptal se Schoon.

„Jordán Epstein.“ Epstein posunul po stole vizitku. „Zastupuji pana Lapasu.“

Schoon se na Epsteinovu vizitku podíval, ale nedotkl se jí.

„Než budeme pokračovat, rádi bychom se dozvěděli, koho zastupujete vy“ řekl Epstein.

„Můj klient si přeje zůstat v anonymitě,“ odpověděl Schoon.

„Obávám se, že na svém požadavku musíme trvat.“

„A já se obávám, že musím odmítnout.“

Epstein odstrčil židli. „V tom případě je tento rozhovor u konce.“

Během jejich slovní výměny Lapasa ani jednou nezvedl hlavu. Teď to udělal.

„Je to Nickie Lapasa, že ano?“ ozvalo se tlumeně zpoza roušky.

Schoonova tvář nic neprozrazovala.

Lapasa zvýšil hlas a promluvil do prázdné místnosti.

„Jsi tam, Nickie? Díváš se?“

Epstein položil ruku klientovi na paži. Lapasa ji setřásl.

„I já mám lidi, co se vyznají na internetu. Stejně jako ty, Nickie. Ty jsi našel mě, já našel tebe.“ Slova byla pečlivě vyřčena v pravidelném rytmu, jako kdyby je říkal opilec, který se snaží vypadat střízlivě.

„Pana Lapaso, radím vám, abyste raději mlčel.“

Lapasa právníka ignoroval.

„Hledáš bráchu, Nickie? Možná bych ti v tom mohl pomoct. Ale nejdřív řekni tomuhle sráčovi, aby nás tu přestal tahat za fusekli.“

„Dobře,“ vydechl Schoon a olízl si ret. „Předpokládejme tedy, že Nickie Lapasa shání informace o smrti svého bratra.“

„A proč si myslíš, že je mrtvý?“

„Řeknu to jinak. Vy o Xanderu Lapasovi něco víte?“

Epstein se obrátil ke klientovi. „Neodpovídejte.“

„A proč ne?“

„Vzpomeňte si, o čem jsme spolu hovořili.“

„A proč jsem pak asi lifroval svou nemocnou prdel do toho podělanýho letadla?“

Epstein se zamračil, takže mu obočí vytvořilo obrácené V. Ztrácel nad klientem kontrolu.

Plně jsem teď věnovala pozornost Lapasově tváři. Nad rouškou byly vidět žlutavé oči s tupým pohledem.

A ještě něco.

Kdesi v hlubinách mého mozku slabě zacinkal poplašný zvonek.

Epstein se znovu obrátil na Schoona. „Mohl byste nás seznámit s poslední vůlí Theresy-Sophie Lapasové?“

„To nemohu učinit, dokud neuvidím doklad totožnosti vašeho klienta.“

„Jsem Čaroděj ze země Oz.“ Lapasův smích se změnil na kašel.

Epstein vytáhl z kapsy kapesník a podal jej klientovi.

Schoonovy rty se stáhly do úzké linky. Čekal, až chrchlání přejde.

Lapasa se utišil, spojil prsty a začal ťukat palci o sebe. Skrz reproduktory to zněla jako slaboučké klapání.

Prohlížela jsem si jeho oči.

Znovu to zacinkání.

Všímá si mé podvědomí něčeho, co mně samotné uniká?

Lapasa prolomil ticho.

„Je to bouda, že jo?“

„Prosím?“ ozval se Schoon.

„Vycítím podfuk na padesát metrů daleko. Žádná zatracená závěť neexistuje.“

„Pane?“

„To by stačilo.“ Jeden palec ukázal na Epsteina. „Řekněte jim, co se mnou je.“

„Pane Lapaso, nemůžu vám pomoct, když se nebudete řídit mými radami.“

„A k čemu? Umírám.“

„Určitě jim to chcete sdělit?“

Lapasa přikývl.

Epstein se na chvíli odmlčel, v tváři se mu zračil nesouhlas. Pak spustil:

„Pan Lapasa má rakovinu. Prognózy nejsou dobré. Rád by poskytl jisté informace, ovšem výměnou za beztrestnost s ohledem na jeho úlohu v některých událostech.“

„Já nejsem zmocněn k tomu, abych projednával trestní případy.“

Epstein pohlédl na klienta.

Lapasa mu naznačil, aby pokračoval.

„K těmto událostem došlo před čtyřicet lety.“

Zadržela jsem dech.

Epsteinův klient by odpovídal věkem, ale na Xandera Lapasu byl příliš malý. Kdo to je? Co se to tady děje?

Schoon bezpochyby věděl, že v případě výslechu, který neprobíhá v době vazby a který nevede policie, není podobné varování třeba, ale také věděl, že Ló poslouchá, a tak ho napadlo, že to ještě přizdobí. Promluvil přímo k Epsteinovi. „Pokud se váš klient hodlá doznat k trestné činnosti, musím trvat na tom, aby byl seznámen se svými právy a povinnostmi.“

„Jsem tu jako právní zástupce pana Lapasy. Můj klient zná svá práva i důsledky svých činů.“

„Je to tak, pane Lapaso? Probíral jste svou výpověď se svým právním zástupcem a hodláte ji učinit bez nátlaku či příslibu nějakého zisku?“

„Jo, jo. Jasně že jo. Za tři měsíce bude po mně.“

„Dovolte, abych vám připomněl, že tento rozhovor se nahrává.“

Schoon zvedl pero.

„Pokračujte, pane Lapaso. Rád bych to slyšel přímo od vás.“

„Já ho zabil.“

„Koho jste zabil?“

„Chlapa, co se jmenoval Alexander Lapasa.“

Rychle jsem se podívala na Ryana a pak na Lóa. Obočí jim vyjelo aspoň o centimetr nahoru.

„Kdy to bylo?“ Schoonův hlas nezněl ani překvapně, ani nesouhlasně, ani vítězoslavně. Byl zcela neutrální.

„Devatenáct set šedesát osm.“

„Kde?“

„Ve Vietnamu.“

„Pokračujte.“

„To je všechno. Zabil jsem ho, ukradl mu šrajtofli a pas a odjel domů.“

„Jaký jste k tomu měl motiv?“

„Chtěl jsem pryč.“

„Pryč odkud?“

„Z armády, z Vietnamu, z celý tý posraný války.“

„A proč?“

„To myslíte vážně?“

„Odpovězte prosím na otázku.“

„Bylo mi osmnáct a chtěl jsem si zachránit krk.“

„Proč Xander Lapasa?“

„Nebyl voják. Napadlo mě, že civilní identita mi dá svobodu.“ Lapasa se obrátil k Epsteinovi. „Ty zasraný léky mi snad roztrhnou břicho. Musím na záchod.“

Lapasa se vyšoural ven, podpírán právníkem.

V hlavě mi vířila jedna otázka za druhou.

Ani jeden z mužů není Lapasa. Epstein je právník. Rouška je moc malý. Kdo to je? Kde se ve Vietnamu setkal s Xanderem?

Rouška žil od šedesátých let jako Al Lapasa. Kde byl předtím, než se usadil v Oaklandu? Co dělal?

Okusovala jsem si kůžičku u nehtu, příliš rozrušená, abych mohla promluvit. Ló a Ryan za mnou také mlčeli.

Uběhlo sto let. A ještě jednou.

Pod kůžičkou se objevilo maso.

Nakonec se Epstein s klientem vrátil.

Schoon pokračoval tam, kde skončili.

„Jak jste zabil pana Lapasu?“

„Zastřelil jsem ho. Svojí M16.“

„Pak jste mu ukradl doklady totožnosti, dezertoval a začal žít pod jménem Al Lapasa.“

„Přesně to vám tady povídám.“

„Proč Al?“

„Cože?“

„Proč ne Xander?“

Lapasa pokrčil rameny. „V pasu stálo Alexander. Napadlo mě, že si říkal Al.“

„Jaké je vaše skutečné jméno?“

„To není důležité.“

„K tomu se ještě vrátíme.“ Schoon si udělal poznámku do bloku. „Kde jste se setkal s panem Lapasou?“

„No, nedá se tak docela říct, že jsem se s ním setkal.“

„Dobře,“ ozval se upjatě Schoon. „Kde jste zabil pana Lapasu?“

Rouška pomalu zavrtěl hlavou, oči upřené na Schoona.

„Pane?“

„Když vám to řeknu, zmáčknete mě jako hrozen vína.“

„Prosím?“

„Teď musím dostat něco na oplátku, pane advokáte.“

Schoon na něho zpoza brýlí upřeně hleděl.

„Myslíte si, že jsem hajzl.“

Schoon chtěl něco namítnout, ale Rouška ho přerušil zvednutím ruky.

„Dneska lidi pořád mluví o bačkorovým seznamu. Slyšel jste o tom?“

„Ne.“

„Jsou to všechny ty podělaný věci, který chcete udělat, než zhebnete. Zaklepete bačkorama, chápete?“

Schoon nic neříkal.

„Když jsem byl mladý, udělal jsem pár věcí, na který nejsem dvakrát hrdej. Skoro celej život musím bejt ve střehu. A teď se dozvím, že mám vnitřek na sračky. Na mým seznamu stojí, že to musím konečně urovnat.“

Rouška se zhluboka nadechl.

„Nabízím tohle. Berte, nebo nechte být. Vy se dozvíte všechno, co potřebujete vědět o Lapasovi. Já odjedu domů a klidně umřu ve svý posteli.“

Schoon přemýšlel.

„Tohle musím projednat se státním zástupcem.“

„Tak to udělejte.“

Rouška se nahrbil a opřel.

36

ZA PÁR VTEŘIN BYL SCHOON U NÁS.

„Jak mám pokračovat?“ zeptal se Lóa.

„Nemám námitek, abyste v případu Xandera Lapasy uzavřeli dohodu. Stalo se to před čtyřiceti lety. Vražda ve Vietnamu. Kdybychom měli řešit otázku soudní pravomoci, byla by to spíš noční můra. A možná ten chlap stejně nic neví. Třeba se snaží vydělat na něčem, co jenom zaslechl.“

I mě to napadlo.

„Ale o Kealohovi a Faalogovi ani slovo,“ pokračoval Ló. „Pokud tenhle hajzl pašuje do mýho města drogy, tak se poveze. A je mi fuk, jestli má rakovinu nebo ne.“

„Asi to bude chvíli trvat,“ řekl Schoon.

Netrvalo.

Za deset minut byl zpátky.

„Státní zástupce souhlasí. Předhodíme Lapasovi návnadu a buď se chytí, nebo ne. Za chvíli přijde žalobce, ale podle státního zástupce můžeme zatím pokračovat, protože se to nahrává a je přítomen Lapasův právník. Navíc podle něj nemáme soudní pravomoc, protože k údajnému trestnému činu došlo ve Vietnamu a pachatel byl v té době v armádě.“

Schoon odešel. Za minutku se objevil na obrazovce. Posadil se.

„Domluveno,“ prohlásil. „Máte imunitu na vše, co nám řeknete o Xanderu Lapasovi.“

Rouška se podíval na svého právníka.

„Chceme to písemně,“ řekl Epstein.

„Budete to mít,“ odpověděl Schoon.

Epstein přikývl.

Schoon si vzal pero. „Povězte mi o smrti Alexandera Lapasy.“

Rouška zakrývající mužova ústa se zatáhla a zase vyboulila. Pak se ozvalo: „Já a Lapasa jsme čekali na vrtulník, který nás měl odvézt do vnitrozemí.“

„Kde to bylo?“ zeptal se Schoon.

„V Long Binh.“

Srdce se mi rozbušilo tak hlasitě, až jsem si říkala, že ho ti dva vedle mě musejí slyšet.

„Zabíjeli jsme čas a jen tak kecali. Ptal jsem se, proč nemá uniformu. Řekl, že je civil a že tu jen hledá obchodní přdežitosti pro dobu, až válka skončí.

Odstartovali jsme. Vrtulník se sotva vznesl, když jsme dostali ránu a začali rychle klesat. Schytal to pilot, druhý pilot a velitel posádky. I ten kluk, co seděl vzadu. Já vyváz. Lapasa taky.“ Rouška pokrčil rameny. „Připadalo mi to jako skvělá šance.“

Pro Kristovy rány!

Natáhla jsem ruku k Ryanovi. „Půjč mi telefon.“

„Co?“

„Dej mi telefon,“ vyštěkla jsem.

Ryan poslechl.

Mačkala jsem tlačítka a očima těkala z telefonu na muže na obrazovce. Schoon se nyní ptal na datum.

„Leden devatenáct set šedesát osm.“

„Den?“

„To nevím.“

Danny to vzal po prvním zazvonění.

„Ten údržbář, co byl svědkem havárie vrtulníku u Long Binh? Povedlo se ti ho najít?“

„Harlan Kramer?“

„Nevím, jak se jmenuje.“

„Jo, mluvil jsem s ním. Je v penzi a žije v Kdleenu v Texasu. Nic nového jsem se od něj nedozvěděl.“

„Ptal ses ho, kolik lidí bylo v tom vrtulníku?“

„Papírově pět. Čtyři členové posádky a Pavouk Lowery.“

„A ptal ses ho, kolik jich doopravdy nastoupilo?“

„Ne.“

„Zavolej mu. Zeptej se.“

„Teď?“

„Ano.“

„Co se děje?“

„Udělej to. A pak mi dej vědět, co říkal.“

Vstala jsem. Začala jsem chodit sem a tam. Okusovala jsem si nehtové lůžko na palci.

Ryan a Ló se na mě dívali, jako kdyby mi přeskočilo.

Schoon právě vyzval Roušku, aby popsal Xandera Lapasu. A zbraň.

Konečně zazvonil telefon.

„Kramer říká, že tam bylo šest chlapů – čtyři členové posádky, nedávno propuštěný vězeň a civil.“ Danny byl evidentně v rozpacích. „Prý se ho na to nikdy nikdo neptal. Všechny zajímalo jen to, jak helikoptéra spadla.“

„A on se o tom nikdy nezmínil, protože si myslel, že mají seznam pasažérů.“

„Jo.“

„Díky, Danny. Vysvětlím ti to později.“

Znovu jsem se soustředila na muže na obrazovce.

„Jak daleko od místa nehody jste se s panem Lapasou dostali?“

Rouška pokrčil rameny. „To nevím, sakra. Možná čtyři sta metrů.“

„Pěšky.“

„Ne. Zavolali jsme si taxík.“

„A pak jste ho zastřelil.“

„Kolikrát to musím opakovat?“ Tmavé zorničky. Obočí jako Al Pacino.

Jasně.

Tohle byl ten vzkaz, který mi posílalo podvědomí.

„A dál?“

„Dal jsem mu na krk svou známku a zdrhnul.“

„Z jakého důvodu jste byl tenkrát v Long Binh?“

„Pustili mě z vězení.“

„Tohle je Pavouk,“ zašeptala jsem.

„Cože?“ vydechl Ryan.

„Kdo?“ nechápal Ló.

„John Lowery. Měl přezdívku Pavouk.“

„Tabarnac.“

„Kdo?“ zopakoval Ló.

„Pst,“ umlčela jsem je oba, protože jsem chtěla dál poslouchat Pavoukovo vyprávění.

„… jste šel, když jste zastřelil pana Lapasu?“

„Pár let jsem byl v Saigonu. Pak v Thajsku. V Bangkoku. Chiang Mai. Chumphon. Zpátky do Bangkoku. Žil jsem tam až do šestaosmdesátého.“

„A potom?“

„Zastesklo se mi po domově.“

„Vrátil jste se do Spojených států?“

Pavouk přisvědčil.

„A použil k tomu devatenáct let starý pas?“ zeptal se pochybovačně Schoon.

„Měl jsem nový.“

„Jak je to možné?“

„Tenhle pitomec vylez z nějaký jeskyně?“ zeptal se Pavouk Epsteina a hlas měl plný pohrdání.

„Pokračujte,“ vyzval ho Schoon.

„To je všechno,“ pokrčil rameny Pavouk. „Od tý doby žiju tady.“

Jako Al Lapasa.

„Jsem čistej. Platím daně. Dokonce mám čokla.“

„Jaká je vaše skutečná totožnost, pane?“

Rouška pohlédl na Epsteina. Epstein přisvědčil.

„John Charles Lowery. Narozen dvacátého prvního března devatenáct set padesát v Lumbertonu v Severní Karolíně. Otec Platon. Matka Harriet.“

Věděla jsem to. Přesto mnou při těch slovech projela dávka elektřiny.

„Podívejte, já musím pravidelně jíst,“ řekl Pavouk. „Co kdybyste mi obstaral pár sendvičů a nějakou limonádu?“

Schoon se chvíli tvářil nerozhodně. Pak řekl: „Možná bychom si mohli udělat přestávku.“

Nickieho právník vstal a zmizel z dosahu kamery. Patrně dospěl k závěru, že je načase, aby zavolal svému klientovi.

Obrátila jsem se na Ryana a Lóa.

Plných třicet vteřin nikdo nic neříkal.

Pak se ozval Ló.

„Intuice mi říká, že ten chlap lže, jako když tiskne.“

„Určitě je to Pavouk,“ opáčila jsem. „Kdo jiný by věděl o Long Binh? O havárii vrtulníku? O důvodech Xanderova pobytu ve Vietnamu?“

„A jak se Xander ocitl ve vojenské helikoptéře?“ nedal se Ló.

„Často brali civilisty na palubu,“ řekla jsem.

„Je mu podobný?“

Vytáhla jsem z kabelky dvě fotografie. Momentku, kterou jsem našla v zásuvce Jeana Lauriera. Skupinovou fotku sportovního týmu z Platonova alba.

Všichni tři jsme si prohlíželi obličej mladého Pavouka. Muže na obrazovce.

Oba měli stejné tmavé oči a huňaté klenuté obočí.

„S rouškou se to těžko odhaduje,“ poznamenal Ló. „A navíc už je skoro na prkně.“

„Ty oči jsou si podobné,“ řekl Ryan.

„A jestli lže, jaký k tomu má motiv?“ řekla jsem.

Nikdo neměl žádnou teorii.

„Jedna věc mi nesedí,“ prohlásil Ló. „Jak se tenhle Pavouk dal dohromady s SOS, když není Samojec?“

Rovněž žádná teorie.

„Jestli mluví pravdu, vysvětlovalo by se tím, jak se Pavoukova identifikační známka objevila u těla Xandera Lapasy,“ řekla jsem.

„Ale nevysvětluje to, proč měla oběť z Hemmingfordu stejné otisky jako Pavouk,“ kontroval Ryan.

„Ne,“ souhlasila jsem. „Ale taky by to vysvětlovalo, proč DNA ukázala, že ten muž nemůže být syn Harriet Loweryové.“

„Má někdo žízeň?“ zeptal se Ló a vstal.

„Dietní colu,“ požádala jsem.

„Kafe.“

„Beze mě nezačínejte,“ dodal Ló a zmizel ve dveřích.

Abych zabila čas, znovu jsem si začala prohlížet fotky. Pavouk, jak se opírá o chevrolet. Pavouk s číslem 12 na hrudi.

Na jakém postu asi hrával? Bavil ho baseball? Jak často ho trenér posílal do hry?

Platon říkal, že ho do týmu přivedl bratranec a že Pavouk většinou seděl na lavičce. Jak se ten bratranec jmenoval? Reggie. Reggie Cumbo.

Podívala jsem se na Reggieho, jak na fotografii klečí na koleně. Vážná tvář bez úsměvu. S Pavoukem si byli opravdu hodně podobní. Platon říkal, že byli příbuzní přes Harriet.

Představila jsem si starého muže, jak mluví o své ženě. A znovu pocítila jeho žal.

Co to jen Platon říkal? Harriet měla krásné oči, jedno hnědé, druhé zelené jako borovice.

V mozku se mi zhmotnila myšlenka.

Podle otisků prstů byl muž, který zemřel v Hemmingfordu, Pavouk Lowery.

Podle DNA ne.

Podle vojenských záznamů Pavouk Lowery padl ve Vietnamu. Muž, který teď hovoří se Schoonem, tvrdí, že to není pravda. Vzpomněla jsem si na obrázek Harriet Loweryové, jak stojí na molu. Opálenou hruď. Oči, které měly každé jinou barvu.

K osamocené myšlence se přidaly další.

Vzpomněla jsem si na rozhovor s ošetřující lékařkou Harriet Loweryové. Mackenová připustila, že při testech kompatibility tkání se objevily jisté nesrovnalosti. Podle DNA nemohla být Harriet Tomovou matkou.

Platon a Harriet to popřeli.

Tom byl Pavoukovo dvojče.

Najednou jsem si vybavila jednu soudní při. Článek.

Myšlenky se spojily do hypotézy.

Zírala jsem na monitor, sotva dýchala a silou vůle nutila toho muže s rouškou, aby se podíval do kamery.

Dveře se otevřely.

No tak!

Místností zněly kroky.

No tak!

Ló přede mě položil dietní colu.

No tak!

Na obrazovce se ve dveřích objevil Schoon a položil na stůl bílý papírový sáček. Duo z Kalifornie si vzalo pití, sendviče a papírové ubrousky. Otevřeli si plechovky. Roztrhli sáčky s hořčicí a tatarkou a vymačkali jejich obsah na sendvič.

Udělej to, ty prevíte! Podívej se na mě! –

Nakonec jsem se dočkala.

A věděla jsem, kdo to je.

I co se stalo.

37

PRUDCE JSEM VSTALA.

„Musím na internet.“

Ryan a Ló se na mě podívali, jako bych právě prozradila, že se přidávám k Al Kajdě.

„Řekněte Schoonovi, ať chvíli zdržuje.“

„Proč?“

„Aby ten chlap nepřestal mluvit.“

Zcela nevzrušená Tina mě odvedla do prázdné kanceláře, stiskla pár kláves a bez jediné otázky se vzdálila.

Moneypennyová je fakt třída.

Připojila jsem se na internetové stránky časopisu New England Journal of Medicne, našla jsem článek a rychle si ho přečetla. Napsala jsem si pár poznámek. Probírala jsem odkaz za odkazem, dokud jsem si nebyla jistá, že tomu opravdu rozumím.

Pak jsem zadala jméno a pročetla nalezená hesla.

Další jméno.

Znovu.

Do zasedačky jsem se vrátila tanečním krokem.

K Ryanovi a Lóovi se mezitím připojila žena. Byla vysoká, měla krátké hnědé vlasy a na tvářích jizvy po akné. Její věk jsem odhadla na pětatřicet.

Ló nás představil. Netvářil se moc šťastně.

Nově příchozí byla Maya Cottonová, asistentka okresního státního zástupce Honolulu.

Potřásly jsme si rukama.

„Jinak se omlouvám, že jsem vám zkazila náladu,“ řekla Cottonová.

„Zasraná práce.“ Ló kopl do nohy od stolu.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se, i když mě to dvakrát nezajímalo, protože jsem se už nemohla dočkat, až se podělím o svůj převratný objev.

„Dneska ráno pustili Pinkyho Atou.“

To mě překvapilo.

„Vždyť se přiznal, že byl zapletený do vraždy Kealohy a Faaloga.“

Ló si zhnuseně odfrkl a ukázal na Cottonovou.

„Ukázalo se, že Atoovi je ve skutečnosti teprve šestnáct. Přiznání neplatí. A protože nic jiného nemáme, museli jsme ho pustit.“

Ve vedlejší místnosti Schoon stále vyslýchal Roušku.

„Přišla jsem o hodně?“ zeptala jsem se a ukázala rukou na obrazovku

„Pavouk vstal z mrtvých,“ řekl Ryan. „Chce se dát k jezuitům.“

„Já už vím, co se stalo.“ Byla jsem tak nabuzená, že jsem vůči Lóově zoufalství nevykazovala žádný soucit.

„Bacha, přijde přednáška,“ zašeptal Ryan Lóovi a Cottonové.

„Jenom stručná.“

Měla jsem tak dobrou náladu, že jsem se ani neurazila.

„A srozumitelná.“

„Jo, jo. Žargon vynechám.“

Hluboký nádech.

„V roce dva tisíce dva si ve Velké Británii těhotná žena jménem Lydia Fairchildová podala žádost o sociální dávky. Kromě nenarozeného dítěte měla další dva potomky. Otcem byl jakýsi Jamie Townsend. V rámci úředního řízení musela Fairchildová poskytnout důkaz o jeho otcovství. Testy DNA ukázaly, že Townsend je otcem, ale zároveň naznačily, že ona není matkou.“

„Nepříjemná věc,“ podotkl Ryan.

„Nedělej si srandu. Fairchildovou obvinili z podvodu a děti jí odebraly. Soudce nařídil, aby byl u porodu přítomen svědek a aby byly okamžitě odebrány vzorky krve jak dítěti, tak Fairchildové. DNA ukázala, že není matkou ani tohoto dítěte, i když porod proběhl před svědky. Další bomba vybuchla, když právníci objevili obdobný případ v Bostonu.“

„Díky bohu za obhájce,“ Ló, král sarkasmu.

„Vlastně na to přišel žalobce,“ opravila jsem ho a usmála se na Cottonovou. „V roce devatenáct set devadesát osm potřebovala Karen Keeganová transplantaci ledviny. Jako dárce testovali její dospělé syny. DNA dvou z nich neodpovídala matčině vzorku tak, jak by tomu mělo být u biologických potomků. Další podrobnější testování ukázalo, že Keeganová je chiméra, tedy že v jejím organismu jsou dvě buněčné populace s různými sadami chromozomů.“

„Jak na to přišli?“ chtěl vědět Ryan.

„V různých tkáních Keeganové se našly odlišné sekvence DNA. Žalobce v případě Fairchildové se o této záležitosti zmínili jejímu obhájci a pak se pořídily vzorky DNA od vzdálenějších členů rodiny. DNA dětí Fairchddové odpovídalo DNA její matky přesně tak, jak by se dalo očekávat u babičky a vnoučat.“

„Čímž se prokázalo, že Fairchildová je jejich matka.“ Cottonová se tvářila zmateně.

„Další testy prokázaly, že DNA získaná z pokožky a vlasů Fairchildové neodpovídá DNA jejích dětí, ale DNA z poševního stěru je jiná a vzorkům dětí odpovídá.“

„Fairchildová měla dvě sady genů,“ zjednodušil to Ryan. Ale v podstatě měl pravdu.

„Jo.“

„To je ta chiméra?“ chtěl vědět Ló.

„Jo.“

Podívala jsem se do poznámek.

„A teď nám to pěkně vysvětlí,“ varoval Ryan druhé dva posluchače.

„U lidí se vyskytují dva druhy chimérismu. V případě mikrochimérismu má odlišnou buněčnou populaci jen malá část těla. Obvykle k tomu dochází v případě, že se cizí buňky stabilizovaly v buňkách hostitelských.“

„Cizí?“ nechápala Cottonová.

„Může jít o buňky, které vzniknou v těhotenství při látkové výměně mezi matkou a plodem. Například plod přenese přes placentu kmenové a progenitorní buňky na matku. Jelikož nejsou diferencované, dovedou přežít a v matčině organismu se množit. Mateřské buňky se mohou stejným způsobem přenést na plod.“

Nikdo nic neříkal, a tak jsem pokračovala.

„Mikrochimérismus se může objevit i u dvojčat. Nejobvyklejší forma chimérismu u lidí se nazývá krevní chimérismus. Dochází k němu, když dvojvaječná dvojčata sdílí stejnou část placenty. Vymění si krev, která se usadí v kostní dřeni. Každé dvojče je pak geneticky odlišné až na krev, která má dvě různé sady genů, možná dokonce dvě různé krevní skupiny.“

„Jak často k tomu dochází?“ chtěl vědět Ryan.

„Podle odhadů je až osm procent dvojvaječných dvojčat krevními chimérami.“ Chvíli jsem přemýšlela. „Mikrochimérismus příjemce může způsobit i krevní transfuze nebo transplantace orgánů.“

„A to se stalo těm dámám, o kterých mluvíte?“ zeptal se Ló.

„Ne. Fairchildová a Keeganová měly poměrně vzácnější typ, kterému se říká tetragametická chiméra. K tomu dochází, když jsou dvě vajíčka oplodněna dvěma různými spermiemi, takže vzniknou dvě zygoty.“

Ryan zvedl varovně prst. „Embrya.“

„Ano, promiňte. Stává se to u dvojvaječných dvojčat. Embrya se v raném stadiu vývoje spojí a vytvoří jedno dítě se dvěma populacemi buněk. Jedna sada DNA je třeba v ledvinách, druhá ve slinivce.“

Cottonová to shrnula: „Takže tyhle ženy, Fairchildová a Keeganová, se jako plod spojily se svým dvojčetem. Narodilo se pak jedno dítě se smíchanými geny od obou dvojčat.“

„Ano.“

„Já se picnu,“ ulevil si Ló. „Ty lidi musejí vypadat divně.“

„Mnohé chiméry nevykazují žádné vnější znaky svého stavu. Občas se vyskytnou drobné zvláštnosti, rozdílná barva očí, rozdíly v růstu vlasů a podobně. Jiní takové štěstí nemají. Lékaři z edinburské univerzity léčili muže, který si stěžoval na nesestouplé varle. Když ho prohlédli, zjistili, že má vaječník a vejcovod.“

Schoon na obrazovce se zrovna ptal, proč Roušku poslali do vězení v Long Binh.

Ryan kývl bradou k monitoru.

„Co má tohle společného s Lowerym?“

„Tohle není Lowery.“

„A kde je Lowery?“

„Mrtvý. V Qyebeku.“

„Podle DNA ne.“

„Harriet Loweryová byla chiméra. Měla jedno oko hnědé a druhé zelené. A Blaschkovy linie.“

Nikdo se na nic neptal, tak jsem jela dál.

„Blaschkovy linie se objevují na kůži některých částí těla jako rýhy ve tvaru V, S nebo smyčky. Za běžných okolností nejsou vidět, ale projeví se při onemocnění kůže a sliznic.“

„Takže pak jsou vidět,“ hádal Ryan.

„Ano.“

„A jak to vypadá? Jako proužky?“ ptal se Ló.

„Předpokládá se, že Blaschkovy linie představují cestičky, kudy v době vývoje plodu putovaly epidermální buňky. Jde o to, že chiméry je často mají a já si jich na jednom snímku v Platonově albu všimla na hrudi Harriet Loweryové.“

„Jestli byla chiméra, vysvětluje to, proč její DNA neodpovídala DNA jejích synů.“

Ryanovi to docvaklo.

„Přesně tak.“

„A to znamená, že chlap z rybníka byl přece jen Pavouk.“ Znovu ukázal na obrazovku. „A tenhle týpek to není.“

„Trefa.“

„A kdo to teda je?“ zeptal se Ló.

Otočila jsem fotografů baseballového týmu.

Všichni tři se nahnuli blíž.

Zaklepala jsem prstem na chlapce v zadní řadě.

„Tohle je Pavouk Lowery.“

„Souhlas,“ poznamenal Ryan.

Pak jsem ťukla na chlapce klečícího vepředu.

„Tohle je jeho bratranec.“

„Do prdele práce,“ vydechl Ló.

„Klidně by to mohla být dvojčata,“ řekla Cottonová.

„Kdo to je?“ chtěl vědět Ryan.

„Reggie Cumbo,“ řekla jsem. „Podívejte se na muže, který mluví se Schoonem.“

Tři hlavy se prudce zvedly.

„Jaké má oči?“

„Hnědé.“

„Podle Platona měl Pavouk oči zelené.“

Ryan si to chvíli přemílal v hlavě. Pak řekl: „Ty si myslíš, že si to bratranci v osmašedesátém vyměnili? Pavouk odjel do Kanady. Reggie do Vietnamu.“

Přikývla jsem. „Fyzická podoba byla tak velká, že zmátla každého, kdo je opravdu dobře neznal. Buď si vyměnili zubní karty, anebo ji Reggie nějak odstranil ze spisu.“

„Vůbec nic nechápu,“ ozvala se Cottonová.

„Vysvětlím vám to později,“ řekl Ló.

„Proč?“ zeptal se mě Ryan.

„To nevím. Možná Pavouk dostal povolávací rozkaz a nechtělo se mu odjet. Podle Platona byl Reggie průbojnější a agresivnější. Třeba tam chtěl, ale nevzali ho. Několikrát ho zatkli, nedokončil ani střední školu. Pokud nám to nepoví sám Reggie, tak se asi nedozvíme, proč to udělali.“

Ryan se narovnal.

„Jak na to půjdeme?“ zeptal se Lóa.

„Nechte mě, abych mu položila pár otázek,“ řekla jsem.

„Ani nápad.“

„Jsem antropoložka,“ naléhala jsem. „Vy policajt.“

„Ty sis nedělal srandu,“ řekl Ló Ryanovi. „Ona je fakt dobrá.“

„Já ti to povídal.“

„Možná mě Reggie nebude vnímat tak nepřátelsky jako vás.“

„Mám placku,“ ohradil se Ló.

„A bouchačku,“ dodal Ryan.

„A tuhle košili.“ Ló se zatahal za lem další kreace z řady aloha.

„Vy dva jste fakt skvělí,“ řekla jsem. „Jenomže Cumbo dostal omezenou imunitu. Klidně si může jít, kam se mu zachce. Já to na něj můžu sehrát z pozice JPAC. On tvrdí, že chce umřít s čistým svědomím. Na tom můžu stavět, mluvit o Platonovi, o tom, že chce Pavouka řádně pohřbít.“

„Jak moc jste si jistá s tím chimérismem?“ zeptal se Ló.

„Abych si byla absolutně jistá, potřebovala bych víc vzorků Harrietiny DNA. Ale právě teď je to jediná teorie, která dává smysl.“

Ló se podíval na Cottonovou.

„Přišel jsem o Atou. Tomuhle chlápkovi chci něco přišít.“

„Já v tom nevidím problém,“ řekla. „Přečetli jsme mu jeho práva. Má vedle sebe advokáta. Armáda tady má legitimní zájmy. Doktorka Brennanová ji zastupuje v Pavoukově případu.“

Ló stále váhal.

Povzdechl si.

„No tak jo, sakra.“

Vystartovala jsem ke dveřím.

„Hej,“ ozval se ještě Ló.

Otočila jsem se s rukou na klice.

„Vybalte to na něj všechno.“

38

KDYŽ JSEM VSTOUPILA DO MÍSTNOSTI, CUMBO ANI nezvedl oči.

Schoon a Epstein ano. Právníci mě mlčky pozorovali, jak kráčím ke stolu.

Zblízka jsem viděla, že se Cumbo mohutně potí. Límeček saka měl mokrý potem, který mu kanul z obličeje a krku. Pod očima se mu rýsovaly povislé půlměsíce. Pleť měl popelávě šedou.

„Jsem doktorka Temperance Brennanová.“

Usedla jsem.

„Doktorka?“ Epstein stočil pohled k Schoonovi.

„Asistentka okresního státního zástupce Cottonová navrhla, abych se zúčastnila výslechu.“

„Doktorka?“ zopakoval Epstein.

„Jsem soudní antropoložka.“

„Nechápu souvislost.“

„Pracuji pro JPAC.“ Mluvila jsem přímo ke Cumbovi. „Společné velení registrace válečných zajatců a nezvěstných vojáků. Možná jste o tom zařízení slyšel?“

Cumbo nezvedl hlavu a ani jinak nedal najevo, že registruje mou otázku.

„Posláním JPAC je vyhledávat americké válečné oběti a navracet je domů. A odvádí skvělou práci.“

Epstein začal něco namítat.

Nadále jsem ho ignorovala.

„Pracuji na případu vojáka, kterého zabili ve Vietnamu a pohřbili v jeho domovině v Severní Karolíně.“

Nic.

„Přátelé a rodina mu říkali Pavouk.“

Půlměsíce trošičku zacukaly.

„V nedávné době došlo k velice podivné události. V Kanadě zemřel muž. Podle otisků byl identifikován jako Pavouk. Jenomže Pavouka pohřbili v Lumbertonu v Severní Karolíně.“

Cumbo začal poťukávat palci. Všimla jsem si, že nehty na nich má žluté a hrbolaté.

„Jak si jistě dovedete představit, situace vyvolala značné pozdvižení. A to armáda nemá ráda. Zahájila vyšetřování, aby zjistila, jak je možné, že je jeden muž na dvou místech.“

Pauza pro větší efekt.

„Ale já si myslím, že vy to víte.“

„To je směšné,“ ozval se Epstein.

Stále jsem mu nevěnovala pozornost.

„Pavouk se ve skutečnosti jmenoval John Charles Lowery.“

Epstein a Schoon se zatvářili překvapeně. Epstein toho okamžitě zalitoval a vykouzlil ve tváři neutrální výraz.

„Jenomže vy tvrdíte, že jste John Charles Lowery. Řekl jste, že jste před čtyřiceti lety v Long Binh zabil Xandera Lapasu a přisvojil si jeho identitu.“

Opřela jsem se předloktími o stůl a naklonila se dopředu.

„John Charles Lowery ale nikdy do Vietnamu neodjel. Že ne, Reggie?“

Cumbo se mi stále vyhýbal pohledem.

„Na Pavouka si přece pamatujete. Byli jste bratranci. Chodili jste spolu do školy. Hráli jste spolu baseball. To vy jste ho přemluvil, aby vstoupil do týmu, ne?“

Cumbovy palce ťukaly dvakrát tak rychle.

„Chcete vědět, jak Pavouk zemřel? Přivázal si ke kotníku kámen a utopil se. Jeho tělo leží v márnici v Montrealu. Na noze má visačku a na té stojí Neznámý.“

Trošku jsem si pohrála s fakty, ale daleko od pravdy to nebylo.

Epstein mávl přezíravě rukou.

„Tady jsme skončili. Tato dáma je evidentně špatně informovaná.“ Chytil se opěradla a začal vstávat.

„Máte pravdu a taky nemáte.“

Cumbo mi pohlédl přímo do očí.

„Pane Lapaso, radím vám…“

Aniž by se otočil, Cumbo zvedl prst jako učitel dožadující se ticha. Epstein se nesouhlasně zamračil.

Cumbo stáhl z uší gumičky a sejmul roušku.

Silou vůle jsem se donutila zachovat klid.

Cumbo nenosil ochranu ze strachu před infekcí. Spodní část obličeje měl groteskně zdeformovanou. Brada mu vystupovala doprava v nepřirozeném úhlu a spodní čelist byla nepoměrně malá. Odhadovala jsem, že většinu mu chirurgicky odstranili. Na krku měl hluboký důlek a diagonálně přes hrdlo se mu táhla zubatá jizva.

„Teď jsme na tom stejně? Ani váš ksicht za moc nestojí.“

Nespouštěla jsem z něj oči.

„Kápla jste na to,“ řekl. „Nejsem Al Lapasa. A nejsem Pavouk.“

„Jste Reggie Cumbo.“

„Reggie Cumbo nejsem už čtyřicet let.“

„Nechal jste se naverbovat do armády místo Pavouka.“

„Nechtělo se mu. Mně jo.“

„Pavouk odjel do Kanady.“

Cumbo pokrčil rameny.

„Měl rád sníh.“

„Byli jste v kontaktu?“

„Chvíli. Posílal jsem mu dopisy od mámy. Když jsem odjel do Vietnamu, nechal jsem toho.“ Cumbova ústa udělala klouzavý manévr do strany. „Pořád mám nějaký ty její kecy doma v krabici.“

„Jenomže v armádě to nebylo tak skvělé, jak jste čekal.“

Cumbo přimhouřil oči.

„Boj. Horko. Vlhká džungle. Chtěl jste pryč.“

„Ta válka byla blbost,“ bránil se.

„A tak jste zabil Xandera Lapasu.“

„Cože? Bereme to zase od začátku?“

Cumbo odhodil roušku. Přelétla přes okraj stolu a přistála na podlaze.

Změnila jsem téma.

„V Oaklandu vám patří vám bar Savaii.“

„To je zločin?“

„Savaii je město na Samoi.“

„Všichni dostaneme jedničku ze zeměpisu.“

„Savaii je místo, kde se scházejí členové pouličního gangu, který si říká Synové Samoy.“

Cumbo zvedl ruku a pak ji nechal dopadnout zpátky na stůl. A co má být?

„Jak se stane, že člověk z Lumbertonu v Severní Karolíně skončí u SOS?“

„Byl jsem tmavý a snědý, dobře jsem zapadl.“ Cumbova ústa a brada se posunuly doprava v pokusu o ironický úsměv. Bylo to odpudivé. „Crips slyšeli jméno Lapasa a mysleli si, že jsem Samojec. Stát se členem gangu se mi docela hodilo, tak jsem se přidal.“

Schoon si odkašlal.

Epstein naslouchal tiše, ale pozorně.

„Povězte mi něco o Francisi Kealohovi.“

„Kdo to sakra je?“

„Možná ho znáte jako Frankieho Olopota.“

Ohryzek pod jizvou na Cumbově krku se zvedl a zase klesl.

„A co Georgie Faalogo? Říká vám to jméno něco?“

Cumbo mlčel.

„Tak budeme mluvit o Nickiem Lapasovi.“

Bez odpovědi.

„Xanderův bratr. Myslím Xandera Lapasu. Toho chudáka, kterého jste zabil. Určitě víte, že Nickie Lapasa je mocný muž. Bohatý muž. A určitě víte, že Lapasova rodina má finanční zájmy, které překračují hranice státu Havaj. Možná i Kalifornie. Svěřil jste se nám, že jste si Nickieho našel na internetu. Nebyla to malá nevinná lež? Nemáte náhodou s Nickiem profesionální vazby?“

Schoon oživl.

„Během tohoto rozhovoru nebudeme rozebírat soukromé či profesionální záležitosti Nicholase Lapasy.“

„Proto jste sem poslal Frankieho a Loga?“ nedala jsem se.

Cumbo přivřel oči ještě o trochu víc, ale stále mlčel.

Znovu jsem změnila téma.

„Dozvěděla jsem se, že vás vyšetřovali kvůli nelegálnímu prodeji drog. Prodáváte je u sebe v baru, Reggie?“

A opět byla řada na Epsteinovi, aby vznesl námitku.

„Překračujete meze, madam.“

„Chtěl jste rozšířit distribuční síť?“ Pokračovala jsem v bombardování Cumba. „Proto jste poslal Kealohu a Faaloga na Havaj? Nastrčil jste je sem kvůli novým projektům?“

„To stačí!“ Epstein už byl na nohou.

„Podělal jste to, Reggie. Poslal jste Frankieho a Loga do cizího rajonu. Slyšel jste někdy o L’d Budu T‘eovi? Vy jste mu je poslal přímo do chřtánu.“

„To je neslýchané.“

Od Epsteinova límečku se směrem nahoru šířila červeň.

„Nechal jste je zabít, Reggie.“

„A co má být?“ Cumbo rozevřel rty a odhalil jazyk, který připomínal scvrklého úhoře.

„Žraloci si pěkně pochutnali, takže pro identifikaci toho moc nezbylo.“

Cumbo zavřel pusu a ze rtů vytvořil úlisný kroužek.

„Vaše otázky jsou zcela nemístné.“

Poprvé jsem se podívala na Epsteina. Musela jsem mu v duchu vyjádřit uznání. Byl vskutku vytrvalý.

„Abychom mohli v tomto rozhovoru pokračovat, musíte se soustředit výhradně na okolnosti související se smrtí Xandera Lapasy.“

„Dobře. Soustředíme se na Xandera. Váš klient tvrdí, že chce tu vraždu vyjasnit. Přesto stále lže ohledně své totožnosti.“

Obrátila jsem se na Cumba.

„Proč, Reggie?“

„Už jsem to říkal. Lituju toho.“

„Hledáte klid a mír? Odpuštění? Anebo si prostě jen chcete zachránit krk?“

Cumbo si výsměšně odfrkl.

„Víte, co si myslím, Reggie? Možná vám poldové chtějí zavřít váš roztomilý podnik. Možná dostáváte sodu od SOS kvůli smrti Frankieho a Loga. Možná jste zjistil, že T‘eo vypsal odměnu za vaši hlavu. Ať už je to cokoli, pochybuji, že vám za mák záleží na čistém svědomí. Myslím, že se chcete zase vypařit.“

Byla jsem v ráži a říkala, co mi slina na jazyk přinesla.

„Myslím, že jste zjistil, že Alu Lapasovi už odzvonilo. Domnívám se, že doufáte, že John Lowery by mohl být vaší další propustkou z vězení. Tak přece fungujete, ne? Ukradnete cizí jméno a zmizíte. Z Reggieho Cumba se stane Pavouk Lowery. Z Pavouka Lowery se stane Al Lapasa. A teď přišel čas vrátit se zpátky k Lowerymu. Zmizet.“

Cumbo naklonil hlavu, takže měl čelo jen pár centimetrů ode mě. Cítila jsem jeho pot, jeho zatuchlý dech na své tváři.

S pohledem upřeným do mých očí Cumbo zkroutil prsty a prudce je rozevřel.

„Puf.“

Kapky slin mi postříkaly obličej.

Zhnuseně jsem se odtáhla a sáhla po kabelce. Hledala jsem kapesník, když se otevřely dveře.

Otočila jsem se.

Výraz Lóovy tváře mi prozradil, že se stalo něco nepěkného.

„Co si přejete?“ zeptal se Schoon.

Ló ukázal na mě a pak kývl palcem přes rameno.

Vstala jsem a spěchala na chodbu.

Ryan stál před zasedačkou, ze které jsme pozorovali rozhovor. Tělo měl napjaté. Asistentka státního zástupce s ním nebyla.

„Kde je Cottonová?“ zeptala jsem se.

„Odešla.“

Ló nic neříkal, dokud jsme nedošli až k Ryanovi. Pak mi oznámil: „Pinky Atoa je mrtvý.“

„Proboha.“

Byla jsem ohromená.

„Nějaký tulák ho našel před pár minutami za obchodem 7-Eleven na ulici Nuuanu. Schytal to jednou do hlavy, třikrát do břicha.“

Udělalo se mi zle. Atoovi bylo šestnáct let. Včera si dělal starosti kvůli svému psovi.

„Jeho tělo leželo vedle kontejneru.“ Ló polkl. „Vyřízli mu jazyk a připíchli mu ho k boku.“

Prokristapána.

„Kdy ho zabili?“

„Perryová odhaduje dobu úmrtí mezi devátou a jedenáctou ráno.“

„Ten kluk se na ulici ani neohřál.“

Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Jo. Někdo na něj čekal.“

V Lóových očích se zračila bolest i odhodlání. Věděl, co se stalo, a co se ještě stane.

Ryan a já jsme už zažili válku gangů. Viděli jsme krveprolití, nesmyslné vraždy. Takže i my jsme to věděli.

„Nemám ponětí, jestli je do toho zapletený ten hajzl Cumbo, ale dohoda nedohoda, nehne se odsud, dokud to nezjistím.“

„Tvářil se opravdu překvapeně, když jsem mu řekla, že Kealoha a Faalogo jsou mrtví.“

„Jasně, je nevinnej jak lilium.“

Ló se podíval na hodinky.

„Hungová je na cestě sem. Cumba si vezme na starost ona. Požádal jsem Fitche, aby se pokusd zjistit maximum o Atoově vraždě. Já teď vyrazím na místo činu.“

Lóovy podrážky na mramorové podlaze tiše zavrzaly.

Ryan a já jsme sjeli dolů výtahem a mlčky opustili budovu.

Cestou k autu jsme se na chodníku vmísili mezi turisty s mapami, matky s kočárky, nakupující s barevnými taškami.

Podvečerní, sluncem zalité město se koupalo v teplých šafránových tónech. Vzduch voněl po moři a vyhřátých kamenech, ibišku a grilovaném masu.

Až příliš krásný den na umírání, napadlo mě. Na umírání v šestnácti.

Ryan odemykal auto, když za námi zasvištěly pneumatiky.

Oba jsme se prudce otočili.

Na přední masce a zadním okně Lóova vozu blikala modrá světla. Doběhli jsme k němu.

„Jsem rád, že jsem vás ještě chytil,“ ozvalo se z otevřeného okýnka, „Volal mi Fitch. Povídá se, že Atou má na svědomí T’eo.“

„Nechal zabít jednoho ze svých chlapů?“

Byla jsem ohromená a zděšená.

„Někdo musel vidět Atou, jak vchází do policejní stanice nebo z ní vychází, a práskl to T’eovi. T’eo se rozhodl pro exemplární potrestání.“

„Prokristapána,“ vydechl Ryan.

„Povídá se, že Ted Pukui dostal za vraždu toho kluka dvacet táců.“

Čekali jsme.

„Fitch slyšel, že tohle bylo jen zahřívací kolo. T’eo má v plánu dát všem jasně na srozuměnou, zač je toho loket. Nejen tady, ale i na pevnině.“ Ló si zhnuseně odfrkl. „Asi se chce stát legendou.“

Ló přejel očima z Ryana na mě a zpátky.

„Kde máte dcery?“

„Doma.“ Kolem srdce se mi sevřela mrazivá ruka. „Proč?“

„Zavolejte jim.“

Ryan vytočil pevnou linku v domě. Nikdo to nevzal. Lilyin mobil. Hlasová schránka. Podal mi telefon. Vytočila jsem Katyino číslo. Hlasová schránka.

„Proč se ptáte na Katy a Lily?“ chtěla jsem vědět.

„T’eo prý nabídl dalších dvacet táců za vás nebo vaše děti.“

Mrazivá pěst mi zaplnila celou hruď.

„Má na svědomí tu nehodu v zálivu Waimanalo. Těm dvěma hajzlům dal basu rumu, aby vás vytlačili ze silnice.“

„Proč?“

„Abyste přestala pomáhat Perryové. Nefungovalo to a navíc mu způsobujete další nepříjemnosti. Tentokrát nabídl velké peníze.“

Viděla jsem, jak se Ryanovi do očí vkrádá zuřivost. A cítila jsem svůj vlastní vztek.

„Jenomže se prý zaměřil na vaše děti. Podle Fitche T’eo nařídil, aby si vzali na mušku buď bílou, nebo hnědou.“

39

KDYŽ MOU MATKU PŘEMOHLY EMOCE, UZAVŘELA SE DO sebe. Já dělám totéž.

I když ve mně bojoval vztek a strach, na povrchu jsem zůstávala ledově klidná.

„Jeďte za mnou.“

Ló stiskl tlačítko. Do odpoledního ticha se rozeřvala siréna.

Chodci natahovali krky. Nebo ztuhli. Anebo pokračovali v tom, co právě dělali. Auta se klidila k chodníkům.

Ryan doběhl k autu, prudce otevřel dveře a vrhl se za volant. Já mu běžela v patách.

Dlaní praštil do rychlostní páky, dupl na plyn. Auto okamžitě vystřelilo dopředu.

„Zkus to znova.“ Ryan mi hodil svůj telefon, když jsme se proplétali štěrbinkou, kterou před námi vytvořila Lóova siréna. Vzepřela jsem se o palubní desku a druhou rukou vyťukala číslo.

Nikdo to nebral.

„Řekli jsme jim, aby zůstaly doma.“ Ryan držel oběma rukama volant, oči měl upřené na vozovku.

„Možná jsou u bazénu,“ řekla jsem.

Bylo to ubohé. Oba jsme věděli, že by si telefony vzaly s sebou. Provoz byl hustý, ale díky blikačce a siréně jsme to do Kailuy zvládli za dvacet minut.

Přes most, potom po Lanikai a prudce odbočit na příjezdovou cestu.

S Ryanem jsme se vyřítili z auta a běželi k domu.

„Katy?“

„Lily?“

Odpovědí na naše volání bylo ticho.

Vyběhla jsem schody, Ryan spěchal ven. Za pár vteřin jsme se sešli v kuchyni. Ló už tam byl. Z výrazu našich tváří bylo jasné, jak se věci mají.

„Kde sakra jsou?“

Strachy se mi třásl hlas. Ryan mi položil ruku na rameno.

„Určitě jsou v pořádku.“

Ló mačkal čísla na mobilu, když zaskřípaly posuvné dveře.

Tři páry oči zaletěly k jídelně.

„Konečně.“ Katyin hlas zněl zároveň podrážděně i úzkostně.

„Kde je Lily?“ vyštěkla jsem.

„To bych taky ráda věděla. Šla ven s takovým podivným týpkem. Nedalo mi to a vyrazila jsem ji hledat. Nejdřív v tom obchoďáku a teď tohle. Co když do toho zase spadne?“

„Proč jsi mi nezavolala?“

„Ale já ti volala! Pořád.“ Najednou jí to došlo. „Do háje. Jsem úplně blbá. Tvůj telefon skončil v oceánu.“

„Jak je to dlouho, co odešli“ zeptal se Ló.

„Asi půl hodiny.“

„Jak ten kluk vypadal?“

„A vy jste kdo?“

„Je to detektiv,“ vyštěkla jsem. „Odpověz mu na otázku.“

„Je Lily v nebezpečí?“ Katyiny oči naplnila panika. „Já jí říkala, ať nikam nechodí.“

„Jak vypadal?“ zopakoval Ló.

„Dredy, řetězy, všechny tyhle věcičky.“

Ló sjel pohledem k Ryanovi.

„Víš, kam šli?“

Snažila jsem se skrýt děs, který ve mně narůstal.

„Nějakou stezkou do hor. Ten kluk jí říkal, že je tam super výhled.“

„Kaiwa Ridge.“ Ló už byl v pohybu.

„Vy dvě zůstaňte tady,“ nařídil Ryan a vyrazil za Lóem.

Prudce jsem se otočila ke Katy. „Dej mi svoje tenisky.“

„Cože?“

„Udělej, co ti říkám.“

Rozvázala si boty a podala mi je. Skopla jsem sandály a tenisky si obula.

„Bundu.“

Hodila mi ji.

„Zamkni všechny dveře, zapni bezpečnostní systém, jdi do svého pokoje a zůstaň tam. Kdyby se ozval alarm, na nic nečekej a volej 911.“

„Ale…“

„Udělej to! Všichni jsme v nebezpečí. Musíš být ve střehu.“

Natáhla jsem si bundu a vyrazila ze dveří.

Slunce už zapadalo a vrhalo dlouhé inkoustové stíny domů a keřů na trávník i ulici. Brzy bude úplná tma. Rozhlédla jsem nalevo, pak napravo.

Jeden blok směrem na jih jsem zahlédla Ryana, jak zatáčí z Mokulua na Kaelepulu. Běžel dlouhými, vytrvalými kroky. Věděla jsem, že Ló je někde před ním.

Sprintem jsem se hnala mezi pásy slunečního svitu a stínu. Neměla jsem ponětí, kam Ló míří. Jestli ztratím Ryana z dohledu, jsem v háji.

Zatočila jsem za roh. Několik bloků přede mnou byl vpravo vchod do Mid-Pacific Country klubu. Hned za ním Ryan zahnul doleva.

Zabrala jsem, doběhla na to místo a spatřila stezku, která se napojovala na silnici. Zatočila jsem.

Ryan přede mnou zrovna mizel v černé díře vegetace vedle drátěného plotu.

Hnala jsem se ke vchodu.

Nahoru na kopec se táhla úzká a šíleně příkrá stezka.

Lily tě potřebuje!

Jednou rukou jsem se chytila plotu, druhou větve stromu, vzepřela se o nohu a vylezla na začátek stezky. Pod nohama se mi drolila hlína a oblázky.

Tenisky mi sjely.

Upadla jsem.

V už tak pochroumaném koleně mě prudce zabolelo.

Vstala jsem. Došlápla.

Běž!

Postupovala jsem nahoru, od stromu ke stromu.

Sto metrů? Dvě stě? V tu chvíli mi to připadalo jako výstup na Everest. Konečně se objevila rovinka. Stromy ustoupily nízkým keřům, trávě a lávovým kamenům.

Ryana a Lóa bylo vidět vepředu na hřebeni jako tmavé figurky ženoucí se soumrakem.

Panebože!

Cesta vedla přímo po okraji propasti. Žádné zábradlí. Žádné stromy. Vlevo nebylo vůbec nic, jen díra.

Zůstala jsem stát, popadala dech a srdce mi v hrudi prudce bilo.

Dole jsem viděla na severu záliv Kailua a na jihu záliv Waimanalo. Maličké domečky. Pláž Lanikai. Dva ostrůvky Mokulua připomínající drobné černé hrudky v oranžově zbarveném moři.

Vítr mi roztančil bundu a rozcuchal vlasy. Vypadala jsem jako čarodějnice. Štěrk klouzal pod měkkými gumovými podrážkami mých tenisek.

Výška. Zrádná stezka. Strach o Lily.

Další nával adrenalinu mi dodal sílu jít až do pekla a zpět.

Vyrazila jsem.

Po deseti minutách pachtění do kopce jsem doběhla k zatáčce.

Z hřebene nade mnou, necelých dvacet metrů ode mě vyčnívala tmavá střílna. Čtvercová. Betonová. Pozůstatek z druhé světové války.

Na bližší straně bunkru jsem viděla postavu. Ryan, skrčený, připravený vyrazit.

Z té dálky jsem nedokázala rozlišit, co poutá jeho pozornost.

Ló nebyl v dohledu.

Chvíli jsem hodnotila situaci.

Střílna je orientovaná k moři. Mého příchodu si nikdo nevšimne. Vítr zakryje všechny zvuky, které budu vydávat.

Opatrně jsem pokládala nohy a plížila se dopředu.

Byla jsem tak tři metry daleko, když se Ryan prudce otočil, připravený zaútočit.

Vytřeštil oči a pak se zatvářil hodně naštvaně. Zvednuté ruce o kousíček poklesly. Jednou paží mávl dolů a naznačil mi, abych se mu schovala za záda.

Doběhla jsem k němu a dřepla si na bobek.

A uviděla toho kluka.

Ležel schovaný ve stínu střílny, dredy se mu vlnily kolem hlavy jako hadi kolem Medúzy. Oči měl zavřené. Hruď se mu nehýbala.

Na krk jsem mu položila roztřesené prsty. Pulz jsem necítila.

Zkusila jsem to ještě jednou, když se mu pozvedla víčka. Napolo.

Našla jsem jeho ruku a stiskla ji. Sklonila jsem se blíž. Slyšela, jak mu v hrudi rachotí dech.

„Sarah?“ Ve větru bylo jeho slova stěží slyšet. „Je mi zima.“

Sundala jsem si bundu a přikryla ho.

Zamračil se, zmatený, v očích měl vzdálený pohled.

„Je mi zima. Strašná zima.“

Ruce a nohy se mu nekontrolované třásly.

„Budeš v pořádku,“ šeptala jsem mu do ucha. „Odvezeme tě do nemocnice. Jsi ještě mladý. Zvládneš to.“

„Já nic nevidím, Sarah.“

„Vydrž.“ Stiskla jsem mu pevněji ruku a ucítila slabý tlak.

„Všechno je černé,“ mumlal. „Sarah, já umírám.“

Třásla jsem se zimou nebo strachy. Naskočila mi husí kůže. Chlapec chraplavě zakašlal. Ústa měl tmavá. Příliš tmavá. Přitiskla jsem se k němu a dávala mu vlastní teplo a sílu.

Bože, prosím!

„Já se bojím.“ Rty měl těsně u mého ucha. „Sakra. Já nechci um –“

Poslední slovo nedokončil.

Je mrtvý?

Ne! Ne!

Po tvářích mi stékaly horké slzy.

Cítila jsem, jak se Ryan vedle mě přikrčil.

Zvedla jsem hlavu.

Podívala jsem se tam, kam se díval i on.

Všechny svaly v těle mi ztuhly.

Nějaký muž táhl Lily jedním otvorem střílny bez dveří. Masitou rukou ji svíral kolem hrdla. V druhé držel pistoli, kterou tiskl k jejímu spánku.

Pukui? Určitě. Přišel si zasloužit svých dvacet táců.

Ryan se připravil ke skoku.

Pukui táhl Lily na druhou stranu střílny nad mořem. Všimla jsem si, že cestička je tam sotva třicet centimetrů široká.

Lily měla v očích výraz vyděšeného psa, bělma rozšířená strachy.

Sklonila jsem se k Ryanovu rameni; nahánělo mi hrůzu se dívat a nahánělo mi hrůzu se nedívat.

V příšeří se najednou na vrcholku střílny zjevil Ló. Krčil se, v obou rukou držel pistoli značky Glock a mířil na Pukuiho. O kousíček se posunul dopředu, nohama zkoumal zem pod sebou, protože se bál sklonit hlavu. Jeden krok. Dva.

Ló už byl skoro u okraje střílny, když Pukui strčil pistoli Lily pod bradu a zvedl jí hlavu. Bolestí vykřikla.

Ló ztuhl.

Ryan se jednou rukou opřel o beton.

Pukui otáčel hlavou ze strany na stranu.

„Máme společnost?“ zaječel. „Udělej sám sobě laskavost, brácho. Vypadni odsud.“

Ticho.

„Neser mě, chlape.“ V Pukuiho hlase se ozýval vztek.

Příštích šedesát vteřin mi připadalo jako hodina.

Ló napjal svaly. Vystřelil.

Rána a křik se slily do jediného zvuku.

Pukuiho trup se ohnul doleva. Pistole mu vyletěla z ruky a zmizela někde ve stínu.

Lily se osvobodila z jeho sevření.

Pukui ji stáhl zpět za kapuci.

Lily tvrdě dopadla na zadek, rukama a nohama se pokoušela odtáhnout.

Ryan vyrazil. Patou zasáhl Pukuiho do ohryzku.

Pukui zavrávoral.

Ryan popadl Lily. Táhl ji pryč od kraje.

Pukui se předklonil a lapal po dechu. Jeho tvář připomínala v sílícím šeru jen temnou díru.

Ozval se další výstřel.

Pukui se zkroutil. Padl na záda.

Z pusy a hrudníku se mu vyvalila krvavá pěna.

Jedna noha se křečovitě napjala. Boky vyletěly nahoru.

Než se mohl Ryan pohnout, Pukui se svalil přes okraj útesu a padal dolů.

40

VYSOKO NAD HLAVAMI NÁM PROLETĚL TRYSKÁČ A zanechával za sebou bělostnou stopu označující trasu jeho pohybu. Horký vánek kýval korunami borovic a pročesával trávu zelenou jako moře.

Hrob u našich nohou voněl po čerstvě odhrnuté hlíně. Na drnu trávy ležela kytice, nahnědlé, uvadlé karafiáty ze supermarketu. Vedle nich se na tenoučké tyčce balzového dřeva třepotala maličká americká vlajka.

Starý náhrobek byl pryč. Jeho nástupce zářil ve slunečním světle růžovou barvou. Nápis byl bílý, čerstvě vytesaný do žuly.

Luis Alvarez, armáda Spojených států

28. únor 1948-23. leden 1968

Zemřel jako hrdina

JPAC se nepodařdo najít členy Alvarezovy rodiny a Platon nabídl svůj hrob na hřbitově Gardens of Faith. Prý to místo stejně Alvarezovi patří a spíš najde klid ve známé půdě. Koupil náhrobní desku.

Za námi, vedle skupinky borovic vrhaly další dva náhrobky stín na trávník. Katy a já jsme na jeden z nich položily květiny. Byl to úplně nový hrob.

John Charles „Pavouk“ Lowery

21. březen 1950-5. květen 2010

Miloval všechny živé tvory

Další náhrobek čekal nad neporušeným trávníkem.

Platon Maximus Lowery

Milující manžel Harriet Cumbové-Loweryové

Otec Johna a Thomase 14. prosinec 1928 –

Šerif Beasley měl pravdu. Platon Lowery byl dobrý člověk.

Ironií osudu bylo, že právě věda, které tolik nedůvěřoval, obhájila jeho víru v manželku a rodinu. DNA potvrdila mé podezření, že Harriet byla chiméra.

Na mou žádost předal Reggie Cumbo dopisy, které Harriet posílala svému synovi po jeho odchodu do armády. Sliny na známkách a obálkách poskytly vzorky, které se daly testovat. Sekvencování DNA se lišilo od předchozího, které proběhlo na základě patologických vzorků Harriet, a odpovídalo výsledkům testování vzorků odebraných utonulému z hemmingfordského rybníka, Pavouku Lowerymu.

Předání dopisů bylo posledním skutkem pokání Reggieho Cumba. Zanedlouho poté ho umístili do hospice.

Pinky Atoa špatně pochopil postavení Cumba u Synů Samoy. Cumbo byl OG – ale ne originál gangsta, ale „old guy“, tedy starý chlapík, který vlastnil podnik, kde se SOS scházeli.

Cumbo patrně v Savaii přivíral oči, možná bral i provizi, ale nebylo pravděpodobné, že by poslal Kealohu a Faaloga na Havaj. Expanze na ostrovy byla patrně jejich vlastní nápad.

Cumba jsme nemohli obvinit ze žádného zločinu. Brzy zemře. A my se patrně nikdy nedozvíme skutečný rozsah jeho provinění.

Stále jsem si lámala hlavu nad tím, proč se po tolika letech objevil. Bylo to s ním podobné jako u Leeho Atwatera? Když se blížil konec jeho života, změnil názor a priority? Trápily ho výčitky svědomí kvůli vraždě Xandera Lapasy, jak tvrdil? Anebo ho lákala nová obchodní příležitost a dědictví po Therese-Sophii? Ale to se také nedozvíme.

Nikdy jsem pořádně nepochopila Cumbův proslov k neviditelnému Nickiemu Lapasovi v Schoonově zasedačce. Neexistoval jediný důkaz, že se ti dva někdy setkali. Možná měl Cumbo pocit, že tváří v tvář smrti je pro něho důležité, aby se doznal Xanderovu bratrovi. Našel si o něm informace na internetu a využil příležitosti přijet na Havaj, možná doufal, že se tu s ním sejde.

Nickie Lapasa nakonec souhlasil, aby jeho sestra poskytla vzorek DNA. Nepochybovala jsem, že se Xanderovo tělo brzy vrátí k rodině.

Myslím, že důvod Nickieho odmítavého postoje jsem odhadla správně. I kdyby dneska prováděl legální obchody, vyučil se u Alexe, byl svědkem potíží svého otce a patrně přejal i nedůvěru starého pána v policajty a vládu.

Hadley Perryová přežila politickou bouři, kterou vyvolalo uzavření zátoky Halona, a znovu ovládla své království smrti. Nikdy jsem se nedozvěděla, co mají s Ryanem za sebou. A nikdy jsem se nezeptala.

Chlapec ze střílny také přežil. Jmenoval se Barry Byrd. Bylo mu devatenáct, hrál na saxofon v jazzbandu a se svou sestrou Sarah studoval dálkově na univerzitě.

Lily potkala Byrda v obchodním centru Ala Moana, kde její nákupy tenkrát tak rozlítily Katy. Začali si telefonovat. Chtěli se sejít tu noc, kdy Katy viděla Byrda u bazénu.

Pukuiho kulka připravila Byrda o kousek ramene a zlomila mu klíční kost. Ztratil hodně krve, ale záchranáři se k němu s vrtulníkem dostali včas. Dva dny si poležel v Královnině zdravotním centru a pak ho propustili.

Tělo Teda Pukuiho se dodnes nenašlo. Možná zapadlo do trhliny nebo se zapříčilo mezi kameny. Možná ho proud odnesl na volné moře. Ta druhá možnost mi připadala příhodnější, jako poetická spravedlnost pro Kealohu a Faaloga.

L’il Bud T‘eo tvrdil, že Pukui jednal na vlastní pěst. Nenapadl ho žádný důvod, proč se něčeho takového dopustil. Policajti zatím nemají pádné důkazy, které by ho spojili s Atoovou vraždou. Anebo s vraždami Kealohy a Faaloga. Ló a Hungová se ale nevzdávají. Jednou ho dostanou.

Tolik podvodů. Tolik tajemství. Opravdu takhle žijeme své životy?

Lily nám lhala o svém vztahu s Barrym Byrdem. Reggie podváděl celý svět, když žil nejprve jako John Lowery a potom jako Al Lapasa. Pavouk udělal totéž, když se skryl pod identitou Jeana Lauriera a pečlivě tajil svou zálibu v plastech, rektoskopech a růžových spodních kalhotkách. Platon skrýval bolestnou možnost, že jeho rodina je jiná, než se zdá, i když doopravdy nikdy neuvěřil obviněním, kterým musel čelit.

Kdo ví, proč se Nickie Lapasa držel z dohledu?

Ano, pár otázek zůstává nezodpovězených.

A Katy má své vlastní.

Proč nemohl Coop odjet o den dříve? Nebo později? Proč byl v onu chvíli zrovna na té silnici? Proč činíme rozhodnutí, která činíme?

Charlie Hunt mi telefonoval hned v den, kdy jsem se vrátila do Charlottě. Byla jsem přátelská, ale nic jsem neslibovala. Proč?

Kvůli Ryanovi? Pokud ano, proč si ho tedy stále držím od těla?

Proč se Ryan obviňuje kvůli Lilyině závislosti? Proč si Lily otravuje své tělo drogami?

Pozorovala jsem svou dceru, jak zamyšleně stojí před Alvarezovým epitafem. Věděla jsem, jakou bolest cítí. Alvarezovi bylo dvacet, když zemřel. Coopovi dvacet pět.

Katy měla charakteristicky pokleslá ramena, kousala se do spodního rtu, vlasy jí zakrývaly polovinu obličeje.

Při pohledu na mou dceru se mi samou láskou zatočila hlava. Věděla jsem, že pro ni udělám cokoli. Že budu riskovat vlastní život, abych ji ochránila.

Ale také jsem věděla, že ji nemohu zaštítit před bolestí.

Ryan se s dcerou vrátil do Montrealu. Jeho obavy, že znovu začala užívat heroin, se ukázaly jako neopodstatněné. Zatím. Doufala jsem z celého srdce, že Lily zůstane čistá.

Lutetia tam nebyla, aby dceru přivítala. Vrátila se do Nového Skotska. Další ironie osudu. Lutetiin telefonát Lily byl jiskřičkou, při které Katy roztála.

Ptala jsem se na důvod jejich nečekaného spřátelení a Katyina odpověď mě překvapila. Odhalovala soucit a dospělost.

Lily vyrostla bez otce, říkala Katy, a zoufale touží po přijetí, zejména od mužů. Katy ji našla, jak v pokoji pláče. Nabídla jí svoje boty.

Při vzpomínce na ten rozhovor jsem se musela usmát.

Kary se otočila. Zastrčila si vlasy za ucho.

„Proč se křeníš?“

„Jen tak,“ odbyla jsem ji.

„Vyrazíme do Charlestonu?“

Vydali jsme se po štěrkové cestičce, která se kroutila mezi hroby a upravenými keři.

„Taková škoda,“ začala Katy. „Coop. Louis Alvarez. Xander. Všichni byli mladí a plní života. A teď jsou mrtví.“

Nechala jsem ji mluvit. Už jsme to probíraly, ale chápala jsem, že to ze sebe potřebuje dostat.

„Vrtají mi hlavou ti dva kluci z Makapuu Point. A ti, co je shodili dolů.“

„To je něco úplně jiného. Tihle muži si zvolili, rozhodli se, že budou ubližovat ostatním, a tím se samozřejmě dostali sami do nebezpečí. Ti si soucit nezasluhují.“

Katy se zamračila. „Ale v jisté rovině tu určitá podobnost je. Ta rozhodnutí učinili mladí lidé, a v jejich důsledku zemřeli.“

„Není fér srovnávat vojáky, policajty nebo hasiče s lidmi, kteří páchají zlo a čelí riziku jen pro to, aby z toho něco měli.“

„Jasně že ne. To taky netvrdím. Vojáci jako Louis Alvarez jsou nesobečtí hrdinové. Gangsteři jako Kealoha a Faalogo jsou hajzlíci, kteří myslí jen na sebe.“

„Asi ti nerozumím,“ řekla jsem.

„Já sama nevím,“ vzdychla si Katy. „Pořád se sama sebe ptám, proč někdo riskuje, aby udělal něco smysluplného, a jiný proto, aby ubližoval.“

„A proč na obou stranách rovnice někteří zůstanou naživu a jiní zemřou.“

„To taky.“

„Lidé si tyhle otázky pokládají od chvíle, kdy začali malovat obrazy na stěny jeskyní.“ Připomněla jsem si, že jí musím koupit knihu Most Svatého Ludvíka krále.

Vycházeli jsme ven obrovskou železnou branou. Otočila jsem se a ještě jednou pohlédla na hrob Johna Loweryho.

Pěknou pavoučí síť jste s Reggiem utkali, pomyslela jsem si. Tolik žalu a podvodů. Tolik lidí, kteří se zamotali do vašich vláken.

Aloha, Pavouku.

Gracias, Louisi.

Kéž tu najdeš mír, Platone.

Mazda byla na místě, kde jsem ji zaparkovala v den exhumace.

„Tak jak jsme na tom, drsňačko?“

„Vzhůru do play-off,“ zakřenila se Katy.

„Co myslíš, že ti Coop nechal?“

„Nemám ponětí.“

„Tak to zjistíme.“

DOKUD SE NEVRÁTÍ DOMŮ

ZE SOUDNÍCH SPISŮ DR. KATHY REICHS

Posláním Společného velení registrace válečných zajatců a nezvěstných vojáků – JPAC je vyhledávat americké občany, kteří jsou zadržováni jako váleční zajatci, a osoby, které zemřely ve válečných konfliktech. JPAC vznikla v roce 2003 sloučením CILHI, Centrální identifikační laboratoře armády Spojených států amerických na Havaji, a JTF-FA, Společné skupiny pro registraci. K dnešnímu dni nemá americká vláda žádné důkazy, že by se ve válečném zajetí nacházel nějaký americký občan, takže hlavním předmětem činnosti JPAC je prošetřování vodítek a nacházení a identifikace ostatků.

V průměru JPAC identifikuje každý měsíc šest sad lidských ostatků. Jedná se o složitý proces, který vyžaduje velkou míru odbornosti a zahrnuje mnoho úrovní šetření.

Do tohoto procesu jsem se svého času zapojila i já. Působila jsem totiž jako konzultantka CILHI. K mým povinnostem patřila analýza spisů vojáků, námořníků, letců a příslušníků námořní pěchoty, v jejichž případě se předběžně určila totožnost, a dvakrát ročně jsem jezdila do honolulské laboratoře na brífinky a supervizi.

Havaj. Uprostřed zimy. Nebylo snadné si to prosadit u vedoucího katedry na Severokarolínské univerzitě v Charlottě, kde jsem tehdy učila na plný úvazek.

Ryan si stěžoval Tempe, že armáda miluje písmenkovou polévku. V CILHI jsem dostala seznam zkratek tlustých jako moje paže. KIA/BNR (killed in action, body not recovered): zabit v akci, tělo nenalezeno. DADCAP (dawn and dusk combat air patrol): letecká bojová hlídka působící za svítání a za soumraku; AACP (advance airborne command post): letecké velitelství. TRF (tuned rádio frequency): naladěná rádiová frekvence. Anebo také „trident refit facility“ – stanice pro ponorky. Myslím, že v tomto případě je třeba doplnit kontext. Ale obecnou představu asi máte. Civilista okamžitě dostane chuť vstoupit do AZNZPA: asociace pro zrušení nadužívaných zkratek a pitomých akronymů.

Přestože jsem se pokusila v této knize popsat práci JPAC, děje se tam mnohem víc. Při sledování stop, které by mohly pomoci přivézt pohřešované Američany domů, zástupci JPAC neúnavně jednají s vládami po celém světě a úzce spolupracují s americkými úřady.

Každý rok se týmy JPAC vydávají na koni, lodí, vlakem a vrtulníkem na dlouhou cestu, aby vyzvedly těla amerických vojáků, kteří se pohřešují už z dob druhé světové války, korejské války, války v Zálivu a v jihovýchodní Asii. Prodírají se džunglí, šplhají po útesech, potápějí se do mořských příkopů a lezou po horách s plnými batohy vybavení na zádech. V porovnání s nimi byla moje práce procházka růžovou zahradou. Minimálně fyzicky. Pokud jde o emocionální stránku, stála mě hodně sil.

Prostřednictvím Tempe jsem se snažila předat pocity, které mě přepadaly, když jsem pročítala spisy mužů a žen, kteří přišli o život při službě své vlasti tak daleko od domova. Mapy, fotografie, korespondence, záznamy vojenských jednotek, lékařské karty a osobní zápisky činily z každého případu bolestivou realitu.

Ale ne všechno v CILHI bylo smutné. Když jsme nepracovali, užívali jsme si s kolegy i spoustu zábavy. Vzpomínám si, jak jsme se s Hugem Berrymanem a P. Willeym cachtali v příboji na Waikiki a chichotali se jako děti. A taky na výlet, kdy si díky neústupné dopravní signalizaci Jack Kenney vysloužil přezdívku Pan červený. Anebo když se Mike Finnegan s několika kamarády vydávali za mou osobní stráž a literárního agenta při autogramiádě. Díky práci i zábavě jsem si tam vytvořila vazby na celý život.

JPAC nebyla vždycky taková, jak ji dnes popisuji. Když se ústředí počátkem devadesátých let přestěhovalo na leteckou základnu Hickam, mezi zaměstnanci byste našli sotva hrstku antropologů. Dnes jich jsou už přes dva tucty.

I organizace jako taková se rozrostla. V roce 2008 CIL otevřela Akademii soudních věd, program pokročilého studia soudní antropologie pod záštitou MZ. Ministerstva zahraničí. (Ano, ještě jedna do sbírky.) V roce 2009 provedla loď amerického vojenského námořnictva USNS Bruče C. Heezen jako první v historii podmořský průzkum ve vietnamských teritoriálních vodách a výrazně tak posílila spolupráci mezi JPAC a vietnamskou vládou.

K jistým změnám se schylovalo i v době, kdy šly Pavoučí kosti do tisku. Dne 29. ledna 2010 kontraadmirál námořnictva Spojených států amerických Donna L. Crispová předala velení nad JPAC armádnímu generálmajorovi Stephenu Tomovi. (Musela jsem se hodně snažit, abych sem tuhle aktuální informaci dostala.) Poslání JPAC je skličující. Stále se pohřešuje přibližně 78 000 Američanů z druhé světové války, 8100 z korejské války, 120 z období studené války a 1800 z vietnamské války. Pracovníci JPAC se však i nadále neúnavně ptají, hledají, kopou, analyzují, měří a testují.

V hale ústředí JPAC visí pamětní deska. Slova, která jsou na ní vyryta, připomínají motto na vlajkách POW/MIA: Nezapomeneme. Na malých mosazných plaketách jsou jména všech, kteří byli identifikováni od roku 1973. Naštěstí je těch plaketek hodně.

Motto JPAC se objevuje i v záhlaví této knihy: Dokud se nevrátí domů.

Pracovníci JPAC uzavírají své schůze a akce tím, že toto heslo vyslovují nahlas. V roce 2009 se terénní týmy nacházely v šestnácti zemích na šedesáti devíti misích. Vědci JPAC identifikovali ostatky devadesáti pěti mužů a žen.

A budou jich identifikovat ještě mnoho.

Dokud se nevrátí domů.