Kathy Reichs

Temperance Brennanová 14. Temné Kosti

1

DNES NA TEN TÝDEN VZPOMÍNÁM JAKO NA ZÁVODY V dešti. Skoro každý den hřmělo a blýskalo se. Ano, začínalo jaro. Jenže těch bouřek bylo víc než obvykle.

Nakonec mi Summer zachránila život.

Vím. Zní to bláznivě.

Ale přesně to se stalo.

Temné nafouklé mraky visely nízko nad zemí, ale zatím nepršelo.

Naštěstí. Celé dopoledne jsem totiž vykopávala mrtvolu.

Připadá vám to morbidní? Patří to k mé práci. Jsem soudní antropoložka. Vyzvedávám a prohlížím mrtvé, kteří nejsou v té nejlepší kondici – spálená, mumifikovaná, rozčtvrcená, rozložená, skeletonizovaná těla.

Fajn. Dneska se nejednalo tak úplně o mrtvolu. Hledala jsem zapomenuté části těla.

Krátká verze. Vloni na podzim zmizela ve vesnici okresu Cabarrus v Severní Karolíně žena v domácnosti. Před týdnem, když jsem byla na služební cestě na Havaji, se řidič náklaďáku přiznal, že ženu uškrtil a její tělo zakopal do haldy písku. Horliví policajti z místního oddělení se chopili lopat a kýblů. Kosti doručili v krabici od jablečných džusů Mott mému zaměstnavateli, úřadu soudního lékařství v sousedním mecklenburském okrese.

Stále ještě dozlata opálená z Havaje jsem včera zahájila analýzu. Kosterní soupis odhalil, že chybí jazylka, čelist a všechny horní řezáky i špičáky.

Bez zubů nelze tělo identifikovat. Bez jazylky se nedá dokázat škrcení. Doktor Tim Larabee, soudní lékař okresu Mecklenburg, mě požádal, abych se na pískoviště vypravila znovu.

Když musím po někom napravovat, co podělal, obvykle mě to naštve. Dneska jsem ovšem byla v povznesené náladě.

Rychle jsem našla chybějící části a odlifrovala je do budovy úřadu soudního lékařství v Charlotte. Chystala jsem se do sprchy, na pozdní oběd a chvilku strávenou se svým kocourem.

Bylo odpoledne, za deset minut dvě. Potem nasáklé tričko se mi lepilo na záda. Vlasy jsem měla stažené do nevzhledného uzlu. Ve vlasech i spodním prádle mě škrabal písek. Přesto přese všechno jsem si pobrukovala písničku Bílej křupán od Ala Yankovice. Co říct na svou obranu? Viděla jsem jeho video na YouTube a melodie se mi zavrtala do hlavy.

Mou mazdu bičoval vítr, když jsem vplula na jižní dálnici 1-85. S mírnou nervozitou jsem vzhlédla k obloze a pak zapnula rádio.

Terry Grossová se blížila ke konci rozhovoru s laureátem americké ceny za poezii W. S. Merwinem. Oběma byly povětrnostní podmínky za dveřmi mého vozu úplně fuk.

Jasně. Tenhle program se připravuje ve Filadelfii, osm set kilometrů severně odsud.

Terry vložila upoutávku na příštího hosta. Jeho jméno jsem už nezaslechla.

Píp. Píp. Píp.

Státní hydrometeorologický ústav vydává varování pro části podhůří Severní Karolíny včetně okresů Mecklenburg, Cabarrus, Anson, Stanly a Union. Očekávají se silné bouřky, které by se měly během následující hodiny rozšířit na celou oblast. Předpokládají se srážky od pětadvaceti do pětasedmdesáti milimetrů a hrozí možnost záplav. Atmosférické podmínky jsou příznivé pro vznik tornád. Zůstaňte naladěni na naši stanici, informace budeme aktualizovat.

Píp. Píp. Píp.

Sevřela jsem volant o něco pevněji a zrychlila na sto dvacet. Na tomhle úseku byla stovka, takže jsem zariskovala, ale chtěla jsem se dostat domů ještě před povodní.

Za chvíli někdo znovu skočil Terry do řeči – tentokrát to bylo tlumené huú huú.

Oči mi zalétly k rádiu.

Pak jsem se podívala do zpětného zrcátka a okamžitě si připadala jako blbec.

Na zadním nárazníku jsem měla přilepený policejní hlídkový vůz. Naštvaně jsem zastavila a stáhla okénko. Když se objevil policajt, vytáhla jsem řidičák.

„Doktorka Temperance Brennanová?“

„Na fotce vypadám trošku mladší.“ Vykouzlila jsem úsměv, o němž jsem se domnívala, že působí nevinně.

Muž zákona ho neopětoval. „To nebude nutné,“ řekl a ukázal na řidičák.

Zmateně jsem se na něho podívala. Mohlo mu být tak pětadvacet, byl štíhlý a pod nosem mu rašil zárodek knírku, který ustupoval doztracena. Placka na hrudi hlásala jméno R. Warner.

„Concordské policejní oddělení dostalo od ústavu soudního lékařství mecklenburského okresu žádost vás zastavit a přesměrovat.“

„Larabee za mnou poslal policajty?“

„Ano, paní. Jenže když jsem přijel na místo, byla jste už pryč.“

„A proč mi nezavolal?“

„Patrně se nemohl dovolat.“

Jistěže ne. Při kopání jsem měla iPhone schovaný v autě, abych ho chránila před pískem.

„Telefon mám v přední přihrádce.“ Není třeba strážníka Warnera znepokojovat. „Vyndám si ho.“

„Ano, paní.“

Na displeji se mi ukázaly tři zmeškané hovory od Larabeeho. Tři vzkazy. Poslechla jsem si první: „Je to na dlouho, podrobnosti ti povím, až se vrátíš. Policejní oddělení v Concordu dostalo hlášení o těle na skládce u Morehead Road. V Chapel Hill chtějí, abychom si to vzali na starost. Já jsem v pitevně. A protože jsi kousek odtamtud, tak jsem doufal, že by ses tam mohla dojet podívat. Joe Hawkins už tam míří s dodávkou, jen pro případ, že by tam opravdu bylo něco pro nás.“

Druhý vzkaz byl stejný jako první. Třetí taky, ale napjatější. Končil motivující větou: „Jsi jednička, Tempe.“

V bouřce na skládku? Jednička z toho moc velkou radost neměla.

„Měli bychom si pospíšit, paní. Za chvilku se spustí déšť.“

„Pojedu za vámi.“ Menší dávku nadšení už jsem do té věty dostat neuměla.

Warner se vrátil za volant, zahoukal a vjel na silnici. V duchu jsem proklela Larabeeho, Warnera i skládku, dlaní jsem praštila do řadicí páky a vyrazila za ním.

Provoz na 1-85 byl na čtvrteční brzké odpoledne nečekaně hustý. Cestou ke Concordu mi neuniklo, že exit na bulvár Brutona Smithe se proměnil v parkoviště.

A uvědomila jsem si, jaká noční můra se z téhle odbočky na Larabeeho povel nejspíš stane.

Zadní plot skládky u Morehead Road sousedí s charlottským okruhem, kde se jezdí jeden ze závodů série NASCAR. Tenhle i příští týden se tu bude závodit. Místní tisk, rozhlas i televize o tom nepřetržitě referují. Takže i já už jsem věděla, že zítřejší kvalifikační jízda rozhodne, kteří šťastlivci se postaví na start nedělního závodu AU-Star.

Na automobilový týden se do Charlotte sjede dvě stě tisíc nadšených fanoušků. Při pohledu na moře SUV, karavanů, pickupů i sedanů jsem odhadovala, že mnozí z nich už do města dorazili.

Warner nám razil cestu. Já se držela za ním a ignorovala nepřátelské pohledy řidičů uvězněných v koloně.

Díky majáčku jsme se prodrali zácpou na bulváru Brutona Smithe, objeli rychlostní dráhu, závodní okruh a miliardu stánků s rychlým občerstvením. Všude kolem bylo plno potetovaných lidí v tričkách bez rukávů, kteří svírali v náručí mimina, plechovky s pivem, přenosné chladničky a rádia. Prodavači tu na skládacích stolcích pod improvizovanými stany nabízeli suvenýry.

Warner kroužil po surrealisticky tvarované dráze, několikrát zatočil a pak zastavil u domečku, jehož stěny patrně bývaly kdysi modré. Za stavením se tyčil shluk pahorků připomínajících pohoří na Marsu.

Objevil se muž a podal Warnerovi žlutou přilbu a neonově oranžovou vestu. Chvíli spolu hovořili a muž ukázal na štěrkovou cestu vedoucí strmě do kopce.

Warner chvíli počkal, než jsem i já vyfasovala bezpečnostní pomůcky, a pak jsme vyjeli. Oběma směry jezdily náklaďáky, cestou nahoru jim motory hlasitě hučely, cestou dolů už jen vrněly.

Když se cesta narovnala, všimla jsem si tří mužů stojících u obrovského kontejneru. Dva měli na sobě montérky. Třetí černé kalhoty a černou košili s dlouhými rukávy přes bílé tričko. Joe Hawkins, dlouholetý vyšetřovatel MCME. Všichni tři byli vybaveni bezpečnostními pomůckami, které mi ležely na sedadle.

Warner zajel ke kontejneru a zaparkoval. Já těsně za ním.

Muži mě pozorovali, jak si vytahuju a nasazuju přilbu a oblékám vestu. Okouzlující. Dokonale se hodila k momentálnímu ne příliš uspokojivému hygienickému stavu mého těla.

„Tak jsme se tu zase sešli,“ prohlásil Joe. U hromady písku jsme se rozloučili ani ne před hodinou.

Starší muž mi podal ruku. „Weaver Molene.“ Byl zpocený a zarudlý a jeho tělo nebezpečně napínalo švy montérek.

„Temperance Brennanová.“ Vzhledem ke špíně za Moleneho nehty jsem mu sice ruku nepodala, ale nechtěla jsem být nezdvořilá.

„Vy jste koronerka?“ zeptal se.

„Pracuji pro soudního lékaře,“ odpověděla jsem.

Molene mi svého mladšího kolegu představil jako Barcelonu Jacksona. Jackson byl velmi hubený a velmi černý. A velmi, velmi nervózní.

„Jackson a já děláme pro firmu, co spravuje tuhle skládku.“

„Pěkná hromada smetí,“ řekla jsem.

„Skládka má kapacitu přes dva a půl milionu kubíků.“ Molene si přejel špinavou rukou přes obličej. „Zatracená práce. Jackson musí šlápnout na to jediný místo, kde je mrtvola. A možná že není jediný. Třeba jich tu je víc.“

Jackson upíral oči do země. Při Moleneho slovech je zvedl a zase rychle sklopil k botám.

„Povězte mi, co jste našel.“

Přestože jsem oslovila Jacksona, promluvil Molene.

„Asi bysme vám to měli radši ukázat. A rychle.“ Nacpal si kapesník do kapsy. „Bouřka tu bude cobydup.“

Molene vyrazil tempem, které bych u muže jeho rozměrů nepokládala za možné. Jackson poskakoval za ním. Zapojila jsem se do zástupu a dávala si pozor na nerovný terén. Warner a Hawkins štrádovali vzadu.

Na skládkách jsem už kopala, takže znám tamější aroma; jemnou směs metanu, oxidu uhličitého se stopami čpavku, sulfanu, dusíku, chlorovodíku a oxidu uhelnatého, který se přidává jen tak pro chuť. V duchu jsem se obrnila proti smradu. Zbytečně. Žádný tu nebyl.

Dobrá práce, chlapci. Anebo se o to postarala matička příroda. Vítr zvedal do vzduchu malé cyklony hlíny a po skládce honil celofánové obaly, plastové sáčky a roztrhané papíry.

Obešli jsme celou plochu používané skládky a pokračovali dolů z kopce kolem několika uzavřených oblastí. Starší hromady byly porostlé travou.

Čím jsme byli dál, tím víc slábl hluk náklaďáků a sílilo pištění jemně seřízených motorů. Podle měnící se akustiky jsem se dohadovala, že napravo za kopcem je závodní okruh.

Po deseti minutách se Molene zastavil u paty menšího kopečku. Ačkoli nahoře už odvážně rašila tráva, svah naproti nám byl rozrytý a posetý odpadky jako duna v poušti nanášená větrem po dlouhá staletí.

Molene cosi řekl, ale nerozuměla jsem mu. Soustředila jsem se na odhalenou stratigrafii.

Na rozdíl od písku nebo břidlice, které tvoří metamorfovanou horninu, vrstvy téhle hory obsahovaly slisované pontiaky, kovové rámy postelí, zmačkané plechovky od coly, piksly od Pringlers a pampersky.

Molene ukázal na kráter v hnědozelené vrstvě asi dva a půl metru nad našimi hlavami a pak na předmět ležící necelé dva metry od úpatí haldy. Jeho vysvětlení přehlušil burácející hrom.

Přistoupila jsem blíž a dřepla si na bobek. Molene, Warner a Hawkins se shlukli kolem mě, ale zůstali stát. Jackson si udržoval odstup.

Před sebou jsem měla válec asi půl metru v průměru a tři čtvrtě metru vysoký. Víko bylo posunuté ke straně.

„Vypadá to na kovový sud,“ řekla jsem, aniž bych zvedla hlavu. „Je příliš rezavý, logo ani nálepka nejdou přečíst.“

„Otočte to,“ hulákal Molene. „S Jacksonem jsme to obrátili vzhůru nohama, abysme ochránili to vevnitř.“

Zkusila jsem to. Sud vážil tunu.

Hawkins si přidřepl a společnými silami se nám ho podařilo napřímit. Uvnitř byl plný tuhé černé hmoty.

Naklonila jsem se blíž. V černé náplni se cosi bělalo, ale šero před bouřkou zakrylo detaily.

Zrovna jsem sahala po baterce, když se zablesklo.

V elektrické záři zasvítila lidská ruka.

A rozplynula se ve tmě.

2

POSVÍTILA JSEM SI BATERKOU NA INKOUSTOVĚ ČERNOU hmotu. Bílý předmět byl bezpochyby lidská ruka.

Tuhá látka v sudu se na okrajích drolila. Odhadovala jsem to na asfalt. Podle velikosti barelu se ho tam mohlo vejít tak sto třicet litrů. Půlminutová debata a měli jsme plán.

Warner a Jackson zůstanou na stráži a my ostatní se vrátíme do kanceláře ředitele. Ačkoli se Jackson tvářil, že by byl raději někde úplně jinde, neprotestoval.

Když jsme se s Hawkinsem a Molenem vydali na zpáteční cestu, mraky se protrhaly.

K mému údivu čekaly na cestě kousek od nás dva vozy, motory puštěné na volnoběh, stěrače v provozu. Poznala jsem řidiče Fordu Focus.

„Krucinál,“ ulevila jsem si.

„Co se děje?“ Molene za mnou ztěžka oddychoval.

„Novináři.“ Mávla jsem rukou k autům.

„Já s nikým nemluvil. Přísahám.“

„Nejspíš odposlouchávají policejní linky napojené na soudního lékaře.“

„To si děláte srandu.“

„Jsou závody.“ Ani jsem se nepokoušela skrýt své podráždění. „Vražda na okruhu, to budou šťavnaté titulky.“

Jakmile nás reportéři zmerčili, vystoupili z aut a pomalu klouzali ke kontrolnímu stanovišti. První byl muž s postavou ve tvaru houby a v ruce držel deštník. Další byla žena v pláštěnce a růžových gumovkách.

Člen ostrahy na nás vrhl tázavý pohled. Molene na něj zamával oběma rukama: „Ne.“

Po zamítnutí vstupu začali oba novináři vykřikovat do deště.

„Jak dlouho je tady to tělo?“

„Je to dívka, co zmizela z baru Carolina?“

„Nějaká souvislost se závodním okruhem?“

„Doktorko Brennanová –“

„Má soudní lékař v úmyslu –“

Hawkins, Molene a já jsme spěšně vešli do kanceláře. Dveře se za námi zabouchly a odřízly příval otázek.

„Je možné, že se jedná o Leonitusovic holku?“ Hawkins měl na mysli dívku, která se ztratila před dvěma roky, když po proflámované noci odešla z baru.

„Jak starý je tenhle sektor?“ zeptala jsem se Moleneho.

„Musím se podívat do papírů.“

„Přibližně.“ Sundala jsem si helmu a vestu a držela je na délku paže od sebe. Tedy ne že by to pomohlo. Kapalo ze mě zhruba stejné množství vody.

„Zónu jsme přestali zavážet v roce dva tisíce pět. Tahle oblast… hádal bych… tak konec devadesátých let, možná rok dva tisíce dva.“

„Takže to není Leonitusová,“ poznamenal Hawkins.

Ani její kousky, pomyslela jsem si.

Zatímco Molene a Hawkins odjeli s motorovou károu pro sud, zatelefonovala jsem Larabeemu. Řekl to, co jsem čekala. Uvidíme se zítra. Takže žádné lenošení s kocourem.

Za půl hodiny už Jacksonův nález ležel na igelitové fólii v úřední dodávce a vytékala z něj špinavá, narezlá voda. Za dalších pět minut mířil k Charlotte společně se zuby a kostmi z pískovny okresu Cabarrus.

Strážník Warner mě doprovodil až na státní silnici. Pak už jsem si musela poradit sama.

Lilo, byla dopravní špička a začínaly motoristické závody; zástupy aut se táhly snad až do Minneapolisu. Naštěstí jsem jela opačným směrem, i když provoz směrem na západ taky nebyl docela plynulý. Metodou přískok a brzda jsem se sunula k domovu a v duchu přemýšlela o osobě, kterou jsme našli.

Celé tělo? Do stotřicetilitrového sudu by se vešlo, ale jen tak tak. Rozčtvrcené? Doufala jsem, že ne. Neúplná mrtvola by znamenala návrat na skládku a systematické prohledávání. A tahle představa se mi ani trochu nezamlouvala.

Pátek sliboval opakování čtvrtka. Horko, dusno a další odpolední bouřky.

Mě se to netýkalo. Já budu celý den zavřená v laborce.

Po rychlé snídani sestávající z müsli tyčinky a jogurtu jsem odjela autem do centra.

Úřad soudního lékařství mecklenburského okresu zabírá jednu část fádní cihlové krabice, která kdysi bývala Searsovým zahradním centrem. V druhé polovině se nacházejí detašované kanceláře policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg. Budova, až na mírně zaoblené rohy bez jakéhokoli architektonického kouzla, stojí na rohu College Street a Desáté, jen kousíček od luxusního srdce města. Ačkoli existují plány na budoucí výstavbu a stěhování úřadu, zatím se MCME nepohnul z místa.

Mně to vyhovuje. Z domova mi to sem trvá deset minut.

Pět minut po osmé jsem zaparkovala naproti vchodu do MCME, vzala si kabelku a vykročila k dvojitým skleněným dveřím. Na druhé straně College se u zdi lemující velký prázdný pozemek rozesadilo půl tuctu chlapů. Všichni měli na sobě bizarní kombinaci otrhaných šatů, která bývá uniformou bezdomovců.

Po chodníku k budově městských služeb tlačila černoška kočárek. Občas na nerovném chodníku klopýtla.

Zastavila se, aby si popotáhla tričko bez ramínek. Oči jí zaletěly ke mně. Zamávala jsem na ni. Neoplatila mi to.

Vstoupila jsem do haly a zaklepala na okénko nad přepážkou vlevo. Na židli se otočila baculatá žena a podívala se přes sklo. Halenku měla dokonale vyžehlenou, na vlasech trvalou.

Eunice Flowersová pracuje v MCME už od osmdesátých let, kdy se úřad přestěhoval ze sklepa staré policejní stanice na současnou adresu. Od pondělí do pátku prověřuje návštěvníky, některým udělí požehnání vstupu, jiné odmítne. Taky přepisuje hlášení, zakládá dokumentaci a eviduje veškeré informace, které se objeví v průběhu analýzy těl.

Paní Flowersová se na mě usmála a bzučákem mě pustila dovnitř.

„Včera jste měla napilno.“

„Pořádně,“ odpověděla jsem. „Je tu ještě někdo?“

„Doktor Larabee přijde za chvilku. Doktor Siu přednáší na univerzitě. Doktorka Hartiganová je v Chapel Hill.“

„A Joe?“

„Odjel pro nějakého ubožáka. Našli ho v kontejneru. Bůh žehnej jeho duši. Dneska bude zase pěkné horko.“ Výslovnost samohlásek by paní Flowersové určitě vynesla roli ve filmu Jih proti Severu.

„A co tělo ze skládky? Je o ně zájem?“

„Observer. Domácí zpravodajství. Jenom za dnešek jsem brala šest telefonátů.“

Pořádkumilovnost paní Flowersové se netýká jen její vlastní osoby, ale všeho, co ji obklopuje. Kolem stolu visí v pravidelných rozestupech lístečky se vzkazy, papíry jsou srovnané na hromádkách, pera, sešívačky a nůžky uložené, když se nepoužívají. Takové pečlivosti nejsem schopná. Nyní paní Flowersová zcela zbytečně posunula fotografii svého kokršpaněla.

„Máte ty noviny?“

„Ale vrátíte mi je.“ Podala mi pečlivě složený výtisk. „Je tam kupon na dvacetiprocentní slevu prostěradel v Belku.“

„Samozřejmě.“

„Žádosti o konzultaci máte na stole. Myslím, že než Joe odešel, odvezl všechno do smradlavé pitevny.“

Úřad má dvě pitevny, každou s jedním stolem. Menší je vybavena zvláštní ventilací pro boj s nepříjemnými pachy.

Používá se pro rozložená či utopená těla. Moje případy.

Dobrá volba, Hawkinsi. Ačkoli kosti z pískovny asi smrdět nebudou, v případě oběti ze skládky nebylo pochyb. A navíc jsem neměla jasnou představu, jak dostaneme ostatky z asfaltu. Pokud jsou ve špatném stavu, bude to patrně špinavá práce.

Přešla jsem kolem boxů, v nichž sedávají vyšetřovatelé, a podívala se na tabuli na zadní stěně. Černým fixem tu bylo zapsáno pět nových přírůstků. Novorozeně nalezené mrtvé v postýlce. Muž, jehož vyplavila voda na břeh jezera Mountain Island Lake. Žena, kterou umlátili pánvičkou v její vlastní kuchyni na Sugar Creek Road.

Nález z pískovny dostal číslo MCME 226-11. Ačkoli kosti a zuby nejspíš patří pohřešované ženě v domácnosti, tento předpoklad se také nemusí potvrdit. Proto případ dostal nové číslo.

Ostatky ze skládky byly označeny jako MCME 227-11.

Moje kancelář je vzadu vedle kanceláří tří patologů. Pokud jde o její velikost, patrně by se používala jako sklad mopů a kbelíků, kdyby moje jméno nefigurovalo na výplatní listině úřadu.

Odemkla jsem dveře, hodila noviny na stůl, dosedla na židli a uložila kabelku do zásuvky. Na podložce ležely dvě žádosti o konzultaci, obě podepsané Timem Larabeem.

Začala jsem s Observerem. Článek byl na třetí straně; místní zprávy, pouhých šest řádků. Podepsán Earl Byrne, muž s houbovitým tělem ve focusu.

Zmínil mé jméno a skutečnost, že ostatky byly převezeny ze skládky u Morehead Road do úřadu soudního lékařství. Domyslela jsem si, že Byrne viděl Hawkinse a Moleneho, jak nakládají sud do dodávky. Spojil to s odposlechem policejní vysílačky z Concordu a dospěl k závěru, že má dostatek solidních informací.

Fajn. Třeba nám publicita pomůže s identifikací.

Z plastových minipoliček na registračce za svými zády jsem vylovila dva formuláře, vyplnila čísla případů a stručně popsala obě sady ostatků i okolnosti jejich objevení. Potom jsem zašla do šatny, převlékla se do sálového mundúru a vykročila ke smradlavé pitevně.

Kosti z pískovny se nacházely na pultě v hnědém sáčku na důkazní materiál, do něhož jsem je sama uložila.

Sud ze skládky trůnil na vozíku, podložený zabláceným igelitem.

Jelikož pohřešovaná žena v domácnosti si do fronty stoupla dřív, rozhodla jsem se začít u ní.

Připravila jsem si foťák, posuvná měřítka a lupu, vybavila se papírovou zástěrou a rouškou a navlékla si latexové rukavice. S helmou a vestou se to nedalo srovnat, ale svým způsobem je i tenhle obleček elegantní.

Ve čtvrt na jedenáct jsem měla hotovo. Rentgeny, měření a pozorování okem i mikroskopem odhalily, že kosti a zuby odpovídají zbytku kostry z pískovny. Stomatologická analýza to ještě potvrdí, ale byla jsem přesvědčená, že části, které jsem vyzvedla, patří pohřešované ženě. A že byla opravdu zavražděna.

Jazylka, kůstka ve tvaru U v krku, vykazovala zlomeniny na obou stranách. Takové poranění téměř vždy vzniká v důsledku škrcení.

Zrovna jsem dopisovala poznámky, když zazvonil telefon. Podle melodie se dalo rozeznat, že se jedná o interní hovor.

„Mám tady jednoho pána, který by se s vámi rád sešel.“ Paní Flowersová byla hodně nervózní.

„A nemůže to s ním vyřídit Joe?“

„Ještě se nevrátil.“

„Potřebovala bych se soustředit na práci,“ vykrucovala jsem se.

„Ten pán tvrdí, že má nesmírně důležité informace.“

„Informace o čem?“

„O tělu ze skládky.“

„O tom ale ještě nemůžu s nikým mluvit.“

„Prý ví, o koho se jedná.“ Paní Flowersová mluvila tiše, ale vzrušeně.

„Že by se konečně objevil D. B. Cooper?“ Znělo to naštvaně, já vím, ale tuhle větu jsem slyšela už tolikrát…

Na chvíli zavládlo absolutní ticho.

„Paní doktorko, tenhle chlap není cvok.“

„Jak to víte?“

„Viděla jsem jeho fotku v časopise People.“

3

GENERACE? VÝCHOVA? HORMONY? PRAVÝ DŮVOD neznám, ale v přítomnosti atraktivních nositelů chromozomu Y se paní Flowersová rdí a zajíká.

„Doktorko Brennanová, dovolte, abych vám představila Wayna Gamblea.“

Zvedla jsem hlavu.

Ve dveřích stál urostlý muž s pronikavýma černýma očima a tmavě plavými vlasy sestřiženými nakrátko a sčesanými dozadu. Na sobě měl džíny a černé tričko polo s červeně vyšitým logem Hilderman Motorsports.

Odložila jsem pero.

Gamble vkročil do kanceláře a podal mi ruku. Stisk měl pevný, ale nedrtil vám dlaň jako někteří chlapi s vysokými hodnotami testosteronu.

„Posaďte se, prosím.“

Ukázala jsem na židli u protější stěny. Přesněji řečeno, necelé dva metry od mého stolu. Gamble si židli přitáhl, posadil se a položil dlaně na kolena.

„Můžu vám něco nabídnout?“ Paní Flowersová mi připomněla Marilyn, když přála panu prezidentovi všechno nejlepší k narozeninám. „Vodu? Limonádu?“

Gamble zavrtěl hlavou. „Ne, madam.“

Dál stála na chodbě jako přibitá.

„Možná by bylo nejlepší, kdybyste zavřela dveře,“ vyzvala jsem ji jemně.

S rudými tvářemi udělala, oč jsem ji požádala.

„Co pro vás mohu udělat, pane Gamble?“

Muž chvíli upíral pohled na ruce. Že by si to rozmyslel? Hledal slova?

Jeho zdrženlivost mě udivovala. Koneckonců, přišel sám. Načpak tolik opatrnosti?

„Pracuju jako mechanik Stupakovy devětapadesátky.“

Asi jsem se tvářila hodně zmateně.

„Závody série Sprint Cup? Sandy Stupak?“

„Jezdí NASCAR.“

„Promiňte. Ano. Stupak je jezdec Hilderman Motorsports. Řídí chevrolet 59. Jsem členem jeho servisního týmu.“

„Tak proto jste měl fotku v People.“

Gamble se ironicky zakřenil. „Dělali velký článek o závodech a já jsem se objevil na pár fotkách. Fotili ale Sandyho.“

„Jste ve městě kvůli závodu Coca-Cola 600?“ Pochlubila jsem se mizivými znalostmi o NASCAR.

„Jo. Vlastně bydlím v Kannapolisu, kousek odsud. Vyrůstal jsem tam.“ Gamble znovu zaváhal a očividně se necítil moc dobře. „Moje sestra Cindi byla o dva roky starší než já.“

Slovesný čas mi naznačil, kam tahle debata směřuje.

„Cindi se ztratila v posledním ročníku střední školy.“

Následovala další odmlka.

„V novinách jsem si přečetl, že jste na skládce u dráhy našli tělo. Tak mě napadlo, jestli to není ona.“

„Kdy vaše sestra zmizela?“

„V roce devadesát osm.“

Podle Moleneho se sud s naším neznámým nacházel v části skládky, která se v té době ještě používala. Nechala jsem si to pro sebe.

„Povězte mi o ní něco.“

Gamble vytáhl z kapsy fotografii a položil ji na stůl.

„Tohle jsme fotili pár týdnů před tím, než se ztratila.“

Cindi Gambleová mohla klidně pózovat v reklamě na jogurt. Měla dokonalé zuby, pleť bez poskvrnky a překypovala zdravím. Plavé vlasy sestřižené nakrátko s patkou do čela, v každém uchu stříbrný kruh.

„Ty přívěsky na náušnicích jsou auta?“ Vrátila jsem fotku.

„Cindi hrozně toužila závodit v NASCAR. Od dvanácti jezdila motokáry, dostala se do legend.“

Ve tváři se mi patrně znovu rozhostil zcela ztracený výraz.

„Malé jednosedadlové motokáry. Na legendách trénujou děti, které pak většinou postoupí do opravdových závodů na krátkých oválech.“

Přikývla jsem, i když jsem tomu moc nerozuměla.

Gamble si ničeho nevšiml. Oči upíral na fotografii ve svých rukou.

„Je to zvláštní, jak se život zamotá. Na střední jsem hrál fotbal a pil pivo. Cindi se kamarádila se šprtama. Milovala auta a motory. NASCAR byl její sen, ne můj.“

I když jsem se nemohla dočkat, až bude Gamble pokračovat, do řeči jsem mu neskákala.

„O prázdninách před posledním ročníkem začala Cindi chodit s klukem, co chtěl taky jezdit. Jmenoval se Cale Lovette. Na podzim Cindi a Cale zmizeli. Jen tak. Beze stopy. Od té doby je nikdo neviděl.“

Gamble se na mě podíval. Z jeho očí jsem vyčetla očekávání. A znovu oživenou bolest.

„Naši byli bez sebe. Lepili letáčky po celém městě. Rozdávali je v obchoďáku. Nic.“ Gamble si otřel dlaně o kalhoty. „Musím to vědět. Může to být moje sestra?“

„Proč si myslíte, že je Cindi mrtvá?“

„Policie tvrdila, že spolu odjeli z města. Ale Cindin život se točil jenom kolem NASCAR. Chci říct, že ze všeho nejvíc chtěla závodit. A kde se začíná líp než v Charlotte? Neměla důvod sebrat se a zmizet. A navíc se nikde jinde neobjevila.“

„Proběhlo tehdy vyšetřování?“

Gamble si zhnuseně odfrkl. „Policajti chvíli čmuchali a pak dospěli k závěru, že Cindi a Cale utekli, aby se mohli vzít. Byla moc mladá, potřebovala by souhlas rodičů.“

„A vy tomu nevěříte?“

Gamble se narovnal a zase nahrbil. „Sakra, já nevím, čemu mám věřit. Cindi se mi nesvěřovala. Ale vím jistě, že naši by nikdy nesouhlasili, aby si vzala Calea.“

„Proč?“

„Bylo jí sedmnáct. Jemu čtyřiadvacet. A paktoval se s hodně drsnejma klukama.“

„Drsnejma?“

„Rasistama. Nenáviděli černochy, Židy, přistěhovalce. Nenáviděli vládu. Tehdy jsem měl podezření, že v jejich zmizení mají prsty právě Caleovi rasistický kámoši. Ale co by mohli mít proti Cindi? Já fakt nevím, co si myslet.“

Gamble si zastrčil fotku zpátky do kapsy.

„Pane Gamble, je dost nepravděpodobné, že by osoba, kterou jsme našli, byla vaše sestra. S analýzou jsem ještě nezačala. Když mi tu na sebe necháte kontakt, budu vás informovat, až skončím.“

Přisunula jsem mu papír a pero, Gamble něco napsal a podal mi to zpět.

„Pokud by bylo třeba, mohl byste sehnat Cindinu zubní kartu?“

„Jo.“

„Byl byste vy sám nebo někdo z příbuzných z matčiny strany ochoten poskytnout vzorek DNA?“

„Žádné další příbuzné nemáme.“

„A Lovette?“

„Myslím, že Caleův otec tady někde pořád bydlí. Jestli ho najdu, zavolám mu.“

Gamble se postavil.

Vstala jsem a otevřela dveře.

„Je mi opravdu líto vaší ztráty,“ řekla jsem.

„Prostě jedu dál, abych se udržel vepředu.“

S touhle podivnou poznámkou vyšel na chodbu.

Chvíli jsem se pokoušela vybavit si novinové články o Cindi Gambleové a Caleovi Lovettovi. Zmizení sedmnáctileté holky se určitě probojovalo do novinových titulků. V případě Angely Leonitusové určitě.

Ale na nic, co by se týkalo Gambleové, jsem si nedokázala vzpomenout.

Slíbila jsem si, že se na to podívám, a vydala se zpátky ke smradlavé pitevně.

Sud ze skládky byl na stejném místě, kde jsem ho opustila. Začala jsem ho obcházet kolem dokola a zvažovala různé možnosti. Vtom do dveří vtrhl Tim Larabee. Ještě v civilu.

Hlavní soudní lékař mecklenburského okresu je běžec. Ne že by pro zdraví uběhl tři kilometry kolem baráku; je to nadšenec, co trénuje na maratón v poušti Gobi. A je to vidět. Larabee je šlachovitý a tváře má propadlé.

„Ježíšikriste.“ Larabeeho hluboce posazené oči se upíraly na vozík.

„Ježišmarjá,“ kontrovala jsem. „Koukni se.“ Ukázala jsem na otevřenou stranu sudu.

Larabee k němu došel a spatřil ruku. „Máš představu, kolik tam toho je?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kvůli kovu a hustotě materiálu se to nedá zrentgenovat.“

„Odhad?“

„Někdo nacpal dovnitř tělo nebo jeho část a zalil to asfaltem. Ruka nahoře vyčnívala, a když spadlo víko a asfalt erodoval, vykoukla veň.“

„Na dospělého je to dost knop, ale i to jsem už viděl. Máš nějaké časové údaje o sektoru, kde sud našli?“

„Pracovník ze skládky tvrdil, že tuhle oblast uzavřeli v roce dva tisíce pět.“

„Takže Leonitusová to není.“

„Ne, tohle je starší.“

„Od pondělka máme dalšího pohřešovaného. Muž odjel z Atlanty do Charlotte na automobilové závody. Manželka nahlásila zmizení.“ Larabee si prohlížel sud. „Jak to dostaneš ven?“

Já?

Skvělé.

I když jsem z asfaltu ještě nikdy ostatky nepáčila, už jsem dolovala kosti z betonu. Tuk z povrchových tkání vytvoří nepřilnavý povrch, takže tělo obklopí tenká vrstva vzduchu. Totéž jsem očekávala i v tomhle případě.

„Se sudem není problém. Ten rozřízneme. S asfaltem to bude horší. Mohli bychom odřezat horizontální a boční plochy a pak na vzniklý blok použít pneumatické kladivo, aby popraskal.“

„Anebo?“

„Anebo můžeme odsekat co nejvíc asfaltu a pak blok ponořit do rozpouštědla, které odstraní zbytek.“

„Jaké rozpouštědlo?“

„Aceton nebo terpentýn.“

Larabee chvíli přemýšlel a pak řekl: „Asfalt i cement dobře těsní, takže se možná dochovala i tkáň. Zkusíme plán A. Joe ti pomůže.“

„Joe tu není.“

„Zrovna se vrátil.“ Larabee změnil téma. „Už ses dívala na kosti z pískovny?“

„Odpovídají nalezené kostře.“

„Rajská hudba pro mé uši.“ Larabee kývl bradou k sudu. „Dej mi vědět, jak to jde.“

Zrovna jsem fotografovala, když do pitevny vešel Hawkins a zamířil k vozíku.

Hubený na kost, s tmavými kruhy pod napuchlými spodními víčky, strništěm a načerno obarvenými vlasy sčesanými z čela vypadá Joe Hawkins jako starší a vlasatější verze Larabeeho.

„Jak se do toho neřáda dostaneme?“ Hawkins zaťukal sukovitými klouby prstů na sud.

Vysvětlila jsem mu plán A.

Beze slova se vydal pro potřebné nářadí. Vrátil se, když jsem končila s focením, oblečený ve stejném modrém sálovém mundúru jako já.

Hawkins i já jsme si nasadili ochranné brýle a on pak zasunul ostří a spustil ruční motorovou pilu.

Místnost se naplnila pištivým zvukem, jak se kov třel o kov, a palčivým zápachem rozehřáté oceli. Kousíčky rzi odpadávaly na vozík.

Po pěti minutách řezání Hawkins odložil pilu, chopil se plechu a škubal a kroutil. Část se uvolnila.

Další řezání. Další škubání.

Nakonec na vozíku zůstala jen černá hromada. Na podlaze ležel vnější kovový obal rozřezaný na kusy.

Joe vypnul pilu. Posunula jsem si brýle na čelo a udělala krok dopředu.

Odlitek z asfaltu tvarem kopíroval vnitřek sudu. Na povrchu byly vidět tvary; bledé a přízračné jako mrtvola v márnici.

Čelist? Chodidlo? Nebyla jsem si jistá.

Hawkins si vzal pneumatické kladivo a v souladu s mými pokyny se začal propracovávat k částem těla. Jak se v asfaltu tvořily pukliny, odlupovala jsem kusy a pokládala je na pult. Později každý prohlédnu a odeberu vzorky, aby chemici mohli určit složení.

Možná to bude užitečné, možná ne. Pro jistotu to udělám. Jeden nikdy neví, co se později ukáže jako důležité.

Pult se pomalu plnil.

Jeden kus. Druhý. Devátý. Patnáctý.

Odlitek se zmenšoval a jeho kontury měnily. Rýsoval se tvar, jako když z bloku tesaného mramoru začíná vystupovat socha. Vrchol hlavy. Loket. Křivka boku.

Na můj pokyn Joe odložil kladivo. Na zbylý asfalt jsem se vybavila ručním nářadím.

Po čtyřiceti minutách leželo na nerezovém stole nahé tělo. Nohy skrčené, stehna přitisknutá k hrudi. Hlava skloněná, čelo přimáčklé ke kolenům. Chodidla otočená opačně, prsty nohou roztažené v nepřirozeném úhlu. Jedna paže zalomená dozadu ve tvaru L. Druhá vztyčená, prsty roztažené, jako by se chtěly něčeho zachytit.

Vzduchem se nesl sladký pach. Žádné překvapení.

Ačkoli bylo tělo seschlé a zbavené barvy, zdálo se poměrně dobře zachovalé.

Ale to se brzy změní.

4

HAWKINS SE NAKLONIL NA STRANU A MŽOURAL PŘES brýle s černými skly, které od doby, kdy je zakoupil, už několikrát vyšly z módy, aby se po pár letech zase vrátily.

„Takže tu máme kompletní tělo.“

Stoupla jsem si vedle něho a prohlédla genitálie.

„Jednoznačně muž,“ řekla jsem. „Dospělý.“

Nafotila jsem detailní snímky natažené ruky a požádala Hawkinse, aby ji zabalil. Prsty, kterých si jako první všiml Jackson, byly už ve špatném stavu, ale ty, které byly ponořeny hlouběji v asfaltu, si na sobě zachovaly poměrně dost měkké tkáně. A nehty, pod nimiž se může najít důkazní materiál.

Hawkins balil ruce do hnědých papírových sáčků a já zatím vyplnila základní údaje na formuláři a nastavila foťák. Obcházela jsem tělo a fotografovala ze všech úhlů. Hawkins smetl černé drobky a rozmístil kartičky.

„Jak to vypadá, tak tenhle bude pro doktora Larabeeho.“

Patologové pracují s nedávno zemřelými či nepříliš poškozenými těly, aby určili totožnost, příčinu smrti a postmortální interval. Na trupu provedou řez ve tvaru Y a odstraní temeno hlavy, aby mohli vyjmout vnitřnosti a mozek.

Antropologové na stejné otázky odpovídají ve chvíli, kdy svalovina chybí a ve hře zbude jen kostra. Prohlížíme, měříme, rentgenujeme a odebíráme vzorky pro mikroskopické pozorování, chemický rozbor a analýzu DNA.

Hawkins se domníval, že v tomto případě bude možná klasická pitva.

„Uvidíme, až ho natáhneme,“ opáčila jsem.

Hawkins přisunul vozík k pitevnímu stolu, společně jsme MCME-227-11 přendali a převalili na záda. Já tahala za kotníky, Hawkins stlačoval kolena dolů. Vyžádalo si to větší úsilí, ale nakonec pan Neznámý ležel na zádech na nerezovém stole.

Mužův obličej byl groteskní, rysy zdeformované kombinací horkého asfaltu a následného roztahování a smršťování po dobu pobytu na skládce. Břicho měl zelené a vtažené v důsledku činnosti anaerobních bakterií. Tyhle malé potvůrky začínají pracovat ze základního tábora ve střevech, jakmile srdce přestane tlouct.

Vzhledem ke stavu rozkladu povrchových částí těla jsem odhadovala, že šedé buňky a orgány se patrně zachovaly.

„Asi máte pravdu, Joe.“

Uvolnila jsem ruku zkroucenou za mužovými zády. Prsty se scvrkly a na konečcích zůstalo i trochu kůžei

„Možná získáme otisky. Zkuste rehydratovat a přineste inkoust a kartičky.“

Chtěla jsem po Hawkinsovi, aby prsty namočil, až nabobtnají, a stříkačkou do nich vpravil balzamovací tekutinu. Když budeme mít štěstí, získáme otisk, který zašleme do státní i federální databáze.

Hawkins přikývl.

„Změříme výšku,“ řekla jsem.

Hawkins umístil vedle těla měřicí tyč a já odečítala hodnoty. Zapisovala jsem si údaje a on mezitím rozevřel muži čelist. Po pětatřiceti letech praxe už nepotřeboval žádné instrukce.

MCME 227-11 si na zubní hygienu moc nepotrpěl. V zubech neměl plomby ani korunky. Nahoře vlevo chyběla stolička a třenový zub. Zbývající tři stoličky měly kazy, do kterých by se vešla ptačí hnízda. Všechny zuby se z vnitřní strany zbarvily do kávově hnědého odstínu.

„Zuby moudrosti prořízlé, ale první a druhý molár vykazuje jen minimální opotřebení.“ Nahlas jsem formulovala svá pozorování.

„Mladej kluk.“

Souhlasně jsem přikývla a připsala odhad věku do formuláře, abych doplnila předběžný biologický profil.

Muž. Běloch. Třicet až pětačtyřicet let. Sto sedmdesát centimetrů. Kuřák. Zubní karta patrně neexistuje.

Moc toho nebylo, ale aspoň bude mít patolog z čeho vycházet.

„Až dofotíte, tak pořiďte ještě pár snímků celého těla a zubní rentgeny. Pak ho odvezte zpátky do chlaďáku. Doktor Larabee si ho vyzvedne. A vzorek asfaltu pošleme do kriminalistické laboratoře,“ řekla jsem.

Sundala jsem si masku, zástěru a rukavice a všechno odhodila do koše na nebezpečný biologický odpad. Pak jsem šla informovat šéfa.

Larabee byl u sebe v kanceláři. Hovořil s mužem s prošedivělými vlasy a krkem zápasníka. Světle hnědé sportovní sako, modrá košile s rozhalenkou bez kravaty.

Jakmile jsem uviděla, že má Larabee hosta, začala jsem couvat. Ale slova, která Modrá košile pronesl, mě zarazila. Ptal se na MCME 227-11, neznámého, kterého jsme s Hawkinsem zrovna prohlíželi.

„…tělo ze skládky by mohl být Ted Raines, který se pohřešuje od počátku týdne.“

„Ten muž z Adanty.“

„Jo. Prý tu měl nějaká obchodní jednání, ale přijel hlavně kvůli autům. Koupil si lístky na závod All-Star na zítra večer a na Nationwide a Coca-Cola 600 příští víkend. Podle plánu v pondělí obešel klienty. Pak přestal volat domů a brát telefony. Manželka je bez sebe. Myslí si, že se mu v Charlotte něco stalo.“

„S pitvou jsme ještě ani nezačali.“ Z Larabeeho hlasu bylo jasné, že se nemůže dočkat, až se chlápka zbaví. „Antropoložka nejprve vyhodnotí stav ostatků.“

Na dlaždičkách za mými zády zaskřípala gumová podrážka. Otočila jsem se. Hawkins stál za mnou a přes má ramena se díval do pootevřených dveří. Pořádně se mračil.

„S příbuznými se tu roztrhl pytel,“ řekla jsem a připadala jsem si provinile, že mě nachytal, jak poslouchám za dveřmi.

Hawkins pokračoval s nezměněným výrazem chodbou.

Dobrá.

Zkopírovala jsem hlášení a požádala paní Flowersovou, aby je předala Larabeemu.

Hodinky ukazovaly 13.48.

Uvažovala jsem, jaké mám možnosti. Kosti z pískovny jsou hotové. Neznámý ze skládky je už Larabeeho problém. A jelikož pracuji jen na antropologických případech a v MCME mě momentálně nic nedrží, mám celé odpoledne volné a můžu je strávit, jak chci.

Rozhodla jsem se, že si udobřím kocoura.

Birdie byl namíchnutý. Nejdřív jsem ho šoupla k sousedovi a odletěla si na Havaj. První den po návratu jsem ho opustila a odjela kopat do pískovny.

Anebo to bylo tím, že zase hřmělo. Birdie nesnáší bouřku.

„Tak vylez.“ Zamávala jsem miskou nad zemí. „Mám pro tebe lo mein.“

Birdie zůstal tam, kde byl; schovaný pod příborníkem.

„Dobře.“ Položila jsem nudle na podlahu. „Dej si, až budeš chtít.“

Z lednice jsem si vytáhla dietní colu, naložila si jídlo z bílé krabičky restaurace Baoding a usadila se ke kuchyňskému stolu. Otevřela jsem notebook a do googlu zadala jména Cindi Gambleové a Calea Lovetta.

Nebylo to k ničemu. Většina odkazů mě směrovala na stránky fanoušků Lylea Lovetta.

Chvíli jsem přemýšlela. A srkala lo mein.

Místní zmizení. Místní noviny.

Zkusila jsem internetový archiv The Charlotte Observerz roku 1998. Sedmadvacátého září vyšel krátký článek o případu dvanáctileté dívky, která se pohřešovala devět měsíců. O Cindi Gambleové nic.

Další sousto lo mein.

Jak to, že o zmizení sedmnáctiletého děvčete nikde nepíšou?

Začala jsem pročítat stránky organizací, které se věnují hledání pohřešovaných osob a uvádějí jména pro neidentifikovaná těla.

Na síti Doe nebyla registrovaná ani Cindi Gambleová, ani Cale Lovette.

Našla jsem si Severoamerickou síť pohřešovaných osob.

Nic.

Zrovna se mi načítaly stránky NamUs.gov, když udeřil hrom a pěkně se zablesklo. Zpod příborníku vyletěla bílá koule a zmizela za dveřmi do jídelny.

Kuchyň potemněla a spustil se liják. Vstala jsem, abych rozsvítila a zkontrolovala okna.

To mi moc času nezabralo.

Bydlím kousek od kampusu Královniny univerzity, u sídla z devatenáctého století, který přestavěli na byty. Sharon Hall. Kousíček nefalšovaného jihu. Červené cihly, bílé frontony, okenice, sloupy.

Můj minidomeček si hoví mezi starými magnoliemi. Přístavek. Přístavek k čemu? Nikdo neví. Jednopatrová stavba se neobjevuje na žádných původních plánech. Hala tam je. Přístřešek na kočáry taky. I bylinková a okrasná zahrada. Přístavek ne. Patrně ho postavili o něco později.

Přátelé a rodina nabízeli různé varianty: kuřácký domek, skleník, kůlna, pec. Původní záměr architekta mě tolik nezajímá. Přístavek má asi sto jedenáct čtverečních metrů a plně vyhovuje mým potřebám. Nahoře ložnice a koupelna. Dole kuchyně, jídelna, obývák a pracovna.

Před deseti lety jsem se najednou ocitla bez chlapa, a tak jsem si tenhle byteček pronajala jako prozatímní řešení. Spokojenost? Lenost? Nedostatek motivace? Dodnes jsem tu doma.

Zabednila jsem okna a vrátila se k počítači.

K ničemu. Stejně jako na ostatních stránkách se ani na NamUs o Gambleové ani Lovettovi nic nepsalo.

Zklamaně jsem zavřela prohlížeč a otevřela si e-mail.

Čtyřicet sedm zpráv. Oči mi zaletěly k číslu dvacet čtyři.

V duchu se mi vybavila tvář. Andrew Ryan, lieutenant-détective, detektiv poručík Section des crimes contre la personne, Sureté du Québec. Vysoký, štíhlý, pískové vlasy, modré oči.

Pracuji jako soudní antropoložka pro Bureau du coroner v la Belle Province. Totéž co v MCME. Chodím do laboratoře, když se objeví antropologický případ a je potřebná moje konzultace. Ryan je detektiv z oddělení vražd quebecké provincionální policie. Už léta spolupracujeme; on pátrá a já analyzuji oběti.

Jednu dobu jsme si spolu i hráli. A Ryan si umí moc pěkně hrát. Jenomže jak se ukázalo, nebyla jsem jediná. Už skoro rok spolu nejsme.

Ryanova jediná dcera Lily je momentálně v Ontariu, na dalším drogovém odvykacím programu. Tatínek si vzal neplacené volno, aby tam byl s ní.

Přečetla jsem si Ryanův e-mail.

Monsieurle détective je vtipný a okouzlující, ale jakmile dojde na psaní, do Victora Huga má daleko. Psal, že se mají s Lily dobře. V bytě, který si pronajali, klape v potrubí. Zavolá.

Odpověděla jsem v podobném duchu. Žádná nostalgie ani sentimentalita, žádné aktuální osobní informace.

Odeslala jsem zprávu, chvíli zůstala sedět a cítila, jak se mi v žaludku utahuje uzel.

Do háje s pruderností.

Vytočila jsem Ryanovo číslo. Vzal to po druhém zazvonění.

„Pozvi si instalatéra.“

„Merci, madame. Váš návrh pečlivě zvážím.“

„Jak se má Lily?“

„Kdo ví?“ Ryan si povzdechl. „Ta holka říká přesně to, co chci slyšet, ale znáš ji, v balamucení lidí je mistryně světa. Co nového v Severní Karolíně?“

Mám se svěřit? A proč by ne? Je to polda. Třeba přijde s dobrým nápadem.

Pověděla jsem Ryanovi o případech z pískovny i ze skládky. O tom, že skládka je kousíček od závodního automobilového okruhu v Charlotte. O rozhovoru s Waynem Gamblem.

„Gamble je mechanik u Sandyho Stupaka?“

„Ano.“

„Toho řidiče ze série Sprint Cup?“ Ryan znatelně ožil.

„Neříkej mi, že sleduješ NASCAR?“

„Bien sur, madame. Tedy, abych byl přesný, jsem fanoušek Jacquesa Villeneuva. Ještě z dob, kdy jezdil Indy a Fl. Jakmile přešel do NASCAR, šel jsem s ním.“

„Kdo je Jacques Villeneuve?“

„To myslíš vážně?“ Ryanovo zděšení bylo opravdové.

„Ne. Zkouším, nakolik mě taháš za nos.“

„Jacques Villeneuve vyhrál v pětadevadesátém šampionát CART a Indianapolis 500 a v sedmadevadesátém formuli 1. Po Mariovi Andrettim a Emersonu Fittipaldim je třetí na světě, komu se to podařilo.“

„Co je CART?“

„Mistrovství automobilových závodních týmů. Je to složité, ale jmenovala se tak soutěž monopostů, co soutěží třeba v Indy. Dneska už se to jmenuje jinak.“

„Ale nemluvíš o motokárách.“

„To fakt ne.“

„Tipnu si, Villeneuve pochází z Quebeku.“

„Narodil se v Saint-Jean-sur-Richelieu a pořád bydlí v Montrealu. Znáš okruh na Ile Notre-Dame?“

Ryan hovořil o dráze v parku Jeana Dreapeaua na Ile Notre-Dame, což je umělý ostrov v řece Svatého Vavřince. Každý rok se tam koná velká cena, takže celý týden slyšíte řev motorů i v naší laboratoři, několik kilometrů od okruhu.

„Ano,“ odpověděla jsem.

„Jacquesův otec Gilles taky jezdil formuli 1. Zabil se při kvalifikaci na Velkou cenu Belgie v roce osmdesát dva. Tehdy přejmenovali na jeho počest dráhu na Ile Notre-Dame na okruh Gillesa Villeneuva.“

„Ale to je silniční okruh, ne ovál.“

„Správně. Jezdí se tam i Velká cena Kanady Fl. A kromě toho i kanadská série NASCAR a NASCAR Nationwide. A ještě pár dalších podniků.“

Velká cena v Montrealu hodně připomíná závody NASCAR v Charlotte. Prachy tečou proudem, takže prodejci, restauratéři, hoteliéři a majitelé barů skáčou radostí.

„Překvapuješ mě, detektive. Neměla jsem zdání, že sleduješ automobilové závody.“

„Jsem muž mnoha nadání, paní doktorko. Najdi příhodné zadní sedadlo a já ti zařídím takovou jízdu…“

„Dej mi zas vědět, jak se má Lily.“

Po rozhovoru s Ryanem jsem vymazala tucet dalších mailů a zbytek ignorovala.

Dumala jsem o alternativních způsobech, jak zjistit okolnosti zmizení Cindi Gambleové, když mi zazvonila pevná linka.

„Jak se daří, pusinko?“

Senzace. Můj bývalý. Tedy skoro bývalý. Ačkoli s Petem už přes deset let nežijeme, zatím jsme se nedostali k nezbytnému papírování. Divné. Pete je právník.

„Neříkej mi tak,“ ozvala jsem se.

„Jasně, koblížku. Jak se má Birdouš?“

„Bouřka ho vyděsila. Co Boyd?“

Právě kvůli Boydovi mi můj bývalý obvykle volá. Pokud jsem v Charlotte, starám se o čau-čau, když musí jeho páníček vyrazit na cesty.

„Dělá si starosti kvůli momentálním rozvratným náladám ve Washingtonu.“

„Přijde ke mně na návštěvu?“

„Ne. Je nám fajn.“

Před několika měsíci Pete navlékl zásnubní prsten na ruku Summer; je jí přes dvacet a má podprsenku s déčkovými košíčky. Tím vznikla potřeba zlegalizovat i naše vztahy. V současné době to bývá druhý nejčastější důvod Peteových telefonátů.

„Pořád čekám na papíry od tvého právníka,“ řekla jsem. „Musíš ho popohnat…“

„Kvůli tomu nevolám.“

Janise Petersonse znám jako své boty. Po dvaceti letech manželství je to asi normální. Poznala jsem, že není ve své kůži.

Čekala jsem.

„Chci tě požádat o laskavost,“ řekl Pete.

„Hm?“

„Jde o Summer.“

V mozku se mi rozhoupaly poplašné zvonky.

„Chci, abys s ní promluvila.“

„Ale já ji pořádně neznám, Pete.“

„Asi je to jenom kvůli svatbě. Ale připadá mi…“ pan Petersons s vytříbeným citem pro jazyk hledal slova, „…nešťastná.“

„Svatební přípravy bývají náročné.“ To je pravda. Ale pokud by se v Charlotte pořádal konkurz na nejpříšernější nevěstu, Summer by určitě vyhrála.

„Mohla bys to z ní dostat? Zjistit, co se děje?“

„Summer a já…“

„Je to pro mě důležité, Tempe.“

„Zavolám jí.“

„Bylo by lepší, kdybys ji pozvala k sobě. Však to znáš. Holky nad skleničkou vína a tak.“

„Jasně.“ Už při pouhé představě jsem se zděsila. Ale nedala jsem na sobě nic znát. Zároveň mě trochu naštvalo, že si Pete nepamatuje, že jsem svůj poslední špunt práskla už před lety.

„Kdo ví, zlato,“ úleva v Peteově hlase se nedala přeslechnout. „Třeba ji začneš mít ráda.“

To určitě. Radši bych snesla hemoroidy než pokec s Peteovou přiblblou snoubenkou.

5

VE SROVNÁNÍ S BOUŘKOU TÉ NOCI PADAL VE ČTVRTEK jen pohádkový deštíček. Probudila jsem se s pohledem na okna pokrytá nalepenými promočenými lístky a květy magnolií.

Vyzváněl mi Chet Barker.

Přesunula jsem Birdieho na levou stranu a našmátrala iPhone. Pootevřeným okem jsem zaregistrovala, že volá Larabee. Vzala jsem to.

„Haló.“ Udělala jsem takovou tu věc, co člověk dělá, když se snaží, aby mu hlas nezněl ospale.

„Ty jsi spala?“

„Ne. Ne. Co se děje?“

„Nestihli jsme si promluvit, než jsi odešla.“

„Měla jsem nějaké pochůzky.“

„Poslyš, včera u mě byl chlápek. Ptal se, jestli by neznámý ze skládky nemohl být Ted Raines, který se pohřešuje od začátku týdne.“

Posadila jsem se a nacpala si polštář pod hlavu. Birdie natáhl všechny čtyři nohy a vystrčil drápky.

„Vážně pochybuju, že by se sud dostal na skládku tenhle týden. Kdo je Raines?“

„Dvaatřicetiletý běloch. Ženatý, jedno dítě. Bydlí v Adantě, pracuje vUKPCH.“

Larabee měl na mysli státní Ústav pro kontrolu a prevenci chorob.

„Jak je vysoký?“

„Sto sedmdesát dva.“

Muži mívají ve zvyku svou skutečnou výšku trošku nadhodnocovat a měření mrtvého těla nemusí být vždy přesné. Dva centimetry navíc nepředstavovaly problém. Raines odpovídal mému profilu. Ale to Larabee ví. Proč tedy volá?

„Paní Flowersová ti nedala moje předběžné hlášení?“ zeptala jsem se.

„Chtěl jsem znát tvůj názor.“

„Podle toho, co říkáš, neexistuje žádný fyzický rys, který by ho vylučoval.“

Birdie se stočil do maličkaté kuličky.

„A co PMI?“ Larabee chtěl vědět, jak dlouho je podle mě neznámý po smrti.

„Mám jenom Moleneho tvrzení, že tenhle sektor skládky se používal koncem devadesátých let, a skutečnost, že sud byl starý a rezavý. Může to být měsíc. A může to být deset let. Ale pochybuju, že by to bylo méně než týden.“

„Co ti říká intuice?“

„S asfaltem jsi měl pravdu. Vytvořil vzduchotěsný kryt a držel mrchožrouty od těla, takže oběť je poměrně v dobrém stavu. Sud je na padrť. Vzhledem ke stavu a lokalitě bych řekla, že si tam ten chlápek chvíli pobyl.“

„Měl u sebe něco? Oblečení, osobní věci, číslo sociálního pojištění?“

„Nic.“

„Předpokládám, že přirozenou smrt můžu vyloučit.“

„Povedlo se Hawkinsovi sejmout otisky?“ chtěla jsem vědět.

„Šest. Nechám je projet AFIS.“ Automatickým systémem identifikace otisků prstů, federální databáze.

„Sehnala by Rainesova manželka zubní kartu?“

„Chtěl jsem se ujistit, že to má nějakou cenu, než ji o to požádám.“

„Kouřil?“

„To zjistím.“

„Budeš ho pitvat ještě dnes?“

„Hned jak s tebou domluvím.“

Vzpomněla jsem si na muže, kterého jsem včera zahlédla v Larabeeho kanceláři.

„Co to bylo za příbuzného?“

„Velký ruce jako lopaty?“

„Jo.“

„Nebyl z rodiny. Cotton Galimore, vedoucí bezpečnostní služby charlottské závodní dráhy.“

To mě překvapilo. „A co s tím má Galimore společného?“

„Mimořádná událost.“

„Tak to mi budeš muset vysvětlit.“

„Uvažuj. Raines řekne své ženě, že jede na závody. Ztratí se. A objeví se tělo. Co by kamenem dohodil od místa, kde se sjede dvě stě tisíc fanoušků.“

„NASCAR chce zabránit publicitě. Zejména negativní publicitě.“

„NASCAR. Dráha. Obchodní komora. Nevím, kdo tahá za nitky. Ale pokud existuje možnost, že Raines odjel na závody a umřel, odpovědné orgány budou chtít celou situaci podat v tom nejlepším možném světle. Galimore dostal příkaz získat co nejvíc informací.“

Birdie vstal, nahrbil hřbet a začal se mi hlavou otírat o bradu.

„Už musím jít,“ řekla jsem.

„Ještě jedna věc.“ Slyšela jsem šustění papírů. „Nějaký Wayne Gamble ti tu nechal čtyři vzkazy.“

„Co říkal?“

„Potřebuju mluvit s doktorkou Brennanovou. Kdo to je?“

„Mechanik z týmu Sandyho Stupaka.“ Pověděla jsem Larabeemu o Cindi Gambleové a Caleu Lovettovi.

Chvíli bylo ticho.

Čekala jsem.

„Myslíš, že podle odhadu věku může být obětí Lovette?“ ozvalo se.

„Nejspíš ne. Ale vyloučit to nemůžu.“

„Zavolej Gambleovi,“ řekl Larabee. „Jestli bude paní Flowersová dál zvedat jeho telefony, budu ji muset strčit do lednice.“

Larabee mi nadiktoval číslo. Zapsala jsem si ho.

„Brnkni, když budeš něco potřebovat.“ Tón mého hlasu vytvořil nový standard pro pojem „pokrytecký“.

„Budu kuchat a zkoumat, co má neznámý vevnitř.“

Po rozhovoru jsem na sebe hodila džíny a tričko a vyrazila dolů. Birdie ťapkal za mnou.

Zatímco kávovar hučel a Birdie chroupal hnědé granulky, přinesla jsem si z prahu u zadních dveří noviny. Dokonce i Observer posedlo závodní šílenství. Na titulní straně byly fotografie Richarda Pettyho, Juniora Johnsona a Dalea Earnhardta. Kandidáti do Síně slávy nebo tak něco. Barevné. V horní polovině strany.

Co z toho plyne? Mé město se stalou mekkou pro fanoušky NASCAR.

Ptáte se, proč právě Charlotte?

V době prohibice pašeráci alkoholu v Apalačském pohoří Severní Karolíny používali nevinně vyhlížející sedany pro distribuci kořalky, kterou ilegálně vyráběli ve svých palírnách. Aby ujeli policajtům, upravili si auta pro větší rychlost a snazší ovládání. Když se bezhlavě řítili po klikatých horských silničkách, některým z nich se to zalíbilo.

A tak mezi sebou začali jen tak pro zábavu závodit.

Ačkoli zrušení prohibice eliminovalo potřebu nelegálně vyráběného alkoholu, jižané našli v načerno pálené whisky velké zalíbení. Řidiči se tak namísto policajtům vyhýbali pracovníkům berního úřadu, kteří se snažili jejich zisky zdanit.

Další úpravy.

Větší rychlost.

Další závody.

Ve čtyřicátých letech se po celém jihu vyrojily závodní dráhy. Na místech, jako byl okres Wilkes v Severní Karolíně, se závody speciálních vozů staly nejoblíbenější zábavou ve městě.

Tenkrát ještě panoval pořádný zmatek. Nic se neorganizovalo, takže fanoušci netušili, kde jejich oblíbení závodníci pojedou. Ani auta, ani dráhy nepodléhaly bezpečnostním pravidlům. A někteří pořadatelé nebyli zrovna poctiví.

Bill France starší, sám jezdec a pořadatel, si řekl, že takhle se sport prostě nedělá. V roce 1948 založil NASCAR, Národní asociaci pro motoristické závody závodních speciálů.

Franceův nápad byl prostý. NASCAR zavede závodní sérii, něco jako baseballovou nebo fotbalovou ligu. V každé sérii bude soutěžit skupina jezdců v několika závodech a všichni se budou řídit společnými pravidly. Na konci sezony bude na základě jednotného bodového systému slavnostně vyhlášen jeden šampión.

Z chaosu se zrodil pořádek.

Dnes NASCAR pořádá závody Sprint Cup, Nationwide a Camping World Truck. Existuje ještě pár putovních soutěží, ale jejich názvy neznám. V roce 1948 se na Floridě, na pláži Daytona konal první závod NASCAR. Jednu rovinku tvořila pláž, druhou úzká asfaltka. Přijelo čtrnáct tisíc diváků.

V hlavní soutěži NASCAR zpočátku jezdily jen závodní speciály. Po sérii Stock Car se dvacet let jezdila Grand National a nakonec víc než třicet let Winston Cup. Od roku 2004 do roku 2007 série Nextel Cup a od té doby už jen Sprint Cup. V roce 2007 si v době konání podniků Sprint Cup zapnulo televizory skoro 250 milionů diváků. A NASCAR se tak co do popularity zařadil na druhé místo hned za fotbalovou ligu.

Hodně jezdců se zařídilo právě v Charlotte.

V květnu 2010 otevřela své dveře Síň slávy NASCAR pár kilometrů od místa, kde jsem zrovna seděla. Projekt stál Královnino město dvě stě milionů dolarů a během prvního týdne své existence přilákal deset tisíc návštěvníků.

A to všechno jen proto, že Američané milují svá auta a svou kořalku.

Znám jména některých jezdců. Jimmie Johnson, Jeff Gordon. A některých bývalých jezdců. Richard Petty, Junior Johnson. Řada z nich žije v oblasti se stejným směrovacím číslem, jako mám já. Dál už moje znalosti o NASCAR nesahaly.

Jindy bych články o závodech přeskočila a raději si přečetla reportáž z play off NBA. Jenomže kvůli neznámému ze skládky jsem tentokrát nalistovala příslušnou stránku.

Toho dne se na charlottské dráze grilovalo. Večer se kromě závodu All-Star bude konat ještě několik doprovodných akcí, jejichž povaha pro mě zůstávala záhadou.

Prolétla jsem titulní stránku novin a sekci místních zpráv. O Rainesovi ani neznámém ze skládky žádná zmínka.

Snědla jsem trošku kukuřičných lupínků. Birdiemu jsem dala vylízat zbytek mléka. Odnesla jsem misku a hrnek do dřezu, opláchla je a vložila do myčky. Otřela jsem stůl. Zalila maličké kaktusy, které mi rostou na parapetu.

Hodiny ukazovaly 10.08.

Jelikož mi došly výmluvy, zatelefonovala jsem Summer.

„Haló. Tady záznamník Summer. Sdělte mi prosím své jméno. Summer vám určitě ráda zavolá.“

Obrátila jsem oči v sloup, zavěsila a pak vytočila číslo, které mi nadiktoval Larabee. Wayne Gamble to vzal po prvním zazvonění.

„Tady doktorka Brenn –“

„Něco nového?“ V pozadí jsem zaslechla řev motorů a slabý zvuk elektronicky generovaného hlášení.

„Doktor Larabee provede dnes dopoledne pitvu. Ale už nyní vám můžu sdělit, že oběť ze skládky je muž.“

„Sledují mě.“ Gamble mluvil tiše a úsečně.

„Prosím?“ Určitě jsem špatně slyšela.

„Nezavěšujte.“

Čekala jsem. Když Gamble znovu promluvil, zvuky v pozadí už byly tlumenější.

„Sledují mě. A včera večer mi někdo vypáčil zadní dveře.“

„Pane Gamble, je mi jasné, že jste nervózní…“

„Tenkrát se to stalo taky. Mým rodičům. Vídával jsem chlapy, jak se potloukají kolem našeho domu. Na ulici parkovala divná auta a sledovala nás, když jsme si někam vyjeli.“

„Tehdy, když se ztratila vaše sestra?“

„Ano.“

„A ohlásili to rodiče na policii?“

„Rodiče se tehdy obrátili na policejní oddělení v Kannapolisu a šerifa cabarruského okresu. Na FBI. Možná i na charlottskou policii. Místní poldové žádali Charlotte o pomoc. Nikdo je nebral vážně. Všichni tvrdili, že jsou paranoidní.“

„A proč na FBI?“

„Federálové se tehdy účastnili vyšetřování.“

„Jak to?“

„Psala se devadesátá léta. Lovette se tahal s pravicovými extremisty.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila význam Gambleových slov.

V roce 1995 Timothy McVeigh vyhodil do povětří federální budovu Alfreda P. Murraha v Oklahoma City. Během letní olympiády v roce 1996 vybuchla bomba v olympijském parku v Atlantě. V roce 1997 se cílem útoku stala klinika v Sandy Springs v Georgii, kde se prováděly potraty. Téhož roku někdo nastražil bomby do Otherside Lounge, lesbického baru v Adantě. O rok později to byla další interrupční klinika v Birminghamu v Alabamě.

V roce 1998, kdy zmizeli Gambleová a Lovette, se FBI plně soustřeďovala na domácí terorismus. Pokud se o Lovettovi vědělo, že se paktuje s protivládními extremisty, měli ho federálové pochopitelně v merku.

„Je mi líto, ale opravdu nevidím žádnou souvislost mezi vaší sestrou a obětí ze skládky. Jak jsem řekla, předběžné šetření naznačuje, že se jedná o muže a že mu bylo víc než čtyřiadvacet let.“

„Tak proč se mi lepí na paty nějaký idiot?“ Hodně rozzlobeně.

„Uklidněte se, pane Gamble.“

„Promiňte. Cítím se strašně, asi nějaká chřipka. V tu nejhorší možnou chvíli.“

„Pokud byste rád obnovil vyšetřování případu zmizení své sestry, zkuste se obrátit na policii okresu Charlotte-Mecklenburg, oddělení odložených případů.“

„A myslíte, že přiznají, že to v osmadevadesátém zahráli do autu?“

„Co tím chcete říct?“

„Policajti vytvořili speciální jednotku, chvíli dělali, jako že pátrají, a pak všechno zametli pod koberec.“

„Pane Gamble, já jsem soudní antropoložka. Opravdu nevím, jak bych vám mohla pomoct.“

„Jo. Přesně to jsem čekal.“ Do rozzlobeného hlasu se vmísilo pohrdání. „Cindi nebyla žádná stipendistka v Kongresu ani dcera papaláše. Tenkrát byla každýmu u zadku a je i dneska.“

Mou první reakcí byl vztek. Už už jsem chtěla odseknout.

Ale pak jsem pomyslela na Katy, která je jen o pár let starší než Cindi. Věděla jsem, jakou agónii bych zažívala, kdyby se mi ztratila dcera.

Kolik času mi může zabrat, když se trošku poptám?

„Nic vám nemůžu slíbit, pane Gamble. Ale položím vám pár otázek.“ Natáhla jsem se pro pero a papír. „Kdo vedl vyšetřování případu zmizení vaší sestry?“

Jméno, které vyslovil, mě šokovalo.

6

COTTON GALIMORE. MUŽ, KTERÝ NAVŠTÍVIL Larabeeho.

Vedoucí bezpečnostní služby charlottské závodní dráhy.

„Ještě někdo?“

„Detektiv Rinaldo nebo tak nějak.“

„Rinaldi?“

„Správně. Vy ho znáte?“

„Ano.“ I po tak dlouhé době mi žaludek sevřely ledové prsty.

Eddie Rinaldi skoro celý život pracoval v kriminálním oddělení policie Charlotte-Mecklenburg. Mordparta. Spolupracovali jsme na mnoha případech. Před dvěma lety jsem byla svědkem, jak Rinaldiho zastřelil maniodepresivní cvok, který přestal brát prášky.

Gambleova slova mě přivedla zpět do přítomnosti.

„Rinaldi mi připadal jako rovnej chlap. Promluvíte s ním?“

„Uvidím, co se dá zjistit,“ slíbila jsem.

Gamble mi poděkoval a zavěsil.

Seděla jsem a zírala na list papíru, kam jsem si vůbec nic nezapsala.

Rinaldi byl desítky let parťákem detektiva Erskina Slidella. Jak to, že na podzim devadesát osm pracoval s Galimorem?

Zavolat Slidellovi? Galimorovi?

Skinny Slidell je sice dobrý policajt, ale leze mi na nervy. Jenomže před Galimorem mě cosi podvědomě varovalo. Podívala jsem se do adresáře a vytočila číslo.

„Slidell.“

„Tady Temperance Brennanová.“

„Jak to frčí, doktorko?“ Slidell se stylizuje do charlottské verze Drsného Harryho. Mluva hollywoodských filmů k tomu patří. „Máte pro nás mrtvolku?“

„Tentokrát ne. Potřebovala bych si na minutku vypůjčit váš mozek.“ Velkorysé. Na prozkoumání Slidellovy šedé kůry mi stačila vteřina.

„Jsem jedno velký ucho.“ Mlasklo to. Slidell cosi žvýkal.

„Zajímají mě dvě pohřešované osoby z osmadevadesátého. Na případu dělal Eddie.“

Dlouho se neozvala žádná odpověď ani pomlaskávání. Věděla jsem, že stejně jako mně se i Slidellovi sevřel žaludek.

„Jste tam?“ zeptala jsem se.

„Na podzim devadesát osm jsem byl na služebce. Školení v Quantiku.“

„Měl Eddie jiného parťáka, když jste byl pryč?“

„Jo, jednoho idiota. Cottona Galimora. No řekněte sama, jak se může někdo jmenovat Cotton?“ Typický Skinny. Co na srdci, to na jazyku.

„Galimore teď šéfuje bezpečnostní službě na charlottské závodní dráze,“ řekla jsem.

Slidell vydal zvuk, který jsem nedokázala interpretovat.

„Proč odešel od policie?“ chtěla jsem vědět.

„Kamarádil s Jimem Beamem.“

„Galimore pije?“

„Kvůli chlastu ho nakonec vyhodili.“

„Připadá mi, že ho nemáte moc v lásce.“

„Pro mě za mě mu klidně ufikněte hlavu a naserte do…“

„Zmínil se někdy Eddie o Cindi Gambleové nebo Caleovi Lovettovi?“

„Nemám páru.“

„Gambleová chodila na střední školu, Lovette byl její přítel. Oba zmizeli v říjnu devadesát osm. Eddie na tom případu pracoval. Vyšetřovala to i FBI.“

„Proč federálové?“

„Lovette měl vazby na pravicové extremisty. Domácí terorismus.“

Další pauza. Tentokrát se srkáním a bubláním.

„Něco mi to říká. Jestli chcete, můžu vytáhnout spis. Nebo se kouknout do Eddieho poznámek.“

Policajti si navzájem dávají přezdívky, většinou podle fyzických či charakterových rysů. Skinny ovšem žádný hubeňour není; stocentimetrový obvod v pase nemá už minimálně dvacet let. Rinaldi byl vysoký, miloval klasickou hudbu a potrpěl si na drahé oblečení, ale jinak nenabízel nic, z čeho by si mohli ostatní dělat legraci. Eddie zůstal po celou svou kariéru jenom Eddiem.

Jednou z Rinaldiho zvláštností byl zvyk dopodrobna si zaznamenávat vyšetřování, kterého se účastnil. Jeho zápisníky se staly legendou.

„To by bylo skvělé,“ řekla jsem.

Slidell zavěsil bez rozloučení, aniž by se zeptal, proč se zajímám o případ starý přes deset let. To druhé jsem ocenila.

Pohrála jsem si s Birdiem. Ustlala postel. Vynesla smetí. Naložila prádlo do pračky. Přečetla si e-maily, které jsem včera ignorovala. Zkontrolovala pihu na rameni, jestli nevykazuje známky melanomu.

Potom jsem znovu zatelefonovala Summer. Se stejným nadšením, s jakým si čistím zuby a uši.

K mému zděšení to vzala.

„Ahoj. Tady Tempe.“ V pozadí jsem slyšela hlasy. Televizní talk show? „Peteova bývalá. Tedy, snad už brzy.“

„Já vím, kdo jste.“ Summer mluvila s tak protáhlým přízvukem, že byste si ho mohli nalít na palačinky.

„Jak se daří?“

„Dobře.“

„Pořád pracujete ve Veselých tlapkách?“ Zoufale jsem hledala téma rozhovoru.

„A proč by ne?“ Jako by se hájila. „Jsem řádně vystudovaná veterinární asistentka.“

„Určitě je dost vyčerpávající chodit do práce a ještě přitom připravovat velkou svatbu.“

„Nikdo nejsme stoprocentní.“

„To máte pravdu.“ Vesele, jen vesele. „A jde to?“

„Většinou.“

„Najala jste si nějakého profesionála?“ Slyšela jsem, že s Petem hodlají pozvat asi jen tisícovku lidí.

Přerývaně se nadechla.

„Děje se něco?“

„Petey se čertí kvůli každé maličkosti.“

„S tím bych si nedělala starosti. Pete si nikdy nepotrpěl na oficiality.“

„Ale dokud se to nezmění, tak si pan Mrzout na mém parketu nezatancuje, jestli víte, co myslím.“

Aha. Takže nastávající ženich ztratil přístupová práva na hřiště.

„Petea napadlo, že by bylo fajn, kdybychom se my dvě poznaly,“ řekla jsem.

Nic. Jenom hlasy z televize.

„Kdybych mohla nějak pomoct…“ Nechala jsem nabídku viset ve vzduchu a připravovala se na ledové odmítnutí.

„Mohla byste s ním promluvit?“

„O čem?“

„Aby se prostě začal zajímat.“ Jako paličatá malá holka. „Když se zeptám, jaké chce květiny, řekne jakékoli. Krémové, nebo bílé ubrusy? Jakékoli. Barevné, nebo čiré sklo v petrolejkách? Jakékoli. Chová se, jako by mu to bylo úplně jedno.“

A komu by nebylo? napadlo mě.

„Určitě důvěřuje vašemu úsudku,“ řekla jsem.

„Pěkně prosím.“

Představila jsem si Summer s vyvinutým poprsím a nevyvinutým mozkem. Znovu jsem žasla nad bláznovstvím mužů středního věku.

„Dobře,“ řekla jsem. „Promluvím s ním.“

Zapípal mi mobil. Koukla jsem na displej. Slidell.

„Promiňte, Summer. Mám další hovor.“

Nejvyšší čas.

„Vyhrabal jsem Eddieho notes z podzimu devadesát osm. Vaši pohřešovaný tam jsou. Cindi Gambleová, sedmnáct let, Cale Lovette, čtyřiadvacet. Naposledy spatřeni na charlottské závodní dráze čtrnáctýho října. Byli tam na nějakým velkým závodě.“

„Dráha je v okrese Cabarrus,“ řekla jsem. „Jak to, že případ vyfasoval Eddie s Galimorem?“

„Jak se zdá, rodiče tý holky to ohlásili tady. Kannapolis pak požádal charlottské oddělení, aby s nimi spolupracovali při vyšetřování. Hele, chcete si to poslechnout, nebo ne?“

Horní stoličky se mi otřely o spodní. To se mi se Slidellem stává často.

„Gambleová a Lovette spolu chodili. Dělal na závodišti. Ona studovala posledním rokem střední školu A. L. Browna v Kannapolisu.“

Slidell se odmlčel. Hádala jsem, že si pročítá poznámky, což mohlo klidně trvat celé dopoledne.

„Rodiče tý holky jsou tu zapsaný jako Georgia a James Gambleovi. Bratr Wayne. Podle matky odešla Cindi z domu kolem desátý. Na závodiště.“ Pauza. „Dobrá studentka. Žádný problémy s drogami ani alkoholem. Prověřeno.“

„Matka toho kluka byla Katherine Lovettová. Otec Craig Bogan. Kluk odešel z domu v obvyklou dobu v sedm ráno. Podle evidence přišel do práce, ale odchod už nenahlásil.“

„Údržbář Grady Winge viděl oba pohřešovaný kolem šestý večer. Lovette hovořil s mužem, kterého Winge neznal. Gambleová a Lovette odjeli s tím člověkem v mustangu 65. Modrá Richarda Pettyho. Limetkově zelená nálepka na předním skle u spolujezdce. Hergot, co je Pettyho modrá?“

„Auto se našlo?“ zeptala jsem se.

„Winge si nepamatoval číslo.“

Pauza. Skoro jsem slyšela, jak Skinny jede prstem po papíru.

„Lovette se tahal se skupinou pravicových blbečků, co si říkali Vlastenecký oddíl. Něco jako domobrana. Federálové sledovali jeho i jeho kamarádíčky. Nejspíš doufali, že je dovedou k Eriku Rudolphovi.“

Slidell měl na mysli podezřelého z pumových útoků v olympijském parku, lesbickém baru a na obou interrupčních klinikách. V květnu devadesát osm se Rudolph dostal mezi deset nejhledanějších osob FBI a byla na něj vypsaná odměna milion dolarů. Federálové i amatérské týmy pátračů ho hledali pět let. Rudolph žil celou dobu jako poustevník v apalačské divočině a s pomocí rasisticky a protivládně naladěných lidí unikal dopadení. Potom ho čirou náhodou zatkl místní polda. Rudolph hledal jídlo v kontejneru u supermarketu.

„…zvláštní agenti Dana Reedová a Marcus Perenelli.“

Jména jsem si poznamenala.

„Čím jsou sakra tak zvláštní? No jen si představte, že bych si začal říkat zvláštní detektiv Slidell.“

Zaslechla jsem, jak se ostře nadechl a pak si odplivl. Bylo mi jasné, že rozžvýkaná juicy fruit právě přistála v květináči na Slidellově stole.

„Podle Wayna Gamblea zmizení vyšetřovala zvláštní skupina.“

„Jo. Byli v ní dva lidi, Rinaldi a Galimore. Jako obvykle vyslechli svědky, rodinný příslušníky, známý a tak dál a tak dál. Prohledali obvyklý místa. Prověřili obvyklý vazby. Po šesti týdnech podali hlášení, že Gambleová a Lovette nejspíš vzali roha.“

„Proč?“

„Aby se mohli vzít. Holka byla nezletilá.“

„Kam odjeli?“

„Podle jedny z teorií je Vlastenecký oddíl dostal do ilegality.“

„Tomu Wayne Gamble nevěřil. A nevěří dodnes.“

„Jejich rodiče taky ne.“ Slidell se odmlčel. „Gambleová měla učitelku Ethel Bradfordovou. Bradfordová se zapřísahala, že holka určitě neodjela z vlastní vůle.“

Přemýšlela jsem o tom.

„Hledala jsem zprávy o případu v novinách, ale nic jsem nenašla. Zarazilo mě to. Vždyť zmizela sedmnáctiletá holka.“

„Eddie tu píše, že se měli snažit, aby všechno zůstalo pěkně pod pokličkou.“

„Aby se nic nedostalo do novin.“

„Jo. A taky naznačuje, že tu byly i politický tlaky.“

„Od koho?“

„To už tady není.“

„On sám se závěrem zvláštní skupiny nesouhlasil?“

Uběhla minuta, jak se Skinny probíral Rinaldiho poznámkami.

„Takhle přímo to nenapsal, ale podle toho, co tu stojí, bych řekl, že mu to pěkně smrdělo.“

„Co píše?“

Slidell má nepříjemný zvyk vyhýbat se přímé odpovědi na přímou otázku.

„Mám tu jeden případ domácího násilí. Jakmile se vrátím, najdu si spis.“

„Jak se daří Madridové?“ zeptala jsem se.

Po Rinaldiho smrti Slidellovi přidělili novou parťačku. Asi měli pocit, že potřebuje výchovu v oblasti kulturní rozmanitosti, a tak ho dali dohromady s Theresou Madridovou. Nespoutanou, pozoruhodnou ženou, která váží skoro stejně jako on. Madridová samu sebe označuje jako dvojité L: lesbička a Latinoameričanka.

Z Madridové se vyklubala perfektní vyšetřovatelka. A přes Slidellovo počáteční zděšení spolu ti dva vycházejí dobře.

„No jen si to představte. Je na mateřský. Věřila byste tomu? S tou svojí přítelkyní adoptovaly děcko.“

„Takže děláte sólo?“

„Je to paráda.“

Stejně jako předtím Slidell zavěsil bez slůvka rozloučení. Stále jsem měla ještě telefon u ucha, když přístroj zazvonil znovu.

„Právě jsem dopitval oběť ze skládky.“ Larabeeho hlas zněl divně. „Nedává mi to vůbec žádný smysl.“

7

„PODROBNOU, NEBO STRUČNOU VERZI?“

„Stručnou.“

„Měl léze v dýchacích cestách a plicní edém. Orgány byly skoro fuč, ale viděl jsem náznaky mnohočetných vředů a krvácení v žaludku a na sliznici tenkého střeva.“

„Takže zemřel přirozenou smrtí?“

„Měl plíce plné tekutiny a něco se mu podělalo v cévním systému. Ale tak jednoduché to není. Dostal ránu do levé poloviny hlavy, což vedlo ke krvácení do spánkového laloku.“

„Upadl nebo ho někdo praštil.“

„Pokud budou toxikologické testy negativní, zůstane příčina smrti neurčená.“ Larabee zmiňoval jednu z pěti kategorií příčiny úmrtí: přirozená, vražda, sebevražda, nehoda, neurčeno.

„A jak se ocitl v sudu s asfaltem?“

„Do hlášení dám podezřelé okolnosti.“

„Co totožnost?“

„Nic. Podle tebe sice PMI nesedí, ale Rainese nevylučuju. Manželka uvedla, že u zubaře byl naposledy v roce dva tisíce sedm. Doktor v roce dva tisíce devět umřel a nikdo neví, kam se poděly karty.“

„Shoda u otisků?“

„Ne. Chlapík ze skládky v databázi není.“

Pověděla jsem Larabeemu o svém rozhovoru s Waynem Gamblem a Skinnym Slidellem.

„Neznámý by mohl být Cale Lovette.“ Ale sama jsem tomu nevěřila.

„Tvůj odhad věku vypadá dost solidně. Minimálně podle zubů bylo tomu ze skládky víc než čtyřiadvacet. Co kdybys zkusila sehnat Lovettův profil, třeba i fotku a pak porovnala kosterní markery, abychom mohli zúžit výběr?“

„Dneska?“

„Ráno mi dvakrát volal Galimore. Vedení dráhy to chce mít co nejdřív z krku.“

„Bude Joe odpoledne v práci?“

„Ano.“

„Za chvíli jsem tam.“

Potlačila jsem dramatické povzdechnutí. „Jsi hvězda.“

Zkontrolovala jsem seznam příchozích hovorů, posunula se o několik řádek níž a stiskla „vytáčet“. Přístroj jsem měla u ucha tak dlouho, že získal stejnou teplotu jako moje játra.

Wayne Gamble to vzal po druhém zazvonění. Podle zvuků v pozadí jsem poznala, že je pořád na okruhu.

„Můžete mi popsat Calea Lovetta?“ požádala jsem ho.

„Hajzl.“

„Myslím, jak vypadal.“

„Hnědé vlasy, hnědé oči, šlachovitý, asi sedmdesát kilo.“

„Výška?“

„Sto šedesát osm, sto sedmdesát. Proč? Co se stalo?“

„Nic. Jen potřebuju popis.“

„Viděl jsem toho parchanta, co mě sleduje. Nejdřív u tiráků, pak u Sandyho karavanu. Jakmile zmerčí, že o něm vím, zmizí v davu.“

„Pane Gamble, já…“

„Příště ho zmáčknu, dokud mi neřekne, o co mu sakra jde.“

„Děkuji vám za informace.“

Cestou do MCME jsem přemítala o Larabeeho závěrečné lichotce. Je „hvězda“ lepší nebo horší než „jednička“?

Když jsem přijela, našla jsem na stole kopii fotografie od Larabeeho. Dole bylo nadepsané jméno: Ted Raines.

Raines nebyl velký krasavec. Měl pokleslou bradu a vystouplý nos, takže vypadal trošku jako delfín.

Hawkins už přivezl neznámého do smradlavé pitevny a zapojil do zásuvky pilku Stryker. S jeho pomocí jsem oddělila klíční kosti a stydkou sponu, chrupavku, která spojuje stydké kosti na břišní straně pánve.

Joe odstraňoval svalovinu z kostí a já zatím stáhla kůži z hlavy, abych si mohla prohlédnout lebku.

Lebku dospělého člověka tvoří dvaadvacet kostí spojených čtyřiadvaceti švy připomínajícími klikaté čáry. Během dospělosti mezery srůstají a mizí. I když postup srůstání se liší osobu od osoby, uzavřenost švů slouží jako vodítko při určování věku.

Podle švů u neznámého se dalo usuzovat, že to byl dospělý člověk středního věku.

I stydká spona se v dospělosti mění. U neznámého byla hladká a měla po obvodu zvýšené okraje, což odpovídá věku kolem pětatřiceti let.

Epifyzy, tedy místa, kde se spojuje hrudní a klíční kost, přirůstají mezi osmnáctým a třicátým rokem. V obou případech byly kosti neznámého pevně srostlé.

Závěr? Původní odhad byl přesný. Se vší pravděpodobností neznámý zemřel ve čtvrtém desetiletí svého života.

Na Calea Lovetta trošku moc, i když nic se nedá stoprocentně vyloučit.

„Takže,“ řekla jsem a sundala si rukavice. „Lovette to asi nebude.“

„Kdo je Lovette?“

Hawkins stál u dřezu a rozvazoval si zástěru.

Pověděla jsem mu o pohřešovaném z roku 1998.

„Vůbec si nepamatuju, že bych o něm slyšel,“ poznamenal stroze Hawkins.

„To asi nikdo. Každopádně, Galimore bude mít radost.“

Hawkins odhodil zmuchlanou zástěru do koše na nebezpečný biologický odpad. Odrazila se od kraje a dopadla na podlahu. Nepokusil se ji zvednout.

„Vy máte s Galimorem nějaké nevyřízené účty?“

„To teda sakra mám.“

„Povíte mi jaké?“

„Tomu chlapovi se nedá věřit.“ Hawkins zkřivil ústa, jako by se napil něčeho hořkého.

„Mluvíte o jeho problémech s alkoholem?“

„To je jenom kapka v moři.“

Hawkins došel ke koši, šlápl na pedál patou, ohnul se a hodil zástěru dovnitř. Když klaplo víko, vyšel ven.

Převlékla jsem se do civilu a vydala se hledat šéfa. Nebyl ani v kanceláři, ani v kuchyňce, ani venku, ani ve velké pitevně.

Vrátila jsem se k sobě, napsala Larabeemu vzkaz ohledně upřesnění odhadu věku a vyrazila ven.

Odpoledne nabízelo typické počasí tohoto ročního období. Nebe mělo barvu cínu a mraky byly tmavé a nafouklé jako přezrálé švestky.

Cestou domů jsem přemýšlela o muži ponořeném do asfaltu. Ohlásil někdo zmizení? Kdy? V Charlotte nebo jinde? Přišla na stanici přítelkyně, manželka nebo bratr, vyplnili formuláře a pak čekali na telefon, který nikdy nezazvonil?

Intuice mi šeptala, že ten člověk strávil v asfaltu roky. Jestlipak na něj ještě někdo čeká? Anebo všichni, kdo ho znali, už zapomněli a žijí dál své životy?

První kapka mi dopadla na přední sklo, když jsem parkovala u domu. Zrovna jsem zamykala auto, když jsem si všimla, že u kůlny, asi deset metrů ode mě se otevírají dveře Fordu Crown Vic.

Vystoupili dva muži. Oba v černých oblecích, modrých kravatách a sněhobílých košilích. Pozorovala jsem je, jak jdou směrem ke mně.

„Paní doktorka Brennanová?“

„A vy jste kdo?“

„Zvláštní agent Carl Williams.“ Williams vytáhl odznak. Byl malý a podsaditý, měl mahagonovou pleť a nosní dírky, které se působivě rozšiřovaly.

Podívala jsem se na jeho odznak a pak na jeho společníka.

„Tohle je zvláštní agent Percy Randall.“

Randall byl vysoký a bledý, měl šedé, daleko posazené oči a vlasy sestřižené na půlcentimetrového ježka. Neznatelně kývl hlavou.

V ruce jsem držela klíč od auta a čekala, co bude dál.

Williams se ujal slova: „Předpokládám, že víte, proč jsme tady.“

Randall si mě zkoumavě prohlížel.

„Netuším.“

To byla pravda.

„Před dvěma dny jste ze skládky u závodní dráhy vyzvedla tělo.“

Jeho tvrzení jsem nepotvrdila, ani nepopřela.

„Poptávala jste se na Cindi Gambleovou a Calea Lovetta.“

Tohle jsem nečekala. Spojil se Wayne Gamble s FBI? Slidell? Galimore? Ale odkud by se Galimore dozvěděl, na koho se vyptávám?

„Co ode mě chcete?“ zeptala jsem se.

„Zajímalo by nás, jestli muž ze skládky je Cale Lovette.“

„Nemám svolení hovořit o informacích ze soudnělékařského spisu. Budete si muset promluvit s doktorem Larabeem.“

„Pokoušíme se ho kontaktovat. Ale doufali jsme, že nám zatím ušetříte trochu času.“ Williams cosi provedl se svými ústy. Možná to byl úsměv.

„Je mi líto,“ řekla jsem.

Na čele mi přistála kapka. Hřbetem dlaně jsem ji setřela a pohlédla na nebe.

„V osmadevadesátém jsem se na vyšetřování případu Gambleová-Lovette nepodílel.“ Williams nevěnoval mé tiché narážce pozornost. „Zvláštní agenti, kteří na tom tehdy pracovali, už v Severní Karolíně nejsou. Ale můžu vás ujistit, že proběhlo důkladné a komplexní vyšetřování.“

„Nemám důvod o tom pochybovat, ale jak jsem pochopila, tak nenašli ani živé osoby, ani těla.“

„Wayne Gamble byl tehdy ještě dítě. Nechápal úsilí, které jsme při hledání jeho sestry vynaložili. Zvláštní skupina dospěla k závěru, že se oba uchýlili do ilegality.“

„Chcete se mnou mluvit o něčem konkrétním?“ Začínalo opravdu pršet.

„Členové zvláštní skupiny vyslýchali rodinné příslušníky, přátele, učitele, studenty, spolupracovníky, každého, kdo přišel s Gambleovou nebo Lovettem do styku.“

„Grady Winge?“ Winge byl poslední, kdo viděl Cindi a Calea naživu. Jeho jméno mi z pusy vyběhlo dřív, než jsem o tom stihla popřemýšlet.

Williams přivřel víčka. „Samozřejmě. Dokud byly nějaké stopy, hledali jsme je. Závěr zněl, že Gambleová a Lovette odjeli z vlastní vůle.“

„Rodiče si to nemysleli. Ani Ethel Bradfordová.“ Předhodila jsem jim jméno učitelky, abych naznačila, že vím víc, než si myslí. Ale ve skutečnosti jsem nevěděla nic.

„Pan Gamble je stále rozrušený.“ Williamsův tón zůstával striktně neutrální. „To je pochopitelné. Ztratil sestru. S jeho žádostí, aby se obnovilo vyšetřování případu, nemáme problém.“

Pokud Williams čekal na odpověď, zklamala jsem ho.

„Samozřejmě bychom uvítali, kdyby jednal diskrétně.“

„Nemůžu mu zabránit, aby mluvil s novináři, pokud máte na mysli tohle.“

„Jistěže ne. Ale doufáme, že byste ho mohla odradit od neopodstatněných obvinění proti FBI.“

Pršelo stále víc. Williams mluvil dál.

„Pokud se případ otevře, FBI bude plně spolupracovat. Ale budu k vám upřímný, paní doktorko Brennanová. Nevíme, zda jsou Cindi Gambleová a Cale Lovette živí, nebo mrtví.“

„Díky za upřímnost.“

„Věříme, že bude vzájemná.“ Williams se asi znovu usmál.

„Pokud se případ znovu otevře, bude mít soudní lékař a charlottská policie přístup k informacím, které FBI shromáždila v devadesátém osmém?“

Williams a Randall se po sobě podívali.

„Nechci vás zklamat, doktorko Brennanová, ale nemůžu zaručit, že FBI vydá spisy a interní materiály. Věřte mi, prosím, skutečně nemáme zdání, co se s Gambleovou a Lovettem stalo. Prostě zmizeli.“

Podívala jsem se Williamsovi přímo do očí.

„Mluvil jste se členy zvláštní skupiny. Co se jim podle vás přihodilo?“

„Já jsem přesvědčený, že odjeli a přidali se k extremistům na západě.“

„Proč?“

Williams zaváhal. Asi dumal, zda má hodit do placu trochu té vzájemné upřímnosti.

„Po obléhání Ruby Ridge v devadesátém druhém a Waco v devadesátém třetím byla extremistická domobrana bez sebe vzteky. V době, kdy zmizeli Gambleová a Lovette, se vědělo o řadě plánovaných protivládních akcí.“

Williams mluvil o incidentech, kdy američtí agenti zaútočili na komplexy obsazené extremistickými skupinami. V obou případech umírali lidé. Mezi těmi, kdo zpochybňovali legitimitu vlády, zavládl vztek.

„Pokud víme, Lovette byl prudký mladík a Gambleová velmi mladá a zamilovaná. Měl ji omotanou kolem prstu,“ řekl Williams. „Takže prostě odešli do ilegality.“

„To je jediná teorie, která dává smysl.“

„Opravdu je to tak snadné?“

„Venkovské oblasti Michiganu, Montana, Idaho,“ řekl Williams. „Tihle cvoci prostě zmizí ze světa. Nikdo je nenajde.“

Jedna věc mi nešla z hlavy.

„Vyšetřování trvalo jenom šest týdnů,“ poznamenala jsem.

„A proto si Gamble myslí, že to byl švindl. Jenomže jeho sestra a Lovette zmizeli úplně beze stopy, takže jsme se domnívali, že odešli do ilegality. Když stopa vychladla, FBI rozpustila skupinu a dál se spoléhala jen na rozvědku.“

Vybavila se mi Slidellova poznámka.

„Doufali jste, že vás Lovette dovede k větší rybě. Třeba Eriku Rudolphovi.“

„Uvažovali jsme o tom.“

Přehodila jsem si kabelku přes rameno. Promočené.

„Běžte se schovat před deštěm, paní doktorko.“ Williams se patrně znovu pokusil o úsměv. „A děkuji, že jste si s námi popovídala. Věřte mi nebo ne, ale i FBI chce zjistit, co se stalo. Stejně jako vy.“

Pak Williams i Randall nasedli do auta a odjeli.

Znovu jsem si v hlavě přehrávala celý rozhovor, když jsem se převlékala a ručníkem si sušila vlasy. Měla mě tahle návštěva odradit od pomoci Waynu Gambleovi?

Zrovna jsem si nazula sandály, když zazvonil telefon.

Jako obvykle Slidell přeskočil úvodní zdvořilosti.

Jeho slova mě šokovala.

A v mozku nastartovala spínač vzteku.

8

„V HÁJI?“

„V zeleným.“

„Jak v háji?“

„Šlohla ho Federální Banda Idiotů.“ Slidell byl bez sebe vzteky.

„FBI zabavila spis Gambleová-Lovette?“

„I se svorkama.“

„Když uzavřeli vyšetřování?“

„Ne. Teďka. Včera. Po dvanácti letech přišli a odnesli si ho.“

„Kdo to povolil?“

„Dozvěděl jsem se jen to, že příkaz přišel shora.“

„A co Eddieho zápisníky?“

„Tak to ani nápad. Nebyly ve složce.“ Slyšela jsem, jak do něčeho udeřil dlaní. „Mám je pěkně u sebe.“

Ve čtvrtek se na skládce objevilo tělo. Wayne Gamble za mnou přišel v pátek. A pak zničehonic zkonfiskují dvanáct let starý spis. Co to má sakra znamenat?

Po lince hučelo ticho, jak jsme si oba se Slidellem domýšleli důsledky. Promluvil první.

„Něco tu smrdí.“

„Ano.“

„S Erskinem Slidellem nikdo vyjebávat nebude.“ Skinnyho jsem už rozčíleného viděla. Často. Ale jen zřídkakdy takhle.

„Co budete dělat?“ zeptala jsem se.

„Za chvíli zavolám.“

Ticho.

Za čtvrt hodiny telefon zazvonil.

„Máte čas?“ zeptal se Slidell.

„Ale jo.“

„Vyzvednu vás za deset minut.“

„Kam jedeme?“

„Do Kannapolisu.“

Ethel Bradfordová učila chemii na střední škole A. L. Browna od roku 1987 do roku 2004, kdy odešla do důchodu. Stále bydlí v domě, který si koupila, když nastoupila do zaměstnání.

Až na rachotící klimatizaci a zlověstné sípání vycházející ze Slidellova nosu, když se nadechoval a vydechoval, proběhla jízda z Charlotte do Kannapolisu v tichosti. Skinny střídavě nervózně bubnoval do volantu nebo ho svíral tak pevně, až jsem se bála, že ho rozlomí.

Přestože v jeho taurusu vládly subarktické teploty, vůz plnila směsice pachů. Staré hamburgery a hranolky. Studená káva. Bambusová podložka, na kterou Slidell zaparkoval svůj sádelnatý zadek.

Sám Slidell. Ten chlap smrděl cigaretovým kouřem, levnou kolínskou a oblečením, které už dávno volalo po koši na prádlo nebo čistírně.

Málem jsem začala podléhat žaludeční nevolnosti a podchlazení, když Slidell přibrzdil u obrubníku před malým cihlovým domkem se zelenými okenicemi. Kolem základů rosdy hortenzie. Na cihlových schodech k přední terase stály květináče s pelargoniemi.

„Čeká nás?“ zeptala jsem se.

„Jojo.“

Slidell se odstrčil lokty od opěradla a vysoukal zpoza volantu. Kráčela jsem za ním po cestičce.

Vnitřní dveře se otevřely, ještě než se Slidell dotkl palcem zvonku.

V hlavě jsem už měla poskládaný mentální obraz, založený nejspíš na vzpomínkách na naši středoškolskou chemikářku. Ethel Bradfordová byla mladší, než jsem čekala. Mohlo jí být asi pětašedesát, měla kaštanové vlasy ostříhané na kluka. Bleděmodré oči, schované za silnými skly brýlí, mi připadaly obrovské.

Slidell nás představil a ukázal odznak. Bradfordová se na něj ani nepodívala, ustoupila a otevřela i venkovní dveře. Všimla jsem si, že se na naši návštěvu nenaparádila. Na sobě měla khaki kraťasy, kostkovanou bavlněnou košili a byla bosa.

Vedla nás chodbou vyzdobenou zarámovanými fotografiemi z cest klenutým průchodem doprava. V obývacím pokoji byly plátěné závěsy a hnědý koberec ušak na naleštěné dubové podlaze. Cihlový krb byl natřený nabílo, aby ladil s dřevěnými obklady a policemi na knihy.

„Prosím.“ Bradfordová ukázala na koženou pohovku.

Slidell si sedl na jeden konec. Já na druhý. Bradfordová se posadila do křesla za lodní kufr, který přebral funkci konferenčního stolku.

Než mohl Slidell promluvit, Bradfordová se začala ptát.

„Našli jste Cindi?“

„Ne, madam.“

„Je mrtvá?“

„To nevíme.“

„Objevily se nějaké nové informace?“

„Ne, madam. Jenom bychom vám rádi položili několik otázek.“

„Prostě mi to připadá divné. Po tak dlouhé době.“ Bradfordová si poposedla ke straně a zastrčila bosé nohy pod zadek.

„Ano, madam. Takže vy si na Cindi Gambleovou pamatujete, že?“

„Samozřejmě. Byla to vynikající studentka. A takových nebývá mnoho. Navíc jsme se znaly z KVTM.“

„KVTM?“ Slidell vytáhl z kapsy kroužkový blok, nasliněným palcem otočil pár stránek a připravil si pero.

„Klub vědy, techniky a matematiky. Vedla jsem ho a Cindi do něj chodila.“

„Pamatujete si na dobu, kdy zmizela?“

Přes brýle á la Harry Potter na něj vrhla zničující pohled.

„Předpokládám, že vás tehdy vyslýchali,“ dodal.

„Jen krátce. Policie ztratila zájem, protože jsem jim toho nemohla moc říct.“ Jednou rukou si posunula brýle výš na nos. Okamžitě se sesunuly zpátky do žlábku, kde trůnily předtím.

„Co jste jim řekla?“

„Cindi přestala chodit do školy.“

„To je vše?“

„Vše, co vím.“

„Mluvili i s ostatními učiteli?“

„Asi ano. Ale nevím to jistě.“

Slidell kladl otázky a já Bradfordovou pozorovala. Všimla jsem si, že si jednou rukou pevně svírá pravý kotník. I když se to snažila skrývat, byla nervózní.

„A Lovette?“ chtěl vědět Slidell.

„Co Lovette?“

„Znala jste ho?“

„S Calem Lovettem jsem se osobně nestýkala. K nám na Brownovu nechodil. Ale tohle všechno musíte mít někde ve spise. Na stejné otázky jsem už odpovídala.“

„Věděla jste, že Cindi s Lovettem chodí?“

„Ano.“

„Mluvila o něm někdy?“

„Se mnou ne.“

„Věděla jste, že Lovette patří do skupiny, která si říkala Vlastenecký oddíl?“

„Něco jsem zaslechla.“ Bradfordová letmo zaletěla pohledem ke dveřím, jako kdyby ji vystrašil zvuk nebo pohyb.

„Ty děcka to bralo?“

„Co?“

Slidell se nehýbal a upřeně hleděl na Bradfordovou. Cítila jsem jeho podráždění.

„Říkala Cindi někdy něco v tom smyslu, že nenávidí černochy nebo Židy? Homosexuály?“ Slidell to slovo vyslovil jako homosekciál.

„To se k ní vůbec nehodilo.“

„Potraty? Federální vláda?“

„Ne, nemyslím.“

„Ale nevíte to.“ Slidell ztrácel trpělivost.

„Smutná pravda je, že učitelé toho ví o svých studentech velice málo. O jejich soukromí, myslím. Tedy pokud se student sám nesvěří.“

„A to Cindi nedělala.“

Bradfordová při Slidellově obviňujícím tónu ztuhla. Naše pohledy se střetly. Obrátila jsem oči v sloup, abych naznačila, že i já ho pokládám za neotesance.

Slidell ťukal perem o blok, oči upřené na Bradfordovou. Ani nemrkla.

Zamrzlou scénu přerušilo zvonění Slidellova mobilu. Vytáhl ho z pouzdra na opasku a podíval se na číslo.

„Tohle musím vzít.“ Vyskočil na nohy a odešel z pokoje.

Rozhodla jsem se pokračovat ve hře na hodného poldu.

„Muselo to být hrozné ztratit tak nadanou studentku.“

Bradfordová přikývla.

„Určitě se o tom tehdy ve škole mluvilo,“ pokračovala jsem jemně. „Mezi učiteli a studenty. Objevily se nějaké spekulace, co se ns nimi mohlo stát?“

„Upřímně řečeno, bylo jich překvapivě málo. Lovette nebyl naším studentem. A Cindi kromě KVTM nikam nechodila. Ona nebyla…“ Bradfordová naznačila prsty volné ruky ve vzduchu uvozovky, „…oblíbená.“

„Děti dovedou být kruté.“

„Kruté a zlomyslné.“ Můj trik „žena ženě rozumí“ na Bradfordovou zabral.

„Cindi Gambleová milovala motory a chtěla se stát automobilovou závodnicí. A tenkrát takový koníček z holky královnu maturitního plesu neudělal. Ani v Kannapolisu ne.“

„Já vím, že je těžké vzpomínat na tak dávnou dobu, ale nepamatujete si, že by měla nějakou kamarádku?“

Zvedla volnou ruku dlaní nahoru v gestu bezmoci. „Pokud vím, tak trávila veškerý volný čas na dráze.“

„Nepamatujete si, že byste ve škole Cindi s někým vídala? Třeba na chodbě nebo v jídelně?“

„Ale ano, Lynn Hobbsová. Cindi a Lynn spolu často obědvaly.“

„Lynn tenkrát vypovídala?“

„To nevím.“

„A víte, kde dneska žije?“

Bradfordová zavrtěla hlavou.

„Můžu se vás zeptat, kdo vás v devadesátém osmém vyslýchal?“ řekla jsem.

„Dva policisté.“

„Z policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg?“

„Ano.“

„Vzpomenete si na jejich jména?“

„Ne.“

„Uměla byste je popsat?“

„Jeden byl vysoký a štíhlý. Velmi zdvořilý. Podle přízvuku nepocházel odsud. Ten druhý byl hrubší. Vypadal jako kulturista.“

„Detektivové Rinaldi a Galimore?“

„Je to možné.“

Naklonila jsem se a ztišila hlas. Důvěrný rozhovor dvou kamarádek.

„A ještě někdo?“

„Co tím chcete říct?“

„Vyslýchala vás FBI?“

Stejně jako před chvílí se Bradfordová zadívala na oblouk za mnou a pak sklopila oči. Naše přítomnost ji očividně znervózňovala.

Přisvědčila.

„Učinila jste tehdy oficiální výpověď?“

„Ne.“

„Zmínil se zvláštní agent o Vlasteneckém oddílu?“

„Na podrobnosti toho rozhovoru si nevzpomínám.“

„FBI po vás chtěla, abyste o tom rozhovoru mlčela?“

Než stihla Bradfordová odpovědět, objevil se Slidell a kývl hlavou ke dveřím.

„Ještě poslední otázku,“ řekla jsem mírně.

Bradfordová ke mně zvedla zdráhavé oči.

„Myslíte si, že Cindi Gambleová odjela z vlastní vůle?“

„Ani na vteřinu,“ řekla pevně. „Řekla jsem to už tenkrát, říkám to i teď.“

Dali jsme jí svoje vizitky a vyšli ven.

V autě jsem Slidellovi řekla, co jsem se dozvěděla za jeho nepřítomnosti.

„Ta panička měla z naší návštěvy radost asi jako ze svrabu a neštovic.“

„Vypadala neklidně.“

„Ví víc, než říká.“

„Ale z jakého důvodu si to nechává pro sebe?“

„Federálové jí patrně nakecali něco o domácím terorismu, mlčenlivosti a národní bezpečnosti.“

„Takže co dál?“ zeptala jsem se.

„Jak se jmenovala ta kámoška z jídelny?“

„Lynn Hobbsová.“

„Eddie si tohle jméno zapsal do poznámek.“

„Myslíte, že ji najdete?“

Slidell si nasadil falešné raybanky.

„Jasně že ji najdu.“

9

V NEDĚLI SE STAL ZÁZRAK. NEPRŠELO.

Bohužel jsem se o radost z pěkného počasí neměla s kým podělit. Katy byla na horách. Ryan v Ontariu. Moje sestra Harry doma v Texasu. Má nejlepší kamarádka Anne Turnipová se nechala zcela pohltit rekonstrukcí domu. Charlie Hunt dřepěl v kanceláři veřejného obhájce pro okres Mecklenburg a připravoval si závěrečnou řeč k procesu se ženou, kterou obvinili, že zastřelila pasáka.

Jak označit Charlieho Hunta? Kamarád? Nápadník? Chlap, co by se ke mně rád přitulil? Dál jsme se zatím nedostali. Ale bylo to kvůli mně, ne kvůli němu.

Oslavila jsem slunečný den dlouhým běžeckým kolečkem přes Park svobody a všechny Královniny ulice. A že jich Charlotte má požehnaně. Na jedné křižovatce se dokonce potkává Královnina s Královninou.

Odpoledne jsem vyplela zahrádku a vytáhla Birdieho na trávník, abych ho vyčesala. Byla z něj tuna chlupů. Po ukončení lazebnické péče se mi radši klidil z dohledu.

Večer jsem dohonila resty v papírování, ugrilovala si steak a při jídle poslouchala Foghat a Devo na plné pecky. Tyčinka Dove místo dezertu.

Jsem ostrov. Jsem skála. To je vlastně jedno.

Ryan zavolal kolem deváté. Z tónu jeho hlasu jsem vycítila, že by náš rozhovor raději udržel na lehčí rovině, pokud možno co nejdál od tématu Lily. Patrně si usmyslel, že mě vyškolí v problematice kanadské NASCAR. Uvědomovala jsem si, že se potřebuje odreagovat, a tak jsem většinou jen poslouchala.

„Jacques Villeneuve dostal v Quebeku řád a uvedli ho do kanadské síně slávy.“

„Pro sportovce je to velká pocta.“

„Žádný Kanaďan zatím nevyhrál Indianapolis 500 ani titul Fl.“

„Působivé…“

„Jacques Villeneuve startoval v NASCAR víc než tucetkrát. Pětkrát v Nationwide a třikrát ve Sprint Cup.“

„A dál?“

„Asi i v sérii Camping World Truck. Vím, že jel v Canadian Tire Series v roce dva tisíce devět. Byl jsem se tenkrát kouknout.“

„Pro jaký tým jezdil?“

„Braun Racing. Měl toyotu dvaatřicítku. Jak to má teď, nevím. Mám pocit, že se snaží dostat zpátky do formule 1, ale Světová rada automobilového sportu FIA rozhodla, že letos nepřijme žádné nové týmy.“

„Villeneuve je jediný kanadský jezdec v NASCAR?“

„Tabarnac, ne. Mario Gosselin jezdí Camping World Truck. Pierre Bourque, D. J. Kennington, i když ti závodí jen občas. Jean-Francois Dumoulin a Ron Fellows jezdí silnici.“

„Co to znamená?“

„Jezdí na silničních okruzích, ne na drahách.“ Pauza. „Něco nového v případu ze skládky?“

Shrnula jsem mu poslední vývoj.

„Plánuješ další cestu na dráhu?“

„Pokud to bude nutné.“

Ryan zaváhal. „Kdyby ses tam dostala, mohla by ses mrknout ke garážím Nationwide?“

Když mi došlo, kam míří, rozesmála jsem se.

„Ty chceš podpis Jacquesa Villeneuva, že jo?“

„Ten chlap je legenda.“

„Jsi jak malej.“

„Nechci od tebe, abys ukradla jeho trenky.“

„Lieutenant-détective Andrew Ryan, obdivovatel Jacquesa Villeneuva.“

„Doktorka Temperance Brennanová, protivná jak činže.“ Cítila jsem, jak se na druhém konci linky červená.

„Nosíš kšiltovku s číslem třicet dva a připíchnutou Jacquesovou fotkou?“

„Zapomeň na to. Vlastně ani nevím, jestli Villeneuve v Charlotte startuje.“

Ryan mi popřál bonne chance a pak jsme rozhovor ukončili.

Uvelebila jsem se na pohovce s našlechtěným kocourem a zapnula si reprízu Kauz z Bostonu, když se ozval zvonek u hlavních dveří.

S Birdiem jsme se po sobě překvapeně podívali. Tímhle vchodem sem nikdo nechodí.

Zvědavě jsem přešla přes obývák a koukla do kukátka.

A zděsila se.

Na terase stála Summer a hrabala se v kabelce velikosti pošťáckého pytle. Ve světle lampy její vlasy vypadaly jako gloriola z bílé cukrové vaty. Napadlo mě, že padnu na zem a po břiše se doplazím ke schodišti. Místo toho jsem odemkla.

Zámek klapl a Summer prudce zvedla hlavu. I v šeru jsem poznala, že plakala.

„Ahoj,“ pozdravila.

„Ahoj.“

„Já vím, že je trochu pozdě.“

Trochu.

„Chtěla byste jít dál?“ Ustoupila jsem a otevřela dveře dokořán.

Summer se kolem mě protáhla a nechávala za sebou tsunami vůně Timeless. Když jsem se otočila, natahovala ke mně ruku s krabičkou tic taků.

„Mátové?“

„Ne, díky.“

„Ta příchuť mě uklidňuje.“

„Ano,“ souhlasila jsem. Aspoň něco, pomyslela jsem si v duchu.

Summer hodila krabičku do tašky a nervózně se zatahala za ucho. V růžovém tričku na ramínka s flitry, úzké růžové sukni a na vražedně vysokých podpatcích vypadala jako reklama na značkové prádlo.

„V pracovně je to pohodlnější,“ řekla jsem.

„Fajn.“

Summer cupitala za mnou a hlavou točila ze strany na stranu.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala jsem se a ukázala na pohovku.

„Merlot prosím.“

„Je mi líto, ale víno doma nemívám.“

„Aha.“ Dokonale vytvarované obočí se zmateně stáhlo do véčka. „Fajn. Vlastně ani nemám chuť.“

„Co se děje?“ Tušila jsem, že to nebude příjemný rozhovor, a tak jsem se usadila na židli a zaujala pozici pozorného posluchače.

„Řídila jsem se vaší radou.“

„Mou radou?“

„Udělala jsem přesně, co jste mi řekla.“

„Summer, já jsem…“

„Řekla jsem Peteovi, že se musí začít o svatbu víc zajímat.“

Summer si přehodila jednu opálenou nohu přes druhou. „Jinak…“

„Moment. Cože? Já…“

„Řekla jsem: ‚Peteyi, jestli se budeš pořád chovat jako páprda, tak se to mezi námi nesrovná.‘“

Prsa velikosti D se rozechvěle zvedla. Klesla.

Čekala jsem.

A přišel plačtivý výlev.

Poslouchala jsem a hlavou se mi přitom honily kratičké věty.

Uteč, Pete.

Uteč rychle.

Uteč daleko.

Hnusné. Já vím. Ale jinou reakci mi šedé buňky nenabídly.

Mlčela jsem. Jen jsem přikyvovala, podávala papírové kapesníky a soucitně mručela.

Čím déle Summer hovořila, tím větší hrůza se mě zmocňovala. Jak si mohla tak strašně vysvětlit moje připomínky?

Představila jsem si, jak je na mě Pete asi naštvaný. Jakže to říká má sestřička Harry?

Každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán.

Jo. Stala jsem se terčem ostře kritického výlevu.

Nakonec byla celá smutná story venku. Ultimátum. Hádka. Slzavý odchod. Prásknutí dveřmi.

Když skončila, podala jsem jí další kapesník.

Summer si opatrně osušila oči se silným nánosem řasenky.

„Takže,“ přerývaně se nadechla, „co mám dělat?“

„Summer, tohle mi vážně není příjemné…“

„Musíte mi pomoct.“ Slzy se znovu začínaly valit. „Zničila jsem si život.“

„No možná jsem už nadělala dost škody.“ Sama jsem tomu nevěřila, ale rozhovor probíhal ještě hůř, než jsem čekala.

„Přesně tak. Takže to teď musíte napravit.“

„Nemyslím, že bych mohla,“ opáčila jsem mírně.

„Musíte si s Petem promluvit. Musíte ho přivést k rozumu.“ S každičkým slovem se přibližovala hysterickému záchvatu. „Musíte…“

„Dobře. Zítra ráno mu zavolám.“

„Slibujete?“

„Ano.“

„Přísaháte?“

Dobrotivý bože!

„Ano.“

Na jeden děsivý okamžik jsem dostala strach, že mě obejme. Místo toho se vysmrkala. Její nos už měl barvu vánoční punčochy.

Řasenka ale zůstala bez jediné poskvrnky. Jakou asi používá značku, napadlo mě.

Ještě pořád jsem o tom dumala, když Summer otočila hlavu.

„No ne… miláčku. Ty jsi ale rozkošná kulička.“

Podívala jsem se tam, kam ona.

Do místnosti vstoupil Birdie. Sedl si, pozoroval nás, uši našpicované, ocas stočený u stehna.

Summer kývla prstem a pokračovala dál sacharinovým hláskem. „No tak pojď sem, maličký krasavce.“

Paráda. Můj kocour kromě bouřky nenávidí ještě cizí lidi a vůni silného parfému.

K mému úžasu Birdie doťapkal k pohovce a vyskočil nahoru.

Když ho Summer pohladila po zádech, lehl si a zvedl ocas. Summer našpulila rty a žvatlala dál.

Ten malý zrádce začal doopravdy příst.

„Omlouvám se, Summer. Byl to dlouhý den a já ještě musím…“

„Samozřejmě. Určitě si myslíte, že nemám žádné vychování.“ Vlepila Birdiemu pusu na hlavičku, sebrala si kabelku a vstala.

U dveří se otočila a věnovala mi rozzářený úsměv. „Jednoho dne se tomu obě zasmějeme.“

„Hm.“

„Tempe, beru zpátky všechno ošklivé, co jsem si o vás kdy myslela.“

A odcupitala na vysokých kramflecích do noci.

Když jsem usínala, napadlo mě, jak se dají vzít zpět myšlenky. Zpět odkud? A proč?

V pondělí ráno mě Birdie probudil tím, že mi začal žužlat vlasy.

Férovka. Včera jsem mu vyčesala asi polovinu kožichu.

Obrnila jsem se čtyřnásobným espressem, vaflí a plátkem kantalupského melounu. A pak vytočila Peteovo číslo.

„Včera večer tu byla Summer.“

„Vážně?“

„Byla hodně rozrušená.“

„To věřím.“

„Hele, Pete, já udělala jen to, cos po mně chtěl. Ona mluvila, já poslouchala.“

„No jak se zdá, tak sis k tomu taky řekla svý.“

„Neradila jsem jí, jen jsem vyjádřila svůj názor.“

„Patrně si to vysvětlila jinak.“

Snažila jsem se zůstat diskrétní.

„Summer má prostě svůj vlastní pohled na svět.“

„Úplně jsi ji zblbla.“

To není tak těžké, pomyslela jsem si. Ale nahlas jsem to neřekla.

„Cos jí napovídala, že je tak vztahovačná?“

„Dělá si starosti, protože neprojevuješ dostatek zájmu o svatbu.“

„A koho zajímá barva ubrousků? Nebo příchuť cukrové polevy? Nebo tvar dortu?“

„Tvou snoubenku.“

„Mám pocit, že se jí v hlavě vylíhlo nějaké monstrum.“

Nejsi daleko od pravdy. I to jsem si nechala pro sebe.

„Neměla jsi jí říkat, že svatby nenávidím,“ řekl Pete.

„To jsem neřekla. Jenom jsem poznamenala, že si nepotrpíš na oficiality.“

Pete nebyl na maturitním večírku ani na vlastní promoci. Naši svatbu organizovala má matka Daisy Lee. Zařídila všecičko včetně perlových kroužků na ubrousky, které ležely na porcelánových talířích rozestavěných na ubrusech s krajkovou bordurou. Pete prostě jenom přišel do kostela.

„Co mi radíš?“ zeptal se opatrně.

Uspávací pušku?

„Předstírej,“ řekla jsem. „Vyber slonovou kost nebo bílou. Ostružinovou nebo červenou.“

„Když něco vyberu, stejně se jí to nelíbí.“

„Ale dáš najevo snahu.“

„V mým věku už nemám tyhle kraviny zapotřebí.“

Fakt?

„Pete?“

„Ano?“

„Opravdu ti řekla, že jsi páprda?“

Oznamovací tón.

Po výměně názorů s bývalým jsem potřebovala fyzickou zátěž.

Birdie mě pozoroval, jak si zavazuju tenisky.

„Co na tý barbíně vidíš?“ zeptala jsem se.

Žádná odpověď.

„V hlavě má vymeteno.“

Kocour na svou obranu neřekl nic.

Bylo pořád horko jako v srpnu. Ve čtvrt na devět se teplota vyšplhala k osmadvaceti stupňům.

Rozhodla jsem se pro kratší trasu a oběhla park. V půl desáté jsem byla zpátky doma, vysprchovaná a oblečená.

Napadlo mě, že se ozve Slidell s informacemi o Lynn Hobbsové, a tak jsem četla maily a zaplatila několik účtů. Pak jsem si prostudovala článek v Časopise soudních věd o využití racemizace aminokyselin v chrupu při odhadu věku. Brnkačka.

Bylo jedenáct a telefon dosud nezazvonil.

Potřebovala jsem změnit lokál a rozhodla se pro MCME. Dopíšu hlášení o neznámém ze skládky a zabalím vzorky kostí. Kdyby byla potřeba analýza DNA, budou připravené k odeslání.

Jakmile jsem vkročila do kanceláře, vřítil se do dveří Tim Larabee.

Z výrazu jeho tváře mi bylo jasné, že něco není v pořádku.

10

„KDE JE NEZNÁMÝ?“ LARABEE MĚL NA SOBĚ SÁLOVÝ mundúr ušpiněný od krve, takže už dneska zřejmě pitval.

Nepřekvapovalo mě to. Pondělky bývají pro koronery a soudní lékaře hektické. Zejména pokud následují po horkém letním víkendu.

„Cože?“

„MCME 227-11. Ten ze sudu. Co jsi s ním udělala, když jsi v pátek skončila?“ Larabeeho hlas zněl poněkud ostřeji než obvykle.

„Řekla jsem Joeovi, aby tělo odvezl do chladicího boxu.“

„Není tam.“

„Musí tam být.“

„Není.“

„Ptal ses Joea?“

„Má dneska volno.“

„Tak mu zavolej.“

„Nebere telefon.“

Mírně popuzená jsem došla k boxu a vzala za kliku. Dveře se otevřely a vypustily pach zmrazeného masa.

U zadní stěny stálo namačkaných pět nerezových vozíků. Další čtyři zabíraly prostor u postranních stěn. Na šesti ležela těla v pytlích.

Vešla jsem dovnitř a Larabee mě pozoroval z chodby, šlachovité paže složené na hrudi. Jedno po druhém jsem zkontrolovala čísla na visačkách.

Larabee měl pravdu. MCME 227-11 tu nebyl. Naskočila mi husí kůže a roztřásl mě chlad. Vyšla jsem ven a zavřela dveře.

„Díval ses do mrazáku?“

„Samozřejmě že jsem se díval do mrazáku. Nic tam není kromě Nanuka, kterého tu syslíme už dva roky.“

„Tělo přece samo neodejde.“

„Jistěže ne.“

„Nepodepisoval jsi souhlas k odvozu?“ zeptala jsem se. Hloupé. Ale tohle prostě nedávalo smysl.

Larabeeho zamračená tvář mluvila za vše.

„Provedl jsi pitvu. V sobotu ráno. Já dokončila kosterní analýzu v sobotu odpoledne kolem čtvrté. Takže tělo se ztratilo někdy potom.“

Rychlé přikývnutí. Můj mozek začal probírat možnosti.

„Omyl pracovníků pohřebního ústavu to asi nebude. V neděli si pro těla nejezdí.“

„S ostatními už jsem mluvil.“

„Kdy jsi zjistil, že neznámý chybí?“

„Asi před hodinou. Šel jsem si do chlaďáku pro zastřeleného chlapa.“

„Byl tu někdo přes víkend? Uklízeči? Údržbáři? Opraváři?“

Larabee zavrtěl hlavou.

„Joe měl službu?“

„Ano.“

Když je Joe sám na noční, pospává na skládacím lehátku v pánské šatně. Zavřené dveře. Horší sluch. Klidně by sem mohlo napochodovat vojsko a on by nic neslyšel.

„Je možné, že se sem někdo vloupal?“ zeptala jsem se.

„A ukradl mrtvolu?“ Larabeeho hlas zněl víc než skepticky.

„Stává se,“ bránila jsem se.

„To by zloději museli zlikvidovat bezpečnostní systém.“

„Kdyby tu někdo byl, spustil by se alarm.“

„Měl by.“ Larabeeho tón jen potvrzoval jeho cynický postoj k moderním technologiím. „Podíváme se, jestli nenajdeme stopy násilného vniknutí.“

Udělali jsme to. Nic jsme nenašli.

„To je šílené.“

Došly mi nápady.

„Něco bych ti asi měl říct.“

Stáli jsme s Larabeem u plošiny na příjmu. Tázavě jsem na něho pohlédla.

„Pojďme ke mně do kanceláře.“ Teď už byl nervózní.

Vstoupili jsme dovnitř a Larabee zavřel dveře. Posadil se za stůl. Já usedla na židli naproti němu.

„V sobotu mě při odchodu z kanceláře odchytila FBI.“

Vypálila jsem od boku: „Zvláštní agenti Williams a Randall?“

Larabee se podíval na list papíru na stole. „Ano. Ptali se mě na neznámého.“

„Cos jim řekl?“

„Dal jsem jim výsledky pitvy a tvůj biologický profil. Řekl jsem, že jsem připravil vzorky pro toxikologickou analýzu, a upozornil je, že sepsat závěrečnou zprávu chvíli potrvá.“

„A dál?“ vyzvala jsem ho.

„Williams se nabídl, že vzorky osobně doručí. Prý se pokusí prosadit, aby je zpracovali co nejdřív. Volal jsem do jejich charlottské detašované kanceláře. Opravdu jsou z FBI, tak mi to připadalo košer. Poprosil jsem Joea, aby se o to postaral.“ Larabee stáhl obočí. „Dneska ráno v deset mi faxem přišlo hlášení.“

„Děláš si srandu?“ Udivilo mě to. Obvykle trvá týdny, dokonce i měsíce, než dojdou výsledky z laboratoře.

„Moje závěry o pulmonárních lezích a edému v kombinaci se žaludečními vředy a krvácením patrně Williamse nakoply. Nechal vzorky odvézt do UKPCH a projet imunochromatografickou analýzou.“

Larabee měl na mysli imunologický test, který hledá organické látky. Nejsem na to žádný odborník, ale něco málo o tom vím.

Takže stručně.

Antigeny jsou molekuly, které náš imunitní systém rozpozná jako vetřelce. Mohou to být toxiny, enzymy, viry, bakterie. Transplantovaná plíce, která nevypadá dobře. Protilátky jsou proteiny, jež zaútočí na cizí okupanty a zneškodní je.

Protilátky jsou běžně přítomné v lidském těle anebo se tvoří v reakci na konkrétní antigeny. Říká se tomu imunitní reakce.

Imunologický test vychází ze schopnosti protilátek vázat se na konkrétní antigeny. Hrozba X vyvolá reakci Y. A je to! V soudní vědě se tento postup využívá pro identifikaci a kvantifikaci neznámých organických látek ve vzorku. Pokud reaguje ta a ta protilátka, musí tam být přítomna ta a ta látka.

Čekala jsem.

„Podle výsledků testu dva odebrané vzorky obsahovaly ricin.“

„Ricin?“ Nedokázala jsem skrýt překvapení v hlase.

Ricin je přírodní jed a získává se ze semen skočce obecného, Ricinus communis. Je to jeden z nejsilnějších známých jedů a způsobuje smrt v rozmezí šestatřiceti až dvaasedmdesáti hodin po požití.

Kromě specifičnosti vazby je druhým hlavním znakem imunologického testu, že produkuje měřitelný signál v reakci na konkrétní spojení antigenu a protilátky. V případě ricinu je to zelené světlo. To je chromatografická část.

Zelené světlo se měří spektrometrem nebo podobným zařízením. V podstatě to funguje tak, že čím jasněji svítí, tím více ricinu vzorek obsahuje.

Larabee přikývl.

„Což vysvětluje, proč na to v laborce hned skočili,“ poznamenala jsem.

Během několika posledních let se testování zjednodušilo a zrychlilo. Nyní existují sady pro detekci ricinu, antraxu, moru, tularemie a mnoha dalších biotoxinů.

„Jenže to nevysvětluje, jak se ricin dostal do těla neznámého,“ řekl Larabee.

„Tenhle jed zabil i Georgiho Markova, ne?“ Měla jsem na mysli bulharského novináře, kterého v roce 1978 zavraždili v Londýně. „Pochybuju, že by našeho neznámého někdo píchl do zadku deštníkem.“

„Markova píchli do nohy,“ poznamenala jsem.

Larabee se na mě podíval.

Chvíli jsem přemýšlela. Pokud se ricin pozře, vdechne nebo se vpraví do těla injekcí, vyvolává nevolnost, křeče, koliku, silný průjem, koma a následně smrt.

„Otrava ricinem by odpovídala výsledkům tvé pitvy,“ poznamenala jsem. „A vysvětlovala by zájem federálů.“

Zazvonil telefon. Larabee ho ignoroval. „Armáda zkoumá ricin už roky. Zkoušeli s ním obalovat munici. Testovali ho v kazetových bombách. Jakmile jsem zjistil, že s ním máme co do činění, něco jsem si o tom přečetl.“

Mávl rukou k faxu. „Ricin je na seznamu sledovaných látek první kategorie jak podle úmluvy o biologických zbraních z roku devatenáct set sedmdesát dva, tak podle úmluvy o chemických zbraních z roku devatenáct set devadesát sedm.“

„Ale jiné toxiny fungují jako mnohem efektivnější biologické zbraně. Třeba antrax. Na kilo antraxu bys potřeboval tuny ricinu.“ Někde jsem to četla. „A ricin se poměrně rychle rozkládá. Spory antraxu zůstávají smrtelně nebezpečné desítky let.“

„Obyčejný člověk se k antraxu nedostane. Ani k botulinu nebo tetanu. Skočec je okrasná rostlina. Na zahradě ji může pěstovat každej cvok.“

Chtěla jsem něco poznamenat, ale Larabee ještě neskončil.

„Každý rok se zpracovávají miliony tun. Vznikne zhruba pět procent odpadu s vysokou koncentrací ricinu.“

„Fajn. Takže neznámý zemřel na otravu ricinem?“

„A skončil v sudu s asfaltem na skládce v Concordu?“

„A kde sakra je?“

Larabee beze slova přepnul telefon na hlasitý odposlech a vyťukal číslo. Desetkrát to zazvonilo, pak se ozval Hawkinsův hlas. „Ale copak, pane doktore, nemůžete beze mě žít?“

„Omlouvám se, že vás ruším, když máte volno.“ Napjatě.

„Nic se neděje.“

„Asi vám to bude připadat divné, ale nemůžeme najít tělo ze skládky.“ Neozvala se žádná odpověď. V pozadí jsem slyšela kadenci televizního přenosu baseballového utkání. „Jste tam?“

„Jsem tady. Jenom nechápu vaši otázku.“

„MCME 227-11. Muž v asfaltu.“

„Já vím, koho myslíte.“

„S doktorkou Brennanovou ho nemůžeme najít.“

„Jasně že ne. Je pryč.“

„Pryč?“ Larabee volnou rukou natahoval zkroucenou šňůru od telefonu.

„Přijeli z pohřebního ústavu a odvezli ho.“

„Ale já nepodepsal výdejní protokol,“ vyštěkl Larabee.

Joe mlčel.

„Promiňte. Prostě tomu nerozumím.“

„Agent z FBI. Jméno jsem zapomněl…“

„Williams.“

„Jo. Williams. Vy jste říkal, že mu mám vyjít vstříc. A to jsem udělal.“

„Co to znamená?“

„V sobotu si vyzvedl vaše toxikologické vzorky. V neděli volal, že přijede dodávka a že mám připravit neznámého k odvozu. Vzali si i rentgeny.“

„Tělo včera opustilo márnici?“

„Papíry tam jsou, pane doktore.“ Larabee se na mě podíval. „Díky, Joe.“ Položil sluchátko.

Společně jsme spěchali ke kukani paní Flowersové.

„Nechal mi tu včera Joe hlášení o odvozu?“

Paní Flowersová prolistovala papíry v přihrádce s příchozí poštou, jeden vytáhla a podala Larabeemu.

„Přeprava SD? Co to sakra je?“ Larabee četl nahlas. „V životě jsem to neslyšela.“

„Tělo si vyžádal zvláštní agent Williams.“

„Takže ne pohřební ústav?“

„Ne.“

Larabee mi podal papír.

Paní Flowersová byla potichu jak myška. Věděla jsem, že poslouchá.

„To je skandál. Soudní lékař je nezávislý orgán. Žádní státní agenti mi nebudou lízt do márnice a konfiskovat ostatky.“

Najednou mi to secvaklo.

„Říkal jsi, že vládu zajímá ricin jako potencionální biologická zbraň?“

„No a?“

„Ted Raines pracuje pro UKPCH.“

„To je pohřešovaný z minulého týdne?“

Přikývla jsem.

Larabee pochopil a začal chodit sem a tam. „Do prdele práce.“ Tvář mu zrudla.

„Bacha na infarkt,“ varovala jsem ho.

„Jak mám identifikovat tělo bez těla? A bez rentgenů?“

„A co když federálové nechtějí, aby se tohle tělo identifikovalo?“

Oba jsme se zamysleli a pak mé mozkové buňky vypálily další náboj.

„Odebrala jsem neznámému kostní vzorky pro případ, že bychom se rozhodli pro testování DNA.“

Oba jsme rychle vykročili k smradlavé pitevně.

Prohledala jsem pult. Skříňky. Malou lednici, kam vzorky ukládám.

Velkou pitevnu.

Svou kancelář.

Police v chlaďáku.

Mikroskopickou laboratoř.

Vzorky byly pryč.

11

PRÁVĚ JSEM SE VRÁTILA DO KANCELÁŘE, KDYŽ zazvonil telefon.

„Já mu říkala, aby počkal, ale on mě neposlouchal.“ Paní Flowersová byla naštvaná. „Nikdy neposlouchá.“

Těžké kroky mi vysvětlily příčinu jejího podráždění.

„To je v pořádku,“ řekla jsem.

Položila jsem sluchátko a Slidell se objevil ve dveřích. Jeho dnešní sako bylo ze světle hnědého polyesteru. Kravata černá, košile oranžová. Slidell bez vyzvání vstoupil a sedl si na židli.

„Klidně pojďte dál,“ řekla jsem.

„Co vás žere?“ Vystřelil ke mně pár odřených mokasínů. Ponožky barvy mrkve ladily s košilí. Pěkné.

„Paní Flowersová je radši, když může návštěvy ohlásit,“ řekla jsem.

„To přežije.“

„Považuje to za součást své práce.“

„Mám toho moc.“

Nejdřív ztracené tělo. Teď Slidell.

Zhluboka jsem se nadechla.

„Williarns a Randall zabavili tělo neznámého.“

Slidell si přitáhl nohy a předklonil se. „Bez prdele?“

„Bez prdele.“

„Kam ho odvezli?“

„To není tak docela jasné. Larabee zrovna volá na FBI.“

„Máte představu proč?“

Pověděla jsem Slidellovi o ricinu.

„Mají podezření na terorismus?“

Zvedla jsem obě dlaně. Kdo ví?

„A co si myslíte vy?“

Váhala jsem. Podělit se o domněnky? A proč by ne?

„Ted Raines pracuje pro UKPCH,“ začala jsem. „Raines přijel do Charlotte na závody a zmizel. Brzy poté se objevilo na skládce u závodní dráhy tělo. A to tělo v sobě má biologický jed.“

Slidell přivřel oči a zamyslel se. Pak řekl: „A co tohle? Cale Lovette se tahal s pravicovými magory. Lovette zmizel v osmadevadesátým, přesně v roce, kdy do schránek gynekologických klinik začaly přicházet obálky s antraxem. Ve stejným roce, kdy zavraždili Barnetta Slepiana.“

„Doktora, co dělal potraty.“

„Jo.“

To není špatné, Skinny.

„Myslím, že neznámý ze skládky je na Lovetta příliš starý,“ řekla jsem.

„Jste si jistá?“

„Ne. Ukazatele věku se u jednotlivých osob liší. Lovette by mohl spadat do horní skupiny své věkové škály.“

Několik minut ani jeden z nás nepromluvil. Nakonec Slidell položil ruce na stehna, opřel se a podíval se na mě zpod opuchlých víček. Černá kravata se mu houpala mezi koleny.

„Našel jsem Gradyho Winge.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si dala dvě a dvě dohromady. „Muže, který viděl Cindi a Calea odjíždět z dráhy ten večer, kdy zmizeli?“

„Jo. Winge neudělal moc závratnou kariéru.“

„Cože?“

„Ten chudák dělá pořád stejnou práci jako tenkrát. Zrovna se chystám do Concordu.“

Otevřela jsem zásuvku a popadla kabelku.

„Jedeme,“ řekla jsem.

Automobilová dráha v Charlotte zvládá mnohem víc než závody. Komplex zabírající přes osm čtverečních kilometrů kromě dvaapůlkilometrového okruhu zahrnuje hlavní tribunu, stánky s občerstvením, toalety a kemp pro diváky. Bohatší si užívají v padesáti dvou luxusních apartmánech a v závodním klubu, exkluzivní restauraci a zábavním podniku.

Jezdcům slouží téměř dva tisíce čtverečních metrů velké depo Sprint Cup, tři tisíce šest set metrů dlouhý závodní okruh a kilometrová dráha pro motokáry uvnitř okruhu. Ctyřsetmetrový ovál využívá část první rovinky a silnici ke skládce a třísetmetrový ovál je na vnější straně třetí zatáčky.

V šestipatrové Smithově věži se prodávají vstupenky a sídlí kanceláře vedení okruhu a v přilehlém malém průmyslovém komplexu fungují firmy podnikající v automobilovém sportu.

Na pozemcích závodiště žijí i divoká zvířata. A samozřejmě, je tu naše skládka.

Grady Winge se stará o květiny na celém pozemku kromě skládky.

Přestože probíhal závodní týden, provoz nebyl tak hrozný a se Slidellem jsme to do Concordu stihli za čtyřicet minut. Před Smithovou věží na nás čekal mladík a nabídl nám, že nás v golfovém vozíku sveze dovnitř. Na jmenovce měl napsáno Harley.

Slidell prohlásil, že raději pojede svým autem.

Harley mu vysvětlil, že s Fordem Taurus se mezi davy lidí na závodišti projet nedá. Slidell se dohadoval. Harley se sice usmíval, ale znovu pevně zopakoval svou nabídku, že nás dopraví.

Situaci jsem vyřešila tím, že jsem skočila na zadní sedadlo vozíku, zády k řidiči, aby Slidell měl aspoň tu výhodu, že uvidí dopředu. Skinny si znechuceně odfrkl a uvelebil své mohutné pozadí na přední sedadlo. Harley odbrzdil a kličkoval mezi lidmi. Pak to vzal dolů do podzemního tunelu vedoucího k vnitřní části dráhy.

Uprostřed jsem se ohlédla přes rameno k přednímu sedadlu. Slidella osvěcovalo slunce pronikající otvorem na druhé straně tunelu. Jednou masitou rukou svíral sloupek vozíku, jako kdyby se chystal na centrifugu s přetížením 20 G.

Kemp uvnitř dráhy byl přecpaný stany a karavany automobilových nadšenců. Fanoušci se potili na skládacích židličkách a střechách přívěsů, mnozí měli na sobě příliš málo oblečení a potřebovali o hodně víc slunečního krému. Další se shromáždili u stolků před stánky a pojídali vařenou kukuřici, hamburgery, hranolky a grilované maso.

Harley zabrzdil u šedomodré budovy s nápisem TISKOVÉ STŘEDISKO. Za plotem před hlavním vchodem vedle sebe parkovaly ohromné náklaďáky.

Když jsem vystupovala, zaslechla jsem Harleyho, jak Slidellovi vysvětluje, že tiráky patří řidičům z Nationwide. Slidella to buď nezajímalo, nebo tomu nerozuměl, takže to nijak nekomentoval.

Vstup do tiskového střediska připomínal přechod z rozpálené pece do mrazáku. Harley ukázal na muže sedícího úplně vzadu vpravo u plastového stolku. „To je Grady Winge.“

Winge byl obr; odhadla jsem ho na metr devadesát a sto třicet kilo. Měl řídké hnědé vlasy svázané vzadu na krku do culíku. Khaki košile byla špinavá od hlíny a v podpaží se mu rýsovaly velké tmavé oblouky.

„Tohle je číslo mého mobilu,“ řekl Harley a podal mi vizitku. „Až skončíte, zavolejte mi.“ Usmál se a vydal se chodbou dál do budovy.

Se Slidellem jsme si Winge chvíli prohlíželi. Byl opálený a vrásčitý z hodin strávených na slunci, takže jeho věk se nedal dost dobře odhadnout. Na stole před ním ležela kšiltovka, propocená až k číslu 3 uprostřed štítku. Na krku mu visel řetízek s křížkem.

Kromě velikosti jeho postavy mě zaujal další rys: naprostý klid. Winge seděl s propletenými prsty, oči sklopené a ani se nepohnul.

Došli jsme k němu. „Grady Winge?“

Když Winge zvedl oči, Slidell vytáhl odznak.

Winge se na něj podíval, ale neřekl nic.

Posadili jsme se na plastové židle naproti Wingeovi.

„Víte, proč jsme tady.“ Slidell to pronesl jako konstatování, nikoli otázku.

Winge mlčel.

„Jak vidím, fandíte Daleovi Earnhardtovi,“ řekla jsem a ukázala na čepici.

„Ano, paní.“

„Byl nejlepší.“ Nebyla jsem si moc jistá.

„Ano, paní.“

„Cindi Gambleová a Cale Lovette zmizeli na tomhle závodišti čtrnáctýho října devadesát osm.“ Slidell neměl na úvodní řečičky náladu. „V hlášení stojí, že jste byl poslední, kdo je toho dne viděl.“

Winge opět nic neřekl.

„Vypověděl jste, že se kolem šesté večer Gambleová a Lovette dohadovali s nějakým mužem. Pak všichni tři odjeli.“

„To je pravda.“

„Poznal jste toho muže?“

„Vídal jsem ho tady.“

„Jste si jistý, že ti dva byli Gambleová a Lovette?“

Uběhla chvíle. Pak Winge odpověděl: „Jsem si jistý, že to byl Lovette.“

„Jak to?“

„Lovette tu pracoval.“

„Vídal jste Lovetta i mimo práci?“

Winge pokrčil rameny. „Možná.“

„A kde?“

„V hospodě U Střelce.“

„U Střelce v Mooresville?“

Došlo mi, že Slidell zná název lokálu z Rinaldiho poznámek.

„U jezera jsem míval karavan, tak jsem si tam občas zaskočil na pivo.“

„Lovette tam chodil pravidelně?“

„Popíjel tam s kamarádama.“

„Týpci z domobrany?“

Winge nic neříkal.

„No?“ vybídl ho nevlídně Slidell.

„No co?“

„Čekám na odpověď.“

„A já na otázku.“

„Neser mě, chlape.“

„No, možná jo.“

„Na něco se tě zeptám, Grady. Tys k tomu oddílu taky patřil?“

Winge ztěžka polkl. Uběhla chvíle.

„Dneska už jsem jiný člověk.“

„Jasně, svatej jak lilium,“ řekl Slidell. „Takže co kdybys mi naservíroval pár jmen.“

„Byl tam jeden, co si říkal J. D. A pak Buster. Ještě E-Man. Víc s nepamatuju.“

„Pro začátek dobrý. Skutečná jména? Příjmení?“

„J. D. Danner. To jediný jsem znal.“

Slidell ho kývnutím prstů vyzval, aby pokračoval.

„J. D. byl šéf,“ řekl Winge.

„Co to znamená?“

„Říkal, co se má dělat.“

„A co J. D. říkal, že se má dělat?“

Wingeovi klesla brada a křížek na krku pod ní zmizel. Všimla jsem si lupů na pruhu kůže bez vlasů uprostřed lebky.

Uvědomovala jsem si, že se Winge cítí nepříjemně, a tak jsem zvedla ruku, abych Slidella umlčela. Povzdechl si, ale vyhověl mi.

„Pane Winge, my si myslíme, že se Caleovi a Cindi stalo něco zlého.“

Winge se na mě podíval.

„Měl Vlastenecký oddíl nějaký politický program?“ zeptala jsem se.

„Co to znamená?“

„O čem jste mluvili, když jste se scházeli?“

„O nenávisti k černochům, Židům, lidem z Washingtonu. O tom, že za všechno můžou oni, ne my.“

„Plánovali jste i násilné akce?“

Winge zpozorněl. Neodpověděl.

„Mluvili jste někdy o tom, že vyhodíte něco do povětří? Zapálíte? Otrávíte?“

„Tak to teda ne.“

„Nevíte, kde bychom našli J. D. Dannera?“

„Netuším.“

„Ještě chodí ke Střelci?“

Winge zavrtěl hlavou. „Já jsem přijal do svýho srdce Ježíše.“ Při vyslovení jména sklopil hlavu. „Pán neschvaluje alkohol. Když jsem zapudil satana, přestal jsem courat po hospodách.“

„Pane Winge, myslíte, že Cindi a Cale odjeli z vlastní vůle?“

Obrovská ramena se nadzvedla a zase klesla.

„Myslíte si, že J. D. a oddíl měli s jejich zmizením něco společného?“

Winge razantně zavrtěl hlavou. „Ne, paní, to si nemyslím.“

Znovu jsem změnila směr.

„Ve své výpovědi jste uvedl, že Cale a Cindi nasedli do auta.“

„Mustang 65, modrá Richarda Pettyho, limetkově zelená nálepka na předním skle u spolujezdce.“

„Ten vůz jste předtím někdy viděl?“

„Ne. Ale byl to nádhernej auťák. A ta barva. Párkrát jsem se s Richardem Pettym sešel. Skvělej jezdec. A dobrej chlap.“

„Můžete popsat toho řidiče?“

„Nic zvláštního. Středně vysoký, tmavé vlasy. Ani velký, ani malý. Možná to byl černoch.“

Došly mi nápady, a tak jsem mu položila stejnou otázku jako Williamsovi a Randallovi. „Co se podle vás stalo Caleovi a Cindi?“

„Modlím se k dobrotivému Pánu, aby jejich duše našly klid a mír.“

12

„TEN KRETÉN MĚ PŘIPRAVIL O HODINU ŽIVOTA.“

„Nebyl to ztracený čas.“

Seděli jsme v taurusu. Slidell lomcoval ovladačem klimatizace tak prudce, až jsem se bála, že páčku poláme.

„Třeba Danner pořád ještě chodí ke Střelci.“

„Jo, kdyby byl život takhle snadnej.“

Slidellovi se po čele řinul pot, když vytahoval z opasku mobil a mačkal dačítka.

Za pár minut jsme znali odpověď. U Střelce se pořád čepuje; od pravého poledne do dvou do rána. Každý den.

Mooresville leží na břehu umělé vodní nádrže Norman. Má pětadvacet tisíc obyvatel a dobytčí ranč asi čtyřicet kilometrů od Charlotte v okrese Iredell.

Společně s okolními městy Huntersville, Cornelius, Kannapoks a Concord je Mooresville rovněž domovem bezpočtu obchodů různých týmů NASCAR. Bobby Labonte. Martin Truex Jr. Brian Vickers. A tak si město samo vybralo přezdívku: Race City, USA.

Hospodu U Střelce jsme našli na odpočívadle u dvouproudé silnice, asi kilometr východně od 1-77. Nestála ani u jezera, ani u dálnice, takže evidentně žila z návštěv místních štamgastů.

Ze silnice ovšem moc lákavě nevypadala. Budova připomínala ranč z padesátých let. Červené obložení získalo po letech slunečního svitu lososovou barvu. Na stěně k silnici se vyjímal ručně vyvedený nápis U STŘELCE, který patrně vznikl v tomto století a od té doby na něj nikdo nesáhl.

Přede dveřmi stály vedle sebe čtyři motorky. Dva pickupy byly ledabyle zaparkované na štěrkovém parkovišti.

Asi se moc dívám na televizi. Když jsme se Slidellem vešli dovnitř, čekala jsem, že se k nám stočí pohledy všech přítomných. Nestalo se tak.

Nalevo hráli dva muži kulečník, třetí je pozoroval, nohy překřížené, ruce opřené o chromovou židli s plastovou sedačkou. U baru si povídali dva pivaři. Na druhé straně se další zákazník plně věnoval svému hamburgeru.

Okna byla přetřená, takže uvnitř lokálu panovalo přítmí. Stropní venitlátory vytvářely podivný surrealistický efekt z oranžových, červených a modrých neonových obrázků různých značek piv přimontovaných na stěnách.

Oči mi pomalu přivykaly příšeří a mozek registroval detaily.

Tři dřevěné boxy u stěny napravo od vchodu. Obrázek nataženého prstu naznačující, že toalety jsou kdesi za boxy.

Přímo přede mnou stály stolky a za nimi bar. Za barem muž s šedou bradkou umýval půllitry na stojacím kartáči vedle dřezu.

Všichni přítomní byli muži. Tři pořádně potetovaní. Čtyři nutně potřebovali návštěvu u holiče. Dva měli vyholené hlavy. Přestože tu bylo snad dvaatřicet stupňů, všichni měli na sobě džíny a vysoké kožené boty.

Cestou k baru Slidell prozkoumal pohledem každý stín. Napětí jeho ramen mi napovídalo, že je připravený na všechno.

Šedá bradka ani nezvedl hlavu, ale já věděla, že nás pozoruje. Slidell i já jsme se zastavili před ním a čekali.

Bradka vytrvale točil sklenicemi na kartáči.

„Jestli chcete, můžu vytáhnout odznak, abych udělal dojem na vaši luxusní klientelu,“ řekl Slidell, ne zrovna tiše.

„Vědí, kdo jste.“ Bradka odložil půllitr. Vzal další a začal ho mýt.

„Vážně?“

„Poldu vycejtěj na sto honů.“

„Podívej se na mě, sráči.“

Bradka zvedl oči. I v šeru měla jejich bělma barvu žluté moči.

„Můžeme si pokecat tady,“ pokračoval Slidell, „anebo někde jinde. Pěkně oficiálně. A mezitím sem pošlu na šťáru všechny policajty severně od Aikenu.“

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se s přemrštěnou uctivostí Bradka.

„Začneme třeba s tím, jak se jmenuješ.“

„Posey. Kermit Posey.“

„To je fór?“

„Ne, není.“

„Tohle je tvůj podnik?“

Posey přikývl.

„Zajímá mě chlápek jménem J. D. Danner.“

Posey odložil půllitr na modrobílou kostkovanou utěrku k ostatním.

„Čekám.“ Slidellův hlas zněl výhružně. „Ale dlouho mi to nevydrží.“

„Vypadá to tady snad jako místo, kde si lidi vyměňujou vizitky?“

„J. D. Danner.“

„Možná jsem to jméno už slyšel.“

„Mám svědka, který tvrdí, že v osmadevadesátým sem Danner pravidelně chodil.“

„To už je dávno.“

„Prej se Danner tahal s partičkou, co si říkala Vlastenecký oddíl.“

Posey pokrčil ramenem. A co? Možná? Kdo ví?

Slidell se natáhl přes bar, chytil Poseyho za bradku a přitáhl si jeho obličej těsně před sebe.

„Máš něco s ušima, Kermite? Je to takhle lepší?“

Posey se zakuckal a opřel oběma rukama o bar. Rozhovor i konzumace hamburgerů po obou stranách ustaly. Kulečníkové koule za námi se zastavily a vtipkování utichlo.

„Zajde si sem Danner občas na pivo?“

Posey přikývl, jak nejlépe mohl, a pak se mu z hrdla vydral vlhký zvuk, jako by kašlal a zároveň se dávil.

„Kde ho najdu?“

„Něco jsem zaslechl.“

„Tak ven s tím,“ vyzval ho Slidell.

„Bydlí prý v Corneliusu.“ Posey znovu zakašlal. „Přísahám bohu, víc nevím.“ Slidell uvolnil sevření.

Posey se zakymácel dozadu, prsty se zachytil o okraj pultu. Utěrka vyletěla do vzduchu. Půllitry dopadly na zem a roztříštily se.

Slidell kývl bradou ke střepům. „Ušetřil jsem ti mytí.“

V taurusu Slidell opět zaútočil na klimatizaci. Pak zatelefonoval na ústředí a já vytočila MCME.

Larabee mi řekl, že neznámého ze skládky odvezli na základě článku o nakládání s infikovanými mrtvými těly v předpisu pro soudní lékaře a koronery.

„Kvůli ricinu,“ poznamenala jsem.

„Což je pěkná kravina. Ricin se nepřenáší z osoby na osobu. Člověk ho musí vdechnout nebo sníst.“

Anebo se nechat píchnout deštníkem.

Slidell něco vyštěkl, pak praštil telefonem o přístrojovou desku.

„Kam tělo odvezli?“ zeptala jsem se Larabeeho.

„FBI mlží. Ale já na to přijdu, sakra. Fakt na to přijdu.“

Slidell si nasadil falešné raybanky, zapnul bezpečnostní pás a zařadil rychlost.

„Až budeš něco vědět, zavolej,“ požádala jsem Larabeeho.

Od pneumatik odletěl štěrk a Slidell vystřelil z parkoviště.

„Máte Dannerovu adresu?“ zeptala jsem se.

„Dělaj na tom.“

Věděla jsem, že mi Slidell řekne víc, až bude sám chtít, a tak jsem držela jazyk za zuby. Nemělo smysl na něj tlačit. Za minutku byl připravený.

„Lynn Marie Hobbsová chodila na Severokarolinskou státní od roku devatenáct set devadesát osm do roku dva tisíce jedna. Vysokou nedodělala. V roce dva tisíce dva si vzala Deana Nolana, takže se teď jmenuje Lynn Nolanová.“

Vysílačka zaprskala. Slidell natáhl ruku a otočil knoflíkem.

„Když odešla ze školy, vrátila se domů. Pracuje v Cryertonově výzkumném respiračním ústavu. CVRU. Sídlí v nějakým průmyslovým parku u China Grove.“

Chvíli jsem přemýšlela.

„Jihovýchodní regionální výzkumný komplex?“

„Jo, to je ono.“

China Grove je, co by kamenem dohodil od Kannapolisu. „Předpokládám, že tam teď jedeme.“

„Jo.“

„Nolanová nás očekává?“

„Myslím, že menší překvápko neuškodí.“

„Co se v CVRU dělá?“

„No možná jsem blbej, ale podle mě tam nejspíš zkoumaj plíce.“

Významně jsem odvrátila obličej a podívala se z okna.

V odpoledním horku se až k obzoru táhly tmavé, třepotavé řady kukuřice. Nad nimi se nízko na obloze vznášela v divokých kruzích rudoocasá káňata.

Slidell se nevracel na 1-77, ale zatočil na západ na NC-152. Těsně před China Grove zabočil třikrát doprava a nakonec doleva na širokou vydlážděnou silnici.

Tady už žádná kukuřice nebyla. Kam oko dohlédlo, luční kvítí. Skutečný monetovský oceán barev.

Po čtyřech stech metrech se na silnici objevila cihlová budova se dvěma křídly a velká železná vrata bránící ve vjezdu na dokonale upravený pozemek. Kamenná deska hlásala: Jihovýchodní regionální výzkumný komplex.

Slidell zastavil u budky a stáhl okénko. Z budky vyšel muž v uniformě a s psací deskou v ruce. „Přejete si?“

„Hledáme Lynn Nolanovou.“

„Ano, pane. Podívám se na seznam návštěv.“

„Tam nebudeme.“

„Je mi líto, ale…“

Slidell vytáhl odznak.

Muž si ho zvědavě prohlížel. „Máte povolení k prohlídce?“

„Cože? Je tu snad něco, co bysme museli prohledávat?“

„Budu si to muset nechat odsouhlasit.“

„Ne, nebudete,“ prohlásil Slidell. „Nolanová pracuje v CVRU. Kde to najdu?“

„Budova číslo tři. První poschodí.“

„Dneska máte svůj den,“ uzavřel debatu Slidell, stiskl tlačítko a okno vyjelo zpátky nahoru. Muž poodstoupil, brána se otevřela a Slidell vjel dovnitř.

Jihovýchodní regionální výzkumný komplex vypadal jako miniaturní univerzitní kampus v Mississippi. Cihlové budovy s širokým schodištěm, řeckořímské sloupy, portika a frontony. Zastřešené garáže. Udržovaná zahrada. Nádherný zelený trávník táhnoucí se několik set metrů. Jezírko s kachnami, husami a labutěmi.

Ale nikde ani živáčka. Připomínalo mi to katastrofické filmy, v nichž virus zničí veškerý život, ale baráků se ani netkne.

Budova číslo 3 měla tři patra a stála na Progress Avenue. Po obou stranách bylo vidět zpola dokončené základy dalších domů. Pokrok na Progress Avenue se patrně zastavil.

Slidell ignoroval zákaz stání a zajel k obrubníku. Vystoupili jsme a dveřmi z matného skla vešli do budovy číslo 3.

Halu zdobil mramor a růžové dřevo. Futuristické kamenné sochy uprostřed. V seznamu na stěně jsme si ověřili, že CVRU sídlí v čísle 204.

Čisťoučký výtah nás vyvezl do prvního poschodí. Tady si návrhář pohrál s pískovou a pšeničnou barvou. Béžové stěny, béžové obložení, béžový koberec, béžové židle, každý odstín o maličko tmavší než předchozí. Jediným oživením byly černobílé fotografie se zdůrazněnými detaily. Rudé ženské rty. Zelený deštník. Modrý a žlutý ocas papírového draka.

Místnost 204 byla vpravo, asi v polovině chodby.

Za stolem naproti dveřím seděla žena. Byla drobná, měla karamelové oči, opálenou pleť a dlouhé hnědé vlasy sepnuté sponkou.

Když jsme vstoupili, vykulila oči. Dokonale pěstěná ruka vylétla k ústům. „Vy mě jdete zatknout?“

Vrátný nás opravdu neohlásil…

13

ŽENA NÁS POZOROVALA, JAK SE BLÍŽÍME KE STOLU. Tělo měla ztuhlé strachem.

„Lynn Nolanová?“ vyjel na ni Slidell.

Nolanová přikývla, ruku s levandulovými nehty stále přitisknutou k ústům.

Slidell vytáhl odznak. „Máme pár otázek o Cindi Gambleové.“

Nolanová vytřeštila oči.

„Pamatujete si na Cindi Gambleovou?“

Opět přisvědčila.

„Chcete nás tu nechat stát?“

Ruka se oddálila od úst a mávla směrem ke dvěma židlím postaveným u stolu.

Když jsme si sedali, Nolanová se na mě letmo podívala, ale neřekla nic.

Slidell začal pokládat otázky a já se rozhlížela kolem sebe.

Místnost byla zařízená jako běžná recepce v oříškové a tvídové barvě. Psací stůl, židle a pohovka uprostřed zadní stěny. Před ní stál konferenční stolek s hromádkou časopisů. V názvu každého z nich se vyskytovala slova jako „vzduch“, „atmosféra“ nebo „energie“. Stejně jako na chodbě i zde vládla béžová.

Nad hlavou Nolanové se na stěně vyjímalo logo CVRU, stylizovaný větrný mlýn, po němž se uprostřed vinula nějaká zeleň. Lopatky mlýna obklopovala tři slova. GENOMIKA. PROTEOMIKA. METABOLOMIKA.

„Vy tu pracujete jako recepční?“ Slidell vytáhl kroužkový blok; podezřívala jsem ho, že spíš pro efekt, než že by si chtěl dělat poznámky.

Další přikývnutí.

„Co se tady dělá?“

„Výzkum.“

Slidell se na Nolanovou upřeně díval. Ona na něj rovněž.

„Proč mám dojem, že z naší návštěvy vůbec nemáte radost?“

„Výzkum znečištění vzduchu.“

Podle mých výpočtů se tím celkový počet slov Nolanové vyšplhal na čtyři.

„Výzkum pro koho?“ Slidell si připravil pero.

„Průmyslová konsorcia, firmy, které provádějí klinické testy, výzkumné a vývojové podniky, poradenské skupiny.“ Mluvila jako magnetofonový pásek. Očividně už to odříkávala bezpočtukrát.

Slidell si něco načmáral a pak se dostal k věci.

„Chodila jste na střední školu A. L. Browna s Cindi Gambleovou?“

Nolanová opět přikývla. Šlo jí to skvěle.

„Povězte mi o ní něco.“

„A co jako?“

„Snažte se, slečno Nolanová.“

„Paní.“

„Aha.“

„Skoro jsem ji neznala. Cindi chtěla jezdit automobilový závody. To mě nebralo.“

„Ale byly jste kamarádky.“

„Jenom ve škole. Občas jsme spolu obědvaly.“

Nolanová si začala nalakovaným nehtem palce trhat kůžičku na druhém. V duchu jsem se ptala, proč ji návštěva policistů tolik znervózňuje.

„A dál?“ vybízel ji Slidell.

„A pak zmizela.“

„To je všechno?“

„V posledním ročníku už jsme se nestýkaly.“

„A proč?“

„No… její kluk byl blbec.“

„Cale Lovette.“

Obrátila oči v sloup. První liga. „Naskakovala mi z něj husí kůže.“

„Proč?“

„Vyholená hlava, tetování. Hrůza.“

„To vás odpuzovalo? Lovettův vzhled?“

Na kořeni nosu se Nolanové objevily svislé vrásky. Pak řekla: „S těma svejma pošahanejma kámošema pořád mluvili o pistolích. Připadalo jim skvělý plazit se po lese a hrát si na vojáčky. Podle mě to bylo pitomý.“

„A dál?“

„Měli divný nápady.“

„Jaký?“

„Jako že Japonci vyhodí do vzduchu barák v Oklahomě. No, není to blbost? A že OSN chce převzít vládu. Že se zříděj koncentrační tábory v národních parcích.“

„Ve své výpovědi z roku devadesát osm jste uvedla, že jste zaslechla, jak Lovette s někým hovořil o jedech.“

„No další takovej týpek.“

„Skinhead s tetováním?“

„Ne. Vlasy měl a byl starší.“

„Znala jste toho člověka?“

„Ne.“

„Vypověděla jste, že Lovette se s tímhle mužem bavil, že něco otráví.“

Nolanová sklopila oči k rukám. Palec už jí krvácel.

„Možná jsem to špatně pochopila. Já… víte… já nechtěla poslouchat. Ale oni…“ Opsala oběma rukama ve vzduchu kruh. „Jak se tomu říká, když lidi… víte, hodně mávaj rukama?“

„Gestikulují?“ navrhla jsem.

„Jo, gestikulovali. Míjela jsem je cestou na záchod.“

„Co říkali?“ zeptal se Slidell.

„Něco o otrávení systému. A něco o pečeti.“

„Kde to bylo?“

„V takový hrozný hospodě u jezera Norman.“

„Jak se jmenovala?“

„Nevzpomínám si.“

„Proč jste tam šly?“

„Cindi se chtěla sejít s Calem, jenže věděla, že její rodiče by vyskočili z kůže, kdyby se dozvěděli, že byla v hospodě. Nakecala jim, že je to školní večírek, a přemluvila mě, abych šla s ní. Ten podnik byl hrozná díra.“

„To bylo pár měsíců před tím, než Lovette a Gambleová zmizeli.“

„Bylo to v létě. Na víc si nepamatuji!.“

„Myslíte, že Lovette a jeho kamarádi plánovali něco nelegálního?“

„Jako vyloupit banku?“ Karamelové oči získaly dokonale kulatý tvar.

„Tak uvažujte, Lynn. Jed?“ Její připitomělost začínala Slidella unavovat.

„Já nevím. Možná. Cale byl slizkej jak had.“

„Povídejte.“

„Cindi jednou přišla do školy s modřinama na rukou. Hotový otisky prstů.“ Nolanová se dostávala do ráže a pro zdůraznění svých slov začala používat ruce. „Nikdy mi to neřekla, ale já si myslím, že ji Cale mlátil.“

Slidell pootočil rukou. Pokračujte.

„Občas s ní mluvil jak s idiotem. Cindi nebyla blbá. Chodila do KVTM. Tam chodili jenom chytrý.“ Levandulový nehet se zabodl do vzduchu. „Někdo by mohl vědět víc než já. Maddy Padgettová. Taky chodila do KVTM. Maddy byla blázen do aut a motorů. Myslím, že si byly se Cindi blízké.“

Slidell si zapsal poznámku. Pak řekl: „Proč by si Gambleová nechala líbit, aby s ní Lovette zacházel jak s kusem hadru?“

„Milovala ho,“ odpověděla Nolanová, jako by ji otázka překvapila.

„Myslíte, že s ním utekla?“

„Hm.“

„Co si myslíte?“

Nolanová se podívala na Slidella, na mě a pak znovu na Slidella. Odpověď pronesla skoro bez dechu. „Myslím, že ji Cale zabil a pak zdrhnul.“

Kráčeli jsme se Slidellem zpátky k taurusu a vlhký vzduch se nám lepil na kůži. Slunce na obloze připomínalo stříbrný kotouč. Anemický vánek přinášel pach rozpálených cihel a posekané trávy.

„Blbá jak čolek.“

Napadlo mě, že Slidell obojživelníka podceňuje. Ale neřekla jsem to.

„Co měla znamenat ta sračka nad její hlavou?“

Nebyla jsem si jistá, jestli myslí účes Nolanové, anebo logo. Zkusila jsem to druhé. „Genomika je věda o genomech organismu.“

„To jako že zkoumá DNA?“

„Ano. Proteomika studuje proteiny. Metabolomika zase buněčné procesy.“

„Hodně zjednodušeno, ale takhle to stačí. Jak to souvisí se znečištěním ovzduší?“

„Najdu si CVRU na googlu.“

Nastoupili jsme do auta. Horko uvnitř dosahovalo hodnot v Údolí smrti.

„Co si myslíte o její teorii?“ zeptala jsem se, když jsem si zapnula pás.

„Že Lovette zabil Gambleovou? I mě to už napadlo.“

„Vážně?“

Slidell to nerozváděl; nejdřív otočil klíčkem, nahodil klimatizaci na maximum, rozbalil si žvýkačku a strčil si ji do pusy.

„Eddie se v poznámkách zmiňuje o chlápkovi, co se jmenuje Owen Poteat.“ Slidell vycouval a zamířil k hlavní silnici. „V osmadevadesátým Poteat vypověděl, že čtyřiadvacátýho října viděl Lovetta na charlottským letišti.“

Podtext byl jasný.

„Deset dní poté, co Lovette a Gambleová zmizeli ze závodiště. Jak Poteat ale věděl, že jde o Lovetta?“

„Viděl fotku. Prý ho upoutala holá hlava a tetování.“

„A byl Poteat dostatečně důvěryhodný?“

„Vyšetřovatelé mu věřili. Podle Eddieho Poteatova výpověď potvrzovala teorii, že Lovette a Gambleová zdrhli.“

„A co Cindi?“ zeptala jsem se.

„Co je s ní?“

„Viděl ji Poteat na letišti s Lovettem?“

„Tím si nebyl tak jistý. Ale něco tu mám.“

U brány Slidell zamával na vrátného. Mladík nás pozoroval, jak projíždíme, ale pozdrav neopětoval.

„Vzadu v notesu má Eddie stránku označenou velkým otazníkem.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že měl otázky.“ Slidell se natáhl a pěstí praštil do ovládání klimatizace.

Klid, Brennanová.

„Otázky ohledně Poteata?“ zeptala jsem se znovu.

„Kdo to má sakra vědět? Tenhle zápis je kódovanej. Nic mi to neříká.“ Slidell vytáhl z kapsy u košile blok a hodil mi ho. „Opsal jsem si to.“

ME/SC 2X13G-529 OTP-FU Wi-Fr 6-8

Když Rinaldi spěchal anebo měl pocit, že potřebuje něco utajit, používal těsnopis, který znal jen on sám. Kódované zápisky pro něj byly typické.

„Maine? Scranton?“ hádala jsem při pohledu na první řádku.

Slidell pokrčil rameny.

Začala jsem si pohrávat s alfanumerickou řadou.

„Nemohla by to být poznávací značka auta?“

„Prověřím to.“

„Nebo registrační číslo.“ Hrála jsem si dál. Nic z toho nevyšlo. „Můžu si to nechat?“

„Jo, jasně.“

Vytrhla jsem list a nacpala ho do kabelky. Pak jsem se zeptala: „Kdo je Owen Poteat?“

„To se brzy dozvím.“

Uvelebila jsem se na sedadle a zavřela oči. Horko a pohyb vozu na mě fungovaly jako droga. Usínala jsem. Probralo mě zazvonění mobilu.

Joe Hawkins.

Vzala jsem to.

„Zdravím, Joe.“

Ospale.

„Volali ze soudního ohledně předběžných výsledků o tom sajrajtu ze sudu. Starý dobrý asfalt, jak jsme si mysleli.“

„To nám moc nepomůže.“

„Možná ne, možná ano. Vzorek obsahoval příměs zvanou rosfalt, syntetickou směs, kterou vyrábí Royston. Zajišťuje odolnost proti vodě, smyku, chrání před korozí a otěrem, před působením vysokých teplot, praskáním z důvodu únavy materiálu a podobnými věcmi.“

„Aha.“ Potlačila jsem zívnutí.

„Rosfalt se vyrábí ve třech provedeních. První se používá na silnice a tunely, další na startovací a přistávací dráhy na letištích. Jste tam?“

„Ano, jsem tu.“ Ale vší silou jsem musela bojovat, abych zůstala vzhůru.

„Náš vzorek obsahoval třetí typ R50/Rx. Ten se používá hlavně na závodní dráhy.“

Mozek mi naskočil. „I na závodišti v Charlotte?“

„Věděl jsem, že se na to zeptáte, a tak jsem jim zavolal. Na dráze je několik prudkých stoupání. Když se v zatáčkách prohánějí auta a svítí na to sluníčko, asfalt se rozehřeje, roztaví a steče dolů. Aby líp držel, přidávají do něho rosfalt.“

„To mě podržte. Takže asfalt v sudu pochází patrně ze závodní dráhy.“

„Připadá mi to logické. Je to hned vedle.“

„Díky, Joe.“

Ukončila jsem hovor a řekla to Slidellovi. „Rosfalt spojuje neznámého ze skládky se závodištěm.“ Byla jsem pěkně rozjetá.

„Cože? Jako že oběť zabili na dráze, nacpali ji do sudu, zalili asfaltem a vyhodili na skládku?“

„A proč by ne? Stopadesátilitrové sudy na olej nejsou na závodišti ničím neobvyklým.“

Slidell dumal o mojí teorii, když mi mobil zazvonil znovu. Teď to byl Larabee.

„Tentokrát už ty svině zašly příliš daleko!“

„Kdo?“

„Tohle jim neprojde!“

„Co jim neprojde?“

„Zasraná FBI nechala neznámého spálit!“

14

HLAS V APARÁTU ZNĚL TAK ROZČILENĚ, AŽ SE NA MĚ Slidell podíval. Několikrát jsem mu musela rukou naznačit, aby radši sledoval silnici.

Prošpikovaný nejrůznějšími nadávkami začínal celý příběh dostávat jasné obrysy.

Po mnoha telefonátech, výhrůžkách a intervenci šéfa v Chapel Hill nakonec Larabee vypátral informace o osudu MCME 227-11. Jelikož přítomnost ricinu naznačovala možnost bioterorismu, podle ustanovení protiteroristického zákona zabavili neznámého ze skládky a odvezli ho do laboratoře v Atlantě. Tam provedli novou pitvu a odebrali nové vzorky.

Není to zrovna podle protokolu, ale dává to smysl. A pak vybuchla bomba.

Kvůli nešťastné shodě okolností, k nimž patřily pomíchaná dokumentace, nedostatečné množství pracovníků a chyba nezkušeného technika, neposlali neznámého ze skládky zpátky do chlaďáku, ale rovnou ke kremaci.

Larabee byl bez sebe. Vyhrožoval, že si bude stěžovat u guvernéra, na ministerstvu spravedlnosti, u ředitele FBI, na sekretariátu ministerstva vnitřní bezpečnosti, v Bílém domě a možná i u papeže.

Dospěla jsem k závěru, že na zmínku o rosfaltu není nejvhodnější doba.

Slidell se proplétal provozem v dopravní špičce a já mu vyprávěla o osudech neznámého.

„Vám to nesmrdí?“ zeptala jsem se.

„Jako sud s tejden starejma rybama.“

Slidell už nic neřekl, dokud jsme nezaparkovali vedle mého auta před MCME. Pak se chopil volantu a otočil ke mně. „Co si o tom myslíte, paní doktorko?“

Začla jsem odpočítávat na prstech.

„V roce devadesát osm zmizí milenecký pár. Rodina a známí nesouhlasí se závěrem vyšetřovacího týmu, že odjeli dobrovolně. Pohřešovaný pár se často zdržuje na závodišti a tam je i naposledy spatřen. Po letech se objeví tělo v sudu s asfaltem. Sud se najde na skládce vedle závodní dráhy v sektoru, který se zavážel od konce devadesátých let do roku dva tisíce pět.“

Musela jsem použít druhou ruku.

„Asfalt v sudu obsahuje přísadu, která se běžně používá na závodních okruzích. Pitva odhalí v těle přítomnost ricinu, jedu, který měli kdysi v oblibě protivládní extremisté. Muž ze zmizelého páru patřil k pravicové domobraně. Jakmile se o ricinu dozví FBI, tělo zabaví a zničí.“

Slidell zatím mlčel. Čekala jsem, že mě odpálkuje. Neudělal to.

„Myslíte si, že neznámý ze skládky souvisí se zmizením Gambleové a Lovetta?“

Přikývla jsem.

„Jak?“

„To nevím.“

„Kdo to je?“

„Nevím.“

„Lovette?“

„Ukazatele věku sice úplně nesedí, ale vyloučit to nemohu.“

„A co ten Raines z Atlanty?“

„Sud vypadal hodně staře. Navíc do sektoru, kde se našel, by se tělo v nedávné minulosti nedostalo.“

„Ale vidím na vás, že ani Rainese nemůžete vyloučit.“

„Ne, to nemohu.“

Slidell opět ztichl.

„Možná že bráška Cindi Gambleové není tak docela cvok.“

„Když tvrdí, že to v devadesátém osmém zametli pod koberec?“

Slidell si přejel rukou po bradě. Znovu. Pak řekl: „Ty podělaný kravaťáci si vybrali špatnýho poldu. Se mnou nikdo vyjebávat nebude.“

„Co navrhujete?“

„Nejdřív si znovu pořádně popovídáme s vaším kámošem z NASCAR.“

Zrovna jsem se blížila ke kuchyňským dveřím s nákupní taškou z Harris Teeter v náručí, když se na kruhové příjezdové cestě u Sharon Hall objevilo stříbrné RX-8. Myslela jsem, že je to můj bývalý manžel, a přestože jsem se ani v nejmenším netěšila na další kolo hry zvané Summer, zastavila jsem se.

Mazda se otočila před hlavní budovou a pokračovala směrem ke mně. Jak se blížila, zahlédla jsem siluetu řidičovy hlavy. Měla podivný hruškovitý tvar a její temeno sahalo těsně nad volant.

Tak tohle není Pete.

Zvědavě a trošku obezřetně jsem sledovala vůz, jak zajíždí na stejné místo, kde v sobotu zaparkovali Williams a Randall.

Muž, který vystoupil, měl vlasy vyčesané dost vysoko, jenomže i s kohoutem na hlavě měřil sotva metr šedesát dva. Henou obarvené hnědé vlasy připomínaly zdechlého lemura.

Oblečení vypadalo draze. Ledově zelená košile. Lněné kalhoty od Tommyho Bahamy. Mokasíny z kůže jemnější než zadeček novorozeněte. Sluneční brýle značky Armani posazené na orlím nose.

„Dobrý večer, doktorko Brennanová.“ Podal mi ruku se safírem velikosti Birdieho tlapky. „J. D. Danner.“

„My se známe?“

„Doslechl jsem se, že vy znáte mě.“ Přestože se Danner usmíval, vyzařovalo z něj zastrašující nepřátelství.

Cvok.

„Vy jste byl kamarád Calea Lovetta. Člen Vlasteneckého oddílu.“

„Já jsem Vlasteneckému oddílu velel.“

Sevřela jsem tašku s nákupem o něco pevněji.

Danner udělal krok směrem ke mně. „Můžu vám s tím pomoct?“

„Ne, děkuji.“

Zvedl obě dlaně. „Jen jsem se nabídl.“

„Máte nějaké informace o Caleu Lovettovi a Cindi Gambleové?“

„Ne, madam. Fajn lidi. Doufám, že našli, co hledali.“

„A co to bylo?“

„Život. Svobodu. Štěstí. To přece hledáme všichni.“

„Co pro vás mohu udělat, pane Dannere?“

„Dát nám pokoj.“

„Prosím?“

„Vlastenecký oddíl vzal Calea Lovetta pod svá křídla. Podporoval ho. Vedl. Byli jsme jeho rodina. Když zmizel, jako první se vrhli na nás.“ Znovu neupřímný úsměv. „Ať už se Lovettovi a jeho holce stalo cokoli, oddíl s tím neměl nic společného.“

„Proč potřeboval Lovette vaši podporu?“

„Ten kluk šel ke dnu. Vyhodili ho ze střední. Měl mizernou práci. S otcem si nerozuměl. Matka se mu pomátla.“

Poprvé jsem se něco dozvěděla o Lovettově zázemí.

„Takže byl snadnou obětí konspirační protiamerické ideologie,“ řekla jsem.

Danner si založil paže a rozkročil nohy. Malé jako celý zbytek jeho těla. V hlavě se mi vynořil obraz Napoleona.

„Tenkrát jsme neměli žádnou disciplínu, možná jsme byli v mnoha směrech i naivní. Ale protiameričtí jsme určitě nebyli.“

„Minulý čas?“

„V roce dva tisíce dva jsme Vlastenecký oddíl rozpustili.“

„Co bylo cílem vaší skupiny?“

„Oddíl fungoval jako neorganizovaná domobrana.“

Typický pravicový fašistický slovník. Ve federálních i státních zákonech se termínem „neorganizovaná domobrana“ označuje uskupení, které vzniklo před sto lety, když federální zákony formálně zrušily brannou povinnost.

„Já dávám přednost armádě, letectvu a námořní pěchotě,“ řekla jsem.

„Vlastenecký oddíl byl stejně jako ostatní organizace tohoto druhu na úrovni regulérní domobrany. Legální, ústavní orgán vlády. Ale vláda ho neovládala“ Miniaturní ukazováček se zakýval ve vzduchu. „To je velký rozdíl. Oddíl existoval proto, aby se mohl postavit vládě v případě, že by se stala despotickou.“

„Vy věříte, že se vláda může stát despotickou?“

„Ale no tak, paní doktorko. Jste přece inteligentní dáma.“

„Jistěže.“

„Současné dějiny mluví samy za sebe. Zvolení Billa Clintona a Baracka Obamy. Nepokoje kolem Rodneyho Kinga. Severoamerická dohoda o volném obchodu. Tucty schvalovaných zákonů, které nás mají připravit o naše střelné zbraně. Vraždy v Ruby Ridge a Waco.“

„Vraždy?“

„Samozřejmě.“

„V těch domech bylo tolik munice, že by vyhodila do povětří celé město.“

Danner to ignoroval. „Vláda se nezastaví před ničím, aby se zbavila lidí, kteří se odmítají přizpůsobit. Nezávislá domobrana musí existovat, aby hájila svobodu, pro kterou zakladatelé této země umírali.“

Věděla jsem, že další debata nemá smysl, a tak jsem změnila téma.

„Povězte mi něco o rodičích Calea Lovetta.“

Dannerovi poklesla brada. Nadechl se. Vydechl nosem. „Nerad o někom mluvím ošklivě, ale Katherine Lovettová nebyla zrovna… dáma. Byla, jak bych to řekl? Fanynka NASCAR? Jestli mi rozumíte.“

„Nerozumím.“

„Některé ženy se kurví s rockovými hvězdami. V případě Kitty Lovettové to byl NASCAR. Majitelé stájí. Jezdci. Mechanici. Bylo jí to celkem fuk. V sedmdesátých letech stihla všechno.“

„Spala s každým?“ Dannerův svatouškovský postoj mě rozčiloval.

Danner přikývl. „Jasně že do toho vlítla. Pojmenovala dítě po Caleu Yarboroughovi. Tenkrát vyhrával hodně závodů.“

„Chcete říct, že Yarborough byl Caleův otec?“

„Ne, ne. Nic takového. Kitty dlouho nikomu nic neřekla. Ale jak kluk rostl, jako by z oka vypadl jednomu týpkovi ze závodiště Craigu Boganovi. Zrzavé vlasy. Modré oči. Dolíček na bradě. Když mu bylo šest, vypadal jako jeho klon. Když Kitty konečně ukázala na Bogana prstem, nastěhovali se k sobě. Ale od začátku byl jejich vztah odsouzený k záhubě.“

„Pročpak?“

„Boganovi bylo asi pětadvacet. Ale byl chytrý. Ambiciózní. Kitty měla hodně po třicítce. A…“ Danner strnule zavrtěl hlavou. „Už jsem řekl dost.“

„Z čeho Kitty žila?“

„Prodávala bylinky a zeleninu, co vypěstovala na zahradě. Stěží to stačilo na živobytí pro ni a pro dítě. Bogan z toho nakonec udělal firmu, koupil od ní barák a rozšířil podnik. Doplnil služby o dodávky čerstvé zeleniny a sázení rostlin i keřů po zahradách.“

„Vy jste je znal oba?“

Zdálo se mi to, anebo Danner při mé otázce opravdu ztuhl?

„Od Kitty jsem se držel dál.“

„Pokračujte,“ vyzvala jsem ho.

„Když bylo Caleovi dvanáct, Kitty už nějakou dobu chlastala a fetovala. Nakonec se předávkovala, když byl v prváku na střední. Povídalo se, že ji tenkrát našel.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Pak už to šlo z kopce. Dva roky po Kittyině smrti se Bogan s Calem hrozně pohádali. Kluk vypad ze školy i z domova.“

„A kam šel?“

„Byl blázen do závodních speciálů, to jediný asi zdědil po rodičích. Trávil spoustu času na dráze, udělal si tam známé. Ale většinou se tahal s nulami, samá šmíra.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Bogan tady pořád někde bydlí?“

Danner pokrčil rameny. Kdo ví?

„Povězte mi něco o Cindi.“

„Normální holka. Vymydlená, slušná.“

„Mohl byste být konkrétnější?“

„Byla dost chytrá, jestli myslíte tohle. A cílevědomá. Mluvila jenom o tom, jak bude závodit v NASCAR. Myslím, že její rodiče do toho vráželi spoustu peněz. Dostali ji do závodů třídy bandolero.“

„Co to je?“

Danner na mě vrhl soucitný pohled. „Úvodní třída. Autíčka vypadají jako miniaturní speciály, mají rám z trubek a plechovou klec. Leze se do nich střechou. Je to něco mezi motokárou a autem.“

Asi jsem se tvářila hodně nechápavě.

„Stejně jako v motokáře se i v bandoleru brzdí levou nohou, má odstředivou spojku, takže si nemusíte dělat hlavu s řazením. Celé je to v jednoduchosti a úspornosti. Ta věcička se dá poskládat ze sto padesáti dílů.“

„Jak rychle to jezdí?“

„Maximálně sto dvacet. Ale zrychlují dost pomalu.“

„Je to pro děti?“

„Většině jezdců ve třídě bandolero je mezi osmi a šestnácti, ale můžou závodit i starší.“

„Oni závodí na opravdové dráze?“

„Čtyřset -, šestiset – nebo šestisetpadesátimetrové okruhy, některé silniční, jiné terénní. Existují tři divize. Cindi Gambleová jezdila v banditech – začátečnících.“

V duchu jsem děkovala bohu, že se o tomhle Katy nedoslechla, když byla malá. Určitě by ji bavilo řítit se po dráze rychlostí sto deset kilometrů za hodinu.

Změnila jsem téma.

„Připadalo vám, že je Cindi do Lovetta zamilovaná?“ zeptala jsem se.

„Asi jo.“

„Kde se poznali?“

„Na concordské dráze v Midlandu. Oba tam trávili většinu volného času.“

„Jak se k ní Lovette choval?“

„Dobře.“

„Co to znamená?“

„Hele, každý pocházel z jiného světa. Cindi byla holka ze střední školy na předměstí. Lovettova máma se předávkovala a táta vozil zeleninu na náklaďáku. Cale chtěl závodit stejně jako Cindi, jenomže jeho rodina na to prostě neměla.“

„Měl Lovette na Cindi vztek, protože ji rodiče finančně podporovali?“

Další pokrčení ramen.

„Měla nějakou šanci na úspěch?“

„Ale jo. Byla dobrá. Spoustu závodů vyhrála.“ Danner máchl rukou. „Asi by to fakt dokázala.“

„Jak jste se seznámil s Craigem Boganem a Kitty Lovettovou?“ zeptala jsem se.

„Tehdy jsem občas chodil na závody.“

Danner se podíval na hodinky. Vypadaly jako lodní kompas.

„Doufám, že vám to pomohlo. Ale já za vámi přijel hlavně proto, abych zopakoval, co jsem řekl už v devadesátém osmém. Ať už se těm děckám stalo cokoli, Vlastenecký oddíl s tím neměl nic společného.“

Danner vytáhl z kapsy kalhot od Tommyho Bahamy brožuru a podal mi ji. Posunula jsem si tašku a vzala ji.

Výtisk z domácí tiskárny. Veselé logo na titulní stránce, orel s americkou vlajkou v zobáku. Nad orlem slova LOAJALISTICKÉ HNUTÍ.

Pod orlem stálo: UDĚLEJ TO, CO JE SPRÁVNÉ. Dole byla fotografie mladých mužů stojících v řadách. Všichni měli na sobě maskáče a na rameni pušku.

„Stojím v čele organizace, která zastupuje téměř čtyři tisíce občanů z dvanácti států,“ prohlásil Danner. „Všichni jsou vlastenci.“

Všichni jsou muži a běloši, napadlo mě, když jsem si prohlížela tváře na fotografii.

„Nemáme co skrývat, doktorko Brennanová. Ani tenkrát, ani dnes. Jsme hrdí na to, co děláme.“

„A to je?“

„Chráníme tuhle zemi před lidmi, kteří ji chtějí zničit.“

S těmito slovy se Danner otočil a vykročil ke svému autu.

15

V NOCI PŘIŠLA DALŠÍ BOUŘE. JAKO OBVYKLE JI BlRDIE přečkal pod mým ohnutým kolenem.

Úterní jitro bylo šedé a umáčené. Cihlové stěny v zahradě za kuchyňským oknem ztmavly deštěm. Pavučiny na břečťanu a kapradí se pokryly kapičkami vody.

Slidell volal v osm. Závod Coca-Cola 600 se kvapem blížil a Gamble musí kvůli Stupakově vozu zůstat v depu. Sejdeme se s ním na závodišti.

V devět jsme už v taurusu mířili ke Concordu. Než mě Slidell vyzvedl, stavil se v Bojangles. V autě to páchlo po sušenkách a párcích.

Jednou rukou řídil a já mu popisovala své setkání s J. D. Dannerem. Slidell prohlásil, že si Loajalistické hnutí proklepne. Podařilo se mu najít Lovettova otce. Firma CB Botanicals prodává rostliny z pozemku ve Weddingtonu, který byl kdysi registrován na Katherine Lovettovou.

Bylo úterý a žádný závod se toho dne nekonal, takže na dráze bylo poklidněji než minulý čtvrtek. Kempy byly stále plné stanů a přívěsů, ale kolem nich se potloukalo jen pár fanoušků. Domýšlela jsem si, že mamky asi zavítaly do obchoďáků a taťkové vyspávají kocovinu.

Wayne Gamble na nás čekal před Smithovou věží a odvezl nás do zóny garáží Sprint Cup. Měl nažloutlý obličej. Vedle sedadla mu ležel peptobismol a hromada zmačkaných papírových kapesníků. Na podlaze pod nohama se mi válely prázdné láhve od vody.

Skvělé. Mikroby útočí. Nenápadně jsem otočila hlavu k okénku.

Gambleovi kolegové pobíhali kolem chevroletu 59, takže jsme se usadili v obytné místnosti Stupakova obřího náklaďáku. Gamble se svezl na pohovku, jako by měl svaly z rosolu.

Slidell se představil a shrnul náš rozhovor s Lynn Nolanovou. Pak šel rovnou k věci. „Nolanová si myslí, že Lovette vaši sestru mlátil.“

V jamce na Gambleově hrdle se objevil červený flek.

„Myslí si, že ji Lovette zabil.“

Červeň se šířila nahoru k čelisti a přes celý obličej. Stále však mlčel.

„Nolanová prej viděla modřiny na Cindiných pažích. Nikdy jste si ničeho podobnýho nevšiml?“

„Proboha.“ Gamble vyskočil na nohy. „Proboha živého.“

„Znamená to ne?“

„Byl bych ho zabil.“

Při pohledu na Gambleovo rozrušení jsem promluvila a doufala, že můj tón bude působit uklidňujícím dojmem. „Změnila Cindi tehdy v létě a na podzim nějak svoje zvyky? Oproti tomu, co běžně dělala?“

„Jak to mám vědět?“ Gamble vymrštil obě ruce. „Bylo jí šestnáct. Mně dvanáct. Lítali jsme v různých galaxiích.“ Začal chodit sem a tam.

„A jak se chovala? Jak působila?“ ptala jsem se dál.

„Jako by se bála vlastního stínu.“

Gestem jsem ho vyzvala, aby pokračoval.

„Pořád se rozhlížela kolem sebe, víte? Jako kdyby měla strach, že ji někdo sleduje. A občas se do mě bezdůvodně navážela. To se k ní nehodilo.“

„Pokračujte.“

Gamble se zarazil. Aby vyhodnotil naši reakci?

„Myslím, že jsem měl tenkrát podezření, že pustila Lovetta k vodě.“

„A proč jste si to myslel?“

„Pár týdnů před tím, než zmizeli, se Cindi svěřila mámě, že ztratila klíče, a poprosila ji, aby nechala v domě vyměnit zámky.“

„A dál?“

„Klíče neztratila. Viděl jsem je u ní v batohu. Proč by si vymýšlela takovouhle povídačku?“

„Proč myslíte?“

„Myslím, že Lovetta nechala a jeho to nasralo. Proto byla tak bázlivá. Měla strach, že si pro ni přijde. Vymyslela si pohádku s klíčema, aby si byla jistá, že bude doma v bezpečí.“

Gamble znovu začal chodit sem a tam jako zvíře v malé kleci.

„Posaďte se,“ vyzval ho Slidell.

Gamble ale nedokázal stát v klidu, a tak Slidella ignoroval.

„Tenkrát jsem jim to říkal.“

„Galimorovi?“

Gamble pokrčil rameny. „Co já vím? Byl jsem malej kluk. Až později jsem se dozvěděl, že ve vyšetřovací skupině byl i Galimore. Neznám ho, ale slyšel jsem, že tu má na starosti bezpečnost.“

„Policisté to prověřovali?“

„Vím já?“

„A FBI?“

„Vždyť vám to pořád opakuju. Byl jsem malej. A mí rodiče neměli konexe.“

Na kovových schůdcích se ozvaly kroky, pak se otevřely dveře na druhé straně. Dovnitř se naklonil muž v kombinéze. Potil se a ztěžka dýchal. „Při výjezdu ze třetí zatáčky máme pořád problém. Musí se poupravit tlak v pravým zadním kole.“

„Pět minut,“ odsekl Gamble.

„Stupak je bez sebe.“

„Pět minut!“

Muž odešel.

„Mluvil jste o Cindině nervozitě s rodiči?“ zeptala jsem se.

„A vy si myslíte, že je zajímalo, co si fakan ze základky myslí o změnách nálady svý sestry na střední škole?“

Jasně.

„Vaši rodiče už nežijí, že ne?“ ptal se Slidell.

Gamble přikývl. „Mámě prasklo aneuryzma v roce dva tisíce pět. Za dva roky tátu přejeli přímo před naším domem. Bylo to k posrání. Chodil tou cestou denně deset let.“

Slidellovi zazvonil mobil. Aniž by se podíval, sáhl k opasku a zvonění vypnul.

„Co víte o J. D. Dannerovi?“ změnil téma rozhovoru.

„V životě jsem o něm neslyšel. Kdo to je?“

„Chlápek, co vedl Vlastenecký oddíl.“

Gamble sevřel ruce v pěst a svaly na předloktí se mu napjaly. „Toho hajzla, co to udělal, si najdu.“

„Uklidněte se. Víte něco o Dannerovi a jeho kumpánech?“

„Opakuju to pořád dokola. Bylo mi dvanáct. Zajímalo mě leda tak to, jak se zbavit uhrů.“

„A rodiče o tom nemluvili?“

Gambleovi se na čele objevila vráska. Přestože tu fungovala klimatizace, čelo měl vlhké. „Možná jsem to jméno zaslechl, když na sebe naši s Cindi ječeli.“

„Co říkali?“

Gamble strnule zavrtěl hlavou. „Tenkrát v létě se pořád hádali. Pouštěl jsem si videohry, abych to nemusel poslouchat. Vím jenom, že ty scény byly pokaždé kvůli Lovettovi.“

„Znáte muže, co se jmenuje Grady Winge?“

„Pracuje na závodišti. Není moc chytrý, ale v pohodě. Proč? Měl s tím něco společného?“

„Uklidněte se. Jen probíráme různá jména.“ Slidell potlačil říhnutí s příchutí vepřového párku. „A Ethel Bradfordovou?“

„Učila chemii na Brownovi. Vy jste našli paní B.? Co říkala?“

„Podle ní Cindi neodjela z vlastní vůle.“

„Vidíte? Nejsem žádnej cvok. Všichni si mysleli to samý. Jenže to bylo jedno. FBI řekla poldům, co mají dělat. A bylo po všem.“

Slidell položil ještě několik otázek o Maddy Padgettové a Lynn Nolanové.

Gamble si na Padgettovou nevzpomínal, ale Nolanovou si vágně vybavil. Jeho popis sice nebyl příliš lichotivý, ale přesný. Tělo jako z Playboya, mozek od Mattela.

Místo nájezdu na 1-85 zvolil Slidell zpáteční cestu do MCME přes město a vydal se po Sharon Amity Road.

Jednu poznámku k městu Charlotte. Po osobě, co se jmenovala Sharon, je tu pojmenována miliarda ulic a míst. Sharon Road. Sharon Lane. Sharon Lakes. Sharon Oaks. Sharon Hills. Sharon View. Sharon Chase. Sharon Parkway. Nic o tom chlápkovi nevím, ale musel být fakt výjimečný.

Několik kilometrů se v autě ozývalo leda tak praskání vysílačky. Já i Slidell jsme byli pohroužení do sebe a dumali nad tím, co říkal Gamble.

Byla Cindi zavražděná? Podle Nolanové s ní Cale zacházel hrubě. Protože ho štvalo, že ji rodiče podporují? Vzbouřila se nakonec? Zabil ji Cale, protože ukončila jejich vztah? Pak zmizel a přijal novou totožnost? Pomohl mu Vlastenecký oddíl skrýt se v ilegalitě?

Nebo byli zavraždění oba? Cindi i Cale? Pokud ano, kdo to udělal? Vlastenecký oddíl? Proč?

Byly závěry vyšetřovací skupiny správné? Odešli Cindi i Cale dobrovolně? Jestli ano, proč? Kam odjeli? Měl v tom Vlastenecký oddíl prsty?

Bylo Gambleovo podezření opodstatněné? Zmanipulovala FBI vyšetřování? Skrývala pravdu o Cindi a Caleovi? Jestliže ano, z jakého důvodu?

Přemýšlela jsem o otaznících v Rinaldiho zápisníku. Věděl Eddie, že je něco špatně? Věděl to Galimore?

Myšlenky mi poskakovaly jako balónek ve větru od jednoho závěru ke druhému.

Nakonec jsem prolomila ticho.

„Cindi byla ještě dítě. Cale taky nebyl žádný světaznalec. Jestli ti dva odjeli dobrovolně, jak to, že tak dokonale zametli stopy? No řekněte sám. Za celé ty roky neudělali jedinou chybičku. Nespatřila je živá duše.“

„Až na Owena Poteata.“

„Na letišti.“

Slidell přisvědčil.

„Zjistíte o něm něco?“

„Jasně.“

„Předpokládejme, že má Gamble pravdu. Proč by FBI chtěla utajit pravdu?“

„Už jsem se v tom trochu šťoural.“

Slidell zatočil doprava na Providence Road. Teprve pak pokračoval. „Co když FBI Lovetta naverbovala?“

„Myslíte, aby pro ně pracoval jako důvěrný informátor?“

Slidell přisvědčil. „Třeba oddíl zjistil, že je to práskač, a tak ho oddělali i s jeho holkou.“

Chvíli jsem si to přemílala v hlavě.

„Anebo to byla Cindi,“ řekla jsem. „Možná už měla dost toho, jak jí Lovette ubližuje, a souhlasila, že bude pro FBI získávat informace o oddílu. Tím by se vysvětlovala její nervozita.“

„Jo.“

„A co tohle? Cindi nebo Lovette donášejí. Praskne to. FBI je stáhne a začlení do programu na ochranu svědků.“

Slidell neodpovídal.

„Měli bychom si promluvit s Cottonem Galimorem,“ řekla jsem.

Slidellovi se z hrdla vydral zvuk, který vydává vždycky, když je znechucený. Galimora nesnáší. Joe Hawkins taky. Proč?

„Co Galimore provedl?“ chtěla jsem vědět.

„Zneuctil odznak.“

„Pitím? Nebyl by jediný z policajtů, co měli problémy s chlastem.“

„Bylo toho víc.“

„Galimora vyhodili od policie. To je přece dostatečný trest.“

Falešné raybanky se ke mně otočily. „Ta svině zradila nás všechny. A co za to dostala? Ubohý dva roky.“

„Galimore si odseděl dva roky?“ Tohle jsem slyšela poprvé. „Z čeho ho obvinili?“

„Přijímání úplatků. Bránění spravedlnosti. Ten chlap je pytel sraček.“

„Třeba se změnil.“

„Svině zůstane sviní.“

„Galimore má dnes pod palcem bezpečnost celé závodní dráhy.“

Slidell stiskl zuby, ale mlčel.

Vzpomněla jsem si, že jsem Galimora viděla u Larabeeho v kanceláři. Zajímal se o tělo ze skládky. Tělo, které později odvezla FBI.

Náhoda?

Já na náhody nevěřím.

Připomněla jsem to Slidellovi. Ještě stále jsem mluvila, když se mu rozezněl mobil. Tentokrát ho vzal. Většinou se jen ptal. Kolik? Kdy? Kde? Pak rozhovor ukončil.

„Do prdele práce.“

„Špatné zprávy?“

„Dvojitá vražda. Mám vás hodit domů?“

„Jo. Pak zajedu do MCME, řeknu Larabeemu o rosfaltu a zjistím, co se dozvěděl o ztraceném neznámém.“

Jela jsem tam, ale nezjistila nic.

Vyřešil se ovšem jiný problém.

16

PEČLIVĚ POPSANÝ NALEPOVAC! LÍSTEČEK SDĚLOVAL světu, že paní Flowersová odešla z MCME v 11.50, obědvá v restauraci U Alexandra Michaela a vrátí se v jednu hodinu odpoledne.

Zaslechla jsem zakašlání a popošla k boxům vyšetřovatelů. Ve druhém seděla nová pracovní síla Susan Volpeová. Setkaly jsme se zatím jen jednou.

Volpeová prudce zvedla hlavu, když jsem se objevila ve dveřích. Má pleť barvy moka a černé vlnité vlasy sestřižené do asymetrického mikáda. Pětadvacet, zuby bílé jako sníh a překypuje odporným nadšením z nové práce.

Oznámila mi, že Larabee s Hawkinsem vyjeli k případu vraždy. Musela jsem je minout. Další dva patologové jsou také pryč. Nevěděla kde.

Na tabuli byly zapsány tři nové příjmy. Mé iniciály se skvěly v kolonce vedle čísla třetího případu. Takže tenhle bude můj.

Došla jsem do kanceláře a v duchu se ptala, zda Hawkins a Larabee odjeli na stejnou adresu, kam povolali Slidella.

Na stole mi ležela žádost o konzultaci. MCME 239-11. Odložila jsem kabelku a laptop a přečetla si formulář.

Nedaleko silnice 1-485 se na dně potoka našla lebka. Larabee ode mě chtěl biologický profil a především PMI.

Ale nejdřív oběd.

Došla jsem si do kuchyňky pro dietní colu k obloženému chlebu s čedarem a rajčetem, který jsem si přinesla z domova. Ani jsem ho nestačila rozbalit, když mi zazvonil telefon na stole.

Volpeová. Přišel za mnou nějaký policajt. Řekla jsem jí, ať ho pošle dál.

Za pár vteřin se chodbou rozlehly ozvěny kroků. Otočila jsem se a čekala Slidella.

Panejo!

Ve dveřích stál muž, kterého snad stvořili samotní bohové olympští. A pak ho zase rozbili.

Metr devadesát, něco přes sto kilo, každý gram pevný jako skála. Měl tmavé vlasy a neobvyklé zelené oči; takovým moje babička říkala „typicky irské“. Od dokonalosti ho dělily dvě drobnosti, jizva na pravém obočí a hrbolek na nose po zhojené zlomenině.

Můj výraz patrně odrážel mé překvapení.

„Ta slečna říkala, že mám jít dál.“ Cotton Galimore ukázal prstem směrem k boxu Volpeové.

„Čekala jsem detektiva Slidella.“

„Je mi líto, že jsem vás zklamal.“ Na dokonalé tváři se objevil úsměv a vrásky kolem úst.

Aniž by čekal na pozvání, vstoupil a nohou si přitáhl židli k mému stolu. Rozeznala jsem vůni drahé kolínské a správnou dávku mužského potu.

„Jistě,“ řekla jsem. „Jen pojďte klidně dál.“

„Díky.“ Usedl.

„Co si přejete, pane Galimore?“

„Vy víte, kdo jsem?“

„Ano, vím, kdo jste.“

„A to je dobře?“

„To mi povězte vy.“

„Děláte se Skinnym?“

Přikývla jsem.

„Upřímnou soustrast.“ Znovu chlapecký úsměv.

Neopětovala jsem ho.

„Řekl bych, že Slidell mě nemá zrovna v lásce,“ prohlásil Galimore.

„To nemá.“

Podívala jsem se na chleba. Galimore taky.

„To vás ti parchanti tak mizerně platí?“

„Mám ráda sýr.“

„Sejra je dobrej.“

„Pokud jste tady kvůli tělu ze skládky, tak o tom nemůžu mluvit.“

„Ano, i kvůli němu jsem tady.“

„Je mi líto.“

„Víte, že nemáte na vybranou?“

„Opravdu?“

„Opravdu. Dřív nebo později se se mnou budete muset bavit.“

Ohromená jeho arogancí jsem jen mlčky zírala.

On se díval na mě. Na spáncích měl vlasy šedivější a ve tváři víc vrásek, než se mi zpočátku zdálo.

Nejvíc mě zaujaly jeho oči. V jejich pohledu byla síla, které se nedalo odolat.

Galimore odvrátil zrak jako první. Sklopil oči, vytáhl z kapsy krabičku camelek, jednu vyndal a pak mi nabídl.

„Tady se nekouří,“ upozornila jsem ho.

„Nemám rád pravidla.“ Zpod celofánového obalu vyndal tenoučké zápalky, škrtl sirkou, potáhl z cigarety a pomalu vyfoukl kouř. Nad stolem se vznesl obláček palčivého dýmu.

„Pán je rebel.“ Studeně.

Galimore pokrčil rameny.

Bojovala jsem s nutkáním vyrvat mu cigaretu z ruky a típnout mu ji o čelo.

„Moje kancelář. Moje pravidla,“ pokračovala jsem s ledovým úsměvem.

„V tom případě se rád podvolím.“

Galimore si dal ještě jednoho sluka a uhasil camelku o bok odpadkového koše. Když se narovnal, vydechl a ke mně se vznesl další jedovatý šedý obláček.

„O detektivu Slidellovi se nedá tvrdit, že je objektivní.“

S tím jsem nemohla nesouhlasit.

„Vyprávěl vám to celé?“

„Řekl mi, že jste pil.“

„To ano. Ale nikdy ne v práci.“

„A že jste seděl.“

„Ano, měl jsem to potěšení.“

„Za úplatky.“

„Narafičili to na mě.“

„Samozřejmě.“

„Chcete vědět, co se stalo?“

Mávla jsem rukou. Jak je libo.

„Týden před zatčením jsem zabásnul feťáka, co se jmenoval Wiggler Coonts. Vážně milej občan. Jenže poldové chtěli víc mě než Wigglera, tak ukecali jeho právníka a připnuli mu štěnici. Ten hajzl mě sledoval do baru a vybalil na mě prachy. Jasně, řekl jsem pár pitomostí. To bez debat. Ale byla to učebnicová pastička.“

„Nepřipadá mi to jako dostatečný podklad pro trestní stíhání.“

„Ve sklepě našeho domu se v odpadkovém koši objevil balík peněz.“

„To není usvědčující důkaz.“

„Byl to můj koš.“

„Ale ne vaše prachy.“

„Ne, nikdy jsem je neviděl.“

„Vy tvrdíte, že je tam dala policie?“

„A vy tvrdíte, že ne?“

„Proč?“

„Hledali záminku, aby mě dostali.“

„Připadá mi to dost přehnané.“

„To ještě není všechno.“

Galimore si položil pravý kotník na levé koleno. Světle hnědé kalhoty se vysoukaly a odhalily holé lýtko.

„Seběhlo se to v době, kdy se všechno točilo kolem zmizení Gambleové a Lovetta. Hodně se tlačilo, aby se případ uzavřel. A mě pokládali, no, řekněme, za překážku rychlého vyřízení.“

„Proč?“

Galimore ukázal na můj sendvič. „Co kdybychom se poohlédli po něčem lepším, než je sýr? Všechno vám pak povím.“

Moje libido bylo jednoznačně pro.

Mozková kůra si vzala čas na rozmyšlenou.

Slidell se pomine. Hawkins se naštve. Larabee bude mít kecy.

Jenže Galimore patřil do vyšetřovacího týmu v případu Gambleová-Lovette. Možná má užitečné informace. Dost pravděpodobně.

„Za dvacet minut se sejdeme v Bad Daddy,“ řekla jsem.

„O neznámém ze skládky mluvit nemůžu.“ Už jsem to říkala, ale chtěla jsem, abychom měli v téhle věci jasno.

Galimore seděl vzadu v restauraci a popíjel z orosené sklenice ledový čaj.

„Chápu.“

Vklouzla jsem do boxu.

„Co jste řekla Skinnymu?“

„Já svoje činy s detektivem Slidellem nekonzultuji,“ ohradila jsem se ostře.

Galimore se zasmál a zavrtěl hlavou. „Říkali mi, že jste pruďas.“

„Díky.“

Objevila se servírka s jídelním lístkem a představila se nám jako Ellen. „Mohu vám dolít?“

Galimore přikývl.

„Sladký čaj?“ zeptala se mě.

„Dietní colu, prosím.“

Když mi Ellen přinesla pití, objednala jsem si burger Mama Ricotta. Galimore si vybral salát a nadiktoval přísady.

Jakmile odešla, rozhodla jsem se převzít kontrolu.

„Naznačil jste, že vás potopili, protože jste odmítl závěry vyšetřovacího týmu v případu Cindi Gambleové a Calea Lovetta. Je to tak?“

„Nic nenaznačuju. Prostě to říkám.“

„Ale proč?“

„Poldové měli pár důvodů, proč mě chtěli odklidit z cesty. Jo, chlastal jsem. A ve sboru jsem si udělal pár nepřátel. Chvíli jsem si myslel, že je to kvůli tomu. Věřil jsem, že okresní státní zástupce jim zbaštil historku s úplatkem. Nahrávka byla sakra průkazná a pak ještě našli ty prachy.“

Galimore přejel očima restauraci, pak se podíval na mě.

„Vazba není vězení. Je to žumpa. Nemáte tam co dělat, tak přemýšlíte. A čím víc jsem přemýšlel, tím víc věcí mě začalo štvát.“

„Věcí?“

„Nevyřešených věcí, které nedávaly smysl.“

K boxu vedle nás přišel mladičký pár. On měl na sobě tričko a basketbalové šortky, které mu visely ke kolenům. Ona kratičkou sukýnku, která sotva zakrývala zadek.

„Gambleovi odmítali přistoupit na to, že jejich dcera odjela z vlastní vůle,“ řekla jsem. „Podle vás měli tedy pravdu?“

„Možná.“

„Sdílel jste jejich pochybnosti?“

„To nebyla moje starost.“

„Proč mi to říkáte?“

„Když se na to dívám zpětně, uvědomuju si, že ve vyšetřování zůstalo pár obrovských děr. Zaparkoval by v nich hummer.“

„Nevyřešené věci, které nedávají smysl.“

Galimore přisvědčil. „To léto Cindi chtěla, aby doma vyměnili zámky. Její mladší bratr si myslel, že se bála Lovetta.“

„Co vy na to?“

„Že se prostě něčeho bála. Když jsem tuhle informaci předal FBI, odpálkovali mě. A to se mi nelíbilo. Když se dozvíte, že děcko, který zmizelo, mělo strach, chcete zjistit proč.“

Ellen nám přinesla jídlo. Chvíli jsme se zabývali dresinky, solí a pepřem.

„A ještě jedna věc mě žrala. Během prvních výslechů jsem objevil chlápka, který tvrdil, že viděl Gambleovou a Lovetta na dráze ten večer, kdy zmizeli.“

„Grady Winge.“

Galimore zavrtěl hlavou. „Eugene Fries. Fries přísahal, že u stánku prodal Gambleové a Lovettovi kukuřici. Kolem osmé večer.“

„Winge tvrdil, že z dráhy odjeli v šest.“

„Jo.“

„Vyslýchali Friese?“

„Naši bratři z FBI tvrdili, že je to nespolehlivý cvok.“

„Řekl jste o tom Rinaldimu?“

Galimore přisvědčil. „Souhlasil se mnou, že jde o poměrně velký rozpor.“

„Zabýval jste se tím dál? Nebo on?“

„Snažili jsme se, ale Fries už byl v čudu. A pak se mi začal rozpadat život. Zatkli mě, zavřeli, přišel jsem o práci, manželství šlo do háje.“

Galimore si napíchl na vidličku hlávkový salát a chvíli žvýkal.

„Hodně dlouho jsem byl pořádně zahořklý. Nenáviděl jsem policii, FBI, nevěrnou manželku, celý život. Případ Gambleová-Lovette byl pro mě jak podebraná rána. Musel jsem ho hodit za hlavu, jinak bych se nehnul z místa.“

„Nerozumím tomu. Teď se k případu vracíte, protože váš zaměstnavatel chce, abyste něco zjistil o neznámém ze skládky? Anebo si myslíte, že to může být Cale Lovette?“

Galimore se ke mně naklonil, oči mu svítily. „Můj zaměstnavatel ať si políbí prdel. Ti sráči mě zavřeli, abych nemohl vyšetřovat případ, který pro mě hodně znamenal. Chci vědět proč.“

„Pokračoval Rinaldi v pátrání, když jste z týmu odešel?“

„To nevím.“

„A je možné, že jste třeba trošku paranoidní?“

„Sakra, mluvíme tady o FBI. Víte, jaké mají možnosti? Nemyslíte, že ten případ mohli vyřešit, kdyby opravdu chtěli?“

Přesně tohle mě už napadlo.

„Ale nešlo jenom o FBI a poldy.“ Galimore otočil vidličku k sobě. „Šlo o mě.“

Nechala jsem ho mluvit dál.

„Gambleovi byli dobrý lidi, ale zasekli se mezi dvěma špatnýma alternativama. Buď se na ně dcera vykašlala, anebo se jí něco stalo. Na začátku vyšetřování mi volali každý den. Nakonec jsem to přestal brát. Na to nejsem moc hrdý.“

„Takže váš zájem je dvojí. A sobecký. Chcete si vyčistit svědomí a přitom si to vyřídit s policií.“

„Je tu ještě něco. Z kraje týdne mi volali do kanclu. Podle hlasu to byl muž, ale nejsem si jistý. Znělo to tlumeně jako přes nějaký filtr.“

„Aha.“

„Barvitého slovníku vás ušetřím. Zkrátka a dobře, vyhrožoval mi, že mě zničí, že odhalí mou minulost médiím, pokud nedám od případu Gambleová-Lovette ruce pryč.“

„A co vy na to?“ Snažila jsem se o neutrální tón, abych skryla skeptický pohled na věc.

„Nic. Zavěsil jsem.“

„Vypátral jste číslo?“

„Volal z mobilu, který hned zahodil.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Tělo ze skládky. Článek v novinách.“

Galimore znovu přejel očima po restauraci.

„Někdo je hodně, ale hodně nervózní.“

17

„CO NAVRHUJETE?“

„Trošku jsem se poptával. Po Friesovi se na nějakou dobu slehla zem, ale před pěti lety se objevil. Dneska žije u Locustu. Je mu přes osmdesát a patrně je senilní.“

Hrubý odsudek starého pána mě urazil. Sebrala jsem ze stolu účet. Nedohadoval se.

„Máte v úmyslu ho vyslechnout?“ zeptala jsem se odměřeně.

„To nemůže škodit.“

Když jsem v kabelce šátrala po peněžence, všimla jsem si papíru s šifrovaným zápisem, který jsem vytrhla Slidellovi z bloku. Vyndala jsem ho taky.

Ellen si vzala mou kreditku a odešla. Já rozložila papír a koukla na Rinaldiho poznámky.

„Dává vám to nějaký smysl?“ Otočila jsem papír na stole.

„Co to je?“

„Rinaldiho zápis k případu Gambleová-Lovette.“

Galimore se na mě podíval. „Rinaldi byl rovnej chlap,“ řekl.

„Ano.“

Smaragdové oči se chvíli upíraly do mých. Když se konečně podívaly na papír, tváře mi hořely.

Ježíšikriste, Brennanová!

„Wi-Fr. To bude nejspíš Winge-Fries. Rinaldiho zajímal rozpor v jejich výpovědích.“

Připadala jsem si jako blbec. Mělo mě to napadnout. Jenomže o Friesovi jsem se dozvěděla teprve před chvílí.

„OTP. Osvědčení o technickém průkazu?“

„Vážně?“

„Nebo jako OTP-ROM? Jednou programovatelná ROM?“

„Odborně-technický pracovník? Třeba jde o konkrétní osobu.“

„Může být.“ Galimore posunul papír zpátky ke mně. „Zbytek mi nic neříká. Pokud tedy FU neznamená to, co každého napadne jako první.“

Ještě pořád jsem měla oči obrácené v sloup, když se Ellen vrátila. Podepsala jsem účet, sebrala kartu a vstala.

Galimore mě následoval na parkoviště.

„Dáte mi vědět, co říkal Fries?“ zeptala jsem se, když jsme se loučili.

„A nemělo by to fungovat oběma směry?“ I když bylo zataženo, nasadil si sluneční brýle. „O neznámém už určitě něco víte.“

No jasně. Ricin. Zabavení a zničení těla. Rosfalt. Ne, tohle mu nemůžu prozradit.

„Promluvím s doktorem Larabeem,“ řekla jsem.

„V tomhle jsem dobrej.“ Nespouštěl ze mě oči. I když byly schované za tmavými skly. „Deset let jsem byl detektiv.“

Přemýšlela jsem, co odpovědět, když můj iPhone přehlušil hluk provozu z East Boulevard.

Otočila jsem se ke Galimorovi zády, poodešla pár kroků a hovor přijala.

„Jo.“

Slidell jako obvykle něco žvýkal. „Tohle bude rychlý. Máme dvě oběti, další hodně krvácí, asi to nepřežije. Vypadá to, že si hoši z gangů navzájem trošku pocuchali frizuru.“

„Poslouchám.“ Vycítila jsem Galimorův zájem, a tak jsem se snažila mluvit vágně.

„Owen Poteat.“ Čekala jsem, až si Slidell přehodí sousto zprava doleva. „Narozen devatenáct set čtyřicet osm ve Faribaultu v Minnesotě. Ženatý, dvě dcery. Prodával zavlažovací systémy. V devadesátým pátým ho sebrali. Za dva roky se s ním manželka rozvedla a odstěhovala se s dětmi do St. Paul. Zemřel v roce dva tisíce sedm.“

„Co dělal Poteat na letišti?“

„Chystal se za svou madre. Umírala tehdy na rakovinu.“

„Jak zemřel?“

„Stejně jako máma.“

Přišel o práci. Zůstal bez rodiny. Zemřela mu matka. Poteatův příběh nebyl zdaleka jedinečný, ale přesto mi z něj bylo sakra smutno.

„Jak to vypadá, tak teď nebudu mít na Lovetta a Gambleovou čas. Začala válka gangů a šéf nás všechny povolal do služby.“

„Chápu.“

„Skočím zpátky na palubu, až se to trochu uklidní.“

„Klidně se soustřeďte na svou práci. Mám další stopu.“

„Fakt?“

Udělala jsem ještě pár kroků od Galimora a pověděla Slidellovi o Friesovi.

„Kde jste to sebrala?“

„Od Cottona Galimora.“

„Si děláte prdel?“ vybuchl Slidell.

„Galimore se podílel na původním vyšetřování. Napadlo mě, že má třeba zajímavé informace. A měl.“

„Co jsem vám o tom parchantovi říkal?“

„Tvrdí, že to na něj narafičili.“

„A Charlie Manson tvrdil, že si jen tak hrál.“

Přesně tuhle reakci jsem očekávala. „Já s ním přece nejdu na rande,“ odsekla jsem.

„No dobře. Povídalo se, že Galimore se v osmadevadesátým moc nevytáh.“

„Co to znamená?“

„Že vyšetřování zkrachovalo. Proč, ptám se sám sebe. A nenapadá mě žádný vysvětlení, který by dávalo smysl. A tak jsem se trošku poptal.“

„U koho?“

„U kolegů.“

„A podle nich Galimore bránil vyšetřovacímu týmu v práci?“

„Vydedukovali to.“

Ignorovala jsem nesprávně použité sloveso.

„Ale proč by to dělal?“

„Jsem snad jeho zpovědník?“

„Uvedli nějaký příklad?“

„Já jenom říkám, že Galimore je had. Jestli se s ním budete kamarádíčkovat, jdu od toho.“

A ticho.

„To byl nejspíš Skinny.“

Ve vzteku na Slidella jsem neslyšela Galimora přicházet. Přehodila jsem výraz na neutrál a otočila se.

„Je nasranej, že se bavíte se mnou.“

Neříkala jsem nic.

„A nařizuje vám, abyste byla hodná holka a poslala mě k čertu.“

„Jen mi oznamoval, že má na nějaký čas práci jinde.“

„Takže máme volné ruce.“

„Prosím?“

„Jen vy a já, zlato.“ Galimore zamrkal. Vzhledem k tomu, že měl na očích tmavé brýle, nemělo to kýžený účinek.

Uklidila jsem telefon do kabelky a podívala se na Galimora. Stejně jako před chvílí se mi stáhl žaludek.

Odvrátila jsem oči. Rychle.

U rohu restaurace se dvě kočky otíraly o nějaký předmět v trávě. Jedna hnědá, druhá bílá. Obě měly propadlé boky a vystupovaly jim žebra.

„Já vím, že jste zvědavá na Friese,“ řekl Galimore.

To jsem byla.

„A na Bogana.“ Caleova otce.

„Vy se za nimi teď chystáte?“ zeptala jsem se s pohledem upřeným na kočky.

„Ano.“

Miliarda mozkových buněk křičela, že je to špatný nápad. Čekala jsem, až se ozve frakce s opačným názorem. Nic jsem neslyšela.

„Budu řídit,“ řekla jsem.

Severní Karolína je plná zastrčených míst, která dodnes působí dojmem nedotčené přírody. Fries jedno takové našel. Anebo ho někdo našel pro něj.

Podle Galimorových instrukcí jsem sjela na obchvat a pak na východ na NC 24/27. Těsně před Locustem jsem odbočila na sever na šestsetjedničku a po několika zatáčkách dorazila ke štěrkovému pásu, který se těžko dal nazvat silnicí.

Několik minut jsme si oba prohlíželi okolí.

Pokud měl Galimore správné informace, Eugene Fries žije v tom nejzpustlejším přívěsu, jaký jsem kdy viděla. Ve víceméně vodorovné poloze držel jen díky balvanu, který ho podpíral.

Přívěs neměl kola, okna byla zarostlá rzí a na půli cesty k nám se tyčila hromada odpadků. Na sluncem vyrudlém hliníku se dal obtížně přečíst nápis BOLER.

Název značky? Jméno majitele? Název přívěsu? Ať už označení znamenalo cokoli, měla jsem podezření, že Bolera sem zaparkovali někdy v tomto tisíciletí a od té doby s ním nepohnuli.

Přívěs zabíral většinu mýtinky obklopené listnáči a borovicemi. Po obvodu jsem si všimla dalších hromad odpadků.

Za přívěsem napravo stála kůlna z ledabyle stlučených prken. Od dveří přívěsu se kolem balvanu ke kůlně táhla černá cestička. I když byla latrína šedá a vybledlá, připadala mi mladší než Boler.

Nalevo se tyčil prastarý dub, jehož kmen mohl mít dva a půl metru v průměru. Sukovité větve se natahovaly nad přívěsem i kadibudkou. Půda v jeho stínu byla tmavá a holá.

Asi metr od kmene dubu jsem si všimla dvou velkých hřebů. Ke každému byl připevněný řetěz z nerezové oceli. Oba vypadaly zbrusu nově.

Očima jsem jela po řetězech a holé zemi. Jak jsem se obávala, na konci každého byl připevněný obojek.

„Asi tu budou psi,“ řekla jsem. „Velcí.“

„Jo.“ Z tónu Galimorova hlasu se dalo soudit, že sdílí mé obavy. Oba naráz jsme stáhli okýnko.

A neslyšeli nic. Žádné ptačí trylky. Žádný štěkot. Žádnou rozhlasovou stanici vysílající country písničky. Rozeznávala jsem pachy.

Zetlelé listí. Vlhká půda. Organický zápach svědčící o tom, že tu někde v igelitu hnijí odpadky.

Galimore promluvil první. „Zůstaňte tady. Já se podívám, jestli je někdo doma.“

Než jsem stihla zaprotestovat, byl venku z auta. Nemůžu tvrdit, že by mi to vadilo. V duchu se mi zhmotňovaly obrazy rotvajlerů a dobrmanů. Galimore udělal dva kroky a zastavil se.

Krvežízniví psi se odnikud nevyřítili.

Podíval se nalevo, napravo a vydal se přes tři metry dlouhé volné prostranství mezi cestou a přívěsem. Pravý loket mírně pokrčený; takže je ozbrojen.

Rozhodným krokem zamířil přímo k jediným dveřím přívěsu. Jeho hlas prořízl ticho. „Pane Friesi. Jste tady?“

Nikdo se neozval.

Galimore zavolal znovu, hlasitěji. „Eugene Friesi? Rádi bychom s vámi mluvili.“

Nic.

„My neodejdeme, pane Friesi.“ Klouby na levé ruce zabušil do kovových dveří. „Bylo by nejlepší, kdybyste vyšel ven.“

Stále se nikdo neukázal.

Galimore ustoupil a znovu se rozhlédl okolo. A viděl to, co já. Jediná cesta na mýtině vedla k latríně.

Pozorovala jsem ho, jak obchází balvan a mizí za přívěsem.

Čas ubíhal.

Podívala jsem se na hodinky.

Tři dvacet sedm odpoledne.

Jak dlouho je už pryč?

Očima jsem bloudila po mýtině.

Po kraji lesa. Po přívěsu.

Tři třicet jedna.

Nervózně jsem bubnovala prsty do volantu. Kde sakra je?

Tři třicet čtyři.

U předního skla váhavě zabzučela vosa. Přistála. Popolezla, tykadla vystrčená.

Mírný větřík čuchal listy nad mou hlavou.

Tři třicet šest.

Napadlo mě, že mi třeba Galimore volal, ať jdu za ním, a tak jsem vylovila mobil. Zkontrolovala jsem vzkazy. Žádně nepřišly. Ověřila jsem si, že mám zapnuté zvonění. Bylo.

Netrpělivě jsem se naklonila k sedadlu spolujezdce a sebrala z podlahy kabelku.

Když jsem se narovnala, k levému spánku se mi přitiskla studená ocelová hlaveň.

18

V ZÁDECH MĚ ZAMRAZILO HRŮZOU.

Koutkem oka jsem viděla temnou postavu stojící vedle vozu. Muž, nebo žena? V ruce svírala brokovnici, kterou tiskla k mé lebce.

Otevřeným oknem jsem slyšela vrčení a dusot.

Ochromil mě děs. Jsem uprostřed pustiny. Sama. Psi. Puška. A já na její špatné straně. Proboha, kde je Galimore?

„Co chcete?“

Sípavý hlas mě vrátil do reality. Hluboký. Mužský.

Polkla jsem. „Pan Fries?“

„A kdo to chce vědět?“

„Temperance Brennanová.“ Mluv jasně. „Jsem známá Wayna Gamblea. Cindina bratra.“

„Sednout, krucinál.“

Ohlušující řev poslal do mých žil další dávku adrenalinu.

„Rocky! Ruperte! Prdelí na zem.“

Zaslechla jsem tupé zadunění, jak bota nakopla zvířecí tělo. Zasténání.

Srdce mi bušilo v hrudi. Neopovažovala jsem se pohnout. Kdo je ten šílenec? Zabil Galimora?

Hlaveň pušky mě dloubla do hlavy. „Teď vystoupíte. Pěkně pomalu. A ruce tak, abych na ně viděl.“

Cvakla klika a dveře se otevřely.

S rukama nad hlavou jsem vystrčila nohy a postavila se.

Rocky a Rupert byli velcí jak losi, černí, s hnědými půlměsíčky nad očima, které se na mě upíraly. Ačkoli z obrovských hrdel vycházelo vrčení, ani jeden se nepohnul.

Jejich pán vypadal tak staře, jak jen člověk může vypadat. Kůži měl bledou a tenkou jako ubrousek natažený přes vystouplé čelo, bradu a nos. Na propadlých tvářích mu rostlo bílé strniště.

I když bylo horko a dusno, muž byl oblečený do vlněných kalhot, flanelové košile s dlouhými rukávy, oranžové lovecké čepice a větrovky zapnuté do poloviny hrudníku.

Jeho winchestrovka sledovala každý můj pohyb. Podle toho, v jakém byla stavu, se dalo usuzovat, že bude asi stejně stará jako její majitel.

Stařec si mě prohlížel uslzenýma modrýma očima, pohledem tak pevným, jako svíral pušku.

„Kdo vás sem poslal?“

„Nikdo, pane.“

„Nelžete mi!“

Stejně jako před chvílí jsem sebou při jeho ostrém výbuchu cukla.

„Hněte sebou.“ Puškou máchl k zadní části mýtiny.

Otálela jsem, protože mi bylo jasné, že jakmile vlezu do přívěsu, omezí se moje možnosti.

„Hněte sebou!“

„Pane Friesi, já…“

Hlaveň winchestrovky se mi zabodla do hrudní kosti a odhodila mě dozadu. Zády jsem narazila do otevřených dveří auta. Vykřikla jsem bolestí.

Psi se okamžitě postavili.

Muž je pohybem dlaně posadil.

Poslechli.

„Řekl jsem, hněte sebou.“ Chladně. Nebezpečně. „Tamtudy.“

Znovu mávl puškou.

Neměla jsem na vybranou, a tak jsem vykročila, pomalu, jak to jen šlo. Za sebou jsem cítila oddechování a slyšela dupání bot.

Zoufale jsem probírala své možnosti. Nikde žádné telefonní ani elektrické dráty. Mobil mám v autě. Nikomu jsem neřekla, že sem jedu.

Srdce se mi rozbušilo rychleji.

Trčím v pustině.

Se šílencem.

A po Galimorovi ani památka.

Před přívěsem jsem se zastavila a zkusila to znovu. „Pane Friesi, já vám nechci ublížit.“

„Jeden krok a vpálím vám kulku do hlavy.“

Muž mě obešel a pak luskl prsty na Rockyho a Ruperta.

„Lehnout.“

Psi sebou žuchli na břicha, tlamy otevřené, fialové jazyky vyplazené přes zažloutlé zuby.

Winchestrovku držel v jedné ruce a stále mi mířil na hruď. Sklonil se, popadl řetěz a připnul Rockyho. Nebo Ruperta? Když upevnil druhý řetěz, všimla jsem si za jeho zády nepatrného pohybu.

Galimore udeřil jako nindža.

Vyrazil zpoza přívěsu, paží chytil starce pod krkem, odtáhl ho od psů a vyrazil mu pušku. Čepice vyletěla do vzduchu a přistála na zemi.

Psi se mohli pominout.

Vyděšeně jsem couvala, jak nejrychleji jsem dokázala.

Rocky a Rupert, zmatení a vzteklí, váhali, zda se mají pustit do Galimora, nebo do mě. Svaly měli napjaté, z pysků a čelistí jim kapaly sliny.

„Odvolejte je!“ Galimorův příkaz bylo přes zběsilý štěkot sotva slyšet.

Ze starcova hrdla se ozvalo zasípání.

„Ať si sednou, nebo je zastřelím!“

„Přestaňte,“ zasípal stařec.

Galimore povolil sevření. Muž se předklonil, kašlal a plival.

Psi se rozdivočelí ještě víc.

Stařec se narovnal a zkusil to znovu, hlasitěji. Natáhl třesoucí se ruku ke zvířatům. „Přestaňte.“

Psi padli k zemi, těla napjatá, oči upřené na pána. Očividně o jeho povelu pochybovali.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Galimore.

„Eugene Fries.“ Ohryzek starce vypadal, že každou chvíli vyletí z hrdla ven. „Tady bydlím. A vy nemáte právo mě šikanovat.“

„Mířil jste brokovnicí dámě na srdce.“

„Já bych nikoho nezastřelil.“

„Ale vypadalo to tak.“

To tedy ano. Srdce dámy pořád naráželo do žeber.

Stařec se předklonil a řádně si odplivl.

Galimore zlomil winchestrovku. Když viděl, že není nabitá, sebral čepici a oklepal ji o stehno.

„Máme na vás pár otázek, pane Friesi.“ Posadil čepici starému pánovi na hlavu. „A pak si půjdeme po svých.“

Fries nic neříkal. Galimore ho postrčil směrem ke mně a přitom se bedlivě držel mimo dosah psů.

Fries si mě změřil pohledem a pak stočil oči zpět ke Galimorovi. Ještě jsem se nevzpamatovala ze psů a pušky, a tak jsem nechala mluvení na Galimorovi.

„Zajímají nás dva mladí lidé, kteří se ztratili na charlottské závodní dráze v roce devadesát osm. Cale Lovette a Cindi Gambleová. Víte, o kom mluvím?“

„Já vím, o čem mluvíte. Ale ani jednoho z nich jsem neznal.“

„Vypověděl jste, že jste Gambleovou a Lovetta obsluhoval u stánku kolem osmé ten večer, kdy zmizeli. Je to tak?“

Fries přikývl.

„Jak víte, že to byli oni?“

„Poldové mi ukázali fotky. Lovetta nebylo těžké si zapamatovat. Měl tetování.“

„Hodně kluků se nechává tetovat.“

„Jasně. Ale Lovetta jsem znal z vyprávění.“

„Jak to?“

„Tahal se s takovejma klukama. Povídalo se, že to jsou fakt ostří hoši.“

Galimore o tom uvažoval. Pak řekl: „Znáte Gradyho Winge?“

„Je to idiot.“

„Podle Winge odjeli Gambleová s Lovettem z dráhy ten večer kolem šesté.“

„Jak jsem říkal, Winge je idiot.“

„Jak to, že si ten čas tak přesně pamatujete?“

„Díval jsem se na hodinky.“

„Proč?“

„V devět jsem čekal jistou dámu.“

„A přišla?“

„Ne. Hele, tohle všechno jsem tenkrát řekl poldům. A skoro jsem kvůli tomu zadudal.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že jsem skoro zadudal.“

Galimore provrtal Friese pohledem.

„Hned potom, co jsem mluvil s poldama, mi někdo volal. Chlápek, co říkal, že budu mít ze života peklo, jestli nezměním výpověď.“

„Kdo to byl?“

„Kdybych to věděl, tak by ten čurák už nepokropil ani jedinou cestičku v lese.“

„Co jste udělal?“

„Poslal jsem ho do prdele. Za pár dní jsem našel na verandě svýho psa. Mrtvýho.“

„Možná prostě umřel.“

„Jasně že jo. Na kulku v hlavě. Za další dva dny mi shořel barák.“

„A vy si myslíte, že ten, kdo vám volal, vyplnil svoje hrozby?“

Byla jsem v šoku.

„Ne.“ Fries se ke mně otočil a úzké, rozpraskané rty stáhl do pohrdavého U. „To se mě snažila naverbovat al-Káida.“

„Co jste tedy udělal?“ zeptal se Galimore.

„A co byste sakra dělal vy? Výpad jsem z práce a vyrazil na západ. Před pár lety mi brácha nabíd tenhle přívěs. Řek jsem si, že už uplynula dost dlouhá doba, a tak jsem se vrátil domů.“

„Měl jste hodně let na přemýšlení,“ poznamenal Galimore. „Určitě máte na někoho podezření.“

Fries dlouho neodpovídal. Když promluvil, měl huňaté bílé obočí stažené skoro přes oči. „Povím vám jenom jedno. Tenkrát se všude šuškalo, že Lovette a jeho kumpáni byli pěkná sběř.“

„Mluvíte o Vlasteneckém oddílu?“

Fries přisvědčil.

„Proč by vám vyhrožovali?“

„Cože?“ Obočí vystřelilo nahoru. „Vypadám snad jako polda? Jak to mám sakra vědět?“

Položila jsem mu stejnou otázku jako všem ostatním.

„Pane Friesi, co se podle vás stalo Cindi Gambleové a Caleu Lovettovi?“

„Já si myslím, že Lovette a jeho zasraný kámoši buď někoho zabili, nebo něco vyhodili do povětří. A pak zmizel i s tou holkou.“

„Kde jste sakra byl?“ Zapínala jsem si pás a adrenalin mi pořád koloval v žilách.

„Procházel jsem cestu za přívěsem. Nechtěl jsem, aby na nás Fries vystartoval z lesa.“

„Dobrá práce.“

Prvních několik kilometrů jsem se soustředila na cestu. A na svoje nervy.

Galimore se tvářil, že chápe. Anebo byl zabraný do vlastních myšlenek.

Ujížděli jsme po 1-485, když jsem se konečně cítila dost klidná na rozhovor. Dokonce se mi vracela dobrá nálada. Patrně přirozená reakce, když člověk unikne maniakovi s brokovnicí a jeho psiskům. Aspoň myslím.

Opět jsem se začala chovat profesionálně.

Debatovali jsme o významu Friesových slov. Podle Galimora ten starý blázen při líčení výhrůžek a násilí trochu přeháněl. Já si to nemyslela. Dům mu buď shořel, nebo neshořel. To se dá snadno zjistit. Proč by lhal?

Oba nás stále mátly protichůdné výpovědi z devadesátého osmého. Odjeli Lovette s Gambleovou z dráhy v šest, jak vypověděl Grady Winge? Anebo později, jak tvrdil Eugene Fries? Spletl se jeden z nich? Anebo záměrně lhal? Jestliže ano, který? Kvůli čemu? Pokud šlo o pravdomluvnost, sázela jsem na Friese.

Probírali jsme teorie o osudu Gambleové a Lovetta. Momentálně jich bylo pět.

První: Cale a Cindi odjeli dobrovolně, buď proto, aby se někde jinde přidali ke skupině domobrany, anebo aby se vzali. Tohle byl závěr vyšetřovací skupiny. Teorii o útěku kvůli tajnému sňatku jsem nebaštila. V takovém případě by je odhalilo i hodně nedbalé vyšetřování.

Druhá: Cale zabil Cindi a pak se začal skrývat. Wayne Gamble si myslel, že sestra Lovetta opustila a bála se o život. Lynn Nolanová chovala podezření, že Lovette Cindi mlátil.

Třetí: Cale anebo Cindi tajně pracovali pro FBI. Vlastenecký oddíl na to přišel a oba je zabil. To byla Slidellova verze.

Čtvrtá: FBI zjistila, že ve Vlasteneckém oddíle odhalili špionáž Calea a Cindi, a oba je stáhla do programu na ochranu svědků. Tohle jsem navrhovala já.

Pátá: Cale s Vlasteneckým oddílem udělal něco protizákonného, a i s Cindi se začal skrývat. Tenhle scénář vykonstruoval Eugene Fries na základě zvěstí, které se tou dobou šířily.

Ještě pořád jsem uvažovala, jak je možné, že oba zmizeli bez jediné stopy. Za celé ty roky ani jeden telefonát. Ani jedno uklouznutí. Teorie útěku tím dostávala značné trhliny.

Jenže tu byl Owen Poteat. Viděl je, a to znamenalo, že někdo udělal někde chybu.

Vzpomněla jsem si na rozhovor se Slidellem. Zajímalo mě, zda o Poteatovi zjistil něco víc než jen to, že je po smrti.

Zajeli jsme na parkoviště před Bad Daddy a Galimore mě pozval na večeři. I když jsem byla hladová a pozvání znělo lákavě, odmítla jsem.

V Galimorovi jsem se nevyznala. Byl egoistický, nesnesitelný a o jeho morálních kvalitách se dalo pochybovat. Ale svými činy prokázal, že když jde do tuhého, je k nezaplacení.

Závěr? Připadal mi děsně sexy.

Ach jo.

„Ne, díky,“ řekla jsem. „Čeká na mě lebka.“

Galimore se podíval na hodinky. „Už je skoro šest.“

„Nejlíp pracuju v noci.“

Huso pitomá!

Než mohl Galimore navázat vtipnou poznámkou, odpálkovala jsem ho. „Sama.“

Galimore se zakřenil a otevřel dveře. „Na viděnou, paní doktorko.“

Za pár minut jsem už byla v MCME.

Špatný nápad.

Koupila jsem to rovnou ze čtyř stran.

19

V ÚŘADU NEBYL ANI PATOLOG, ANI RECEPČNÍ. Jenom jeden vyšetřovatel.

Joe Hawkins.

Světýlko na telefonním záznamníku mi blikalo. Z kuchyňky jsem si odnesla dietní colu, pustila vzkazy a vzala si tužku.

Zvláštní agent Williams. Rozmrzelý. Mám mu co nejdřív zavolat. Zapsala jsem si číslo.

Wayne Gamble. Vystrašený. Ví, kdo ho sleduje, a má v úmyslu se tomu člověku postavit.

Earl Byrne, reportér s postavou houby z Observeru. Horlivý. Chce napsat další článek a zajímá ho, proč tak dlouho trvá identifikace těla. Vymazat.

Zvláštní agent Williams. Vymazat.

Zvláštní agent Williams. Vymazat.

Cotton Galimore. Jak to znělo? Koketně? Pozvání na večeři platí. A také má v úmyslu ráno navštívit Craiga Bogana. Nechtěla bych se přidat?

Zapisovala jsem si Galimorovo číslo, když mi na stůl padl stín. Zvedla jsem oči.

Hawkins stál ve dveřích, v ruce půl tuctu lékařských kleští.

„Zdravím, Joe.“

„To byl Cotton Galimore?“ Hawkinsova zamračená tvář by vyděsila malé dítě.

„Prosím?“

„Galimore.“ Máchl kleštěmi k telefonu. „Vy se s ním bavíte?“

„Pan Galimore byl v roce devadesát osm zapojen do pátrání po Caleovi Lovettovi a Cindi Gambleové.“

„Musíte se od něj držet co nejdál.“

„Prosím?“

„Nedá se mu věřit. A vy nemáte důvod se s ním stýkat.“

„Jak se rozhodnu vést vyšetřování, není váš…“

„Je zkorumpovaný.“

„Lidé se mění.“

„On ne.“

„To je trošku tvrdé.“

„Galimore na tom případu dělal, to je fakt. Nepřekvapovalo by mě, kdyby měl prsty i v tom, jak to nakonec zahráli do autu. A teď se do toho míchá, aby si zachránil zadek.“

„Anebo má opravdový zájem zjistit, co se stalo s jeho vyšetřováním?“

Hawkins byl v ráži a odmítal mi naslouchat.

„A co tak najednou? Po všech těch letech? Co když se dostáváte pravdě na kloub, a proto se vás drží. Ať už má jakýkoli motiv, jedná v zájmu jedné jediné osoby. Cottona Galimora.“

V tu chvíli se rozezvučel telefon.

Hawkins si pohrdavě odfrkl, otočil se a zmizel v chodbě.

Aniž bych přemýšlela, zvedla jsem sluchátko.

„Doktorko Brennanová. Jsem rád, že jsem vás zastihl.“

„Právě jsem na odchodu.“

Nebyla to pravda. Ale o další kázání jsem nestála. Už vůbec ne od zvláštního agenta Williamse.

„Budu stručný.“

Rozhodla jsem se přejít do útoku.

„Proč jste zabavili neznámého ze skládky?“

„Naše důvody jsem už vysvětlil doktoru Larabeemu.“

„Otrava ricinem.“

„Ano.“

„Ricin se nepřenáší dotykem.“

„Nebylo to moje rozhodnutí.“

„A o kremaci jste rozhodl vy?“

„To byla politováníhodná chyba.“

„A co moje kostní vzorky?“

„Co je s nimi?“

„Taky jste je zničili?“

„Pokud vím, tak byly ve stejném vaku jako tělo.“

„A není to náhodou tak, že FBI má zájem na tom, aby ten muž identifikován nebyl?“

„To je směšné.“

„Už se objevil Ted Raines?“

Williams věděl, na co se ptám. Má snad úřad podezření, že neznámý ze skládky je pohřešovaný muž z Atlanty?

„O ničem nevím.“

„Zvláštní shoda náhod. Raines pracuje pro UKPCH. Neznámý vykazuje známky otravy ricinem.“

„Ach tak.“ Ve sluchátku se ozvalo cvakání propisky. „Vidím, že jste mluvila s J. D. Dannerem.“

„Nosí pěkný účes.“

„Co jste mu řekla?“

„Že si nákup odnesu sama.“

Ticho. A potom: „Dostal jsem povolení podělit se o jisté citlivé informace. Doktor Larabee už to ví. Požádal mě, abych to sdělil i vám.“

Čekala jsem.

„V roce devatenáct set devadesát šest se Vlastenecký oddíl ocitl v centru pozornosti FBI. Šlo sice o malou a místní skupinku, ale existovaly informace, že někteří jeho členové se radikalizují a pravděpodobně plánují násilné akce.“

„Kteří členové?“

„To není relevantní.“

„Danner?“

Propiska. Cvak. Cvak. Cvak.

„Lovette?“

„Ne.“

„Jaký měli údajný cíl?“

„Tato informace je přísně důvěrná.“

„Ale jděte. Myslíte, že to hned hodím na twitter?“

„Podle jednoho zdroje oddíl plánoval kontaminaci dodávek vody pro nedaleké město.“

„Proč?“

„Ze dvou důvodů. Nacházela se tam klinika provádějící potraty. Za starostku zvolili černošku.“

V žaludku se mi mísila zlost a znechucení. Natáhla jsem se po cole.

„V době, kdy zmizeli Cindi Gambleová a Cale Lovette, jsme oddíl sledovali,“ pokračoval Williams.

„Měli jste uvnitř svého člověka?“

„To vám nemůžu říct.“

„Byl to Lovette? Gambleová?“

Williams nevěnoval mé otázce pozornost.

„Náš informátor se domníval, že členové skupiny mají vazby na Erika Rudolpha.“

„Opravdu měli?“

„Nepodařilo se nám to prokázat.“ Cvak. Cvak. Cvak.

„Oddíl byl v roce dva tisíce dva rozpuštěn, ale některé z jeho členů jsme sledovali i nadále.“

„J. D. Dannera?“

„Danner dnes stojí v čele mnohem větší organizace, která si říká Loajalistické hnutí. Má několik tisíc následovníků po celém jihovýchodě.“

„Co je to za lidi?“

„Extremisté, kteří věří, že federální vláda záměrně vraždila v Ruby Ridge a Waco a že každým dnem může začít hromadně zabavovat zbraně. Jejich ideologie už není tak rasistická jako v devadesátých letech, ale mnozí z nich se pro změnu teď obrátili proti islámu. Pohromadě je ovšem drží nenávist k vládě.“

Představila jsem si kalhoty od Tommyho Bahamy, safírový prsten, RX-8.

„Nepřipadalo mi, že by Dannerovi chyběly peníze.“

„Loajalistické hnutí má zajištěné slušné financování a Danner umí posbírat smetanu. Ale nenechte se mýlit. I když si žije dobře, je oddaný své věci. Je mazaný jak liška a nebezpečný jako břišní tyfus.“

„Proč mi to najednou všechno říkáte?“

„Abyste byla informovaná.“

„A nic za to nechcete.“

„Jen běžnou profesní laskavost.“

„Aha.“

Tím rozhovor skončil.

Jasně, pomyslela jsem si. A pak kdo je tu liška?

Dopila jsem dietní colu a z chladicího boxu vytáhla MCME 239-11.

Lebka ze dna potoka u 1-485 byla pokrytá lišejníkem a scházela jí celá obličejová část a většina spodiny. Skvrny barvy mědi, zbytky adipoceru, drolivé, voskovité substance vzniklé hydrolýzou tuku a přítomnost scvrklé hmoty zkamenělého mozku mi prozradily, že mám patrně před sebou ostatky, které už předtím někdo pohřbil.

Zrovna jsem psala žádost pro Hawkinse, aby zjistil informace o hřbitovech v blízkosti potoka, když mi zazvonil iPhone.

Katy.

Vzala jsem to.

„Ahoj, zlato. Jak se vede?“

„Jsem ještě v práci.“ Podle tónu jejího hlasu jsem usoudila, že si potřebuje ulevit. „Jako obvykle.“

„To já taky. Něco zajímavého?“

„Jo, senzace. Vzrušením skoro nevydržím sedět na židli.“

„Vážně?“ ignorovala jsem její sarkasmus.

„Máme tu adepta na titul daňový podvodník roku. A já se musím hrabat v krabicích jeho papírů.“

„Nechala ses inspirovat?“

„Se svým platem? V mém případě jsou daňové úniky bezpředmětné.“

„Myslíš, že to dneska doděláš?“

„Až to dodělám, budu zralá na psychiatra. Jo, to je jedna z mála institucí, kterou tenhle prevít nepodvedl. Tohle je dobrý. Kupoval si letenky do první třídy, pak je vrátil, vyinkasoval peníze a koupil si turistickou. Z daní si ale potom odečet ty dražší.“

„To není moc originální.“

„Fajn. A co tohle? Založil bankovní účet na úhradu školného svých dětí. Ten se nedaní. Ale než šla děcka na střední, všechno vybral. A strýčku Samovi to zapomněl říct.“

„Ale tyhle věci by měl dohledávat berňák, ne?“

„Něco mi nejspíš uniklo, je to hodně složité. Vymyslel toho spousty a dlouhé roky mu to procházelo.“

Slyšela jsem, jak se Katy nadechuje, a v očekávání dalších vět jsem mlčela.

„Hele, mluvila jsi poslední dobou s Ryanem?“

„Má plné ruce práce s Lily.“

„Jak se jí daří?“

„Tak tak.“

„A co Charlie Hunt?“

„Ten má zas plné ruce práce s pilováním závěrečné řeči u soudu.“

Chvíle zaváhání. Pak to z ní vypadlo: „Mám pocit, že chodí s jednou právničkou od nás z kanceláře. Zůstávají tu pozdě do večera. Spolu. Před chvílí odešli. Spolu. V družném rozhovoru.“

Zamrazilo mě v hrudi.

„To je v pořádku. Charlie a já k sobě nemáme žádné závazky.“

„Ozval se ti?“

„Ne.“

Slabé pípnutí mě upozornilo, že se mi pokouší dovolat ještě někdo další.

„Musím končit, zlato.“

„Někdy se zastav u nás v kanclu. Zkontroluj mi tep, jestli jsem ještě naživu.“

Ještě jsem se smála, když jsem přijímala druhý hovor.

Vzlyky na druhé straně linky učinily mému veselí přítrž.

„Tempe, doufám, že nevadí, že vám volám.“ Rozechvěle. „Já nevím, kam jinam se obrátit.“

„Jsem v práci, Summer.“

„Hrozně moc, fakt moc se omlouvám. Ale vy jste tak laskavá. Bojím se, že toho trošku zneužívám.“ To, co mě napadlo, rozhodně laskavé nebylo. Začala jsem si sbírat věci.

„Ta svatba je hotová katastrofa.“

Jak jsem praštila kabelkou na stůl, vykoukla z ní peněženka. A z ní jako záložka vyčuhovala stránka s Rinaldiho kódovanými poznámkami.

„Peteovy nápady nejsou k ničemu. Vybral zelené ubrousky. Zelené! Dovedete si to představit?“

„Hm.“

Zoufale jsem se potřebovala nějak rozptýlit, a tak jsem papírek vytáhla a volnou rukou ho rozložila.

ME/SC 2X13G-529 OTP-FU Wi-Fr 6-8

„Mary Gray, jedna z družiček je těhotná a nemůže si oblíct stejné šaty jako ostatní. Jak mi to mohla udělat?“

Galimorův výklad druhé řádky dával smysl. Rinaldiho zajímala časová nesrovnalost mezi výpovědí Gradyho Winge a Eugena Friese.

„Sarah Elizabeth nestihne přijet do Charlotte na zkoušku. Cožpak může být svatba bez zkoušky?“

Summer se hlasitě vysmrkala. „Proč mě to vůbec překvapuje? Sarah Elizabeth byla vždycky hrozně bezohledná.“

Nižší centra mého mozku se vzpamatovala.

Cože? Ubrousky? Těhotná? Zkouška?

Zírala jsem na alfanumerickou řadu a na půl ucha poslouchala Summeřino fňukání.

Mary Gray.

Sarah Elizabeth.

Mozek mi běžel na plné obrátky, až hrozilo, že se přehřeje.

„Přísahám.“ Další vzlyky. „Chci usnout a už se nikdy neprobudit.“

Vrátila jsem se k rozhovoru s Katy.

Berňák? Letenky? Bankovní účet?

Ponořila jsem se ještě hlouběji.

Tečky se spojily.

Už jsem věděla, co potřebuji k rozluštění Rinaldiho poznámek.

20

JAKMILE JSEM SE DÍKY VAGNÍMU PŘÍSLIBU PODPORY zbavila Summer, zatelefonovala jsem Slidellovi. Hlasová schránka. Nechala jsem vzkaz. Je to naléhavé. Zavolejte mi.

Zkusila jsem Galimora. Hlasová schránka. Stejný vzkaz.

Naštvaně jsem zahodila plechovku od dietní coly do koše, popadla kabelku a laptop a vyrazila ven.

V Síni slávy NASCAR se ten večer něco dělo. Do centra jsem se sunula rychlostí pět kilometrů za týden.

Dopravní zácpa mi poněkud pozměnila superplán. Zajížďka do Price pro smažené kuře nepřipadala v úvahu. Budu si muset vystačit se salátem ze surovin, které najdu v lednici.

Konečně jsem se dostala na jih na Providence Road, když mi zazvonil iPhone.

Galimore.

„Myslím, že už vím, co se honilo hlavou Rinaldimu,“ řekla jsem.

„Zlomila jste mi srdce.“ Galimorův hlas zněl… Jak? Nesměle? „Myslel jsem, že jste si to rozmyslela s večeří.“

„Jaké bylo druhé křestní jméno Owena Poteata?“

„Můžu to zjistit.“

„Poteat měl dvě dcery, že ano?“

„Myslím, že jo.“

„Zjistěte jejich jména.“

„Ano, madam.“

Naskočila červená. Zastavila jsem na křižovatce. Nalevo ode mě se Providence Road stáčela na jih. Napravo se měnila v Morehead Street.

„A bankovní výpisy, daňová přiznání,“ pokračovala jsem.

„Čí?“

„Všechna, co nesou Poteatovo jméno.“

„Pomohlo by, kdybych věděl, o kterou banku se jedná.“

Blikla zelená. Pokračovala jsem rovně po Queens Road. Další Královnina. Vidíte? Nedělala jsem si legraci.

„Začněte u Wells Fargo,“ řekla jsem. „Vraťte se až do roku devadesát osm.“

„Mám pár známých, kteří by to pro mě mohli udělat. Co máte za lubem?“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Jména jsou otázkou několika minut. S daňovými přiznáními a finančními doklady to bude obtížnější. Proč na to nejdete přes Slidella?“

„Buď má moc práce, nebo mi záměrně nebere telefon.“

„Se Slidellem to nebývá jednoduché. Je to protiva všech protivů.“

Zatočila jsem k Sharon Hall.

„Už jsem doma. Musím jít.“

„Takže povečeříte sama? Doma v klidu?“

„Povečeřím se svým kocourem.“

Birdie měl jiné plány. Jakmile mě uslyšel vejít do kuchyně, uvelebil se na židli v jídelně.

Věděla jsem, co se děje. Kočičí odtažitost způsobil můj pozdní příchod. Birdie obvykle večeří v šest.

Zkontrolovala jsem záznamník v naději, že se ozval Ryan nebo Charlie.

Nevolal ani jeden.

Zklamaně jsem zapnula televizi. Dva přemrštěně nadšení sportovní komentátoři se dohadovali o startovací listině nadcházejícího závodu Coca-Cola 600. Jeden předpovídal, že chevy 59 Sandyho Stupaka vyrazí z předních míst.

Zaslechla jsem nešťastné mňoukání, a tak jsem se odebrala do jídelny, sáhla pod stůl a pohladila Birdieho po hlavě.

„Promiň, Birde. Mám toho až nad hlavu.“

S kocourem to nepohnulo.

„Trošku shovívavosti, prosím. Během jednoho dne jsem musela do Concordu a Locustu. Slidell mi vynadal. Hawkins mi udělal kázání. Ryan a Charlie se na mě očividně vybodli. Katy a Summer mi fňukaly do telefonu. A jeden starej cvok na mě mířil winchestrovkou.“

Kocour se dál tvářil zatvrzele.

Naplnila jsem Birdiemu misku a šla se nahoru osprchovat. Oblékla jsem si kraťasy od pyžama a staré tričko. Žádná podprsenka ani kalhotky. Svoboda byla opojná.

Zpátky do kuchyně.

Rajče bylo měkké, okurka slizká, hlávkový salát povadlý a na okraji černý. Vitaminy k večeři asi nebudou.

Plán B. Konzerva.

Pustila jsem se do inventury špajzu. Vtom se ozval zvonek u dveří. Opatrně jsem jukla do kukátka.

Na terase stál Galimore a tvář mu ozařovalo žluté světlo žárovky nad hlavou.

Zavřela jsem oči. Přála si zmizet někam daleko. Z televize jsem slyšela večerní zprávy. Birda, jak chroupe granule. Ale kam daleko? Co vlastně chci? Pustit Galimora dovnitř? Poslat ho pryč?

Hawkins i Slidell ho nesnášejí. Mají na něj vztek, protože prostě uklouzl? Opravdu se Galimore zpronevěřil svému poslání? Jsou jejich obavy opodstatněné?

Skutečně přijal úplatek? Anebo to na něj v devadesátém osmém narafičili? Měla v tom prsty policie?

Bránil Galimore ve vyšetřování případu Gambleová-Lovette? Pokouší se dneska o totéž? Anebo chce napravit křivdu, která se Gambleovým stala a na níž má i on kus viny?

Ryan poslední dobou telefonní dráty moc nežhaví. Ani Charlie Hunt.

Potřebuju prostě nový objev? Čím mě Galimore tak přitahuje?

Koukla jsem se znovu.

Galimore držel v ruce nízkou čtvercovou krabici. Velkými červenými písmeny tam stálo DONATOS.

Ohlédla jsem se po rajčeti a okurce. Na pultě se pod nimi vytvořila loužička.

A co by ne?

Udělala jsem krok a odemkla dveře.

Galimore se usmál. Pak sjel očima níž.

Až příliš pozdě jsem si uvědomila, že nemám spodní prádlo. Ruka mi vyletěla k hrudi. Zbytečně.

Galimore si mě změřil od hlavy k patě. „Plně nabito.“ Pak zvedl krabici s pizzou. „Doufám, že máte ráda ančovičky.“

Ukázala jsem na stůl. „Jenom na sebe něco hodím.“

„Kvůli mně nemusíte.“ Galimore na mě mrkl.

Zrudla jsem.

Jasně, kovboji. Kvůli tobě.

Když jsem se vrátila v džínách a mikině cudně zakrývající ňadra, bylo prostřeno. U obou skleniček na víno stála malá láhev minerálky San Pellegrino.

Zdvořilost? Anebo je Galimore taky abstinent? Vzhledem k jeho minulosti to bylo dost pravděpodobné.

Než jsem se posadila, vypnula jsem zvuk u televize.

„Co jste zjistil?“ začala jsem, abych udala směr hovoru.

„Počkejte přece.“ Galimore mi na talíř přesunul obří kus pizzy. „Nejdřív se najíme. A budeme se zdokonalovat v dávno ztraceném umění společenské konverzace.“

Během tří porcí pizzy jsem se dozvěděla, že Galimore bydlí v centru, má čtyři bratry, nesnáší hotová jídla a kromě automobilových závodů ho baví fotbal a opera.

On se dozvěděl, že mám dceru a kocoura. Kocoura, který miluje pizzu.

Nakonec Galimore zmuchlal ubrousek a opřel se na židli.

„Už vím, co máte za lubem,“ řekl. „A myslím, že jste to trefila.“

„Jak se jmenoval Owen Poteat druhým křestním jménem?“

„Timothy.“

„A jeho dcery?“

„Mary Ellen a Sarah Caroline.“

„Jo!“ Vítězoslavně jsem zvedla obě ruce.

„Ale nechápu, jak jste na to přišla.“

„Tak za prvé, dneska večer jsem mluvila s dcerou. Vyprávěla mi o muži, který si zřídil daňově zvýhodněné spoření, z něhož měl platit školné pro děti. Za druhé, jedna moje známá se vdává. Volala mi hned po Katy a stěžovala si na družičky.“

„Upřímnou soustrast.“

„Díky. Obě mají dvě křestní jména.“

„Pravé dcery jihu.“

„Když jsem poslouchala Summer, četla jsem si Rinaldiho poznámky.“

„Summer je ta budoucí nevěsta?“

„Tak chcete to slyšet, nebo ne?“

Galimore zvedl omluvně dlaně.

„Spořicí plán, který mi popisovala Katy, je uzákoněný paragrafem 529 zákona o dani z příjmu. Takzvané pětsetdvacetdevítky jsou investiční nástroje, které mají lidi přimět, aby spořili na vzdělání svých dětí.“

„Fajn. Jak to funguje?“

„Dárce vloží peníze na účet a může si je vybrat, kdykoli chce. Hlavní výhodou je, že jistina narůstá o výši úroků a prostředky uložené pro krytí nákladů na středoškolské vzdělání jsou osvobozeny od federální daně.“

S Petem jsme o tomhle spoření uvažovali, když byla Katy malá. Ale nikdy jsme ho neuzavřeli.

„Další výhodou je, že peníze na takovém účtu se nezahrnují do celkového majetku, z něhož se vypočítává dědická daň,“ pokračovala jsem.

„Takže pětsetdvacetdevítka se dá využít k tomu, že si odložíte penízky stranou pro případ, že je budete někdy potřebovat.“

Galimorovi to spíná rychle.

„Ano,“ řekla jsem.

„Kolik se tam může uložit?“

„Třináct tisíc ročně.“

Podívali jsme se na sebe.

„Přineste tu šifru.“ Galimore byl stejně nabuzený jako já.

Z kabelky jsem vytáhla vytržený list papíru a rozprostřela ho na stůl.

ME/SC 2X13G-529 OTP-FU

Wi-Fr 6-8

Oba jsme si v duchu překládali první řádku.

Mary Ellen. Sarah Caroline. Dvakrát třináct tisíc do spořícího plánu 529. Owen Timothy Poteat. First Union.

„Z First Union National Bank se stala Wachovia a potom Wells Fargo,“ řekla jsem.

Galimore povytáhl obočí.

„Jistě, to jste věděl. Kdy dostanete do ruky Poteatovy finanční výkazy?“

„Teď když vím, co hledám, to bude podstatně jednoduší.“

„Zítra?“

Zakýval rukou. Možná ano, možná ne.

„A je to.“ Galimore se na mě zářivě usmál.

„A je to.“ Oplatila jsem mu úsměv.

„Proč si to Rinaldi zapsal?“

„Poteat je jediný svědek, který tvrdí, že viděl Calea Lovetta později než čtrnáctého října. Nemá práci ani peníze. A zničehonic uloží pro děcka šestadvacet táců?“

„Někdo mu zaplatil, aby lhal.“

Galimore věděl, kam mířím.

„Nebo si to aspoň Rinaldi myslel.“

„Kdo?“

O tom jsem hodně přemýšlela. „FBI? Vlastenecký oddíl? Někdo, kdo chtěl, aby to vypadalo, že Lovette a Gambleová jsou pořád naživu?“

Galimore se opřel a napil san pellegrina. Ubíhaly vteřiny. Hodiny odbily devátou.

„Máme před sebou velký víkend.“ Galimore sjel pohledem k televizi za mými zády.

„Chcete pustit zvuk?“ zeptala jsem se. Pokrčil rameny.

Došla jsem k přístroji a zapnula zvuk ve chvíli, kdy začala reklama. We are the champions, my friends…

„Jasně, jsme mistři,“ zasmál se Galimore. „Klidně by nás mohli začít verbovat na ministerstvo obrany. Do jednotky šifrování.“

„Jo,“ souhlasila jsem. „Perlíme.“

Galimore se prudce postavil a zazpíval další verš od Queen: „Na prohry není čas…“

„Protože jsme mistři…“ přidala jsem se. Galimore mě popadl do náruče a roztočil. Společně jsme dozpívali: „…světa!“

Další otočka.

Smála jsem se jako dítě na maškarním.

Zastavili jsme se. Smaragdové oči se na mě upíraly. Já se dívala do nich.

Cítila jsem Galimorův pot a kolínskou. Slaboučkou vůni rajčat a česneku z jeho dechu. Horkost jeho těla. Pevné svaly pod bavlněnou košilí.

A přepadla mě náhlá, téměř nezvladatelná touha.

Před očima se mi objevila vzpomínka. Andrew Ryan a já, jak tančíme přesně v tomhle pokoji. Černé šaty padající k zemi.

Touha po kom? Po Galimorovi, který je tady? Po Ryanovi, který je daleko?

Ve tváři jsem cítila horko.

Odstrčila jsem Galimora a otočila se k televizi.

Nějaký puberťák z Yonkers zpíval o zlomeném srdci v naději, že se stane příští americkou Superstar. Neměl šanci.

Kluk kvílel dál, ale dole na obrazovce se objevil text. Začala jsem ho číst.

Ruce mi vyletěly k ústům.

„Proboha!“

21

„DĚJE SE NĚCO?“ GALIMORE MI POLOŽIL RUKU NA rameno.

Ukázala jsem na televizi.

„Do prdele. Wayne Gamble je mrtvej? A umřel na mojí pitomý dráze?“

Galimore vytáhl telefon. Stiskl tlačítko. Začaly se mu přehrávat vzkazy. Nevěnoval jim pozornost a palcem jezdil po klávesnici.

Neříkala jsem nic. Sama jsem totiž už mačkala rychlé vytáčení.

Larabee to vzal po prvním zazvonění. Podle okolních zvuků jsem usuzovala, že je v autě.

„Zrovna jsem ti chtěl volat.“

„Co se stalo Gambleovi?“ ptala jsem se.

„Nějaká podělaná nehoda. Jedu do Concordu. Měla bys taky dorazit.“

Na důvod jsem se neptala.

„Za chvíli jsem tam.“

„Díky.“ Chvíli ticho. A pak: „Všichni hledají Galimora. Nevíš náhodou, kde je?“

Skvělé. Takže Hawkins práskl Larabeemu, jaký vzkaz slyšel na mém záznamníku. A patrně ho i patřičně vyšperkoval.

„Určitě se objeví,“ řekla jsem.

Když jsem zavěsila, Galimore už v kuchyni nebyl. Oknem jsem ho zahlédla venku před vchodem, jak mluví do mobilu. Rozmáchlá gesta prozrazovala, že je rozčilený.

Za pár vteřin se dveře otevřely.

„Musím jít.“ Tvář měl napjatou.

„Já taky. Larabee mě chce na místě činu.“

„To nezní dobře.“

„Ne.“

„Uvidíme se tam.“

Podruhé ve stejném dni jsem se vydala na dlouhou cestu k závodnímu okruhu.

Jak dokázal nález neznámého ze skládky, charlottské sdělovací prostředky odposlouchávají policejní frekvence. A zprávy se šíří rychle.

Byly tam všechny místní stanice, jedna nebo dvě státní; reportéři se rozestavěli tak, aby měli co nejefektnější pozadí pro vysílání zpráv o tragédii. Jeden z hlavních závodů NASCAR je v plném proudu. V depu obdivovaného jezdce došlo k násilnému úmrtí. Dovedla jsem si představit ty patetické věty.

Neměla jsem nejmenší pochybnosti, že se ke Concordu valí další novináři. Do rána tu nezbude milimetr volného místečka.

U hlavního vjezdu jsem ukázala průkaz. Požádali mě, abych počkala. Za pár okamžiků do auta přistoupil jeden ze zaměstnanců. Beze slova jsme objeli tribunu a pokračovali k tunelu.

Cestou jsme míjeli reportéry hovořící do ručních mikrofonů pod přenosnými reflektory. Všichni se tvářili vážně, na hlavách měli dokonalé účesy a bezvadný make-up. Další čekali opodál, pokuřovali a vyprávěli si vtipy s kameramany a zvukaři. Nad hlavou nám kroužily novinářské vrtulníky.

Od mé ranní návštěvy tu vyrostly zátarasy. Zástupci šerifa, policajti z Concordu a ostraha závodiště se s jejich pomocí pokoušeli udržet rozvášněný dav v přijatelných mezích.

Na vnitřním prostranství táborníci postávali vedle svých stanů a na střechách přívěsů, mluvili tlumenými hlasy a doufali, že zahlédnou nějakou celebritu, zatčeného podezřelého anebo pytel na mrtvoly. Vysoko nad čumily se tyčila prosklená budova s luxusními apartmány, temná a prázdná.

Zástupce mě nasměroval k depům Sprint Cup. V duchu jsem si představila Wayna Gamblea. Minulý pátek u mě v kanceláři v MCME. V karavanu Sandyho Stupaka před dvanácti hodinami. Teď je mrtvý. Bylo mu sedmadvacet.

Gamble se na mě obrátil a já ho ignorovala. Nezavolala jsem mu.

Vina mi sevřela srdce jako ledová pěst.

Přestaň, Brennanová. Soustřeď se. Zjisti, co ti chtěl říct.

Jakmile jsme minuli tiskové středisko, všimla jsem si obvyklého seskupení policejních vozů, civilních aut a dodávek. Jedna z nich patřila týmu z kriminálky. Druhá byla naše vlastní dodávka pro přepravu těl do márnice. Za volantem někdo seděl. Věděla jsem, že to bude Joe Hawkins.

Zaparkovala jsem u kraje a vystoupila.

Noc byla vlhká a dusná. Vzduch voněl po dešti, benzinu a přepáleném tuku ze stánků rychlého občerstvení.

„Potřebuju najít doktora Larabeeho,“ řekla jsem svému průvodci.

„Zavedu vás k němu.“

Z kufru jsem vyndala kufřík s nářadím a vykročila za zástupcem.

U zátarasu se o služební vůz cabarruského šerifa opíral muž s bledým obličejem, který mu osvětloval blikající červenomodrý majáček. Bylo znát, že se vzpamatovává z otřesu.

Podle loga na tričku jsem poznala, že patří mezi Stupakovy mechaniky. Podle výrazu tváře jsem si domyslela, že asi právě on našel mrtvého Gamblea.

Larabee stál před Stupakovou garáží a hovořil s mužem v košili a kravatě, kterého jsem neznala. Zkušenost mi napověděla, že stojí v bodě nula.

Na místě činu se lidé pokaždé rozmístí určitým způsobem. Přehledně jako na mapě. Soudní lékař u oběti a kousíček od nich detektiv nebo vyšetřovatel. O kousek dál uniformovaní policisté, kteří s nikým nemluví.

V autech nebo kolem nich technici od kriminalistů nebo z ústavu soudního lékařství, znuděně čekající, až je povolají do akce.

I přes odpornou vlhkost měl Larabee na sobě tyvekovou kombinézu.

V garáži za ním jsem spatřila chevrolet 59. Kufr byl nadzdvižený v neobvyklém úhlu a barevné zadní sedačky vypadaly v nevkusném osvětlení stropních zářivek hloupě.

„Tempe,“ pozdravil mě Larabee, když si mě všiml. „Díky, žes přijela.“

„Jasně.“

Larabee kývl hlavou k muži v košili a kravatě. „Mickey Reno. Z bezpečnostní služby závodiště.“

Do Renova života očividně patřil nadbytek hamburgerů a nedostatek činek. Kdysi svalnaté tělo se kvapem měnilo v horu tuku.

Podala jsem mu ruku.

„Proč jsem tady?“ zeptala jsem se Larabeeho.

„Máš kombinézu?“

Místo odpovědi jsem pozvedla kufřík.

„Tak si ji obleč. A vezmi si s sebou, co potřebuješ. Musíme dovnitř.“

Larabeeho tón mi prozradil, že to nebude pěkný pohled.

Položila jsem kovový kufřík na zem, otevřela ho, natáhla si přes oblečení kombinézu a zapnula zip. Kolem krku jsem si pověsila foťák a do kapsy nacpala latexové rukavice, plastové krabičky na vzorky, igelitové uzavírací sáčky, pinzetu a fix.

Spokojeně jsem přikývla, že jsem připravená.

„Já půjdu zleva, ty jdi zprava,“ směroval mě Larabee.

Stísněné? Hodně mírně řečeno. Garáže, které se na závodištích přidělují jezdcům NASCAR, jsou mikroskopické. Většinu prostoru zabírá vůz. Mechanici pracují kolem něho a pod ním.

Larabee vstoupil a udělal pár kroků směrem ke druhé straně garáže, zády ke zdi. Já ho napodobila u druhé stěny. Chevy stál mezi námi.

Zachytila jsem známé pachy, které se mísily se smradem benzinu a oleje. Moč. Výkaly. Sladká vůně mědi.

A znovu se mi kolem srdce sevřel mrazivý pocit viny.

Přestaň!

Asi po dvou metrech jsem ucítila pod podrážkami tenisek cosi kluzkého. Sklonila jsem hlavu.

Tolik krve z jednoho lidského těla? Kaluž se táhla od stěny ke stěně a takřka do poloviny délky místnosti. Začala jsem dýchat ústy a šla dál.

Když jsem se dostala ke kapotě, pochopila jsem příčinu toho příšerného krveprolití. A důvod své přítomnosti.

Tělo Wayna Gamblea vyčuhovalo zpod pravé přední pneumatiky, natažené na zádech, nohy zkroucené vlevo, paže přehozené doprava.

Hlava Wayna Gamblea se oddělila od těla ve chvíli, kdy chevrolet vyrazil velkou rychlostí dopředu a narazil do zadní stěny garáže. Lebeční kost a mozková hmota se rozprskly všemi směry.

Pod jazykem mi zacukalo, a tak jsem polkla a několikrát se zhluboka nadechla.

Jakmile jsem dostala emoce pod kontrolu, dřepla jsem si, abych lépe viděla. Larabee udělal na druhé straně vozu totéž.

Všimla jsem si, že k rozmačkanému plechu, který býval kapotou a motorem chevroletu, je přilepená další tkáň, chomáče vlasů, zuby a úlomky kostí, krom jiného i části horní a dolní čelisti a pár větších kousků lebky.

„Vizuální identifikace nepřipadá v úvahu,“ řekl Larabee.

„To ne,“ souhlasila jsem.

„Měl rodinu?“

„Pokud vím, tak ne. Rodiče jsou mrtví.“

Larabee se jen díval, já fotila.

„Nedovolil jsem jim pohnout s autem, dokud tu hrůzu neuvidíš.“

„Dobrá práce,“ řekla jsem a natáhla si latexové rukavice. „Pakliže nežijí žádní příbuzní, kteří by mohli poskytnout vzorek pro testování DNA, můžou být zuby hlavním podkladem pro pozitivní identifikaci. I když z nepřímých důkazů víme, kdo to je. Co se tu vlastně stalo?“

„Gamble prováděl ještě s jedním mechanikem test, při němž se zvednou zadní kola a střídavě se přidává a ubírá plyn. Zapomněl jsem, jak se to jmenuje, ale zřejmě to pořádně zatěžuje motor.“

Larabee mě pozoroval, jak pinzetou sbírám stoličku a vkládám ji do sáčku.

„Ten druhý chlapík odešel na záchod a pro kafe. Prý byl pryč tak dvacet minut. Když se vrátil, auto bylo napasované do stěny, Gamble pod ním a z mozku měl hamburger. To jsou jeho slova, ne moje.“

„Zadní kola se patrně něčeho dotkla, zabrala, vůz vystřelil dopředu a rozmázl Gambleovi lebku o beton.“

„Jo. Podle polohy těla se dá usuzovat, že se skláněl nad autem a hlavu měl mezi zdí a přední maskou. Jenomže ten druhý tvrdí, že něco takového se prostě nemůže stát. Tenhle test údajně s Gamblem dělali před každým závodem. Přísahá, že je naprosto bezpečný.“

„Plavání taky. A lidi se stejně topí.“

„Amen.“

Reno stál mezi dveřmi a každých pár minut na někoho řval, aby přijela odtahovka.

„Co mu je?“ zeptala jsem se tiše Larabeeho.

„Stupakovi lidi se nejspíš chtějí co nejdřív dostat k autu, aby zjistili, jestli ho stihnou před závodem opravit, anebo musejí poslat pro náhradní.“

„Chladnokrevné. Kdy ho našli?“

„Po deváté.“

„Proboha. Zprávy se šíří rychle.“

„To máš pravdu. Novináři se tlačili u brány, už když jsem přijel. Nějaký reportér prý volal ke Stupakovi a vyptával se jednoho z mechaniků, co se stalo.“

„To je morbidní.“

„Budeš mě tu potřebovat?“

„Ví se něco nového o Tedu Rainesovi?“

„Zatím ne. Podle zákona můžeme dostat zubní kartu, teprve když se ukáže, že pohřešovaná osoba opravdu zemřela. Rainesova manželka ale dala úřadům v Georgii svolení, aby prohledali pevný disk jeho počítače a záznamy o hovorech z mobilu.“

Přikývla jsem. Stejně jsem v té chvíli na Rainese neměla moc pomyšlení.

„Zvládnu to tady,“ řekla jsem.

„Půjdu si ven popovídat s Hawkinsem.“

Následující hodinu a půl jsem sbírala všechno, co jsem našla, opatrně vytahovala zuby a úlomky kostí z motoru, pneumatik, podvozku, stěn a stropu.

Pinzetou jsem je ukládala do sáčků a u každého vzorku napsala základní informace pro identifikaci. V mozku mi běhaly útržky rozhovorů. Gamble, když tvrdil, že ho někdo sleduje, vloupal se mu do přívěsu, ale on si toho mizeru podá.

Opravdu to byla nehoda? Anebo vražda?

V jednu ráno jsem konečně vyšla z garáže. Moje práce tady skončila. Larabee bude pokračovat ve vyšetřování a vyzvednutí ostatků.

Zatímco jsem sbírala to, co zbylo z Gambleovy hlavy, srocení venku se rozrostlo. Dorazil Galimore s provozním ředitelem závodiště a několika pracovníky ochranky.

Objevil se i Sandy Stupak. S Hawkinsem a Larabeem se dohadoval, jak odtáhnout chevrolet, a přitom ho co nejméně poškodit.

Poslouchala jsem a bylo mi jasné, že mají rozdílné priority. Larabee a Hawkins chtěli zachovat tělo a místo činu. Stupak si dělal starosti o autíčko.

Právě jsem ukládala lahvičky a sáčky do dodávky, když jsem zaslechla kvílení pneumatik a pak klapnutí dveří.

Otočila jsem se.

A nemohla uvěřit, kdo ke mně kráčí.

22

WILLIAMS A RANDALL MĚLI NA SOBĚ TYTÉŽ MODRÉ obleky a kravaty, bílé košile a ve tváři přísný výraz, s nímž mě přepadli v sobotu.

„Dobrý večer, pánové zvláštní agenti,“ řekla jsem, když byli na tři metry ode mě.

Oba se zatvářili překvapeně. Tedy aspoň myslím.

„Paní doktorko.“ Stejně jako předtím se slova ujal Williams. „Rád vás vidím. I když ne za těchto okolností.“

„Za jakých okolností?“ zeptala jsem se.

„Za okolností, které teprve musíme zjistit.“

„Pěkně řečeno.“

„Ano. Mohu se vás zeptat, proč tu byla nutná přítomnost soudní antropoložky?“

„Podařilo se mi sesbírat většinu Gambleovy hlavy.“ Ukázala jsem palcem k dodávce za svými zády. „Malé kousky jsou v sáčcích. Větší ve skleničkách.“

Randall se přestal ovládat. Zamrkal.

Williamsova tvář zůstávala neutrální. „Mohla byste to rozvést?“

Rozvedla jsem.

Po dlouhé odmlce Williams znovu promluvil: „Vy jste byla poslední dobou s panem Gamblem v kontaktu, je to tak?“

„Minulý pátek za mnou přišel do kanceláře, protože ho napadlo, že by neznámý ze skládky mohla být jeho sestra. Pak mi několikrát telefonoval, ale mluvili jsme spolu jen jednou. Já a detektiv Slidell jsme ho vyslechli tady dnes ráno kolem deváté.“

„V rámci vašeho pátrání po pohřešovaných Gambleové a Lovettovi?“

„Není to oficiální pátrání.“

„Ano. Zmínil se pan Gamble o nějaké skutečnosti, která by vypovídala o jeho sklíčenosti?“

„Sklíčenosti? Jak to souvisí s tím, co se tu stalo? Naznačujete snad, že se zabil sám? To myslíte vážně?“ Nemohla jsem uvěřit, že se mě na to opravdu zeptal.

„Já nenaznačuji vůbec nic. Vyjádřil během vašeho rozhovoru pan Gamble nějaké obavy? Ne v souvislosti se sestrou, samozřejmě.“

„Domníval se, že se mu někdo vloupal do přívěsu. A že ho sledují.“

Opět mě přemohl pocit viny.

„Pokračujte,“ vyzval mě Williams.

„Dnes mi nechával vzkaz, že se hodlá s tím člověkem konfrontovat.“

„Zjistil totožnost osoby, která ho sledovala?“

„Patrně ano. Jak jinak by se s tím člověkem asi mohl konfrontovat?“

„Vybavujete si ještě něco?“

„Ani ne.“

„Zamyslete se, paní doktorko.“

Pokrčila jsem rameny. „Necítil se dobře.“

„Jak to?“

„Myslel si, že má chřipku.“

Zdálo se mi to? Anebo Williams a Randall opravdu ztuhli?

„Mohu se vás zeptat, proč je tady nutná přítomnost FBI?“ Vypůjčila jsem si větu z Williamsova scénáře.

„Jak jsem již řekl během našeho prvního rozhovoru, FBI chce zjistit, co se stalo Caleu Lovettovi a Cindi Gambleové. Dívka zmizela za podezřelých okolností. Její bratr nyní zemřel násilnou smrtí. Nedlouho poté, co jste znovu otevřela případ.“

„Já nemám pravomoc otevírat případ.“ Vyznělo to mnohem defenzivněji, než jsem chtěla.

„Víte, jak to myslím.“

Věděla jsem. A nemohla nesouhlasit. A tak jsem mlčela.

„FBI samozřejmě důvěřuje schopnostem místních úřadů, nicméně já a zvláštní agent Randall jsme byli požádáni, abychom se do vyšetřování aktivně zapojili. Oceníme jakoukoli pomoc, kterou nám poskytnete.“

Williams svá slova nechal chvíli viset ve vzduchu, ale já mu na to neskočila.

„Děkuji vám. Rádi bychom se s vámi a doktorem Larabeem sešli, jakmile dokončí pitvu.“

„Abyste mohli ukrást Gambleovo tělo?“ Uštěpačné, já vím, ale nadřazenost toho chlápka mě fakt štvala. A byla jsem vyčerpaná.

„Předpokládám, že pitva se uskuteční zítra.“

„Já doktoru Larabeemu rozvrh nesestavuji.“

Williams vykouzlil na rtech náznak úsměvu. Pak se s Randallem odebrali k davu, modročervená světla jim poblikávala na tmavých oblecích.

Než jsem odjela, řekla jsem o nich Larabeemu. Odpověděl, že Gamblea bude pitvat hned ráno. Slíbila jsem, že budu v práci.

Cestou domů a ještě i ve chvíli, kdy jsem se ukládala ke spaní, se mi v hlavě přehrávaly různé scénáře. Když jsem však začala jeden po druhém rozebírat, vykazovaly značné nedostatky.

Gamble se zabil sám. Ale jak by dokázal shodit kola na zem a přitom se octnout v poloze, ve které jsme ho našli? A navíc nic nenasvědčovalo tomu, že by plánoval sebevraždu. Aktivně pracoval a pokoušel se dozvědět pravdu o sestřině osudu.

Gamble upadl a uvolnil auto z heveru. Někde jsem četla, že auto závodící v NASCAR váží minimálně 1540 kilo. Dá se něco takového omylem uvolnit? Navíc na zem dopadla zadní kola, takže auto vyrazilo dopředu. A Gamble byl před ním.

Gamble se dopustil chyby. Stává se to. Necítil se dobře. Ale jaké chyby?

Gambleův spolupracovník nechtěně zavinil jeho smrt a pak lhal, že byl jinde. Proč? Bál se, že ztratí drahocenné místo ve Stupakově týmu?

Gamblea zavraždili. Byl přesvědčený, že ho někdo sleduje, a chtěl se tomu člověku postavit. Bylo jeho podezření víc než obyčejná paranoia?

Prvotní nejistota rozkvétala a vypuzovala ostatní myšlenky jako opilý strýc příbuzné na rodinné sešlosti.

Jsem odpovědná za smrt Wayna Gamblea anebo za to, že vrah zůstává neznámý, protože jsem Gambleovi nezavolala a on už nestihl tu osobu identifikovat?

Druhý den ráno jsem se probudila šíleně brzy a hlavou mi vířily tytéž myšlenky. Při vaření kávy jsem zapnula televizi. Přepínala programy. Na každé stanici mluvili o Gambleovi a spekulovali ani ne tak o tom, jak zemřel, jako spíš o tom, jak jeho smrt ovlivní nadcházející závody a celou sezonu.

Abych si uklidnila nervy, vzala jsem si kávu na zahradu a pozorovala rozbřesk nad střechami Sharon Hall. Moc toho vidět nebylo. Slunce za velkými mraky připomínalo rozmazaný bronzový kotouč. Takhle chudokrevný výjev by nepřebásnil ani Kipling, napadlo mě.

V sedm jsem odjela do MCME.

A opět se setkala s pátou velmocí. Parkoviště bylo plné aut a dodávek a kolem si v malých hloučcích jednotlivých štábů povídali reportéři. Poznala jsem místní stanice. WBTV. WSOC. WCCB. Ostatní mohli být odkudkoli.

Všimla jsem si, že Larabeeho auto parkuje na obvyklém místě. Hawkinsova dodávka tu byla také.

Když jsem vystoupila z mazdy, kamery vyletěly na ramena a mikrofony se přiblížily k ústům. Slyšela jsem mumlání, své jméno a pak začaly otázky.

„Doktorko Brennanová, můžete nám říct něco k tomu, co se stalo?“

„Kdy doktor Larabee dokončí pitvu?“

„Gambleovo tělo bylo prý zohavené. Mohla byste…?“

Nevěnovala jsem jim nejmenší pozornost, prodrala jsem se davem, vyběhla nahoru po schodech a vešla do budovy. Skleněné dveře se zavřely a odřízly palbu hlasů.

Larabee měl Gamblea na stole v hlavní pitevně. S Hawkinsem právě dokončovali předběžnou prohlídku.

„Jste ranní ptáčata,“ řekla jsem.

„Nějakej idiot mi volal domů v pět ráno.“

„Jak zjistil tvoje číslo?“

Pohled Larabeeho očí nad rouškou dal jasně najevo, že je to hloupá otázka. Byla.

„Slyšela jsi o případech, co přitahují pozornost?“ řekl Larabee. „Tenhle je silnější než magnet.“

„Nějaké problémy s identifikací?“

„Ani ne. Gamble měl v kapse peněženku. Druhý mechanik tam byl s ním. Jmenuje se Toczek. Přesto bych byl rád, kdybys dala dohromady co nejvíc zubů. Zrentgenujeme je a pro jistotu porovnáme.“

„Ty máš zubní kartu?“

„Je na cestě.“

„Existuje důvod nevěřit Toczekově verzi?“

„Williams a Randall si to nemyslí. Pěkně si ho podali, myslím, že si ten chudák skoro poblil boty.“

„Obávám se, že i my se budeme brzy těšit jejich společnosti.“

A měla jsem pravdu. Paní Flowersová jejich příchod ohlásila v jedenáct.

Vkládala jsem poslední úlomek Gambleovy lebky do košíku v hrnci, abych odstranila tkáň, která ještě zbývala. Hawkins rentgenoval zuby. Larabee zašíval řez ve tvaru Y na hrudi.

Williams a Randall museli počkat na recepci, dokud se já a můj šéf neosprchujeme a nepřevlékneme ze sálového mundúru. Všichni čtyři jsme se pak sešli u Larabeeho v kanceláři.

Oba návštěvníci se mračili. Naštvaní, že museli čekat? Nespokojení s vývojem vyšetřování? Se životem obecně? Vzhledem k jejich aroganci mi to bylo naprosto fuk.

Larabee měl neobvykle napjatý výraz. Málo spánku? Anebo pitva odhalila něco znepokojivého?

Williams šel jako obvykle rovnou k věci.

„Co jste zjistil?“

Larabeeho jeho úsečnost poněkud vyvedla z míry.

„Smrt v důsledku vykrvácení způsobeného masivním poraněním lebky a oddělením hlavy.“

„Byla na těle obranná zranění?“

Pokud tato otázka Larabeeho překvapila, nedal to najevo.

„Všiml jsem si modřiny na pravém zápěstí a oděrek na hřbetu pravé ruky. K oběma poraněním došlo patrně krátce před smrtí. Nemohu jednoznačně určit jejich původ.“

„Ještě něco?“

„Žaludek a výstelka střev vykazovaly známky silného zánětu. Zaznamenal jsem vnitřní krvácení, rozsáhlé podráždění sliznic, rané známky vaskulárního kolapsu a selhání několika orgánů.“

„Takže Gamble byl nemocný.“

„Patrně trpěl velkou žízní, bolestmi v krku, možná se mu špatně polykalo. Mohlo mu být nevolno, mohl mít křeče v břiše, zvracet, mít průjem anebo více těchto symptomů najednou. Patrně pociťoval celkovou slabost, snad i mátožnost a dezorientaci.“

„Vaše diagnóza?“ zeptal se Williams.

„Tyto příznaky mohou značit cokoli. Odebral jsem vzorky. Dokud nebudu mít výsledky toxikologické analýzy, nemohu činit žádné závěry.“

Larabee se na okamžik odmlčel a pak pokračoval.

„Připadá mi pozoruhodné, že patologický obraz Wayna Gamblea odpovídá modelu u neznámého ze skládky.“

Cože? Neznámý se otrávil ricinem. Chce snad Larabee naznačit, že se totéž stalo Gambleovi?

Oba zvláštní agenti se na sebe poměrně dlouho upřeně dívali. Nakonec Williams přikývl.

Randall vytáhl z kapsy tmavého obleku list papíru. Napolo se zvedl a hodil ho na stůl.

Larabee četl a mně se myšlenky rozběhly do miliardy směrů. Představila jsem si prázdné láhve od vody, kapesníky a prášky v Gambleově voze. Ten muž se na mě obrátil, a já ho odpálkovala. A znovu jsem musela silou vůle zahánět pocit viny.

„Takže,“ řekl Larabee, zvedl oči a pomalu zakroužil rameny. „Co dál?“

23

„GAMBLEOVY SYMPTOMY ODPOVÍDAJÍ OTRAVĚ abrinem, mám pravdu?“

Abrin? Čekala jsem ricin.

„Ano,“ přisvědčil Larabee.

„Co mi o něm můžete říct?“ Williams si propletl prsty a spustil ruce do klína.

„Abrinu se někdy říká aglutinin nebo toxalbumin. Je to vysoce toxický lektin nacházející se v semenech sotorku obecného, Abrusprecatorius.“

„Jak funguje?“

„Abrin stejně jako ricin napadá buňky zevnitř, brání syntéze proteinů a způsobuje smrt buněk. Jak toxin proniká do těla, ničí se stále větší množství tkání. Vede to k selhání orgánů a končí smrtí.“

„Jak rychle?“

Larabee pokrčil ramenem. „Hodiny nebo dny. Závisí to na dávce a způsobu podání.“

„Způsobu podání?“

„Můžete se dotknout povrchu, na němž uvízly částečky nebo kapičky abrinu, anebo se vám dostanou na pokožku nebo do očí. Můžete abrin vdechnout, pokud je ve vzduchu ve formě prášku. Můžete ho polknout, je-li ve vodě nebo v jídle.“

„To je vše?“

„Myslím, že abrin rozpuštěný v tekutině by se mohl do lidského těla vpravit injekční stříkačkou.“

„Jak obvyklé je náhodné požití?“

„Moc ne, ale může k němu dojít.“

„Načrtněte scénář.“

„Semena sotorku se používají k výrobě šperků a perkusí většinou v Indii a Indonésii. Myslím, že u nás jsou tyto výrobky zakázané. Každopádně však existovaly případy, kdy puklá semena ohrozila majitele.“

„Takže se vší pravděpodobností by člověk mohl ze semen či jiného zdroje získat abrin a použít ho jako jed?“

„Se vší pravděpodobností. Ale teď chci vědět…“

„Jaká dávka dokáže v případě požití zabít člověka?“

„Velmi malá.“

Williams lékaře pokrčenými prsty vyzval, aby pokračoval.

„Nejspíš by stačilo jedno semeno.“ Larabee poklepal na papír na podložce. „Teď je řada na mně. Jak jste k tomu vzorku přišli?“

Williams odpovídal pečlivě volenými větami. „Dnes ráno jsme se zvláštním agentem Randallem vstoupili do odemčeného vozu přihlášeného na jméno Wayna Gamblea a sebrali šálek na kávu, který byl vidět otevřeným oknem.“

„Vaše laboratoř je obdivuhodně rychlá.“ Nemohla jsem si pomoct.

„Tento případ má nejvyšší prioritu.“

„Proč?“

„FBI získala informace…“ Williams se odmlčel a chvíli dumal. „…které posunuly naši žádost na přední místo.“

„Takhle si představujete vzájemnou výměnu informací?“ Z mých slov čišelo pohrdání.

Larabee už toho měl dost. Než stihl Williams zareagovat, skočil mu do řeči.

„Jestli na nás šijete nějakou boudu, tak přísahám, že budete toužit, abyste radši kutal uhlí v provincii Kuej-čou.“

Williams a Randall si vyměnili další pohled á la Muži v černém. Pak nám Williams naservíroval novou porci vysvětlení.

„Ted Raines pracuje v UKPCH, ale aby si přilepšil, je navíc na půl úvazku zaměstnán na Emoryho univerzitě. Projekt, jehož se účastní jako laboratorní technik, financuje program americké armády, který se zabývá opatřeními proti biologickým a chemickým zbraním. Výzkum se soustřeďuje na působení a mobilitu fytotoxinů rozptýlených do životního prostředí.“

„Jako jsou ricin a abrin,“ poznamenala jsem.

„Ano.“

„Takže Raines má k oběma látkám přístup.“

„Teoreticky ano.“

Plnou minutu nikdo nepromluvil. Přes chodbu jsem zaslechla zvonění telefonu ve své kanceláři.

Přerušila jsem ticho.

„Neznámý ze skládky vykazoval známky otravy ricinem. Wayne Gamble vykazuje známky otravy abrinem. Cindi Gambleová a Cale Lovette zmizeli v roce devadesát osm. Ted Raines zmizel nyní. Domníváte se, že spolu tato fakta souvisejí?“

„Správně.“

„Jak?“

„To by FBI velmi ráda věděla.“

„Proč FBI nařídila spálit mého neznámého?“ Larabee ta tři písmenka vyplivl, jako kdyby mu způsobovala hořkou pachuť na jazyku. „To není moc fér.“

„Proč jste zabavili spis Lovette-Gambleová?“ zeptala jsem se.

„Zapojení našeho úřadu do této věci nemohu potvrdit.“

„Už mi s tím jdete na nervy.“ Každá Williamsova vyhýbavá odpověď vytáčela Larabeeho ještě víc. „Tak mi teda řekněte, co FBI dělá, aby tohle svinstvo rozmotala?“

„Při zjišťování momentálního místa pobytu pana Rainese úřad spolupracuje s místními orgány činnými v trestním řízení.“

„Počítám, že už je pod zemí stejně jako Gambleová a Lovette i ten chudák ze skládky.“

Williams nevěnoval Larabeeho výbuchu pozornost.

„Se souhlasem manželky pana Rainese nyní odborníci prohledávají pevný disk jeho počítače. Bohužel si notebook bral s sebou na cesty. Telefonní záznamy pana Rainese se rovněž zkoumají.“

„Bohužel si mobil bral s sebou na cesty.“ Larabeeho sarkasmus měl atomovou váhu olova.

„Zjistili jsme, že Raines mobil naposledy použil minulý týden v pondělí. Z Charlotte kdosi volal na pevnou linku v jeho domě. Také prověřujeme GPS z Rainesova druhého vozu.“

„Který mu bohužel stál před barákem, když ten pitomeček zmizel z povrchu planety.“ Larabee vstal a už jen stěží ovládal vztek. „Samý kecy. Přijďte za mnou, až mi budete chtít říct, co jste se dozvěděli díky mrtvole, kterou jste mi ukradli.“

Williams a Randall se zvedli, nuceně se usmáli a odešli.

V kanceláři na mě čekal ne jeden, ale dva vzkazy. Oba překvapivé.

Volala jsem v pořadí, ve kterém přišly. A trefila se do dalšího záchvatu zlosti.

„Galimore.“ Odměřeně.

„Tady doktorka Brennanová.“

„Promiňte. Nepodíval jsem se, kdo volá.“

„Překvapilo mě, že jste se ozval. Myslela jsem, že budete mít plné ruce práce se situací na závodišti.“

„Udělali ze mě přiblblýho dopraváka!“ Galimore byl bez sebe vzteky. „Ti hajzlové mě nepustí ani ke garážím. Víte, že už se spekuluje o tom, že Gambleova smrt nebyla nešťastná náhoda?“

„Ano.“

„Aleluja. Všichni všechno vědí až na šéfa bezpečnostního oddělení.“

„Byl tu Williams s Randallem.“

„Zasraná FBI. Tohle se stalo na mým pískovišti. A co dělám? Usměrňuju lidi.“

„Hodláte se zhroutit?“

„Cože?“

„Já vím, je to přirozené… jenže víte, já si se slzami moc poradit neumím.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Pokouším se oslovit vaši ženskou stránku.“

Chvíli bylo ticho, pak se ozvaly zvuky z pozadí. A potom se Galimore rozesmál. „Jste fakt mazaná, víte to?“

„Ano. Proč jste mi volal?“

„Zatímco si moji podřízení hrají na detektivy z obchoďáku, hodlám se pustit do skutečné policejní práce. Chcete se setkat s Craigem Boganem?“

Chtěla jsem.

Úlomky z Gambleovy lebky budou připravené k analýze nejdřív za čtyřiadvacet hodin. Jinou práci jsem neměla. Hawkins by s tím nesouhlasil. Slidell taky ne.

Do háje s Hawkinsem i Slidellem.

„Jsem v MCME,“ řekla jsem. „Kde na vás mám počkat?“

„Před vchodem. Za půl hodiny jsem tam.“

Položila jsem sluchátko a vytočila druhé číslo. Tentokrát se dotyčný zlobil na mě.

„Co si sakra myslíte?“

„Dobré ráno, detektive. Dneska bude zase pěkně horko, že?“

„Cotton Galimore je slizkej, amorální, šupáckej pytel sraček.“ Slidellova próza je vskutku nápaditá, to se mu musí nechat.

„Jen to ze sebe všechno dostaňte.“

„Nechápu jedinej důvod, proč byste měla s tou kreaturou dejchat stejnej vzduch. Využije vás a odhodí jako posmrkanej kapesník.“

„A co když využívám já jeho?“

„Galimore je sopel, kterýho se jen tak nezbavíte.“

„Pěkně jste tu metaforu rozvedl.“

„Cože?“

„Proč jste mi volal?“

„Z války gangů se vyvrbil opuštěnej žárlivec, co se mstil lásce svýho života. Zabil ji i jejího přítele. Její bratr skončil na jipce.“

Jeden z nejobvyklejších případů násilí vůči ženám. Muž vyhrožuje. Žena požádá o ochranu, možná si vydupe i zákaz kontaktu. Velká pomoc. Policajti nakonec zasáhnou, když pan Tvrďák ženu zmlátí nebo zabije. Vždycky, když o něčem podobném slyším, cítím vztek a bezmoc.

„Když tě nemůžu mít já, tak tě nebude mít nikdo,“ poznamenala jsem znechuceně.

„Jo. Šlechetný. No nic. Mám teď trochu volno, takže se chci poohlídnout po autě, ve kterým Gambleová a Lovette odjeli ten večer, kdy zmizeli.“

„Mustang šedesát pět, co ho popisoval Grady Winge?“

„Jo. Myslím, že tolik jich zas nebude. Sakra, kdybych tak měl originální spis. Tu káru snad budu muset celou znova vymyslet.“

„To se záznamy o autech archivují tak dlouho?“

„Dám vám vědět.“

„V Eddieho poznámkách o něm nic není?“

„Právě tam hodlám začít.“

Pověděla jsem Slidellovi o výsledcích Larabeeho pitvy. A o abrinu, co se našel v kávě Wayna Gamblea.

„Abrin? Co to sakra je?“

Nabídla jsem rychlou přednášku. Slidell okamžitě pochopil souvislosti.

„Jako to svinstvo, co zabilo neznámýho ze skládky.“

„Zatím nevíme, jestli ten muž zemřel na otravu ricinem. Utrpěl také úraz hlavy.“

„Totéž se dá klidně říct o Gambleovi.“

„Je tu ještě něco,“ pokračovala jsem.

Řekla jsem Slidellovi o Gambleově telefonátu, úzkosti a rozhodnutí konfrontovat se s osobou, která ho sledovala.

„Takže FBI si myslí, že Wayna Gamblea odkráglovali. Proč?“

„Nevím. Můžu ale pokračovat.“

Shrnula jsem poznatky o Tedu Rainesovi, o něž se s námi podělil Williams.

„Federálové maj Rainese v merku?“

„Nikdo netvrdí, že Raines zabil Gamblea.“

„Tak jak to spolu souvisí?“

„Nevím.“

„To říkáte často.“

Zaváhala jsem a pak dospěla k názoru, že nejlepší bude, když se ocitnou všichni na jedné lodi. Vynechala jsem epizodu s brokovnicí a popsala Slidellovi setkání s Eugenem Friesem.

„Já vám to povídal. Galimore je had.“

„Přestaňte už.“

Několik vteřin Slidell hlasitě a vztekle funěl.

„Kdo by mohl Friesovi vyhrožovat?“

„Nemám ponětí. Ale určitě na něj udělali dojem.“

„Kdo se plete? Fries, nebo Winge?“

„Ano.“

Ticho.

„Myslíte, že jeden z nich lže,“ pokračoval Slidell.

„Nevím. Ale myslím, že Owen Poteat by mohl.“

Naservírovala jsem Slidellovi vlastní interpretaci Rinaldiho zakódovaných poznámek.

„Do prdele práce,“ řekl.

„Do prdele práce,“ souhlasila jsem.

24

GALIMORE S SEBOU PŘIVEZL SMAŽENÉ KUŘE Z CHICK fil-a. Košili měl zmačkanou a v podpaží skvrny od potu. Oči opuchlé, tváře neoholené. Ale nebyl to ten sexy ledabylý vzhled, jaký občas nahodí Bruče Willis. Tohle byla špinavější verze po probdělé noci.

Jídlo bylo dobré, zato Galimorova nálada ne.

Jedli jsme v napjatém tichu.

Když jsem se zeptala na cíl naší cesty, dostalo se mi jednoslovné odpovědi. Weddington.

Zatímco jsem muchlala obal od kuřete a kelímek od hranolků a cpala je zpátky do sáčku, uvažovala jsem, jestli se mám Galimorovi zmínit o pitvě, abrinu a dalších informacích od Williamse a Randalla.

Ne, zatím ne.

„Co Bogan dělá?“ zeptala jsem se.

„Už jsem vám to říkal.“

„Zkuste mě trošku rozmazlovat.“

„Pěstuje zeleninu.“

„Asi jste toho moc nenaspal.“

„Jsem v pohodě.“

„Dopoledne jsem mluvila se Slidellem.“

„To je vždycky důvod k velké radosti.“

„Zpochybňuje vaše motivy pátrání v případu Gambleová-Lovette… po tolika letech.“

Galimore si odfrkl.

„Neuškodilo by, kdybyste s ním promluvil.“

„To radši kopanec do koulí.“

Tak fajn.

Galimore sjel z Providence na Weddington Road, která se brzy stočila na jihovýchod. Oknem jsem pozorovala ubíhající obchoďáky a rozparcelované pozemky. Představovala jsem si okázalé domy v tudorovském, toskánském či provensálském stylu s dokonale vyvedenými starobylými vývěsními štíty. Před pár lety tu všude byla zemědělská půda. Kam se poděl venkov?

Nakonec jsme vjeli do lesíka. Galimore zatočil doprava, podruhé, potřetí. Ocidi jsme se na příjezdové cestě. Dřevěná tabulka s vyrytými písmeny oznamovala, že jsme dorazili do CB Botanicals.

Za piniemi stál bungalov a za ním skleník. Vedle skleníku byl malý rybník.

Bungalov byl starý, ale dobře udržovaný. Venkovní obklad měl modrou barvu a nejspíš se nemusel natírat. Dveře červené, okapy a parapety bílé.

Zahrada u domu hýřila barvami. Některé květiny jsem poznala. Floxy, sedmikrásky, lilie, begonie. Většinu ale ne.

Na žebříku stál chlapec a na pravé straně domu čistil okap od listí. Z obou uší mu visely dráty a při zvuku našeho auta ani nezvedl hlavu.

Galimore i já jsme vystoupili a vydali se po pěšince protínající úchvatně zelený trávník. Vzduch voněl po jasmínu a čerstvě posekané trávě. Odněkud jsem zaslechla šplouchání rozstřikovače.

Galimore stiskl zvonek. Domem se nesl tlumený zvuk.

Ubíhaly vteřiny. Galimore už znova zvedal ruku, když se dveře prudce otevřely.

Žena byla vysoká a vážila asi tolik jako moje kabelka. Na sobě měla černé elastické kraťasy a přes černou sportovní podprsenku obrovské tričko. Tu podprsenku ani nepotřebovala. V ruce držela plastovou láhev s vodou.

„Ano?“

Galimore rychle vytáhl jakýsi odznak a rychle ho zase strčil do kapsy.

„Omlouvám se, že vás rušíme při cvičení, madam. Hledáme Craiga Bogana.“ Usmíval se jako měsíček.

„Proč?“

„Obávám se, že to je důvěrné.“

„V tom případě je důvěrné i místo jeho pobytu.“

Galimore vykouzlil megawattový úsměv. „Vzal jsem to za špatný konec. Začneme znova.“

Žena se dlouze napila z láhve. „Co myslíte, visí mi prsa?“

„Vůbec ne.“

„Craig tvrdí, že jo.“

„V tom případě Craig potřebuje brýle.“

„Potřeboval by toho mnohem víc.“ Žena mu podala ruku. „Reta Yountzová.“

Potřásli si tak energicky, až se Retin náramek rozkmital jako řada berušek bubnujících na konga.

„Craig bude patrně Craig Bogan, že?“ zeptal se Galimore.

Reta přikývla.

„Manžel?“

„Proboha, ne. Jenom spolu žijeme.“

Reta naklonila hlavu ke straně a nepatrně pootevřela ústa. Tváře se jí leskly potem.

„Asi půjdu na plastiku.“ Dívala se přímo na Galimora.

„Vyhozené peníze.“ Hleděl jí přitom do očí.

Bojovala jsem s nutkáním obrátit oči v sloup.

Galimore okouzloval šarmem a já si prohlížela Retu. Vlasy měla ledabyle vyčesané nahoru a stažené gumičkou. Její věk jsem odhadovala na čtyřicet.

„Rádi bychom vašemu příteli položili několik otázek.“ Z Galimora se charisma linulo proudem. „O nic nejde.“

„A přijdete pak sem za mnou?“ Reta si koncem trička otřela hrdlo a odhalila bránici tvrdou jako skála.

„O tom nepochybujte.“

„Je ve skleníku.“

Skleník patřil ke konstrukcím ze skla a kovu, které zdálky vypadají jako kostra skutečné budovy. Tenhle byl ovšem podstatně větší, než jsem čekala; klidně by se tam vešel pár malých letadel.

Vstoupili jsme dovnitř a pohltilo nás horko a vlhko. Vzduchem se nesl těžký pach hnojiva, půdy a kompostu.

Skleněný strop se zvedal do vysoké klenby. Půda pod našima nohama byla posypaná štěrkem.

Po celé délce skleníku se táhly řady dřevěných truhlíků. Z každého vyčuhovala trubka napojená na další roury, které podle mého odhadu tvořily centrální zavlažovací systém. Na hácích visely koše, na zemi stály květináče.

Bylo tam tolik rostlinstva, že jsem skoro slyšela, jak kolem mě probíhá fotosyntéza. To profláklejší jsem poznala. Bazalka, netýkavka, kapradí, pelargonie. Zbytek pro mě zůstával záhadnou zelenou džunglí.

Oba jsme se rozhlédli. Po Boganovi ani stopy.

Galimore zavolal, ale odpovědi se nedočkal.

Když zavolal znovu, z druhého konce skleníku se zpoza otevřených dveří ozval hlas. Vykročili jsme uličkou mezi stojany s maličkými azalkami. Vlasy už jsem měla zplihlé a košile se mi lepila na záda.

Muže, který se nám před chvílí ozval, jsme našli v malé místnosti, která patrně sloužila jako přípravna. Klečel vedle sudu, a když nás slyšel přicházet, otočil se. V ruce stále svíral lopatku.

Kdysi rezavé Boganovy vlasy získaly lososově šedý nádech. Vzhledem k rozšířené růžovce se nedalo přesně určit, kde mu končí tvář a začíná kůže na hlavě.

Podle toho, jak nás Bogan uvítal, jsem usoudila, že do skleníku mnoho návštěv nechodí.

„Kdo sakra jste?“

Galimore zopakoval trik s odznakem. „Máme na vás pár otázek, pane Bogane.“

„Otázek? O čem?“

„O vašem synovi.“

„Vy o něm něco víte?“

„Ne, pane. Doufali jsme, že třeba vy ano.“

Všimla jsem si, jak se Boganovi třese ruka, když odkládá lopatku. Opřel se o kraj sudu a pomalu se vzpřimoval.

Hlavou mi proletělo slovo „pelikán“. Barva. Dlouhé nohy. Měla jsem pocit, že tenké končetiny nemohou unést objemný Boganův trup.

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Cotton Galimore. A se mnou je tu moje spolupracovnice doktorka Temperance Brennanová.“ Bogan se na mě rychle podíval, ale dál už se neptal. „Prošetřujeme zmizení Cindi Gambleové a vašeho syna Calea.“

„To už je dávno.“

„Ano.“

Bogan přimhouřil oči. „Neznám vás náhodou?“

„V roce devadesát osm jsem byl členem vyšetřovací skupiny.“ Víc Galimore neřekl.

Bogan chvíli přemýšlel, pak to nechal být. „Policie ten případ znovu otevřela?“

Galimore se neměl k tomu, aby uvedl na pravou míru Boganův dojem, že je stále ve sboru.

„Na skládce u charlottského závodiště se minulý týden našlo tělo. Možná jste o tom četl v novinách.“

„Noviny nečtu.“ Pokývl hlavou směrem ke mně. „A co s tím má společného ona?“

„Doktorka Brennanová tělo prohlížela.“

Bogan se na mě obrátil. „Byl to Cale?“

„Podle mého názoru to není pravděpodobné.“

„Ale jistě to nevíte.“

„Naprosto jistě ne.“

Bogan otevřel ústa. Než ale stihl promluvit, v kabelce mi spustila hudba. Omluvila jsem se, poodešla o několik kroků, vytáhla mobil a přijala hovor.

A okamžitě zalitovala, že jsem se nejdřív nepodívala, kdo volá.

„Pro boha živého, Tempe. Můj život se řítí do naprosté katastrofy.“

„Já teď nemůžu mluvit, Summer.“ Přikryla jsem si rukou ústa.

„Já snad umřu. Vážně. Nikdo na téhle planetě…“

„Pomůžu vám. Ale později.“

„Kdy?“

„Kdykoli.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Dnes večer?“

„Ano.“

„Přísaháte?“

„Ano,“ sykla jsem.

Za sebou jsem slyšela Boganův hlas: „Zahájil jste soukromou křížovou výpravu?“

„Ne, nic takového,“ opáčil Galimore. „Jen jsem měl vždycky pocit, že jsme vyšetřování uzavřeli příliš brzy.“

Rybníček za skleníkem vypadal klidně a šedě jako cínový koláč stlačený odpoledním dusným vedrem a vlhkostí.

„Řekněte to,“ kňourala Summer.

„Ano.“

„Řekněte, že slibujete.“

„Slibuju.“

„S Peteyem jsem to už úplně vzdala. Nerada soudím vkus ostatních lidí, ale jestli mi rozumíte…“

„Musím končit.“

Otáčela jsem se zpátky k oběma mužům, když mi po lokti přejelo něco sametového.

Obraz plameňáka vystřídala tarantule.

Instinkty zafungovaly bez povolení vyšších center. Ruka mi vyletěla nahoru.

Mobil se vznesl do výšky a pak se zabořil do štěrku u Galimorových nohou.

„Zvednu vám ho. Už tak jsem špinavěj od kravskýho trusu.“ Než jsem stihla zareagovat, Bogan se sehnul pro můj iPhone, ustoupil k pultu a otřel ho hadrem.

„Jako nový.“ Podal mi ho.

„Děkuji,“ řekla jsem.

„Daytona má občas hrozný chování.“

Při mém zmateném pohledu Bogan ukázal na dřevěnou židli u dveří. Seděla na ní černá kočka, olizovala se, jednu nohu vystrčenou do vzduchu jako baletka.

„Je tu dusno,“ prohlásil Bogan. „Půjdeme ke mně.“

V zástupu jsme vyšli ven. Bogan, za ním Galimore, pak já. Daytona přerušila ranní hygienu a zařadila se na konec.

V domě bylo šero. A asi o milion stupňů chladněji než ve skleníku.

Za hlavními dveřmi se rozkládala malá předsíň. Napravo začínaly schody do prvního poschodí. Nic zvláštního. Žádně vyřezávané kuželky ani točité zábradlí. Jen stupně a tyč přišroubované ke zdi.

Přes strop se ozývaly tlumené údery, patrně Reta na běhacím pásu. Musela jsem ji obdivovat. Běžela opravdu rychle.

Bogan nás vedl chodbou kolem amatérských akvarelů v levných plastových rámech. Krajinka. Mísa s ovocem. Křiklavá kytice.

Po pár krocích jsme došli ke kuchyni a chodba se zlomila v pravém úhlu.

„Donesu pití.“ Kostnatý prst ukázal na otevřené dveře. „Jděte dál.“

Galimore a já jsme se vydali podle instrukcí doleva a vešli do Boganovy pracovny.

A já jen ohromeně zírala.

25

V POKOJI STÁLA OTRHANÁ KOŽENÁ POHOVKA, STEJNÉ křeslo, omlácený konferenční stolek a televize s plochou obrazovkou velikosti billboardu na dálnici. Zbytek místnosti byl kompletně věnován NASCAR.

Stěny zakrývaly vitríny a police, všechny přecpané k prasknutí. Nad nimi visely zarámované plakáty, fotografie a suvenýry. Každé místečko na podlaze zabíraly volně stojící předměty.

Pochybuji, že by v Síni slávy vystavovali víc exponátů.

Pomalu jsem si prohlížela sbírku.

Kus asfaltu, opracovaný do tvaru trojky s označeným místem původu: Daytona, první zatáčka. Vystřižený obrázek Dennyho Hamlina v životní velikosti. Kus červeného plechu se jménem jezdce vyrytým do plastového obalu. Kartičky s podpisy. Pamětní mince v sametových krabičkách. Vlaječky. Mikiny. Kšiltovky. Kovové modely stovek aut.

Napadlo mě, že některé z věcí mají určitě velkou cenu. Černobílá fotografie, minimálně padesát let stará. Dresy, dávno vyšlé z módy. Dveře od auta s číslem 24.

„Věřila byste tomu?“ Galimore byl stejně vyvedený z míry jako já.

„Je to fanda,“ řekla jsem.

„Spíš fanatik.“

Sjela jsem pohledem k fotografiím velkým jako plakáty. Jimmie Johnson, jak líbá zem po vítězství v Brickyardu v roce 2007. Jeff Gordon zajíždějící do depa. Tony Stewart s namířeným ukazováčkem na Watkinse Glena.

Zadívala jsem se na další starou fotografii. Byl na ní muž v ochranných brýlích a vysokých botách, jak tlačí staromódní motocykl.

„Víte, kdo to je?“ Bogan stál ve dveřích a v rukou držel tři plechovky pepsi.

Luštila jsem načmáraný podpis. „Erwin Baker?“

„Erwin Baker, dělová koule. Vyhrál úplně první závod pořádaný na dráze v Indianapolisu. Bylo to v roce devatenáct set devět, okruh byl tehdy zbrusu nový. Baker projel na motorce celou zemi víc než stokrát a později pracoval jako komisař NASCAR. Je to legenda.“

Bogan mi podal pepsi. Vzala jsem si.

„To bylo ještě předtím, než se na dráhu nahrnuly baby. Před změnou pravidel.“

„Prosím?“

„Tehdy se ještě vědělo, čí je to sport. A jezdci byli tvrdý.“

„Dneska už nejsou?“

„Tenkrát byli muži opravdoví chlapi.“

„Určitě by se nám hodil někdo jako Herbert Hoover.“ Bez úsměvu. Boganovy názory se mi vůbec nelíbily.

„Cože?“

„Nic.“

Bogan podal Galimorovi pepsi, svezl se do křesla a přehodil ptačí nohy přes opěradlo.

Galimore a já jsme si sedli na pohovku naproti. Takřka okamžitě vytáhl z kapsy mobil, stiskl tlačítko a promluvil.

„Moment.“ A pak na nás: „Omlouvám se, musím to vzít.“ Odložil limonádu a vyšel na chodbu.

„Jste tady, protože Wayne Gamble přišel o život, že jo?“

„A já myslela, že zprávy nesledujete,“ opáčila jsem.

„Nesleduju. Sleduju závody. Gamble je zpráva číslo jedna kvůli Coca-Cole 600. Stupakův oblíbenec. Teda byl“

„Vy jste Wayna Gamblea znal?“

„Znal jsem jeho sestru.“ Bogan otevřel plechovku. „Co ode mě chcete?“

„Chceme vědět, co se podle vás stalo s vaším synem.“

„Netuším.“

„Povězte mi, na co si pamatujete.“

„Prdlajs. Calea jsem skoro nevídal, když si začal se Cindi Gambleovou. Proč se mě na to znova ptáte? Máte mou výpověď.“

„Jen se snažíme ověřit, jestli se na něco nezapomnělo. Pokoušel jste se Calea sám hledat?“ Otevřela jsem si pepsi a napila se. Byla teplá, ale nechtěla jsem Bogana urazit.

„Spojil jsem se snad s každým, kdo mě napadl. Jenomže problém byl v tom, že jsem toho o životě svýho kluka moc nevěděl. Jediný, co jsme měli kdy společný, byl NASCAR.“

„S Calem jste se odcizili?“ zeptala jsem se.

„Dával mi za vinu smrt svý matky. Jako kdybych tomu moh zabránit. Ta ženská byla notorička a feťačka.“

„Věříte, že váš syn odsud odjel dobrovolně?“

„Jo, tomu by se dalo věřit.“

„Proč?“

„On a ta jeho holka byli celý podělaný z toho jejich hnutí.“

„Vlastenecký oddíl?“

„Hele, Cale už si žil šest let po svým,“ bránil se Bogan. „Bylo mu čtyřiadvacet. Neměl jsem žádnej vliv na to, s kým se tahá. Ale ne že bych nesouhlasil s tím, co ty lidi tvrdili.“

„Znáte Gradyho Winge?“ zeptala jsem se.

„To je ten chlap, co viděl Calea a jeho holku, jak odjíždějí v mustangovi pětašedesát?“

„Ano.“

V kabelce mi znova spustil jazz.

„Promiňte. Měla jsem za to, že jsem si vypnula zvonění.“

„Za to může Daytona.“

Vytáhla jsem telefon a odmítla hovor. Když jsem zvedla hlavu, všimla jsem si, že si mě Bogan divně prohlíží.

„Grady Winge?“ připomněla jsem.

„Winge si rád pokecal. Párkrát jsme se spolu bavili o zahradničení. Jenže já už na závody nechodím.“ Ukázal na televizní obrazovku. „Tady je to líp vidět.“

„A co Eugene Fries?“

„O tom jsem jakživ neslyšel.“

„Fries pracoval v roce devadesát osm na závodišti u stánku s občerstvením.“

„Jako dalších pár stovek lidí.“

Galimore se vrátil. A znovu se omluvil za přerušení. Nechala jsem ho, aby převzal vedení rozhovoru.

„Povězte nám něco o Cindi Gambleové.“

Bogan stáhl rty ke straně a zakroutil hlavou.

„Neměl jste ji rád?“

„Nejde o to, jestli jsem ji měl rád nebo neměl. Podle mě to byla tuctová holka. Akorát měla pár šílenejch nápadů.“

„Například?“

„Chtěla jezdit NASCAR.“

„A proč vám to připadalo šílené?“

„Cindi Gambleová mohla závodit v NASCAR asi s takovou pravděpodobností, jako že se někdy vykoupu nahatej s Julií Robertsovou.“

„V bandoleros si vedla dobře.“

Bogan si opovržlivě odfrkl. „Já pár těch závodů viděl. Ta holka by nevytočila zatáčku kolem záchodový mísy. Cale by jí dal na frak i o půlnoci.“

Daytona si právě tenhle okamžik vybrala k tomu, aby se doplížila k Boganovi a skočila mu na klín.

„Nechci bejt nezdvořilej, ale musím hnojit buganvílie.“

Podívala jsem se na Galimora. Přikývl.

Uhodila jsem na Bogana svou standardní závěrečnou otázkou: „Co se podle vás v osmadevadesátém stalo?“

Bogan pokrčil rameny.

„Souhlasil jste tenkrát se závěry vyšetřovacího týmu?“

„A kdo jsem, abych nesouhlasil?“

„Pořád jim věříte?“

Bogan chvíli hladil Daytonu a pak odpověděl.

„Celý ty roky jsem čekal na telefon, dopis, telegram, na cokoli, jen abych věděl, že je můj syn naživu. Pokaždý, když jsem se vrátil do tohohle domu, šel jsem nejdřív k záznamníku. Pokaždý, když přišla pošta, hledal jsem Caleův rukopis. Stala se z toho posedlost. Zbytečně, ale nemoh jsem si pomoct. A potom to jednoho dne přestalo.“

Bogan se nadechl nosem a pomalu vydechoval. Pak se mi podíval přímo do očí.

„Já nevím, co se tenkrát stalo. Cale vypad, aby se moh s tou holkou oženit? Schovával se? Zabili ho? To mi řekněte vy. Já už se na to nepokouším přijít. Vzdal jsem to.“

„Herbert Hoover?“

Seděli jsme s Galimorem v autě.

„Připadalo mi, že Bogan je celej pryč do Archieho Bunkera,“ řekla jsem.

„Jste moc mladá, abyste si pamatovala seriál Zůstane to v rodině.“

„Lichotky si schovejte pro Retu.“

„Podle vás je Bogan rasista?“

„Slyšel jste, jak říkal ‚před změnou pravidel‘? Jako by to bylo sprosté slovo.“ Ve vzduchu jsem naznačila uvozovky. „Tehdy se ještě vědělo, čí je to sport. To mě tedy podržte.“

„Má rád kočky.“

„Bod k dobru. Ale jinak si myslím, že je homofobní.“ Další uvozovky.

„Tenkrát byli muži opravdoví chlapi. Fakt to ten omezenec vypustil z pusy?“

„Archie a Edith by s tím problém neměli.“

„Já vím, že se toho hodně šušká, ale je v NASCAR někdo, kdo otevřeně přiznal svou homosexuální orientaci?“

„Evan Darling. Jezdí v Grand-Am. Ale většina radši mlčí.“

„Pokud je Boganův postoj typický, nedivím se.“

„Poslední dobou se mezi gayi rozrůstá základna fanoušků. Mají i pár webovek. Gaytona.com. Queers4Gears.com. GayWheels.com.“

„Kdo by to byl řekl.“

„Mluvila jste s Boganem dýl než já. Jaký z něj máte pocit?“

„Žal ze ztráty Calea mi připadal opravdový. Ale jeho názor na Cindi Gambleovou se hodně liší od toho, co jsem slyšela od ostatních.“

„Od koho?“ Galimore zatočil na sever na Providence Road.

„Od J. D. Dannera, vůdce Vlasteneckého oddílu. Podle Dannera mohla Cindi v NASCAR klidně prorazit.“

„Možná je Bogan zaujatý. Rodiče si přece vždycky myslí, že jejich ratolesti jsou lepší sportovci nebo umělci nebo cokoli než všechny ostatní děti.“

„Možná.“ Chvíli jsem uvažovala. „Učitelka Ethel Bradfordová mi řekla, že Cindi byla vysoce inteligentní děvče. A její kamarádka ze střední Lynn Nolanová ji popsala jako zatraceně chytrou.“

„Bogan netvrdil, že byla Cindi hloupá. Jenom říkal, že byla nešikovná.“

Vzpomněla jsem si na Galimorův telefonát. „Doufám, že vám nevolali kvůli nějaké nepříjemnosti.“

„Žádná sláva. Na závodišti je všechno vzhůru nohama. Musím se tam vrátit.“

Podívala jsem se na hodinky. Za deset minut půl čtvrté. Není divu, že mám hlad. Doma vymeteno. Musím se zastavit na nákup.

Najednou jsem si vzpomněla na něco, co mi v rychlém sledu událostí vypadlo z hlavy.

„Lynn Nolanová se zmínila o další Cindině kamarádce. Maddy Padgettová. Slidell se ji pokoušel najít.“

„A našel?“

„Zapomněla jsem se ho zeptat. Když volal, mluvili jsme jenom o mustangu.“

Kličkovali jsme městem a myšlenky mi v hlavě bzučely jako vosí roj. Tolik nejasností. Tolik nezodpovězených otázek.

„Říkala jsem vám, že podle Lynn Nolanové se Cale choval k Cindi hrubě?“

Galimore se ke mně otočil s překvapeným výrazem. „Vážně?“

„Prý si všimla modřin na Cindiných pažích.“

„Beze srandy?“

„Myslím, že bychom si měli s Maddy Padgettovou promluvit.“

„To můžeme.“

Už jsme byli skoro u MCME, když jsem si vzpomněla, že jsem odmítla jeden hovor.

Červený puntík naznačoval, že mám zprávu v hlasové schránce.

Ťukla jsem na ikonku a poslouchala.

A cítila, jak se mi vzadu na krku ježí chlupy.

26

ZATAJILA JSEM DECH.

Znovu jsem si pročetla seznam příchozích hovorů.

„Do prdele.“

Galimore vycítil moje rozčilení a podíval se na mě.

Roztřeseným prstem jsem podruhé ťukla do ikonky.

Znovu jsem poslouchala.

„Ježíšikriste.“

„Co se děje?“

Podala jsem telefon Galimorovi a pustila vzkaz.

„Další na řadě.“

„Přehrajte to znovu,“ nařídil mi Galimore.

Splnila jsem příkaz.

„Ještě jednou.“

Poslouchali jsme ta tři slova pořád dokola. A pořád nám nedávala smysl.

„Jako že vy jste další na řadě? Anebo začal další na řadě, chtěl pokračovat je… někdo, ale pak zmlknul?“

„Ano,“ řekla jsem.

„Nechte toho.“

Galimore měl pravdu. Chovám se jako husa. Dělám to vždycky, když mám strach.

„Jestli je to výhrůžka, nebral bych ji na lehkou váhu.“

„Díky, Hulku.“

„Proboha, Brennanová. Podívejte se na číslo.“

„Není tam. Skryté.“

„Poznáváte ten hlas?“

„Ne. Podobá se chlápkovi, co vyhrožoval vám?“

„Nejsem si jistý. Ale teď vám povím, co uděláte.“

„Na tuhle větičku obvykle nereaguju moc dobře.“

„Pojedete domů. Zapnete alarm. Zůstanete tam. Jakmile to na závodišti zkopu na jednu hromadu, spojím se s vámi.“

„A můžu otevřít cizím lidem, když budou opravdu zdvořilí?“

Nájezd na obchod s potravinami mě nakonec stál dvě stě čtyřicet babek. Ale měla jsem zásoby, s nimiž bych vydržela do příštího tisíciletí.

Ukládala jsem plechovky a krabice do spíže, rovnala ovoce do mísy a zeleninu a mléčné výrobky do lednice. Birdie zatím honil po podlaze prázdné sáčky. Vždycky se převalil na záda a všemi čtyřmi chňapal po igelitu.

Spořádala jsem několik jogurtů, broskev a dvě sušenky Petit Écolier. Pak jsem se odebrala nahoru, abych ze sebe shodila propocené oblečení a osprchovala se s posilujícím tělovým gelem s granátovými jablky, který jsem si z náhlého impulzu koupila.

Když jsem se vrátila do kuchyně, po podlaze se válely pecky, stopky a kousíčky dužiny. Skvělé. Ten malý mizera sežral tři třešně a několik dalších rozmačkal.

Při čekání na Galimora jsem se rozhodla, že si zjistím něco o abrinu. Po hodince strávené na internetu jsem byla o poznání chytřejší.

Abrus precatorius neboli sotorek obecný má řadu obecných názvů, třeba jequirity, krabí oko, indická lékořice.

Jedná se o plazivou trvalku, která se pne po stromech, keřích a křoví. Má dlouhé, sudozpeřené listy a červenočerná semena. Obsahuje jed abrin.

Pochází z Indonésie, ale v současné době se vyskytuje v mnoha tropických a subtropických oblastech světa včetně Spojených států. Při přesazení do nové lokality má tato rostlina sklony stát se invazivním plevelem.

V sanskrtu se jí říká gandža, v hindštině ratti a používá se jako tradiční měrná jednotka, většinou mezi šperkaři a ajurvédskými lékaři. Semena se pro jasné zabarvení používají v lidové výrobě šperků. V Číně jsou symbolem lásky. Na Trinidadu se nosí na ochranu proti zlým duchům.

Vyrábění šperků ze sotorku se pokládá za nebezpečnou práci. Ke smrti způsobené otravou abrinem může dojít i při poranění prstů, když se semena provrtávají a navlékají jako korálky.

Otrava abrinem i ricinem má stejné příznaky. Abrin je však asi dvěstěkrát jedovatější než ricin.

Abrin je makromolekulami sloučenina složená ze dvou proteinů pojmenovaných A a B. Řetězec B umožňuje vstup abrinu do buňky, jelikož se naváže na transportní proteiny buněčné membrány. Jakmile je uvnitř, řetězec A zabrání syntéze proteinů.

Zrovna jsem si prohlížela obrázky vražedných bobulí, když mi po stole začal poskakovat iPhone. Zapomněla jsem ho přepnout z vibrací na zvonění.

„Neuhodnete, co jsem dostal.“

„Svrab?“ opáčila jsem.

„Jakej zase svrab, sakra?“

„Ano, mám se dobře, detektive Slidelle. A co vy?“

Proč ten chlap nemůže aspoň jednou pozdravit?

„Byl jsem zrovna po ruce, tak jsem vyfasoval vašeho chlápka z NASCAR.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si to přeložila.

„Vyšetřujete případ Wayna Gamblea?“

„Z Concordu požádali o pomoc. Dívala jste se na zprávy? Je toho všude plno.“

„Galimore říkal, že na závodišti už táboří desítky novinářských štábů.“

Slidell si odfrkl. Kvůli zmínce o médiích? Galimorovi?

Nedala jsem se odradit a převyprávěla mu průběh návštěvy u Craiga Bogana.

„No a?“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby měl ve skříni hromadu bílých prostěradel.“

„Co tím chcete říct?“

„Podle mě je pořádně bigotní.“

„A koho nemá rád?“

„Každého, kdo není heterosexuální běloch.“

„Aha.“

Pak jsem se zmínila o telefonické výhrůžce. Jestli to byla výhrůžka…

„Kde byl tou dobou Galimore?“ Tvrdě jako kámen.

„Seděl vedle mě.“

Jakmile mi ta slova vyšla ze rtů, uvědomila jsem si, že jsem to neměla říkat.

„Takže co děláte?“

Věděla jsem, že Slidell má na mysli telefonát. Ale rozhodla jsem se to zahrát do autu.

„Zrovna si tu čtu o abrinu,“ řekla jsem.

„Víte, co jste, doktorko?“

„Šikulka. Umím to s internetem.“

Slidell nesouhlasně mlaskl, ale nechal to být.

„Zdá se, že Gamble pátral na vlastní pěst.“

Čekala jsem, až to vysvětlí.

„Grady Winge mluvil o mustangu pětašedesát, že jo?“

„Správně.“

„V Gambleově přívěsu jsem našel desky. Vystopoval všechny mustangy pětašedesát, který byly v osmadevadesátým registrovaný v Severní a Jižní Karolíně.“

„Přes NCIC?“

„Ale houby. To je jenom pro nás. Musíte mít hodnost, získat uživatelský jméno a heslo. FBI to vyžaduje. Kdyby byl ten systém přístupnej každýmu Tomovi, Dickovi a Harrymu…“

„A co záznamy z registru vozidel?“

„Ne.“

„Tak jak to Gamble udělal?“

„Možná měl nějaký známý. Možná si zažádal o přístup k původnímu spisu a dostal povolení. Než nějaký špioni z FBI ty zatracený papíry ztopili, samozřejmě.“

„Napsal si Eddie něco do poznámek?“

„Jo. Vystopoval osmnáct mustangů pětašedesát se značkou Severní nebo Jižní Karolíny. Projel je všechny. Patnáct bylo v cajku. Tři majitele se mu nepovedlo dohledat.“

„Ale Gamble je našel.“

„Jeden auťák patřil mrtvý ženský. Její snacha každej rok platila známku a na nic se neptala. Ta mrtvá dáma nebydlela na adrese v Raleigh, která byla uvedená v papírech. A vlastně ani nikde jinde, že jo.“

„Kde byl ten mustang?“

„Rezavěl ve stodole.“

„Další auto patřilo sběrateli z Myrtle Beach. Stejná povídka. Jeho asistent každoročně žádal o obnovení licence a nevěděl, že kára hnije ve skladišti bez motoru a bez kol. Majitel žil v Singapuru.“

„Takže jeho kontaktní informace taky nebyly k ničemu.“

„Třetí auto patřilo četařovi ve výslužbě. Odvezl ho do Texasu, ale nechal si severokarolínskou značku. Když se mu Eddie pokoušel volat, linka byla nejspíš odpojená.“

„To znamená, že v osmadevadesátém se všichni tři vytratili ze systému.“

„Jo. Ale Gamble je našel. A nebylo mu to k ničemu.“

„Stejně jako v případě zbývajících patnácti.“

„Chytrá.“

„Jak to, že tak neobvyklé auto zmizí beze stopy?“

„Dobrá otázka.“

„Co když se Winge spletl?“

„Byl sakra konkrétní.“ Slyšela jsem šustění papírů. „Na závodišti nám řekl, že to byl mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho, limetkově zelená nálepka na předním skle u spolujezdce.“

V mozku mě něco zašimralo. Cože?

Slidell přehodil rychlost. „S Owenem Poteatem jste trefila do černýho. V devadesátým osmým se topil po uši v dluzích. Tři roky neměl práci a utratil spoustu peněz za právníky, když se se starou přetahoval o děcka. Chudák si nabral půjčky, nakonec prodal barák. Děti stejně do péče nedostal. A už nikdy si nenašel flek.“

„Ale najednou měl dvacet šest tisíc dolarů, které investoval do jejich vzdělání.“

„Že by vyhrál v loterii?“

„I zázraky se dějí.“

Položila jsem telefon a ještě chvíli si poseděla u laptopu. A zjistila několik dalších znepokojivých skutečností.

Abrin je žlutobílý prášek, který se uvolňuje do vzduchu v malých částicích. Když se tak stane venku, může kontaminovat zemědělské produkty. Abrinem se dá otrávit jídlo i voda.

Smrtelná dávka abrinu je přibližně pětasedmdesátkrát menší než smrtelná dávka ricinu.

Najela jsem na další webovou stránku. Našla příslušná čísla. V duchu chvíli počítala.

Do prdele práce.

Zabít dovedou už necelé tři mikrogramy abrinu.

V sedm večer jsem si ogrilovala filé z platýse a rozdělila se s Birdem. Má radši majonézu, takže zelný salát odmítl. Anebo mu prostě nechutná ten z obchodu.

Po večeři jsem se vrhla na e-mail.

Několik zpráv k případům v práci. Patolog v LSJML potřebuje vysvětlit nějaké drobnosti z mého hlášení. Žalobce v Charlotte si chce dohodnout schůzku. LaManche zajímá, kdy se vrátím do Montrealu.

Několik nabídek na pohádkový nákup. Hodinky značky Rolex za padesát babek. Přístup k nevyzvednutým financím v africké bance. Pleťová voda, po které mi bude obličej zářit jako hollywoodské hvězdě.

Katy uvažovala o odchodu z práce a ročním pobytu v Irsku. Dostala nabídku pracovat v baru v Corku. Senzace.

Ryan poslal neobvykle dlouhou zprávu o posledním terapeutickém sezení s Lily. Ohromilo ho obrovské množství vzteku, který v sobě jeho dcera chová. Na něho, protože s ní nebyl, když byla malá. Na Lutecii, protože mu neřekla o její existenci a protože ji nedávno opustila a vrátila se do Nového Skotska.

Psal, že ho nic nebaví, stýská se mu po domově i mojí společnosti. Obsah dopisu byl tak zoufalý, až se mi sevřelo srdce.

Ale zdaleka to nebylo tak smutné jako dopis od Harry. Nedávno jsme se se sestrou dozvěděly šokující zprávu, ne nepodobnou Ryanově zkušenosti.

Harryin syn Kit kdysi dávno na vodáckém táboře v Cape Cod zplodil potomka. Bylo mu šestnáct. Z důvodů, které zůstanou navždy záhadou, matka dítěte Coleen Brennanová, která se sice jmenovala stejně jako on, ale příbuzná s námi nebyla, své prázdninové lásce nikdy neprozradila, že má dceru.

Victorii Brennanové, alias Tory, je dnes už čtrnáct let. Po náhlé Coleenině smrti se Tory přestěhovala z Massachussetts ke Kitovi a nyní spolu bydlí v Charlestonu.

Harry má vnučku. A já praneteř.

Harry byla bez sebe kvůli všem těm ztraceným rokům. A ničilo ji, že Kit, který se snažil dát Tory čas, aby si zvykla, se zatím neústupně bránil návštěvám své matky.

Zrovna jsem vytáčela sestřino číslo, když se rozezněl zvonek u vchodu. Myslela jsem, že je to Galimore, a tak jsem odložila sluchátko a vykročila ke dveřím.

Mohlo to být horší.

Ale ne o moc.

27

PETE A SUMMER STÁLI VEDLE SEBE, ALE NEDOTÝKALI se. Oba se tvářili napjatě jako lidé čekající ve frontě. Summer svírala v ruce popruh tašky od Niemana Marcuse.

Nasadila jsem usměvavou masku a otevřela dveře.

„Čemu vděčím za tak milé překvapení?“

Summer se na mě podívala, jako by ji moje otázka zarazila.

„Opravdu máš čas?“ V Peteově hlase bylo znát, že se cítí trapně.

„Jistě.“

Proboha, ne.

„Pojďte přece dál.“

Pete měl na sobě žabky, khaki kraťasy a golfovou košili Carmelského klubu. Summer sandály na klínku, hedvábný top a značkové maskáčové kalhoty, ze kterých by byl Patton asi trošku na nervy.

Summer se vrhla rovnou do obýváku a tašku položila na stůl. Já a Pete jsme ji následovali.

„Dáte si něco?“ zeptala jsem se. Kyanid? Koktejl s arzenem?

„Měla bych chuť na merlot, jestli…“

„Tak dlouho se nezdržíme.“ Pete mi věnoval omluvný úsměv. „Já vím, že máš důležitější problémy.“

„Vidíš, Peteyi? To je přesně tvůj problém. Naše svatba je důležitá. Co by mohlo být důležitější?“

Objevit lék na AIDS?

Summer začala vyndávat z tašky věci a rovnat je na hromádky. Ubrousky. Odstřižky látek. Stříbrné rámečky. Skleněnou vázu, která vypadala jako obří kádinka.

„Tak. Ubrusy budou přírodní. Doprostřed se postaví tyhle vázy s růžemi a liliemi.“ Třešňově rudý nehet ťukl na kádinku. „Ubrousky musíme ještě vybrat.“

Rozprostřela stoh do vějíře. Nabídka skýtala růžovou, hnědou, stříbrnou, zelenou, černou a ještě jeden odstín, asi ten přírodní.

„A tohle jsou barvy pro potahy na opěradla židlí.“

Pod šťastné finalisty v soutěži ubrousků rozložila vedle sebe odstřižky látek. Pete se na mě podíval nad jejími zády.

Povytáhla jsem obočí. Vážně?

„Máš to u mě,“ pronesl neslyšně.

Jasně.

Summer se narovnala.

„Tak co myslíte?“

Že máš v hlavě kukuřičnou placku.

„Páni,“ řekla jsem. „To muselo dát práce.“

„To tedy ano.“ Summer se rozzářila úsměvem, který by tutově prodal milion tub zubní pasty Crest. Jak se chodí po minovém poli? Psychologie. Ta nedá kukuřičné placce šanci.

„Můžete mi popsat květinovou výzdobu?“ začala jsem.

„Tak trochu růžově žlutá. Ale velice střízlivá.“

„Takže to chcete mít jednoduché.“

„Ale elegantní. Musí to o něčem vypovídat.“

„V tom případě je zelená mimo hru.“

„Ano.“

Summer rychle spolkla první zamítnutí a já jukla na Petea.

„Fakt legrace,“ pronesl neslyšně.

„Máte ráda monochromatický vzhled?“

Summer se na mě nechápavě dívala.

„Když mají věci stejnou barvu.“

„Víc se mi líbí, když to má šmrnc. Chápu, co máte na mysli.“

Přírodní ubrousky zmizely v tašce.

„Velký kontrast?“

„Ani ne.“

„Takže černá nebude ta pravá.“

„Určitě ne.“

Pryč s černou.

„Zemité barvy?“

„V létě ne.“ Zachichotala se. „Summer. Jako moje jméno.“

„Tak na hnědou zapomeňte.“

Pryč.

Zbyla stříbrná a růžová.

„Padl vám do oka některý z těch vzorů?“ zeptala jsem se.

„Tenhle se mi líbí.“ Ukázala na příšerné růžové kroužky na krémovém podkladě.

Vzpomněla jsem si na oblečení, které měla na sobě při své poslední návštěvě.

Bingo.

Umělecky jsem naaranžovala růžový ubrousek přes puntíkatou tkaninu.

„Ano!“ Summer nadšeně zatleskala. „Ano! Ano! To je ono. Vidíš, Peteyi? Prostě musíš mít vkus.“

Petey si schoval potlesk na jindy.

„Tak.“ Summer poskládala do řady čtyři stříbrné rámečky. „U každého místa bude jmenovka. Aby hosté věděli, kam si mají sednout. A pak si ten rámeček můžou nechat na památku. Chytré, že?“

„Hm.“

„Který se vám líbí nejvíc?“

„Všechny jsou moc hezké.“

Když mi Summer ukazovala detaily, kterými se jednotlivé rámečky liší, všimla jsem si, že se u jednoho zdržela déle než u ostatních.

„Líbí se mi ta tečkovaná bordura,“ řekla jsem.

„Mně taky! Tempe, jsme si tak podobné. Mohly bychom být sestry!“

Petey sebou za zády své snoubenky škubl.

Summer si sbírala své vzorky, když se rozezvučel můj mobil. Omluvila jsem se a stáhla se do kuchyně.

Předvolba 740. Charlotte. Číslo jsem neznala.

Jelikož mi i nabídka pohřebního ústavu připadala lepší než další konverzace s Šílenou nevěstou, vzala jsem to.

„Temperance Brennanová?“

V pozadí jsem zaslechla troubení auta, které naznačovalo, že volající je někde venku.

„Ano.“

„Koronerka?“

Kůže na hlavě se mi napjala.

„Kdo volá, prosím?“

„V márnici máte Eliho Handa.“

Hlas byl tlumený, jako kdyby muž hovořil přes nějaký filtr. Nedokázala jsem rozpoznat, jestli je to tentýž hlas, který namluvil výhrůžný vzkaz do mé hlasové schránky.

„Kdo volá?“

Cvak a tři pípnutí.

„Sakra!“

„Děje se něco?“

Prudce jsem se otočila.

Pete mě pozoroval, tvář staženou obavami. Byla jsem tak překvapená, že jsem ho ani neslyšela vejít do kuchyně.

„Já… Co já?…nečekaný hovor.“

„Doufám, že to nebyly špatné zprávy.“

„Ne. Jenom…“ Příval adrenalinu způsobil, že se mi v hrudním koši začali rojit cvrčci, „…neočekávaný,“ dokončil místo mě.

„Ano.“

„Myslím, že už můžeš ten telefon dát od ucha.“

„Jasně.“

„Chci ti poděkovat za…“ Pete ukázal palcem přes rameno ke dveřím do jídelny, „…tamto.“

„Rádo se stalo.“

„Je vážně chytrá.“

„Tak na tenhle názor člověk asi musí být vybavený penisem.“

Pete zvedl obočí.

Odpověděla jsem stejně.

„Jak se má Boyd?“ zeptala jsem se.

„Pořád o tobě mluví.“

„Stýská se mi po něm.“

„Jemu taky. Ten čau-čau je do tebe blázen.“

„Psi jsou vynikající znalci charakteru.“

„Rozpoznají i vzácné vlastnosti, které ostatní nedocení.“

Nenapadlo mě, jak zareagovat. A tak jsem mlčela.

Pete si dlouho prohlížel můj obličej. Začínalo to být trapné.

„Asi bys měl jít za ní,“ řekla jsem.

„Asi ano.“

„Dneska večer si už zřejmě moc nepokecáte.“ Usmála jsem se.

„Mohlo by to být horší.“ On se neusmál.

Ach jo. Potíže v ráji? Petea jsem znala. A teď vypadal nešťastně.

V jídelně se k Summer mezitím přiloudal Birdie. Kocour seděl v křesle a packou mlátil do ubrousku, kterým mu Summer mávala nad hlavou. Při pohledu na toho malého zrádce jsem přimhouřila oči. Podíval se na mě nevinně jako lilium. Po kočičím.

„Hodně štěstí,“ řekla jsem, když oba snoubenci scházeli ze schodů. A myslela jsem to vážně.

Jakmile mi zmizeli z dohledu, zatelefonovala jsem Larabeemu. Právě si zaběhl patnáct kilometrů.

„Máme v márnici nějakého Eliho Handa?“

„Pokud vím, tak ne. Kdo to má být?“

Pověděla jsem mu o telefonátu. Půl minuty ani jeden z nás nepromluvil.

„Myslíš, že…“

Larabee dokončil místo mě. „…mohl by to být tip na neznámého ze skládky.“

„To mě napadlo jako první.“

„Můžeme o Handovi něco zjistit?“

„Máš spojení na zvláštního agenta Williamse?“

„Počkej chvilku.“

Bouchlo sluchátko. Po krátké pauze se Larabee vrátil a nadiktoval mi číslo.

„Myslíš, že Williams bude něco vědět?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že toho bude vědět hodně.“

„Pak se mi ozvi.“

Williams mi to vzal po druhém zazvonění.

Představila jsem se.

Pokud ho můj telefonát překvapil, nedal to znát.

„Eli Hand,“ řekla jsem.

Ticho trvalo tak dlouho, až jsem si myslela, že se hovor přerušil.

„Na co přesně se mě ptáte?“ Williamsův hlas byl tvrdý jako kámen.

„Byl Eli Hand tím neznámým u nás v márnici?“

„K tomu se nemohu vyjadřovat.“

„Proč ne?“

„Proč se ptáte na Eliho Handa?“

„Dostala jsem anonymní tip.“

„Z jakého zdroje?“

„Z anonymního.“

„Jak?“ Usečně.

„Volal mi na mobil.“

„Zobrazilo se vám číslo volajícího?“

Nadiktovala jsem mu ho.

„Kdo je Eli Hand?“

„Nemám povolení…“

„Doktor Larabee a já stejně nakonec zjistíme, kdo je Eli Hand. S velkolepou pomocí FBI i bez ní. Anebo spíš, kdo to byl. A taky přijdeme na to, jestli Hand opravdu skončil v sudu s asfaltem na skládce u Morehead Road. Pokud to tak je, detektiv Slidell zjistí proč.“

„Brzděte trochu.“

„Tak mi odpovězte na otázky.“

„Zítra si promluvíme.“

Pak jsem zavolala Galimorovi.

Nebral to.

Anonymní výhrůžky, připitomělá Summer a skleslý Pete, informace o Elim Handovi, Williamsova arogance a Galimorovo zmizení; to všechno přispělo k tomu, že když jsem si lehla, spánek nepřicházel.

Mozek neustále žongloval s útržky, přesouval je a otáčel, aby do sebe zapadly. Jenomže namísto odpovědí se rojily jen další otazníky.

Z Williamsovy reakce mi bylo jasné, že z neznámého ze skládky se vyklube Eli Hand. Kdo je to? Kdy zemřel? Proč jeho tělo vykazovalo známky otravy ricinem?

V kávě Wayna Gamblea se našel abrin. Jak se tam dostal? Gamblea určitě někdo zavraždil. Kdo? Proč?

Cale Lovette se dal dohromady s pravicovými extremisty. Pomohli mu zmizet? Pokud ano, jak to, že se mu podařilo celé roky zametat stopy? Zabili ho?

Popisy Cindi Gambleové se neshodovaly. Byla chytrá a měla v NASCAR šance, jak říkali Ethel Bradfordová, Lynn Nolanová a J. D. Danner? Anebo to byla hloupá holka a špatná závodnice, jak tvrdí Craig Bogan? Byla zamilovaná do Calea Lovetta? Anebo se ho bála?

Výpovědi Gradyho Winge a Eugena Friese si vzájemně odporovaly. Prostě se jeden z nich spletl? Anebo lhal? Proč?

Opravdu Owen Poteat viděl Calea Lovetta na charlottském letišti deset dní po jeho zmizení? Anebo to byla záměrná dezinformace? Pokud ano, proč? Zaplatil mu někdo? Kdo?

Ted Raines se stále pohřešuje. Raines měl přístup k ricinu i abrinu. Je do toho všeho zapletený?

Stále jsem se pokoušela najít nějaký spojovací článek. Jen jeden. Jeden, který by vedl k druhému, druhý k třetímu. A pak by se objevily odpovědi, které jsme měli už dávno znát.

Nakonec jsem sice usnula, ale odpočinku jsem si moc neužila. Pořád jsem se probouzela, znovu usínala, ve snu viděla podivné, nesouvisející obrazy.

Birdie, jak se prochází po růžovém ubruse na stole plném skleniček. Galimore, jak jede v modrém mustangu se zelenou nálepkou na předním skle. Ryan, jak mi mává z veliké dálky. Slidell, jak mluví s mužem zkrouceným v sudu. Summer, jak cupitá po chodníku na podpatcích vysokých jako mrakodrapy.

Když jsem se naposledy podívala na hodiny, ukazovaly 4.23.

28

PŘESNĚ PO TŘECH HODINÁCH MĚ ZE SPANÍ VYTRHLO zvonění pevné linky.

„Jste v pohodě?“

„Je mi fajn.“

„Včera večer se to pokazilo.“ Z Galimorova hlasu bylo znát, že si dnes přišel ještě na méně spánku než já.

„Jsem velká holka. Nic mi není.“

„Ozval se vám znovu ten umělec?“

„Ne. Ale ozval se mi někdo jiný.“

Pověděla jsem mu o Elim Handovi a rozhovoru s Williamsem.

„Ani se nehnete z domu, jak jsem vám říkal, jasný?“

„Samozřejmě. Počkám, až mi zavolá Oprah.“

„Měla byste dát dohromady divadelní hru. Možná by vám ji uvedli v Divadle Komedie.“

„Promyslím to.“

„Ale dneska ne.“

„Ne, dneska ne.“

Galimore naštvaně vzdychl. „Dělejte, co musíte.“

„To budu.“

Zrovna jsem si připravovala toast, když se telefon rozezvučel znovu.

„Tady Williams.“

„Tady Brennanová.“

Nedostatek spánku u mě způsobuje prostořekost.

„Číslo, které jste mi dala, patří telefonnímu automatu v Circle K na Old Charlotte Road v Concordu.“

„Takže mohl volat kdokoli.“

„Prověřujeme majitele nemovitostí v okruhu půl kilometru.“

„Výkřik do neznáma.“

„Ano.“

„Kdo je Eli Hand?“

„Vzhledem k tomu, že jste poslední dobou obeznámena se situací, dostal jsem povolení se s vámi a doktorem Larabeem podělit o jisté informace. Můžeme se dnes dopoledne sejít?“

„V MCME můžu být za půl hodiny.“

„Uvidíme se tam.“

Scéna z předešlého dne, druhý záběr. Larabee seděl u svého psacího stolu. Agenti vedle sebe na židlích vlevo, tváří k němu. Já napravo od nich.

Williams začal, aniž by ho někdo vyzval.

„Vzpomínáte si na Bhagavána Šrí Radžníše?“

Ptal se na indického guru z 80. let minulého století, který se spolu s několika tisíci svých následovníků přestěhoval na venkovský ranč v okrese Wasco ve státě Oregon a založil tam město s názvem Radžníšpúram. Skupina nakonec převzala politickou moc nad nedalekým městečkem Antelope a přejmenovala je na Radžníš.

Ačkoli zpočátku byly vztahy s místní komunitou přátelské, postupem času se začaly zhoršovat. Poté, co byla zamítnuta žádost o stavební povolení, aby se Radžníšpúram rozšířil, se vedení komunity pokusilo získat politickou kontrolu ovládnutím místních voleb v listopadu 1984.

„Bhagaván a ti jeho šílenci chtěli získat potřebnou většinu u obvodního soudu okresu Wasco a volit šerifa,“ řekla jsem. „Ale nebyli si jisti, že se jim to podaří. A tak otrávili salátový bar v restauraci salmonelou a doufali, že voliči opozice nepřijdou k volbám.“

„Přesně tak,“ pokračoval Williams. „Salmonella enterica. Nejdřív ji dali do vody dvěma úředníkům okresu a pak přidali do salátů. Onemocnělo sedm set padesát jedna lidí a pětačtyřicet muselo být hospitalizováno. Jednalo se o první a vlastně jediný velký bioteroristický útok v dějinách Spojených států.“

„Pamatuju si na to,“ řekl Larabee. „Toho hajzlíka nakonec sebrali u nás v Charlotte. Byla to velká událost pro celou Karolínu.“

Larabee měl pravdu. V osmdesátých letech se o tichém jižanském městě Charlotte mluvilo jen v souvislosti se školní integrací a s kvótami pro studenty různé barvy pleti. Zatčení Radžníše nám získalo věhlas a místní obyvatelé z toho profitovali. Trička s nápisem Zabásli jsme Bhagavána se prodávala jak o závod.

„V roce osmdesát pět vznikl vyšetřovací tým složený z příslušníků oregonské policie a FBI,“ pokračoval Williams. „Poté, co se vydalo povolení k prohlídce, se ve zdravotní laboratoři v Radžníšpůramu našly vzorky bakterií totožné s látkou, která způsobila nemoc obyvatelům města. Dva představitelé komunity byli obviněni. Oba si odpykávali trest ve federální věznici s nejnižším stupněm ostrahy.“

Williams se na mě významně podíval.

„Třetí zmizel.“

„Eli Hand,“ hádala jsem.

Williams přisvědčil.

„Hand byl tehdy čtyřiadvacetiletý student chemie na Oregonské státní univerzitě. Na jaře osmdesát čtyři se dostal pod vliv Bhagavána, opustil školu a odstěhoval se do Radžníšpúramu.“

„Pár měsíců před tím, než otrávili saláty.“

„Hand byl podezřelý, že pomáhal otravu organizovat. Po zatčení a deportaci Bhagavána odešel z komunity.“

„A vydal se na východ?“

„Ano. Byl přesvědčený, že jeho duchovního vůdce pronásledují, a státním orgánům nevěřil ani za mák. Nějaký čas strávil v západní Karolíně a nakonec se přidal ke skupině pravičáků, co si říkali Brigáda svobody. Když se rozpadli, přesunul se do Charlotte a dal se dohromady s J. D. Dannerem.“

„A jeho Vlasteneckým oddílem.“

„Ano.“

„Takže FBI měla Handa pod dohledem?“ chtěl vědět Larabee.

„Tenkrát jsme sledovali hodně lidí. Měli jsme zprávy, že Hand a jeho kamarádi chvíli ukrývali i Erika Rudolpha.“

„Kde je teď?“ Odpověď jsem znala.

„V roce dva tisíce nám zmizel.“

„A už jste ho nenašli,“ dokončila jsem.

„Ne.“

„Teď ho máte.“

Williams napjatě přikývl.

„Podle odontologa je to on.“

To mě překvapilo.

„Vy jste našli stomatologickou dokumentaci?“

„Handova matka dosud žije v Portlandu. Eli byl na kompletní prohlídce u zubaře ve dvanácti letech. Dělali mu tehdy otisk, který si schovala. Měla i rentgenové snímky. Odontolog tvrdí, že to stačí k pozitivní identifikaci.“

„Byly Handovy otisky v systému?“ zeptal se Larabee.

„Nikdy nebyl zatčen, nesloužil v armádě ani neměl zaměstnání, které by vyžadovalo bezpečnostní prověrku.“

„Nechte mě hádat,“ řekla jsem. „FBI podezřívala Handa a Vlastenecký oddíl, že plánují podobný bioteroristický útok jako v Oregonu, tentokrát ovšem s ricinem.“

„Ano.“

„Proto jste v roce osmdesát devět našlapovali tak opatrně.“

„Nemohli jsme riskovat, že je vyplašíme.“

„Ale nikdy k ničemu nedošlo.“

„Ne.“

„Jak by se Hand dostal k ricinu?“ chtěl vědět Larabee.

„Podle nás byl schopen si jed vyrobit sám.“

„Ricinus communis roste v Severní Karolíně?“

„Ano.“

Všichni jsme chvíli přemýšleli.

„Tak jak se Hand nakonec dostal do sudu s asfaltem?“ vyslovila jsem nahlas otázku, kterou měli patrně v hlavě všichni.

„Nešťastnou náhodou otrávil sám sebe? Spadl na hlavu? Odstranili ho jeho kamarádíčkové? Opravdu nevíme.“

„Co se stalo s Calem Lovettem a Cindi Gambleovou?“ zeptala jsem se.

„Stejná odpověď.“

„Pracoval někdo z nich pro vás?“

„Nevím o tom.“

„Aha.“

Dívala jsem se Williamsovi přímo do očí.

Nezamrkal.

Malou kancelář zaplnilo napjaté ticho. Když ho Williams prolomil, jeho hlas zněl o mikrodecibel hlasitěji. Takhle natěšeného jsem ho ještě neviděla.

„Výkřik do neznáma se vyplatil, paní doktorko.“

„Prosím?“ V náhlé změně tématu jsem se ztratila.

Williams kývl bradou na parťáka.

Stačilo jediné slovo, abych pochopila, proč Randall skoro nemluví. Vysoký a nosový hlas se hodil spíš k hollywoodskému kadeřníkovi než k agentovi FBI.

„Aida Pickerlyová Wingeová vlastní od roku šedesát čtyři dům na Union Cemetary Road v Concordu. Nemovitost se nachází necelých čtyři sta metrů od Circle K, kde stojí telefonní budka, odkud vám včera večer volali na mobil.“

Cítila jsem, jak mi po pažích lezou stonožky.

„Aida je příbuzná s Gradym?“ Odpověď jsem znala.

„Je to její syn.“

„Vy si myslíte, že tip o Elim Handovi mi dal Grady Winge?“

„Wingeova dodávka parkuje u domu jeho matky. Jsme přesvědčeni, že se u ní zdržel celou noc.“

„Kdo je Grady Winge?“ nechápal Larabee.

„Údržbář ze závodiště, který viděl Cindi Gambleovou a Calea Lovetta předtím, než zmizeli, jak se hádají s nějakým mužem a pak nastupují do auta.“

Znovu znepokojivé šimrání v mozku. Cože?

„Mustang pětašedesát,“ dodal Williams.

A najednou šimrání explodovalo v úplnou myšlenku.

Prudce jsem se na židli narovnala.

„Mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho s limetkově zelenou nálepkou na předním skle u spolujezdce. Přesně tohle mně a Slidellovi řekl Winge minulé pondělí na dráze. Mohli byste ověřit jeho výpověď z roku devadesát osm?“

Zvláštní agenti si vyměnili jeden ze svých významných pohledů. Pak Williams téměř neznatelně sklonil bradu.

Randall vstal a odešel na chodbu. Za pár okamžiků byl zpět.

„Mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho s limetkově zelenou nálepkou na předním skle u spolujezdce.“

„Víte určitě, že to řekl přesně takhle?“

„Takhle to uvedl ve výpovědi. Doslova.“

„Jak velká je šance, že po tolika letech svědek použije stejná slova?“ Byla jsem v ráži.

Williams o tom přemýšlel.

„Vy si myslíte, že Winge si to vymyslel? A nacvičil, aby to řekl správně?“

„Vysvětlovalo by se tím, proč se nikdy nepodařilo mustang vysledovat. Uvažujte. Není to tuctové auto.“

„Proč by Winge lhal?“

Odpověď nikdo z nás neznal.

„Podle Slidella je Winge blbej jak putštok,“ poznamenal Larabee.

„Moc chytrý není,“ souhlasila jsem.

„Proč by vám dával tip na Eliho Handa?“ zeptal se Williams.

„Možná měl Winge prsty v Handově smrti a cítí se vinen,“ vypálil Larabee.

„Po více než deseti letech?“ opáčil Williams skepticky.

„Tvrdí, že našel Ježíše,“ řekla jsem.

„A vy mu věříte?“

Pokrčila jsem rameny. Kdo ví?

„Třeba byl Winge zapletený do toho, co se přihodilo Gambleové a Lovettovi.“ Larabee se rozjel. „Možná je zabil. A možná zabil Wayna Gamblea, protože tomu to začalo docházet.“

Všichni jsme ztichli a uvědomovali si důsledky jeho scénáře.

Co když si Winge myslel, že i mně to začíná docházet? Nechal mi on tu výhrůžnou zprávu v hlasové schránce? Plánoval podobnou „nehodu“ i pro mě?

„Winge máme pod dohledem čtyřiadvacet hodin denně,“ prohlásil Williams. „Víme, i kdy si převlíká ponožky.“

Williams se postavil. Randall taky.

„Než se to vyřeší, požádám policejní oddělení, aby k vašemu domu poslali každou hodinu hlídkový vůz.“

„Opravdu to pokládáte za nutné?“

„Pro jistotu.“

Williams mi podal ruku. „S tím mustangem to byla dobrá práce.“

„Díky.“

Potřásli jsme si rukou. Randall se k nám nepřidal.

„Možná by bylo nejlepší, kdybyste se chvíli moc neukazovala.“

Pro Kristovy rány. Nejdřív Galimore, teď Williams.

Vyhýbavě jsem cosi zamumlala.

„Jakmile se něco dozvíme, zavolám,“ uzavřel debatu Williams.

A volal opravdu brzy.

29

GALIMORE ZAVOLAL V DEVĚT DVACET. VÍKENDOVÉ závody se kvapem blížily a média hystericky pátrala po informacích ohledně smrti Wayna Gamblea. Z dráhy se nemůže hnout ani na krok. Za žádnou cenu.

Galimore měl hodně naspěch, a tak jsem se mu nezmínila, že neznámý ze skládky už má jméno. A nevysvětlila, jak k tomu vlastně došlo.

Slidell telefonoval kolem desáté. Shrnula jsem mu novinky. Slíbil, že najde Maddy Padgettovou, jakmile prověří dokumenty a počítač zabavený v přívěsu Wayna Gamblea.

Williams se ozval ve čtvrt na dvanáct. Zrovna jsem ve smradlavé pitevně lepila úlomky lebky. Částečně sestavená lebka Wayna Gamblea trůnila v misce písku u mého lokte.

Williams mi připadal udýchaný.

„Právě když jsme opouštěli MCME, Winge nasedl do auta a odjel z domu své matky do přírodní rezervace u Stephens Road. Znáte to tam?“

„Mezi jezery Mountain Island a Norman, že?“

„Přesně tak. Stephens Road křižuje Beatties Ford Road, stáčí se kolem sídliště ve výstavbě a končí v poměrně hustém lese.“

Někdo na něho zavolal.

„Počkejte chvíli.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho, jako by si ho Williams přitiskl na hrudník. Za pár vteřin byl zpátky.

„Promiňte. Winge zaparkoval a vydal se do lesa. Agenti ho našli asi padesát metrů severně od cesty. Klečel a patrně se modlil.“

Cítila jsem, jak mi srdce začalo bít o trochu rychleji.

„Zavolali mi. Na místě, kde Winge klečel, mi popsali, že je v půdě prohlubeň. Dostali rozkaz Winge zatknout a dovézt na místo psy.“

Sevřela jsem sluchátko v prstech. Věděla jsem, co bude následovat.

„Psi prohlubeň označili.“

„Co se děje teď?“

„Kriminálka je na cestě.“

„Vyrazím hned.“

„Doufal jsem, že to řeknete.“

Než byly ostatky vyzvednuty, slunce skoro zapadlo. Jedna kostra ležela na druhé, kosti paží propletené, jako kdyby se oběti i ve smrti objímaly.

Hrob byl mělký, rychle vykopaný, kvapně zaházený. Běžná praxe. A Winge, anebo kdo se pohřbívání chopil, udělal obvyklou chybu civilistů. Místo aby nechal zeminu nad jámou navršenou, pokusil se ji udusat do rovna. Postupem času se půda sesedne, takže vznikne nezaměnitelná prohlubeň.

Teplota a vlhkost vystoupaly to odpoledne tak vysoko, že se les zdál být zcela bez života. Stromy, ptáci i hmyz ztichli a někde se ukryli.

Pes s námi zůstal. Byla to fena a jmenovala se Clara. Psovod s ní chodil kolem místa, kde jsme kopali. Nasála pach, sedla si, jazyk jí visel z tlamy, šafránové paprsky slunce jí barvily srst.

Slidell dorazil krátce poté, kdy jsem vymezila prostor a postavila síto. Mlčky mě pozoroval, jak dávám instrukce technikům od kriminálky, kde mají kopat a přesívat zeminu. Pracovali pomalu, zmoření dusivým horkem.

Když jsem se Slidella zeptala, proč přijel, prohlásil, že podle šéfa spolu úmrtí Wayna a Cindi Gambleové souvisejí. Dostal rozkaz předat Gambleův laptop ajťákům a vypravit se na pohřebiště. Od této chvíle je přidělený výhradně na tyto dva případy.

Ohradili jsme místo kozami a žlutou páskou, ale nebylo to nutné. Horko a odlehlost vykonaly své. Nikdo se nepřišel podívat, jak provádíme obvyklé, neradostné úkony.

Předpokládalo se, že ostatky patří Cindi Gambleové a Caleu Lovettovi. Nyní ležely na zemi, uložené v žalostně plochých vacích na mrtvá těla.

Seděla jsem ve služebním voze na Stephens Road a z plastové láhve upíjela vodu. Vysílačka praskala a kolem mě se děly obvyklé věci. Přijela jsem dělat svou práci jako profesionál. Jenže tentokrát to nebylo tak snadné.

Opravdu je to necelý týden, co jsem se dozvěděla o Gambleové a Lovettovi? Připadalo mi, že je to mnohem déle. Měla jsem pocit, že je znám. Doufala jsem. Nyní byl vynesen verdikt. Smrt.

Snažila jsem se udržet v mozku prázdno. Nechtěla jsem si přehrávat scény, jak se hlínou pokryté kosti objevují pod vrstvou zeminy. Znovu v duchu vidět lebky šklebící se na mě z výkopu. Malé kulaté otvory uprostřed týlní kosti.

Náušnice jsem poznala ve chvíli, když jsem je spatřila na sítu. Malé stříbrné kroužky s přívěsky ve tvaru závodních aut.

Představila jsem si drobný oválný obličej. Krátké plavé vlasy.

Odežeň ty obrazy!

Tys ji nezabil, řekla jsem tiše Caleu Lovettovi. Nejspíš ses ji pokoušel zachránit.

Dohlédla jsem na vyzvednutí ostatků, sestavila předběžné biologické profily koster. Pak se velení ujal Slidell.

Pozorovala jsem ho, jak vychází z lesa. O něčem diskutoval s Williamsem, potom se obrátil a vykročil ke mně.

Povytáhl si nohavice a přidřepl u auta, jednu ruku opřenou o madlo v otevřených dveřích. Jeho obličej měl malinovou barvu a vlasy i podpaží byly propocené.

„O takovýhle rozuzlení jsme zrovna nestáli, co?“ Hlas mu zněl chraplavě.

Mlčela jsem.

Slidell se natáhl za záda a z kapsy u kalhot vyndal kapesník. Na plastové opěrce zůstala po jeho dlani vlhká stopa.

„Našla jste u nich něco?“ zeptal se.

„Její náušnice. Zipy. Plesnivé útržky oblečení.“

„Boty?“

„Ne.“

Slidell zakroutil hlavou.

„Myslíte, že je zabili tady?“

„Těžko říct. Možná je donutili zout si boty. Anebo sem těla přivezli odjinud.“

„Co detektor kovů? Zaregistroval něco?“

„Nic užitečnýho.“ Věděl, že se ptám na kulky či nábojnice.

Za Slidellem se objevili dva muži s nosítky. Společně přemístili oba vaky na vozík a zapnuli černé popruhy.

Když jsem se vrátila pohledem ke Slidellovi, zkoumavě si prohlížel můj obličej.

„Nechcete něco? Ještě vodu?“

„Jsem v pohodě.“ Polkla jsem. „Udělal to Winge?“

„Kretén jeden. Pořád mumlá, že je mu to líto. Furt dokola. Mně osobně to připadá jako přiznání.“

„Proč?“

„Nikdy jsem nepochopil, jak tyhle zrůdy uvažujou. Ale věřte mi. Dostaneme z něj všechno, co ví.“

Horko v autě se mi lepilo na kůži jako vařící sirup. Vystoupila jsem a zvedla si vlasy, abych ucítila vzadu na krku závan větru. Jenže nefoukal.

Sledovala jsem zřízence z márnice, jak zavírají a zamykají dveře dodávky.

A cítila, jak se mi v hrudi rodí vzlyk. Potlačila jsem ho. Všimla jsem si Williamse. Kráčel k nám. Řekni jediné slovo a urvu ti ty zatracené pysky, slibovala jsem si v duchu. A myslela jsem to vážně.

Williams se obrátil na Slidella.

„Jsme tu hotovi?“

„Jo.“

„Kde je Winge?“

„Sepisují jeho nacionále.“

Chvíli jsme tam všichni tři stáli mlčky, každý pohroužený do sebe. Oba muži vycítili mé silné emoce a nevěděli, jak se zachovat, co říct. A mně se nechtělo jim nic ulehčovat.

Slidell se vyhnul mému pohledu a promluvil na Williamse: „Sejdeme se ve městě. Podáme si toho sráče.“

Cestou domů mě pálily oči a hruď se mi zvedala potlačovanými vzlyky.

Nebreč. Neopovažuj se brečet.

Povedlo se. Ani nevím jak.

Pěnová koupel a čisté oblečení udělaly s mým tělem divy. Po duševní stránce jsem ovšem byla pořád dole ve sklepě.

Ani Slidellova návštěva mě nevzpružila. Možná za to mohl jeho tělesný pach. Anebo spíš hlášení o Gradym Wingeovi.

„Zabejčil se, hajzl.“

„Co tím myslíte?“

„Nechce mluvit. Má furt zavřený oči a hejbe pusou, jako by se modlil.“

„Co říkal o těch hrobech?“

„Copak mě neposloucháte?“

„Určitě znáte i jiné techniky výslechu.“

„Jasně. Už mě napadla i gumová hadice.“

„Co třeba psycholog?“

„Připomněli jsme panu Wingeovi, že trest smrti je v tomhle státě pořád ještě dost oblíbený. Teď ho chvíli necháme, aby o tom popřemýšlel.“

V mysli mi vytanul obraz dvou koster. Cítila jsem zlost a smutek. Zahnala jsem je.

„Co teď?“

„Chystám se trošku zmáčknout Lynn Nolanovou. Tentokrát za ní zajedu domů.“

„Proč?“

„Chci se dozvědět víc o chlápkovi, se kterým Lovette mluvil U Střelce.“

„Myslíte, že Nolanová něco zamlčela?“

„Berme to tak, že si s ní chci ještě jednou pokecat.“

„Pověděl vám Williams, že FBI zabavila spis Gambleová-Lovette?“

„Ne.“

„V podstatě to přiznal.“

„Jo?“

Popsala jsem mu svůj okamžik prozření ohledně výpovědi, kterou Winge udělal v devadesátém osmém a minulé pondělí.

„Randall šel telefonovat a potvrdil, že znění té věty je zcela shodné. Musel někoho nechat zkontrolovat původní spis.“

„Sráči arogantní.“ Slidellovi naběhly svaly na čelisti a zase se uvolnily.

„Už je to jedno. Ten parchant je vinnej a pěkně se poveze. Otázka zní, kdo ještě?“

„Kde bydlí Nolanová?“ zeptala jsem se.

„Starý dobrý rodný město. Kannapolis.“

Nebylo pochyb, že Slidell se nestihl zastavit doma. Zapáchal tak silně, že by to skolilo i koně. Představa společné jízdy autem se mi moc nezamlouvala.

„Jedete hned?“

„Kdepak. Nejdřív si dám pár piv a zkouknu nějakej film.“

Hodiny ukazovaly za deset minut půl desáté. Zoufale jsem se potřebovala vyspat.

„Počkejte chvilku.“ Pospíchala jsem do pracovny a popadla kabelku.

Délku jízdy jsem přecenila. Aroma podcenila. Než jsme se dostali do Kannapolisu, nemohla jsem se dočkat, až si znovu vlezu do vany.

Nolanová bydlela v rádoby koloniálním komplexu, který vypadal, jako by ho postavili během pěti minut. Její byt se nacházel v prostřední budově, v horním poschodí dvoupatrového domu. Branka a betonové schodiště vedly na chodbu, kde byly kromě jejího bytu ještě tři další.

Se Slidellem jsme vyšli nahoru a zazvonili na zvonek.

Nolanová přišla otevřít takřka okamžitě. Na sobě toho moc neměla. A to, co měla, bylo černé a průhledné.

„Zapomněl sis klíče, hlupáčku?“

Když nás uviděla, ve tváři se jí v rychlém sledu vystřídalo několik výrazů. Během jediného okamžiku za sebou následoval údiv, pochopení a nakonec strach.

„Co tady chcete?“ Odskočila a rozhlédla se kolem dveří.

„Nevhodná chvíle, paní Nolanová?“

„To tedy ano.“ Nolanová pohlédla na schodiště za našimi zády.

„Je tu pár věcí, kterejm nerozumím.“ Slidell si hrál na Columba.

„Je pozdě. Nemůže to počkat do zítřka?“ Ta ženská byla nervózní jak pes. „Přijedu do města, jestli chcete.“

Dole na parkovišti klaply dveře od auta.

Výraz ve tváři Nolanové nyní představoval nefalšovanou hrůzu.

Po schodech se blížily kroky.

„Nechoď sem!“ zaječela Nolanová. „Vrať se!“

Pozdě.

Na úrovni podlahy se vynořila mužská hlava.

Nejdřív jsem si nebyla jistá.

Potom ano.

Muž ztuhl, otočil se a rozběhl se dolů po schodech.

Slidell vyrazil za ním.

A já jen nechápavě zírala.

30

S USTUPUJÍCÍ ČELISTÍ A DLOUHÝM ZKUMAVKOVITÝM nosem připomínal Ted Raines delfína. Aby toho nebylo málo, čelo a tváře měl v oné chvíli lesklé a šedé.

Raines se krčil na pohovce Nolanové. Slidell stál nad ním a nespouštěl z něj oči. Byl zpocený a rudý ve tváři. Oba muži ztěžka oddychovali.

Nolanová a já jsme seděly na druhé straně místnosti v laciných křeslech z Kmartu. Přes hanbaté negližé si navlékla modrý župánek s volánky.

„Co si do prdele myslíš?“ Konec inspektora Columba. Slidell byl bez sebe vzteky.

Raines jenom sípal.

„Víš, kolik lidí tě hledá, ty kreténe vypatlanej!“

Raines stáhl hlavu mezi ramena.

„Tvoje žena oběhla snad všechny jižanský policejní služebny, aby vyhlásily pátrání po tvý kostnatý prdeli. Hledají tě ve třech dalších státech.“ Slidell se skoro neovládal.

„Přestaňte na něj řvát.“

Slidell se otočil na Nolanovou.

„Máte snad něco na srdci?“

„Tedova žena není moc hodná ženská.“

„No a?“

„Ted si potřeboval trochu odpočinout.“

„Odpočinout?“

Dvěma dlouhými kroky byl u ní. Nolanová ucukla, jako by se bála, že ji uhodí.

Raines na druhém konci místnosti se stáhl ještě víc do sebe.

„Odpočinout? Vy tomu říkáte odpočinout?“ Slidell rozzuřeně máchl rukou od Nolanové k Rainesovi.

„Jde z vás strach.“

„To je dobře. Vy totiž máte proč se bát.“

„Neudělali jsme nic protizákonného.“

„Fakt? Vy i ten váš milej teď poznáte, jaký to je dostat se do pořádnýho průseru.“

„Máme se rádi.“

„Dojemný. Skoro bych se z toho poblil.“

„Je to pravda,“ bránila se podrážděně. „A navíc jsme nikomu neublížili. Proč jste na nás tak hnusný?“

„Ona za nic nemůže. Prosím.“ Raines ještě pořád popadal dech.

Slidell se prudce otočil. „Tak podle ní jsem hnusnej, jo? Já ti řeknu, co je hnusný, ty mizernej sráči. Beze slova zmizet, aby sis tady moh zapíchat s touhle zkurvenou slečinkou. Nechat ženu a děti, aby se trápily představou, že ležíš tuhej někde v příkopě, a stovku policajtů, aby tě hledali.“

„Nemáte právo s námi takhle mluvit.“ Nolanová mačkala látku županu tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

„Slyšeli jste někdy o zcizení partnerů? Možná bysme se mohli zeptat paní Rainesový. Uvidíme, jestli jste podle ní někomu ublížili nebo ne.“

Poděsilo mě, jak Slidell žongluje s právnickými termíny, ale mlčela jsem.

„Ted zažádá o rozvod,“ prohlásila Nolanová. „Že ano, miláčku?“

Raines na gauči vypadal jako želé.

„Tede?“

Raines upíral zrak na kolena. Slidell se rychlými kroky vrátil k pohovce a namířil na něho prst.

„Zatímco sis tady brousil ptáka, ani tě nenapadlo, jakej průser jsi udělal?“

Slidellův obličej získával barvu červeného vína. Měla jsem pocit, že je načase ho trošku zmírnit.

„Jen pro pořádek, jak jste se vy dva dali dohromady?“

Nolanové má otázka připadala patrně přijatelnější než rozprava o žalobě, a tak mi odpověděla.

„Ted pracuje jako výzkumný asistent na projektu, který zkoumá, jak se jedy šíří vzduchem. A já jsem zaměstnaná ve firmě, která se tím také zabývá. To vlastně víte, byli jste u nás.“

Přikývla jsem.

„Loni v lednu mě poslali do Atlanty na konferenci do výstavního stánku. Ted tam byl s kolegy. Potkali jsme se v hotelovém baru.“

„A přepadl vás chtíč.“ Slidellův hlas byl plný znechucení.

„Nejde jen o to.“

„Dojemný.“

„Kde je váš manžel?“ zeptala jsem se.

„V Afghánistánu.“

„Objednáme vám metál, můžete si ho pověsit do okna,“ odfrkl si Slidell.

Nolanová založila paže na hrudi a vydechla nosem. Dívala se s nestydatou vyzývavostí.

„Tak fajn, milovníku.“ Slidell klepl Rainese prsty do hlavy. „Popovídáme si o jedech.“

Raines zvedl hlavu a tvářil se zmateně.

„Budu ti vyprávět jednu historku.“ Slidell už popadl dech a jeho hlas zněl nyní nebezpečně klidně. „V márnici se objeví dvě těla. U jednoho vyjdou pozitivní testy na ricin. Druhý má v sobě abrin. Jak oba víme, obyčejnej člověk se k takovejm věcičkám jen tak nedostane.“

Raines nejistě přivřel oči. Anebo přemýšlel, jak se z toho nejlépe vykroutit.

„Popojedem. Ztratí se chlápek. Pak se najde. Ukáže se, že má přístup k abrinu i ricinu. Už chápeš, kam mířím, Tede?“

„Co tím chcete říct?“

„Doslechl jsem se, že máš fakt zajímávej vedlejšák.“

„Co to má…“

„Pěkná náhodička. Děláš s biotoxinama.“

„Vy naznačujete, že jsem někoho zabil?“

Slidell se na něho jen díval.

„To je šílené.“

„Vážně?“

„Kdo jsou ti mrtví?“

„Eli Hand a Wayne Gamble.“

Vedle sebe jsem slyšela prudké nadechnutí.

„Neznám ani jednoho. Proč bych měl trávit cizí lidi?“

„To mi řekni ty sám.“

„Látky, se kterými pracuji, jsou přísně evidované. Nemůžete jen tak strčit lahvičku do kapsy a odejít z kanceláře. Každý gram prášku, každý pitomý červený semínko se musí zapsat.“ Rainesův hlas byl na hranici hysterie. „Zavolejte si mýmu šéfovi.“

„To taky udělám.“

„Potřebuju právníka?“

„Co myslíš?“ odpověděl mu otázkou Slidell.

„Nic jsem neprovedl,“ vyjekl ostře Raines.

„Proč jsi v Charlotte?“

Raines těkal očima ze Slidella na Nolanovou a zpátky. Odpověděl s nervózním uchechtnutím, jakoby spiklenecky, pěkně mezi chlapy.

„Však víte… prostě bokovka.“

„Ty hajzle!“

Jemně jsem zatlačila Nolanovou zpátky do křesla.

„Tvoje holka znala Wayna Gamblea.“ Slidell sice mluvil k Nolanové, ale oči nespouštěl z Rainese. „Že jo, paní Nolanová?“

„Cože?“

„Povíte mu to sama? Nebo to necháte na mně?“

„Znala jsem jeho sestru. Ale to už je hrozně dávno. Wayne byl ještě dítě.“

„Pro boha živého.“ Raines se zhroutil jako hadrový panák, rukama si zakryl obličej.

Slidell od něho odvrátil zrak a zadíval se na Nolanovou.

„Víte, že je Gamble mrtvej?“

„Když si tady Ted užíval svou bokovku…“ vyprskla to přímo na Rainese, „na zprávy jsme se přitom nedívali.“

„Nezdá se, že by vás to nějak zarmoutilo.“

„Neviděla jsem Wayna Gamblea od chvíle, kdy mu bylo dvanáct.“

„Chci vědět, co přesně jste slyšela U Střelce.“

Slidellova změna tématu ji zmátla.

„Už jsem vám to řekla.“

„Řekněte víc.“

„A co jako?“

„Popište mi chlapa, se kterým mluvil Cale Lovette.“

„Vysoký a hubený. Starý.“

„Jak starý?“

Nolanová pokrčila rameny. „Asi ne tak starý jako vy. Těžko říct, měl čepici.“

„Jakou?“

„Kšiltovku. Červenou. Nad kšiltem bylo velké číslo. A na straně měl nějaký odznáček s obrázkem kovbojského klobouku.“

Nolanová se usmála, evidentně pyšná na to, jak výbornou má paměť.

Takovou čepici jsem už viděla. Kde? Na netu? Na závodišti?

„V jakým tónu se nesl jejich rozhovor?“ pokračoval Slidell.

„Co?“

„Přátelským? Nepřátelským?“

„Moc spokojeně se netvářili.“

„Co říkali?“

„To už jsem vám povídala.“

„Zopakujte to.“

Nolanová si přehodila nohu přes nohu, zvedla prsty a začala kývat chodidlem, jak pátrala v paměti.

„Dobře. Ten starý říkal něco o otrávení systému. Cale mu odpověděl v tom smyslu, že je už pozdě. Prý se to stane. Pak ten starý mluvil o tom, že každý musí znát svoje místo.“

Následovalo ticho a divoké pumpování nohou.

Čekali jsme.

„Když jsem kolem nich šla podruhé, Cale tomu starému říkal, aby přestal kritizovat. A on zas řek Caleovi, aby si nehrál na svatouška. Pak povídali něco o sedmé pečeti. Byl tam kravál. Dál už jsem toho moc neslyšela.“

„Pokračujte.“

„Pak jsem se vrátila do boxu a sedla si k Cindi.“

„Dál?“

„Už ji tam nebavilo sedět, když to Caleovi tak dlouho trvalo, tak se zvedla a šla za nima. Cale ji objal kolem pasu. To bylo pěkný. Ale z toho, jak se na ni díval ten chlápek, mi naskočila husí kůže.“

„Husí kůže? Proč?“

„Díval se tak chladně.“ Nolanová vykulila oči. „Ne. Víc než to. Díval se, jako by ji z duše nenáviděl.“

„A pak co?“

„Ten starý něco řekl. Cale taky. Přímo tomu chlapovi do ksichtu, jako by byl fakt naštvaný. Starý se pak vyřítil ven.“

„Když se Cale vrátil do boxu, ptala jste se ho, o čem mluvili?“

„Řekl něco v tom smyslu, že toho sráče už nechce nikdy vidět.“

„Dál jste se nesnažila?“

„Co tím myslíte?“

„Znovu jste se nezeptala?“

„Cindi mi řekla, ať to nechám být. Teda, neřekla to jako nahlas, prostě se na mě podívala a já věděla, co myslí. Nejsem blbá.“

To teda jsi, napadlo mě. Jsi neuvěřitelně blbá.

„Přísahám bohu, víc si už nepamatuju,“ fňukala Lynn. „Jsem unavená. Potřebuju jít do postele.“

„Jak to, že jste se nikdy předtím nezmínila o nepřátelství toho muže vůči Cindi?“

„Protože se mě na to nikdo neptal, víte? Všechny zajímalo jen to, co se povídalo u baru.“

Podívala jsem se na Slidella. Teď vy.

„Fajn, hrdličky. Teď se bude dít asi tohle…“

Jakmile se vytasil s obvyklým neopouštějte „město“, Nolanová vyskočila na nohy a ukázala na Rainese.

„Dobře. Ale tohohle hajzla u sebe v bytě nechci. Pan Bokovka tu nezůstane už ani minutu.“

Konec velké lásky.

Cestou k mému domu jsme si se Slidellem vyměňovali dojmy.

„Oba jsou to morální invalidi.“

„Jo,“ souhlasil Slidell. „Ale Raines mi ke Gambleovi ani Handovi nesedí.“

„Kde bydlel, když se Hand dostal na skládku?“

„V Atlantě.“

„A jaký by měl motiv k vraždě Wayna Gamblea?“

„No právě. Ale stejně se tomu prasákovi mrknu na zoubek.“

„Podle popisu Nolanové tím starým mužem nemohl být Grady Winge,“ pokračovala jsem. „Ani J. D. Danner. Možná Eugene Fries, ale ten tvrdí, že byl sám obětí.“

„Hnedka ráno Winge zmáčknu.“

Zajížděli jsme k Sharon Hall, odkud právě couvalo policejní auto. Slidell zamával. Policajt za volantem mu to oplatil.

„Hlídky už asi nepotřebujeme, co?“

„Vy jste přesvědčený, že Grady Winge zabil Cindi a Calea?“

„Děláte si srandu? Viděla jste ho u jejich hrobu.“

„Jenže tím se dokazuje pouze to, že věděl, kde jsou pohřbená jejich těla.“

„Tak proč byl tak zničenej?“

„A co Wayne Gamble?“

„Věřte mi. Za pár hodin se Winge rozezpívá jako pochodová kapela.“

Slidellovy lingvistické eskapády mě nepřestávaly udivovat.

„Říká se tomu odcizení partnerů, ne zcizení,“ poznamenala jsem.

„No jo. Já jenom doufám, že manželka si Nolanovou pěkně podá.“

Do postele jsem upadla deset minut po druhé ráno.

V kratičkém okamžiku, než se mi zavřela dvířka u mozku, jsem si opakovala slova Nolanové.

Kdo byl muž, který se hádal s Calem Lovettem? Jaký systém chtěli otrávit? Vodovodní? Kde? Očividně to neudělali. Anebo ne příliš efektivně. Takový útok by se určitě objevil v hlavních zprávách.

Pořád ve mně cosi hlodalo.

Čepice? Kde jsem podobnou kšiltovku viděla?

Pochopila to Nolanová správně? Opravdu se ten člověk díval na Cindi Gambleovou s nenávistí? A pokud ano, proč? Anebo to znamenalo něco jiného?

A proč mluvili o sedmé pečeti?

A pak jsem usnula.

31

VE SPÁNKU SI MŮJ MOZEK HRÁL SE ZVUKY.

Dvě věty.

Sedmá pečeť.

Maddy Padgettová.

Najednou jsem byla vzhůru.

Co když se Nolanová přeslechla? Co když Cale Lovette mluvil se starým mužem o Maddy Padgettové?

Bylo za deset minut půl sedmé.

Na telefonování moc brzy.

Jenže na spaní jsem neměla ani pomyšlení.

Hodila jsem na sebe župan a sešla dolů. Birdie otevřel jedno oko, ale nevstal.

Kávovar se s prskáním pustil do práce a já si zapnula televizi.

Místní zprávy byly jenom o NASCAR. Včera večer se jela kvalifikace závodu Coca-Cola 600. Jimmie Johnson vyhrál a bude startovat z první pozice. V první řadě se vedle něho postaví Kasey Kahne.

Sandy Stupak byl sice víc vzadu, než se předpovídalo, ale i on měl dobrou výchozí pozici. K mému překvapení tragická smrt Stupakova mechanika Wayna Gamblea už nebyla druhým hlavním tématem zpráv.

Tím bylo počasí. Na sobotu předpovídali silný vítr, bouřky, blesky a déšť po celý den. Proto sérii Nationwide přesunuli na páteční večer. Neobvyklé, ale nezbytné opatření pořadatelů, které mělo předejít zrušení závodu a složitému hledání nového termínu.

Třetí hlavní zprávou byla díra jako prase.

Vedení závodiště se ze všech sil snažilo uskutečnit zrychlený časový plán, jenomže přes noc se na kraji dráhy otevřela jímka. Dvanáct metrů dlouhá a devět metrů hluboká díra. Naštěstí nebyl nikdo zraněn.

Umístění jímky s největší pravděpodobností neohrozí večerní závody Nationwide. Bezpečnostní inspektoři jsou na místě. Zodpovědní pracovníci ještě potvrdí, zda se bude závod konat v nově stanoveném čase.

Nalévala jsem si kávu a poslouchala horlivého experta, jak vysvětluje možnou příčinu. Charlottská závodní dráha byla postavena nad opuštěnou skládkou a staré potrubí uložené deset metrů pod povrchem shnilo. Podle jeho názoru díra vznikla v důsledku vytrvalého deště, praskliny v potrubí a nestability substrátu skládky.

Moderátorka užaslým hlasem pokračovala, že podobné nehody nejsou neobvyklé. V pozadí běžely záběry zaplněných tribun a ona popisovala jámu, která zapříčinila několikahodinové zpoždění závodu Daytona 500.

Birdie se přiloudal do kuchyně, když jsem si nalévala druhý hrnek kávy.

V sedm jsem dopíjela třetí.

Nabuzená kofeinem jsem se chopila telefonu.

„Slidell,“ ozval se chraplavý hlas.

„Vzbudila jsem vás?“

„Kdepak. Čekám na pokojovou službu.“

Klid, Brennanová.

„Kde jste?“

„Jdu si pro kafe. Už víc než hodinu se patlám s Wingem.“

„Promluvil?“

„To jo.“

„A co říkal?“

„Zavolejte mýho pastora. Tohle se vám bude líbit. Je to reverend Honor Grace.“

„A volal jste mu?“

„Nemám náladu na lekci z evangelia.“

„Našel jste Maddy Padgettovou?“

„Spolužačku Cindi Gambleové?“

„Ano.“

„Momentík.“

Slyšela jsem vrzání Slidellovy židle, otevírání šuplíku a další zavrzání.

„Madelyn Frederica Padgettová. Jak se zdá, Padgettová nebyla tak šikovná jako Nolanová. Žádnýho pana Božskýho si zatím nesehnala.“

„Je svobodná?“

„Jo. Pracuje jako mechanička pro Joe Gibbs Racing. Nevím, pro kterej tým. Možná Joeyho Logana.“ Přečetl mi charlottskou adresu.

„Máte telefonní číslo?“

„Jenom pevnou.“

Zapsala jsem si ho.

„Hodlám Winge ještě pořádně zmáčknout. I kdyby to mělo trvat celej den a celou noc, však on zazpívá.“

„Víte, co mi vrtá hlavou?“ poznamenala jsem.

„Copak?“

„Jak by se Wingeovi podařilo nasypat Waynu Gambleovi do kafe abrin?“ Představila jsem si otvory v týle lebek vykopaných v přírodní rezervaci. „A proč by to dělal? Cindi a Cale byli zastřeleni. Jako při popravě.“

„Chytrá otázka. A já na ni najdu odpověď.“

Maddy Padgettová měla hlas jako moje babička Daessee a uhlazený, jižanský přízvuk jako mastná omáčka.

Omluvila jsem se, že volám tak brzy, představila se a vysvětlila důvod telefonátu. „Ráda bych si s vámi promluvila o Cindi Gambleové.“

„Jak jste zjistila moje číslo?“

„Dal mi ho detektiv z charlottské kriminálky.“

„Z kriminálky?“

„Ano.“

„Konečně.“

„Co tím myslíte?“

„To mi spíš povíte vy, ne?“

„Ráda bych se s vámi sešla. Pokud možno dnes.“

„Sledujete NASCAR?“

„Jistě.“ Trošku.

„A slyšela jste, že závod přesunuli na dnešní večer?“

„Ano.“

„A navíc ta pitomá díra.“

„Ano.“

„Kvůli novému startovacímu času je tu prvotřídní zmatek, takže Joey chce, abych byla celý den na závodišti. Garáže se otevírají v devět. Dopoledne budeme dolaďovat auto. Od jedné do dvou má Joey autogramiádu. Ve tři je kvalifikace a v šest schůzka pilota s personálem v tiskovém středisku. V sedm nastoupí jezdci a v osm se mávne praporkem. Pokud závod odstartuje. Je to děs.“

„Já s vámi opravdu potřebuju mluvit.“

Zadržela jsem dech a doufala, že mě neodpálkuje.

„Můžu maximálně na třicet minut kolem půl desáté večer.“

„Kam mám přijet?“

„Do garáže. Zařídím vám propustku.“

Ještě mi řekla, jak se tam dostanu, a ukončily jsme rozhovor.

Volala jsem Galimorovi na mobil, abych mu oznámila, že budu večer na dráze. Jako obvykle to nevzal.

Co to má znamenat? Nebere moje hovory schválně? Anebo má prostě jenom moc práce?

Přemýšlela jsem, zda mu mám zavolat do kanceláře, ale nakonec jsem se rozhodla nechat mu vzkaz: V půl desáté budu u garáží.

Oblékla jsem se a odjela do MCME za složenou lebkou Wayna Gamblea. Do spisu jsem poznamenala, že povaha fraktur odpovídá silnému nárazu a tlaku, který vyvinula přední část chevroletu na betonovou stěnu.

Zapsala jsem nejnovější informace do složky neznámého ze skládky a dodala, že pozitivní identifikaci provedla FBI na základě stomatologické karty.

Po obědě jsem zaběhla do obchoďáku SouthPark a koupila dárek pro Hany k narozeninám. Doma jsem pak několikrát nacpala pračku a pročetla si dvě čísla Časopisu soudních věd.

V šest jsem si dala večeři. Jehněčí kotlety s hráškem. A jelikož mi došly nápady, rozhodla jsem se dál pátrat po tajemstvích abrinu. Vytiskla jsem si několik článků a papíry si nacpala do kapsy džín pro případ, že bych musela na Padgettovou čekat.

Během celého nekonečného dne jsem doufala, že zazvoní telefon. Nezazvonil. Nevolal ani Galimore, ani Slidell, ani Williams, ani Randall.

A taky jsem se dívala na hodiny. Často. Pokaždé ukazovaly o deset až dvacet minut víc než předtím. V sedm jsem už málem vyskakovala z kůže.

Rozhodla jsem se vyrazit do Concordu dřív a zjistit, co se tam vlastně děje.

Soumrak v barvě lila střídala kupovitá mračna, která se honila po nebi jako obří vejce. Večer byl nabitý elektřinou blížící se bouřky.

Na závodišti panovala atmosféra jako na Kloboučníkově čaji o páté: rámus a zmatek. Sladký těžký vzduch páchl horkou gumou, výfukovými plyny, sluncem sežehnutými těly a smaženým jídlem. Hlášení v reproduktorech sotva přehlušilo ječení motorů na dvaapůlkilometrovém okruhu.

Propustka na mě čekala u brány, jak Padgettová slíbila. Opět mě do areálu zavezli golfovým vozíkem.

Slidell se pletl. Maddy Padgettová nepracovala pro tým Joeyho Logana. Jejím zaměstnavatelem byl jiný Joey ze série Nationwide.

Joey jako Josephine. Joey Franková.

Franková jezdila pro stáj SNC Motor Sports. Řídila Dodge Challenger 72.

Závody začaly v osm podle plánu. Mechanikové z Joeyina týmu měli na uších sluchátka, řvali na sebe povely a zběsile přemisťovali nářadí. V červeno-černých kombinézách a černých čepicích vypadali jako armáda droidů.

Všimla jsem si jednoho, který vypadal menší než ostatní. Mohla by to být žena. Pod igelitovou stříškou kontrolovala sadu dokonale složených pneumatik bez vzorku, širších než moje chodidlo. To asi nejsou tovární kola, řekla jsem si v duchu.

Nechtěla jsem překážet, a tak jsem prošla uličkou v boxu a nakoukla do mezery mezi garážemi. V oslepujícím světle reflektorů dráha vypadala jako surrealistický obraz: příliš zelená tráva, příliš černý asfalt. Hlavní tribuna mi připomínala duhu. Plná do posledního místa. Asi se to rozneslo.

Závod se opozdil kvůli překážkám na dráze. Auta stála v řadách po dvou, motory řvaly jako psi na vodítku, kteří se už nemohou dočkat, až je znovu vypustí na lov.

Snad nikdy v životě jsem neviděla tolik reklam pohromadě. Na autech, uniformách, obrovských billboardech kolem trati. A to nemluvím o sponzorech jednotlivých týmů. Všechny dveře, kapoty, střechy, karoserie, boční panely i všechny osoby byly polepené různobarevnými logy. U některých jsem vůbec nechápala spojitost s motoristickými závody. Tums? Head 8c Shoulders? Ibalgin? To je fuk. Jedna věc byla jasná. Závodní dráhu NASCAR si nikdo nesplete se St. Andrews ani s Wimbledonem.

Auta vypadala podobně jako vozy, které jsem viděla v garážích Sprint Cup, jen byla o něco kratší. A chyběla jim ta malá římsa vystupující z místa, kde by u normálního auta začínal přední nárazník. Na rozdíl od aut ze Sprint Cup neměla ani křidýlko v místech, kde běžnému autu končí kufr.

Po chvíli jsem přišla na kloub systému, jímž se na tabuli označovala kola a pozice jezdců. Štíhlá osoba byla stále pod stříškou.

„Maddy Padgettová?“ zavolala jsem ze vzdálenosti necelých dvou metrů.

Otočila se.

Její pleť měla barvu čerstvě uvařené kávy. Zorničky velkých očí byly hnědé, bělmo jako vybělená bavlna. Zpod čepice jí vykukovala lesklá černá ofina končící nad obočím.

„Teď žádné podpisy,“ řekla a mávla odmítavě rukou.

„Jsem Temperance Brennanová.“

„Jasně.“ Rychle se podívala na hodinky. „Fajn. Proberem to. Ale rychle.“

„Jak si vede?“ zeptala jsem se.

Padgettová se usmála. „Příště vyhrajeme.“

„Povězte mi něco o Cindi Gambleové.“

„Našli jste ji?“

„Ano.“

„Je?“

Můj výraz byl dostačující.

„A Cale?“ zeptala se tiše, jako by se bála odpovědi.

„Ano.“

Padgettová zaraženě přikývla. „V telefonu jste mluvila o kriminálce.“

„Oba byli zastřeleni.“

Padgettová ztichla. Světlo, které se vkradlo pod stříšku, ozářilo kapky deště na jejích ramenou a čepici.

„Ví policie, kdo to udělal?“

„Zatkli jednoho podezřelého.“

„Koho?“

„Muže jménem Grady Winge.“

„Proč je zabil?“

„Wingeův motiv zatím není jasný.“

„Cindi by to zvládla, víte.“

„Myslíte závodit ve speciálech?“

„Byla by z ní superstar NASCAR. Ona měla…“ Padgettová pokrčila prsty, jak hledala to správné slovo. „Jiskru.“

„Tak se to říká mezi závodníky?“

Smutně se usmála. „Ne, to říkám já. Cindi se dokázala s autem milovat, uměla přemluvit všechny koně pod kapotou, aby udělali, co chtěla. A tříbila si styl. Jo, měla jiskru. Fanoušci by ji zbožňovali.“

„Caleův otec by s vámi nesouhlasil.“

„Craig Bogan.“ Padgettová si opovržlivě odfrkla. „To je dáreček.“

„Nemáte ho ráda?“

„Tu nulu jsem neviděla přes deset let. Díky bohu.“ Padgettová naklonila hlavu, takže jí kšilt zastínil tvář. „Bogan mě nenáviděl.“

„Proč?“

Padgettová zaváhala. A pak na mě upřela pronikavé hnědé oči.

„Hřích všech hříchů. Spala jsem s jeho milovaným synem.“

32

„BYLY JSTE SE CINDI KAMARÁDKY.“

„Ano. Byly.“

„A přesto jste ji zradila a spala s jejím přítelem?“ Snažila jsem se, aby můj hlas nezněl příliš kriticky.

„Paráda, co?“

„Víc než jednou?“

Přisvědčila.

Zahřmělo. Dlouze a pronikavě.

„Proboha, doufám, že se to kvůli počasí nezpozdí.“

„Jak to fungovalo?“ chtěla jsem vědět.

„Nebyla to velká láska, pokud myslíte tohle.“

„Tak co to bylo?“

Povzdechla si. „Jak to bývá. Bylo mi šestnáct. Cale byl starší, připadal mi jako úžasný světák. A oba jsme byli nadržení jako háravý feny.“

„Cindi o tom věděla?“

„Myslím, že ne. Byla důvěřivá. Moc hodná.“

„A nenaštvala se.“

I přes moje předsevzetí se mi do hlasu dostalo znechucení.

„Máte pravdu. Byla jsem prvotřídní mrcha.“

Do stříšky už bubnoval déšť. Padgettová zvedla hlavu, podívala se na oblohu a pak na hodinky.

„Bogan se dozvěděl, že Cale s vámi podvádí Cindi,“ hádala jsem.

„Ano.“

„Jak?“

„Záleží na tom?“

„Asi ne.“

„Nesnášel vás, protože ji měl rád?“

Padgettová se na mě podívala, jako kdybych právě vypustila z pusy, že prase lítá. „Kolik toho vůbec víte?“

„Nepracuji na tom případu dlouho.“

Padgettová si mě chvíli zkoumavě prohlížela. „Craig Bogan nenáviděl Cindi Gambleovou stejně jako mě. Možná i víc.“

„Promiňte,“ řekla jsem. „Tomu nerozumím.“

Roztáhla ruce. „Co vidíte?“

„Slečno Padgettová…“

„Ne, vážně.“ Dál stála s rozpřaženýma rukama.

Přestože kombinéza ani v nejmenším nezeštíhlovala, dokázala jsem odhadnout, že Padgettová má zdravé, vytrénované tělo. Kolem krku jí visely červené korále. Ten jemný dotek ženskosti svědčil o citu pro módu, který jsem vždy obdivovala, a nikdy neměla.

„Jste hezká ženská…“ začala jsem lehce v rozpacích.

„Černoška.“ Spustila paže. „Hezká černá ženská.“

„Chcete říct, že Craig Bogan je rasista?“

„Je to neandertálec.“

Jak jsem předpokládala.

„A Cale nebyl?“

Padgettová zavrtěla hlavou. „Nedělám si žádný iluze. Ani tenkrát jsem si je nedělala. Cale by mi nikdy prstýnek nenavlík. A já ani neměla v plánu se spokojit s klukem, co vyletěl ze střední. Prostě jsme si oba jen tak užívali.“

Pršelo víc a víc. Padgettová mluvila dál a já zatím vytáhla z kabelky větrovku a oblékla si ji.

„Ale nešlo jenom o sex. S Calem jsme si povídali. Snad jsem i chápala způsob jeho myšlení. Nejdřív baštil ty rasistický kecy svýho táty. A jak by ne? Jako klukovi mu vymyli mozek. A Bogan byl vzteklej jak pes. Bylo dobře, že se Cale nakonec trhnul.“

„Vy tvrdíte, že Cale se poté, co odešel od otce, stal liberálnějším?“

„Začal si se mnou, ne?“

„Jak to, že se tak změnil?“

Padgettová mou otázku neslyšela. Poslouchala hlášení z reproduktorů.

„Do prdele práce.“ Zlostně kopla do pneumatik. „Červený praporek.“

„Zastavili závod?“

„Jo. Budeme to muset zkrátit.“

„Pokud tedy Cale nebyl šovinista a rasista, jak to, že patřil k Vlasteneckému oddílu?“

„Chtěl od nich pryč. Tohle všechno jsem ale tenkrát řekla poldům.“

„Komu?“

„Vysoký, tmavé vlasy.“

„Detektiv Galimore?“ Přepadla mě zvláštní předtucha.

„Jméno si nepamatuju.“

„Snažím se tomu porozumět. Říkáte, že Bogan vás nenáviděl, protože jste černoška. Ale co měl proti Cindi?“

„Neposlouchala jste mě?“

Byla jsem ztracená.

„Černoška. Ženská.“

„Myslíte tím, že Bogan nenávidí ženy?“

„Jenom ty, co se povyšujou.“ Pronesla to s přehnanou kadencí černé holky.

„Co to znamená?“

„Ženský, co poskvrňujou vše nedotknutelné a posvátné.“

„Je mi líto, slečno Padgettová, nerozumím vám.“

„Nevím, jak teď, ale v době, kdy jsem se vídala s Calem, Craig Bogan žil a dýchal pro NASCAR. Chodil na každý závod. Klábosil se všemi piloty. Navlíkal na sebe dresy jako puberťák. Myslím, že tu podepsal smlouvu jen proto, že vůbec nechodil domů.“

Padgettové zářily oči emocí, kterou jsem nedokázala definovat. Nepřerušovala jsem ji.

„Bogan byl posedlý tím, aby NASCAR zůstal věrný svým kořenům. Je to buran a stavěl se proti sebemenšímu náznaku změny, nesnášel všechno a každého, kdo by mohl…“ naznačila prsty uvozovky, „otrávit systém.“

„Ženy a lidi s jinou barvou kůže než bílou.“

„Přesně tak, zlato.“

„Boganovi se nezamlouvalo, že by Cindi závodila v NASCAR.“

„Nenáviděl ji kvůli tomu.“

„A jak to cítil Cale?“

„Štvalo ho, že Cindi jezdí v bandoleros, a on nemůže.“ Usmála se nad ironií starých vzpomínek. „Já byla ráda. Když Cindi jezdila po závodech, mohli jsme na to s Calem skočit.“

„Viděla jste někdy Calea, že by se k Cindi choval ošklivě?“

Padgettová zavrtěla hlavou. „Byl do tý holky blázen. I když spal se mnou, byl po uši zamilovaný do Cindi.“

Chtěla jsem jí položit ještě další otázku, ale do boxu se vřítil dodge 72. Padgettová zakřičela, aby ji bylo přes lomoz motoru slyšet: „Musím už jít.“

„Můžeme si pak ještě promluvit? Klidně počkám.“

„Přijďte, až skončí závod. Joey na stupínek dneska určitě nepoleze.“

„Kam?“

„K tirákům. Budeme nakládat.“

Přetáhla jsem si kapuci přes hlavu a vrátila se k proluce, kde jsem se předtím zastavila. Hromy a blesky už vytvářely parádní představení. Provazy deště padaly v silném větru skoro vodorovně.

Mnoho fanoušků se z tribun přesunulo pod střechu. Ti, kteří zůstali na sedadlech, se krčili pod deštníky anebo se zachumlali do barevných pláštěnek.

Pár jezdců bylo stále na dráze. Jiní jako Franková se rozhodli zajet do boxu.

Rozhlížela jsem se po suchém místečku, kde bych přečkala bouřku. Možností moc nebylo, a tak jsem se rozhodla vyhledat azyl u Galimora. Ani teď mi ovšem nezvedl mobil.

Naštvalo mě to a umanula jsem si, že si jeho kancelář najdu sama.

Sklonila jsem hlavu, stáhla ramena a vykročila do lijáku. Mozkem mi běhaly roztroušené bajty informací.

Slidell byl přesvědčený, že Grady Winge zavraždil Calea Lovetta a Cindi Gambleovou a pohřbil jejich těla v národní rezervaci. Ale jaký by měl motiv? Proč by zabíjel Wayna Gamblea? Aby zakryl svůj dřívější zločin? Gamble nezemřel na otravu abrinem. Asi by se to nakonec stejně stalo, ale někdo dospěl k závěru, že jeho smrt musí přijít okamžitě.

Winge má IQjykve. Jak by se dostal k abrinu? A proč by ho používal? Cindi a Cale byli zastřeleni, ne otráveni.

Eli Hand byl otráven. Ricinem. Ale byla to příčina smrti? Larabee zjistil při pitvě i poranění hlavy.

Otrávil se Hand nešťastnou náhodou, když experimentoval s ricinem? Měl společně s dalšími šílenci v plánu použít jed pro teroristický útok? O tomhle hovořil Cale Lovette se starým mužem U Střelce?

Winge měl přístup k dráze, sudu, asfaltu. Je odpovědný i za Handovu smrt?

Zjistili Cindi a Cale, že Winge zabil Handa? Proto je zastřelil? Opravdu Winge našel víru? Pokud ano, pramenila jeho konverze z pocitu viny?

Promáčení fanoušci obsadili všechny přístřešky a zaplnili do posledního centimetru prostor pod stříškami a markýzami. Minimálně stovka se jich choulila v portiku tiskového střediska. Desítky jich zalezly pod piknikové stolky před stánky s rychlým občerstvením.

Všimla jsem si volného místečka mezi ženou v tenoučkém tričku se jménem Danici Patrickové a starším chlápkem, který na sobě kromě kraťasů neměl vůbec nic, a vyrazila pod stříšku u toalet ze škvárobetonových tvárnic. Hrom udeřil ve chvíli, kdy jsem vytáčela Slidellovo číslo.

Pro Kristovy rány, to dneska už lidi vůbec neberou telefony?

Fajn.

Namačkala jsem 411. Nahlásila žádost.

Automatický hlas odříkal číslo. Dokonce je za mě i vytočil.

„Reverend Grace.“

Ten hlas mi připadal starý tisíc let.

„Mluvím s Honorem Gracem, prosím?“

„Ano, madam. Máte potíže? Touží vaše duše po spáse?“

„Ne, pane. Víte o tom, že člen vaší kongregace byl zatčen na základě podezření z vraždy?“

„Propána. Opravdu? Kdo volá, prosím?“

Představila jsem se a dotazům na konkrétní formu mého zplnomocnění jsem zabránila tím, že jsem se zeptala, zda mu volal detektiv Slidell.

„Ne. Ale víte, celý den jsem chodil po nemocných a ještě jsem si nepouštěl záznamník.“

„Znáte Gradyho Winge?“

Žena v tričku najednou začala divoce mávat a ječet: „Proboha! Proboha, Artie!“

„Děje se něco?“ zeptal se Grace starosdivě.

„Jsem na závodišti. Někteří fanoušci tu jsou hodně energičtí. Takže, Grady Winge?“

„Jistě. Bratr Winge je členem naší církve už mnoho let. To on je obviněn z hříchu?“

„Nevíte náhodou, kde byl Winge v úterý večer?“

„Naprosto přesně. Bratr Winge byl se mnou.“

Zamrazilo mě. A nemohl za to déšť.

„Jste si jistý?“

„Bratr Winge mi chodí každé úterý pomáhat s přípravou na středeční modlitební shromáždění. Onemocněl jsem. Nevím, jestli jsem něco snědl nebo to byl nějaký bacil…“

„Jak dlouho se u vás Winge zdržel?“

„Přišel v šest jako obvykle a zůstal u mě přes noc. Nebylo to nutné. Ráno už mi bylo dobře. Ale byl jsem za jeho přítomnost vděčný. Náš Pán…“

„Děkuji vám.“

Zaklapla jsem telefon a přitiskla si ho na hruď. Pod sevřenými prsty mi bušilo srdce. Grady Winge nezabil Wayna Gamblea. Gambleův vrah je pořád na svobodě. Zavřela jsem oči. Zhluboka se nadechla.

Znamená to, že Winge nezastřelil Cindi a Calea? Jestli to nebyl on, kdo tedy?

Voda se valila z okapu a narážela do štěrku pod mýma nohama. Lidé kolem mě do sebe strkali a vtipkovali.

Wayna Gamblea zabili ve Stupakově garáži. Kdo by se dokázal dostat přes závory u garáží Sprint Cup?

Najednou se celý mokrý svět kolem mě naklonil.

Galimore má přístup do celého areálu závodiště.

Hawkins mu nevěří. Slidell ho nenávidí. Staří poldové ho podezřívají, že v osmadevadesátém zdržoval vyšetřování případu Lovette-Gambleová. Ale jak do toho zapadá ricin a abrin? Má Galimore ještě další společníky?

Galimore byl pryč, když mi v domě Craiga Bogana volal neznámý útočník. A byl pryč i ve chvíli, kdy Eugene Fries mířil puškou na mou hlavu. Ani teď není k zastižení. Od včerejšího rána.

Vzpomněla jsem si na poznámku Padgettové, že Cale Lovette chtěl opustit Vlastenecký oddíl. Prý to tehdy policii říkala. Velkému muži s tmavými vlasy.

Dostala se její výpověď do hlášení?

Chlad se mi rozlil po celém těle.

33

NEROZHODNOST MĚ ZCELA OCHROMILA. JESTLI JE VRAH na svobodě, hrozí mi nebezpečí? Pořád jsem přemýšlela o Galimorovi. S ricinem a abrinem asi nemá nic společného, ale co když někoho kryje? Patří do nějaké skupiny? Jako najatý vrah?

Nedávalo to smysl. Třeba se už tehdy před lety dohodl s vrahem, že ho bude chránit. Ale co se děje teď? Vzniklo nové spiknutí? Galimore na to přišel?

A navíc ten déšť. Kam mám jít?

Do kanceláře bezpečnostního oddělení. Galimore tam zřejmě je, ale ne sám. Beztak ví, kde mě najít. A u sebe v kanclu mi nejspíš neublíží.

Tenisky jsem měla promáčené. Bundu přilepenou k tělu i hlavě. Ačkoli byl teplý večer, na krku a pažích mi naskočila husí kůže.

„Do prdele,“ ozvalo se z pravé strany.

Žena v tričku se opile zakymácela. Upustila plechovku s pivem, předklonila se a zasténala.

Pokusila jsem se posunout vlevo. Muž v kraťasech stál těsně u mého ramene.

Zablesklo se. Zahřmělo.

K nohám mi dopadly zvratky.

Kdekoli to bude lepší než tady.

Sklonila jsem hlavu, vyběhla do povodně a zamířila k tiráku Joey Frankové.

Asi v polovině uličky vyhrazené vozům z Nationwide mi zavibroval iPhone.

Konečně. Slidell.

Ustoupila jsem mezi dva obrovské náklaďáky a vytáhla telefon z kapsy. Abych ho chránila před deštěm, stáhla jsem co nejvíce rukáv a přiložila aparát k uchu.

„Brennanová…“

Na prstech mě něco zašimralo.

Instinktivně jsem zatřásla rukou, abych hmyz odehnala.

Přitom jsem omylem zavadila palcem o klávesnici a ukončila hovor.

Stiskla jsem opětovné vytáčení. Prsty mi klouzaly po mokrých dačítkách… Všimla jsem si, že mi rudne kůže v místě, kam mě ta mrcha píchla.

Zastrčila jsem telefon pod bundu a otřela displej tričkem.

Nalevo jsem zaslechla nějaké zvuky a otočila hlavu. Jenomže kapuce mi zakrývala periferní vidění.

Začala jsem znovu vytáčet, když v mokré trávě začvachtaly kroky. Rychlé. Blízko.

Zvedla jsem hlavu. Kolem hrdla se mi sevřela pevná paže.

Telefon mi vyletěl z ruky.

Hlava mi cukla dozadu. V krku mi křuplo. Do tváře mě bičoval déšť.

Bránila jsem se.

Bušení v uších zablokovalo ostatní zvuky. Nos mi naplnila nechutná směs pachu mastných vlasů, mokrého nylonu a zatuchlého cigaretového kouře.

Vyděšeně jsem kopla patou dozadu. Zásah.

Paže se sevřela pevněji, mačkala mi průdušnici a zbavovala mě vzduchu. Začala jsem se dávit. Škrábat.

Viděla jsem šikmé proudy deště na obloze. Anténu. Světlo na stožáru.

Tmavé tečky.

Zablesklo se.

A pak všechno zčernalo.

Přestalo pršet.

Opravdu?

Nad hlavou jsem slyšela cinkání, jako by nehty ťukly do cínu.

Zoufale jsem se snažila porozumět.

Jsem někde uvnitř.

Pod střechou.

Kde?

Jak dlouho?

Kdo mě sem přivezl?

V lebce mi bušily rozzuřené cévy.

Mozek mi předkládal jen nesouvislé vzpomínky.

Synapse: úzká ulička mezi náklaďáky. Kroky ve tmě.

Zvedla jsem hlavu.

Udělalo se mi zle, v ústech jsem ucítila hořkost a pod jazykem mi zacukalo.

Pomalu jsem se předklonila.

Cítila jsem jílovitou půdu. Rostliny. Cosi chladného a tvrdého pod bradou.

Synapse: tělo přitisknuté k mým zádům.

Přidaly se momentální pocity. Pálení na pravém prsteníčku.

Pohnula jsem rukou.

Zkoumala povrch, na kterém ležím.

Pevný. Hrubý jako smirkový papír.

Beton.

Synapse: ruka svírající mé hrdlo. Škrábu, plicím se nedostává vzduchu. Zhluboka jsem se nadechla.

Otevřela oči.

A neviděla nic než různé odstíny tmy.

Opřela jsem se o obě dlaně, nadzvedla jedno rameno a posunula boky.

Než jsem se posadila, přemohla mě nevolnost. Sklonila jsem hlavu a zvracela, až mě rozbolely břišní svaly.

Hřbetem ruky jsem si otřela ústa, převalila se a zvedla se na všechny čtyři.

A zvracela znovu. Nakonec už jen šťávy.

Dosedla jsem na paty a poslouchala.

Přes bubnování deště jsem slyšela zvuky připomínající mlýnek. Lomoz motoru dumený stěnou.

A ještě něco.

Tiše. Sotva slyšitelně.

Sténání? Vrčení?

Blízko.

Proboha!

V tomhle vězení se mnou ještě někdo je!

V hrudi se mi něco třepotalo, jako kdyby se mi uvolnilo srdce a nyní naráželo do žeber.

Našpicovala jsem uši. Neslyšela jsem žádný pohyb. Žádné další známky něčí přítomnosti. Spletla jsem se?

Klekla jsem si a počkala, až mé oči přivyknou tmě. Jedinou mezírkou v inkoustové černotě byl tenoučký proužek šedi na podlaze vlevo ode mě. Příliš málo světla, aby se mi roztáhly zorničky.

Vstala jsem. A znovu se zarazila.

Žaludek se mi opět sevřel, ale už nebylo co zvracet.

Předpažila jsem a poslepu postupovala centimetr po centimetru tam, kde, jak jsem doufala, budou dveře.

Mé prsty se po chvíli dotkly čehosi tvrdého a hladkého. Kov. Svisle žebrovaný.

Ustoupila jsem vpravo. Ocelová žebra nyní vedla vodorovně.

Hmatala jsem kolem sebe, našla mezeru. Posouvala jsem ruku nahoru a pak dolů k zemi. Obdélník.

Namířila jsem rameno do míst, kde jsem odhadovala jeho střed, a vrhla se vpřed.

Kov zachřestil, ale dveře držely.

Zkoušela jsem to znovu a znovu, až mě rameno rozbolelo. Pak jsem si lehla na záda a kopala nohama. Mé úsilí bylo marné. Byla jsem slabá jako batole a dveře byly z kovu.

Ležela jsem na zemi, údy se mi třásly a sípavě jsem dýchala.

V ústech jsem měla vyprahlou poušť. V hlavě mi bušilo. Žaludek hořel. Dostaň se ven! Najdi toho hajzla, který tě sem zavřel!

Příkazy přicházely z hlubin mého mozku. Znovu jsem se vyškrábala na gumové nohy.

Všechno se se mnou zatočilo a závrať vyvolala novou vlnu nevolnosti.

Chvíli jsem naprázdno dávila a pak se vydala nejistým krokem vpřed.

Šla jsem podél zdi. Po třech metrech se stýkala s další. Na zemi se v tom místě válely velké, nadité igelitové pytle.

Na nejbližší jsem přitiskla palec. Obsah mi připadal těžký, ale zrnitý jako oves. Přiblížila jsem nos. Čichla si. Vonělo to směsí půdy, jílu a hnoje.

Otočila jsem se o devadesát stupňů a dál se sunula tmou.

Půl metru od rohu visel asi metr nad mou hlavou hák a na něm lopata. Vedle ní byly vidle. Potom motyka, rýč, ruční kultivátor, nůžky na živý plot a nůž na prořezávání stromů. Pod nářadím ležely tři stočené hadice.

Mozek zpracovával informace. Přístavek sloužící jako skladiště. Galvanizovaná ocel. Jedny dveře. Zamčené na závoru zvenčí.

Do očí se mi draly slzy.

Ne!

Uvnitř kůlny bylo relativně chladno. Ale věděla jsem, že to dlouho nevydrží. Až přestane pršet a vyjde slunce, horko uvnitř kovové krabice bez oken bude nesnesitelné.

Hýbej se!

Po dvou a půl metru se druhá stěna setkávala se třetí.

Zatočila jsem.

Po dvou krocích jsem špičkou tenisky zavadila o předmět na podlaze. Nohou jsem do něj strčila.

Bylo to pevné. A přesto poddajné.

Povědomé.

Z šedých buněk se vynořil další obraz.

Tělo.

Ucukla jsem.

A pak jsem se s bušícím srdcem přikrčila, abych si ho prohlédla.

34

POMALU JSEM SE DOSTÁVALA PŘES TRUP K HRDLU. BYL to muž. Hrudník měl plochý a na tvářích hrubé strniště.

Přitiskla jsem prsty k pokožce pod čelistí.

Pulz jsem necítila.

Bloudila jsem rukou sem a tam a pátrala po úderech v krkavici. Anebo v krční žíle.

Nic.

Tělo muže bylo chladné, ale ne studené. Jestli je mrtvý, tak ne dlouho.

Proboha! Kdo je to?

Třesoucíma se rukama jsem jako slepec čtoucí Braillovo písmo zkoumala rysy obličeje.

Šok mi vyslal příval adrenalinu do celého těla.

Galimore!

Se zatajeným dechem jsem přitiskla ucho na jeho hrudník. Slabý šelest? Pršelo tak hlasitě, že jsem to nedokázala přesně určit.

Bože, prosím! Ať je naživu!

Zachvěla jsem se. A pak zůstala stát jak opařená.

Myšlenky se mi rozložily na nejjemnější vlákna. Nic už nedávalo smysl.

Galimore mě do kůlny nezavřel. Pokud by byl sám vrahem nebo se s vrahem spolčil, co tady dělá? Je mrtvý?

Galimore a já máme společného nepřítele.

Koho?

Další vlna závratě mě donutila dosednout na zadek. Opřela jsem se o stěnu. V mysli se mi vybavovala popletená slova a obrazy.

Dvě kostry v provizorním hrobě, objímající se navzájem. Dvě lebky s otvory po kulkách v týle.

Grady Winge, jak se modlí v lese. Sedí u stolu v tiskovém středisku na závodišti.

Mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho, s limetkově zelenou nálepkou na předním skle u spolujezdce. Tak to Winge řekl v devadesátém osmém. A větu přesně zopakoval o deset let později.

Maddy Padgettová stojící u haldy pneumatik.

Padgettová byla milenkou Calea Lovetta. Je černoška. Lovette chtěl odejít z Vlasteneckého oddílu.

Neonový nápis. Slidell, jak drží chlapa za bradku.

Laciný nábytek z Kmartu. Lynn Nolanová v nevkusném negližé.

Starý muž hovořící o otrávení systému. A Cale, jak odpovídá, že je už pozdě. Stejně se to stane. Starý muž a jeho slova, že každý musí znát svoje místo.

Maddy Padgettová, tvář stažená emocemi.

Craig Bogan je rasista a sexista. Cindi Gambleová měla jiskru.

A znovu kosti.

Temné kosti.

Fotografie dívky s krátkými plavými vlasy a stříbrnými kruhy v uších.

Craig Bogan v křesle, jak hladí kočku.

Bogan řekl mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho.

Ne „mustang“, ani „modrý mustang“. Mustang pětašedesát, modrá Richarda Pettyho.

Ted Raines krčící se na gauči.

Každý zatracený červený semínko se registruje.

Červené kuličky kolem krku vykukující z kombinézy.

Galimore hovořící se ženou v černé elastické podprsence. Reta Yountzová. Potřásají si rukou. Její náramek poskakuje jako řada berušek bubnujících na konga.

Svět kolem mě ustoupil.

Zatajila jsem dech.

Je tohle ten vzkaz, který se mi snaží doručit mé podvědomí?

Sebrala jsem poslední zbytky sil a dolezla ke dveřím. Zůstala jsem klečet a ze zadní kapsy džin vytáhla papír a rozložila ho na betonu. V slaboučkém pruhu světla jsem dokázala rozeznat obrázek a většinu textu.

Nesl název Sotorek obecný – Abrus precatorius. Na obrázku byla malá červená semena s černými tečkami na konci. Text je popisoval a připodobňoval k slunéčku sedmitečnému.

V deliriu panujícím v mé hlavě se potkaly atomy. Spojily se. Reta Yountzová nosí náramek ze sotorku obecného. Abrin se získává z jeho semen.

Wayne Gamble byl otráven abrinem.

Maddy Padgettová se zmínila o smlouvě, kterou Bogan uzavřel s vedením závodiště. CB Botanicals. Jsem v zahradnické kůlně.

Padgettová o Boganovi řekla, že to byl buran, kterému se příčila představa žen a černochů v NASCAR. A že byl vzteklý jako pes.

Cindi Gambleová byla odhodlaná závodit ve speciálech. Bogan ji viděl v bandoleros a věděl, že by to dokázala.

Starý muž U Střelce, o kterém mluvila Nolanová, byl Craig Bogan!

Bogan a Lovette neplánovali teroristický útok. Hádali se, protože Cindi nevěděla, kde je její místo. Otrávený systém neznamenal vodovodní řad. Bylo to Boganovo pokřivené vidění NASCAR.

Příšerná pravda se mi zjevila před očima.

Craig Bogan zastřelil Cindi Gambleovou, aby nemohla závodit v NASCAR. Zabil vlastního syna, protože se navzájem odcizili a Bogan věděl, že by ho Cale mohl udat. Zavraždil Wayna Gamblea, protože Gamble měl mnoho otázek a nutil úřady, aby obnovily vyšetřování a hledaly nová fakta.

Zatmělo se mi před očima. Nohy se mi roztřásly.

Natáhla jsem ruce dopředu, abych se opřela.

A právě v té chvíli cvakla západka.

Dveře se s hlasitým vrzáním otevřely.

Zakymácela jsem se, ale nezhroutila se.

Přede mnou se objevila temná postava, zezadu osvětlená dvěma silnými paprsky. Stáhla jsem paži a zaclonila si oči.

V zorném poli se mi objevily dvě zablácené boty.

„Ale, ale.“ Boganův hlas byl chladnokrevný. „Vy máte ale výdrž.“

Dosedla jsem na paty. Zvedla hlavu.

Bogan byl jen černou siluetou. Jeden loket měl ohnutý. Něco držel v ruce.

„Asi jsem vás podcenil, dámo.“

Posunul se. Rozkročil.

Světlo se odrazilo od poloautomatické pistole, která mířila na mou hlavu.

Krev popoháněná adrenalinem se mi prudce rozlila tělem. Ucítila jsem nový příval síly.

„Policie už nás hledá.“

Mým vlastním uším, v nichž mi stále bušilo, zněl můj hlas slabě.

„Ať si hledají. Tam, kde skončíte, vás nikdo nenajde.“

„Našli jsme Calea a Cindi.“

Ostře řezaná tvář se změnila v chladný kámen.

„Už jste zabil tři lidi,“ řekla jsem. „Na dalším člověku vám nejspíš nesejde, co?“

„Zapomněla jste tady na kámoše?“ Bogan mávl pistolí ke Galimorovi.

Snažila jsem se soustředit na jedinou věc. Zdržuj!

„Zastřelit vlastního syna, to hned tak někdo nesvede.“

Boganovo sevření kolem glocku v jeho dlani zesílilo.

„A jak jste do toho zatáhl Winge? Vyhrožoval jste mu, že přijde o práci? Odvolával se na jeho loajalitu k Vlasteneckému oddílu?“

„Winge je magor.“

„Ale teď už Gradyho nemáte, aby za vás odvedl špinavou práci. Aby kvůli vám lhal. Aby pohřbil vašeho mrtvého syna a jeho dívku. Dobře víte, že se nakonec složí a usvědčí vás.“

„Pokud chce zůstat naživu, tak ne. A krom toho, byla by to jen výpověď obviněného podezřelého. Neexistují proti mně žádné důkazy.“

„Dobré krytí. Neznámý muž v mustangu. Jak dlouho jste ho učil, než to dokázal správně odrecitovat?“

Při slovní výměně jsem se pokoušela podívat za Bogana. Dvojitý paprsek zhasl. Reflektory?

Zaposlouchala jsem se. Žádné zvuky motoru. Žádné zesílené hlasy. Už je asi dávno po závodech. Anebo vůbec nejsme na dráze.

„Lidi jako vy se prostě nedokážou spokojit s tím, co mají.“ Boganova tvář byla stažená nenávistí. „Pořád chcete víc.“

„Lidi jako já? Máte na mysli ženy?“

Věděla jsem, že bych se měla krotit. Ale nemohla jsem si pomoct.

„Pořádně jsme vás vyděsili, že je to tak, Craigu?“

„Víte, jak to je? Máte to spočítaný.“

Než jsem stihla zareagovat, Bogan skočil dopředu, vytáhl mě na nohy a znovu pevně sevřel kolem krku. Se škodolibým smíchem mi zabodl hlaveň mezi žebra.

„A kdopak je vyděšenej teď?“

Vláčel mě ke světlům a při každém vynuceném kroku mi zarýval hlaveň hlouběji. Scéna mezi tiráky se odehrávala znovu. Jenomže teď jsem měla svaly jako kaši. Připadala jsem si jako můra narážející do obrazovky.

Pořád pršelo. Hlína mi pod nohama klouzala.

V dálce jsem slyšela provoz, ale nemohla jsem sklopit oči, abych se rozhlédla po okolí.

Míjeli jsme zdroj dvojitého paprsku. Byly to reflektory rypadla, které mělo vepředu i vzadu obrovské lopaty.

Deset metrů za rypadlem se Bogan zastavil, přiložil mi pistoli k týlu a stlačil mi hlavu dolů.

Zamrkala jsem a spatřila rozšklebenou díru v zemi.

Jímka!

Zachvátila mě hrůza.

„Šťastnou cestu do pekla.“ Z Boganova hlasu čišela nenávist.

Cítila jsem, jak se mu napjalo tělo. Tlak pistole v týle zmizel. Boganovy ruce se mi zaťaly do ramen.

„Polib mi prdel!“ zaječela jsem a začala jsem sebou házet. Strach mi opět vyslal do těla dávku adrenalinu. „Ty bezcenná, odporná sračko!“

Boganova pravá ruka sklouzla po mojí mokré nylonové bundě. Sjela dolů po rukávu.

Prudce jsem trhla trupem do strany.

Bogan mě tiskl tak pevně, až jsem měla pocit, že mi popraskají kosti. Vykřikla jsem bolestí.

Ruka, kterou mi svíral rameno, mě chytila za paži. Bogan pokrčil kolena, nadzvedl mě a shodil dolů.

Tělo mi vyletělo do vzduchu. Čas se zastavil a já se řítila do inkoustové černoty.

Asi v polovině pádu jsem bokem tvrdě narazila na násep. Vymrštilo mě to a poslalo níž, do špíny a hnoje. Po pár vteřinách jsem přistála ve vodě.

Zahnívající tekutina se mi uzavřela nad hlavou. Přitáhla jsem kolena k tělu a modlila se, aby nádrž nebyla hluboká.

Pomlácenými pažemi jsem rozrážela vodu a pokoušela se zastavit klesání. Narovnala jsem tělo do svislé polohy a roztáhla nohy.

Podrážky se dotkly dna. Zkusila jsem se postavit.

Terra nebyla příliš firma. Ale dost pevná na to, abych se nepropadala dál.

Ocitla jsem se po prsa ve stojaté vodě.

Cítila jsem kyselý pach bahna a tlějícího humusu, hnědý smrad dávno mrtvých organismů.

Všude kolem byla tma jak v hrobce. Vysoko nade mnou se rozpínalo o něco méně černé nebe.

Musím se dostat ven. Ale jak?

Brodila jsem se k místu, kam jsem před chvílí dopadla. Ohmatávala okolí roztřesenýma rukama.

Stěny jímky měly ostré rohy. A byly slizké od kalu a shnilých odpadků.

S očima upřenýma nahoru jsem zvedla nohu, která vážila minimálně tunu. Natočila jsem chodidlo. Vzpažila a zkroutila prsty.

A tím jsem skončila.

Noha se mi podlomila.

Zhroutila jsem se a zůstala ležet s tváří zabořenou do bahna.

Minutu? Hodinu?

Kdesi v jiném vesmíru se motor probral k životu.

Zarachotila převodovka.

Hluk sílil.

Jáma zamrkala.

Zvedla jsem hlavu.

Dvojitý paprsek protínal temnotu nad mou hlavou.

Mozek hledal vysvětlení.

Zarachotila ocel.

Motor vrčel.

Zařinčel kov.

Slyšela jsem lomoz, jako když se brambory valí do sklepa.

Do zad mě praštila obrovská hrouda hlíny.

Vyrazila mi dech.

Bojovala jsem s křečí v hrudníku a seshora se snesla další lavina hlíny.

Sklonila jsem hlavu a přikryla si ji pažemi.

Bogan zasypává jímku!

Ta stvůra mě tu pohřbí zaživa.

Utíkej na druhou stranu!

Vlekla jsem se kolem stěny, když najednou motor ztichl.

Dolehly ke mně tlumené hlasy.

Anebo už mám halucinace?

Rypadlo znovu ožilo.

Zachřestila převodovka.

Motor zařval a pak zmlkl.

Na okraji jímky se objevil paprsek svěda. Pak další. Maličké oválky tančily po hladině, zabahněných březích a nakonec se doplazily až ke mně.

„Támhle je.“

„Sakrahergotkrucinál.“

Ještě nikdy mi Slidellův hlas nezněl tak sladce.

35

VŠECHNY PODROBNOSTI JSEM SE DOZVĚDĚLA TEPRVE po třech dnech, kdy mě propustili z Presbyteriánské nemocnice. To už Mark Martin vyhrál Coca-Cola 600. Kurz na něj byl dvacet ku jedné. Sandy Stupak skončil na devatenáctém místě.

Závody Nationwide byly v pátek přerušeny kvůli silnému dešti a hrozícím tornádům. Následující den Joey Franková dojela dvacátá sedmá.

A konečně vyšlo slunce.

Katy za mnou chodila každý den. Stavil se Larabee. Charlie Hunt. Pete. Bez Summer.

Hm…

Štípnutí na palci nepocházelo od bodavého hmyzu. Bogan mě zasáhl šipkou s abrinem. Mobil mi zazvonil právě ve chvíli, kdy mířil malou foukačkou na můj krk. Střelu jsem odrazila buď rukou, telefonem nebo staženým rukávem.

Karma? Osud? Z prdele štěstí? To je jedno. Pomoc je vždy vítaná.

A teď přichází ironie osudu. Volala mi Summer. Další kolo svatební hysterie mi zachránilo život.

Stopové množství abrinu, které mi proniklo do kůže, způsobilo zvracení, horečku, bolesti hlavy a dezorientaci. Ale přežila jsem.

Galimora taky otrávil. Prognózy byly dobré. Ačkoli byla nutná delší hospitalizace, měl by se bez komplikací uzdravit.

Lékaři dospěli k závěru, že buď byl abrin znehodnocený, nesprávně zpracovaný, nebo ho Bogan dal na šipku málo. Anebo déšť naředil jed, než se dostal do těla. Podtrženo, sečteno: dávka byla příliš nízká, než aby nás zabila.

Padgettová měla pravdu. Bogan celé roky dodával závodní dráze květiny a zeleň. Když nás zasáhl šipkou, zamkl naše „těla“ do jedné ze zahradnických kůlen a čekal na vhodnou chvíli, aby se jich zbavil.

Otevřená jímka mu hrála do karet. Bogan se nabídl, že si s tou nepříjemností poradí, což zoufalé vedení závodiště s vděkem přijalo. Měl v úmyslu nás naložit do lžíce rypadla, hodit do hloubky deseti metrů pod zem a zasypat tunami navážky. Když mě našel naživu, musel svůj plán poopravit. Galimora chtěl přihodit až potom, jakmile mě trošku zakryje hlínou.

Poznání, k němuž jsem dospěla v kůlně, bylo naprosto přesné. Bogan zabil Cindi i Calea a vyhrožoval svému druhovi z Vlasteneckého oddílu Gradymu Wingeovi ztrátou zaměstnání, pokud mu nepomůže obě těla odklidit.

Všichni dali za pravdu Gambleovým a Ethel Bradfordové. Vyšetřovací tým dospěl k mylnému závěru. Zamilovaný pár neuprchl kvůli sňatku ani aby se přidal k extremistické skupině na západě.

Lynn Nolanová a Wayne Gamble se také spletli. Cale nezabil Cindi a neschoval se potom ze strachu, že ho chytí.

Slidell a já jsme na tom nebyli o moc líp. Cale nebyl informátorem FBI a nezavraždili ho členové Vlasteneckého oddílu. Ani on, ani Cindi nebyli zařazeni do programu na ochranu svědků.

Ani teorie Eugena Friese se nepotvrdila. Cale neutekl, aby se vyhnul zatčení za teroristický útok.

Bylo pondělí, týden po smrti Wayna Gamblea. Slidell, Williams, Randall a já jsme popíjeli kávu v mé pracovně.

Slidell se choval jako Slidell.

„Pěkně jste se dala dohromady, paní doktorko. Když jsem vás viděl naposledy, vypadala jste, že jste se právě vyhrabala z nespláchnutýho záchoda.“

„Díky, detektive. A taky díky za květiny. Bylo to od vás pozorné.“

„Chtěl jsem vám najmout mažoretky, ale neměly čas.“

„To je dobře. Bylo by tu narváno.“

I tak tu bylo dost lidí. Skinny u stolu. Oba zvláštní agenti na židlích přitažených z jídelny. Já na pohovce. Birdie se mi stočil na klíně přikrytém dekou.

„Bogan to přežije?“ zeptala jsem se.

„Ne proto, že bych nemířil. Ten kokot si v rypadle dřepnul, zrovna když jsem vystřelil.“

Takže to, co jsem slyšela, nebyly rány z výfuku.

„Jak jste věděl, že jsem odjela na závodiště?“

„Dostal jsem tip od flanďáka.“

„Reverenda Grace?“ Samozřejmě. V telefonu jsem se zmínila, kde jsem.

„Aleluja, sestro.“ Slidell zakýval roztaženou dlaní.

„Jak to, že jste jeli hned ke trati?“

„Dozvěděl jsem se, že Bogan má zasypat jímku. Hnal jsem se tam jak splašenej, uviděl jsem světla a slyšel vás nadávat jako starýho námořníka na dovolence.“

„Díky bohu, že jste nakonec zavolal Wingeovu pastorovi.“

„Ten nahoře s tím neměl nic společnýho. A já Graceovi nevolal. Ozval se mi sám kolem desátý, celej vytočenej, že jsme zatkli ovečku z jeho stáda. Pořád jsem ještě makal na Wingeovi.“

„Grace ho přesvědčil, aby mluvil?“

„Jo. Řekl mu, že bude spasenej, jestli bude pravdivě svědčit. Anebo nějaký podobný kecy. Podle Winge zabil Bogan tu holku i svýho vlastního kluka a pak řekl Wingeovi, že jsou zapletený do spiknutí proti oddílu, a nařídil mu, aby pohřbil těla, jinak ho vyhodí z oddílu i z práce.“

„Za dva roky použil stejný argument, aby Winge donutil zbavit se těla Eliho Handa.“

Williamsova poznámka pro mě byla novinkou.

„Taková zatracená pyramida,“ pokračoval Slidell. „Danner zmáčknul Bogana. Bogan zmáčknul Winge.“

„J. D. Danner? Velitel Vlasteneckého oddílu?“

Očividně mi v době mé pracovní neschopnosti hodně uniklo.

„Velkej šéf,“ vysvětloval Slidell.

„Po událostech na závodišti FBI rozhodla, že je načase předvést pár lidí, které sledovala,“ vysvětloval Williams.

„Pozatýkat,“ upřesnil Slidell a zakroužil prstem ve vzduchu.

„Advokát Dannerovi poradil, aby spolupracoval výměnou za to, že nebude stíhán. Státní zástupce souhlasil, že mu udělí imunitu na zločiny spáchané do roku dva tisíce dva.“

„Tehdy rozpustil Vlastenecký oddíl.“

„Ano. A jak víte, Grady Winge není velký koumák. V osmadevadesátém ještě řádně nasával. Winge se v oddíle prokecl, že Bogan zabil Calea a Cindi. Podle Dannera někteří členové tuhle informaci využili a Bogana vydírali.“

„Udělali si z něj kurvu,“ poznamenal Slidell.

„Když zemřel Eli Hand, vedení oddílu zatlačilo na Bogana, aby se zbavil těla,“ pokračoval Williams. „A stejně jako v případě Cindi a Calea donutil Bogan Winge, aby udělal špinavou práci za něj.“

„Zrovna v době, kdy zasypávali jámy na závodišti,“ řekl Slidell.

Připadalo mi neuvěřitelné, že se k něčemu podobnému nechal Winge donutit. I přes své nízké IQ.

„Jak můžete někoho přimět, aby nacpal tělo do sudu, zalil asfaltem a odvezl na skládku?“ zeptala jsem se.

„Bogan mu řekl, že jestli odmítne Handa odklidit, postará se, aby si to Winge odskákal za Cindi a Calea. A vyhrožoval mu, že dům máti Wingeový spálí do základů.“

„Takže Bogan zabil psa Eugena Friese a podpálil mu dům,“ hádala jsem.

Williams přisvědčil.

„A Bogan sledoval Wayna Gamblea.“

Přemýšlela jsem o tom.

„Když za mnou Gamble poprvé přišel do MCME, nabídl se, že najde otce Calea Lovetta a zajde za ním. Asi to udělal.“

„Bogan se polekal.“ Slidell si hrál s vodní koulí, kterou mám položenou na stole. Je to dárek od synovce Kita.

„Bogan použil svůj osvědčený způsob, jak Gambleovi zabránit dál usilovat o to, aby se obnovilo vyšetřování úmrtí jeho sestry,“ vysvědoval Williams. „Jenomže tentokrát zastrašování nezabralo.“

Vzpomněla jsem si, jak mi Gamble telefonoval, na vztek a strach v jeho hlase, když mluvil o člověku, který ho sleduje. A znovu jsem pocítila tíhu viny.

„A byl to Bogan, kdo vyhrožoval Galimorovi,“ dodal Williams. „A vám.“

V duchu jsem si přehrávala den v CB Botanicals. Skleník.

„Lekla jsem se jeho kočky a upustila iPhone. Bogan si patrně zapamatoval moje číslo, když předstíral, že ho čistí. Ale když mi volal, byl se mnou.“

„Když odešel do kuchyně pro pití, zatelefonoval svému zaměstnanci a nabídl mu padesát dolarů, když zavolá na vaše číslo a namluví vám vzkaz do hlasové schránky.“

Kluk na žebříku, co čistil okapy. Sluchátka v uších, poslouchal z mobilu muziku. Padesát babek? Jasně. Stačí namačkat pár čísel. Hotovo.

„To je pták?“ Slidell držel kouli proti světlu a prohlížel si předmět uvnitř.

„Husa. Položte to, prosím. Jak zemřel Eli Hand?“

„Danner tvrdí, že se otrávil sám nešťastnou náhodou,“ odpověděl Williams.

„Chytrolín. Oddělal sám sebe.“

Slidellovu rádoby vtipnou poznámku jsem přešla mlčením.

„Hand měl proraženou lebku.“

„Podle Dannera upadl.“ Williams pokrčil rameny. „Svědkové nejsou. V tomhle případě se pravdu nejspíš nedozvíme.“

Odkašlal si a podíval se přímo na mě. „FBI zkonfiskovala Handovo tělo z opodstatněné obavy, že je kontaminováno ricinem.“

„A zničila ho z jakého důvodu?“ Neuhnula jsem očima.

„Ke kremaci došlo nešťastnou shodou okolností.“

„A ukradenej spis? To byla taky náhoda?“

Podstavec koule bouchl o stůl.

„Byl jsem požádán, abych se oficiálně omluvil doktorce Brennanové a doktoru Larabeemu za zničení ostatků Eliho Handa. Vyžádat si spis z nejvyšších míst místních orgánů činných v trestním řízení je běžná praxe.“ Williams si nezúčastněně odstranil z dokonale vyžehlené nohavice smítko a stejně chladný pohled věnoval i nám. „Úřad má informace týkající se Loajalistického hnutí, které já nejsem…“

„Jo. Zmocněnej poskytnout. Vy jste hotovej James Bond.“

„Můžu vám říct pouze toto. Členové Vlasteneckého oddílu vydírali Bogana, aby experimentoval s abrinem.“ Williamsův klid byl neotřesitelný.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Podle Dannerových slov byli někteří členové nakloněni projevům občanské neposlušnosti. Ricin má své nevýhody. Chtěli něco lepšího.“

„Ti zmetci uvažovali o tom, že budou zabíjet lidi?“ opáčila jsem.

„Danner? Jak vás to napadlo? To je přece podělanej Peter Pan.“

„Wayne Gamble nebyl paranoidní.“ Slidellův sarkasmus jsem ignorovala. „FBI v roce devadesát osm skutečně sledovala jeho rodinu.“

Williams přikývl.

Otočila jsem se ke Slidellovi. „A co Bogan? Mluví?“

„Jako Danner, rád by se dohodnul. Jenomže Bogan může nabídnout velký hovno, takže zástupce na to neslyší.“ Židle zlověstně zaskřípala, jak se Slidell opřel a natáhl nohy. „Zkusím na něj trošku právnickýho žargonu. Třeba ‚smrtící injekce‘ nebo ‚potopit čúro‘. A nepřekonatelné.,předkloň se, kotě‘.“

„Myslíte, že to na něj udělá dojem?“

Slidell si propletl prsty za hlavou.

„Udělá.“

36

DRUHÝ DEN ODPOLEDNE JSME S BIRDIEM ODPOČÍVALI venku. Četla jsem si knížku o dějinách NASCAR. Kocour honil po dlaždicích otrhanou látkovou myš.

Poslouchali jsme cédéčko Dr. Hooka. Jeho nejoblíbenější. Obvykle se zastaví a poslouchá písničku Ty bys roztancovala i mý kalhoty.

Zaslechla jsem zvuk auta a podívala se vlevo.

Po kruhové příjezdové cestě se k domu blížil modrý taurus.

„Hlavu vzhůru, Birde. Náš den bude naplněn sluncem.“

Kocour se nadále věnoval jutovému hlodavci.

Taurus zmizel za magnoliemi, znovu se objevil a zaparkoval u přístavku. Za pár vteřin se vyvalil Slidell.

Zavřela jsem knihu a pozorovala Skinnyho, jak se pachtí po cestě. Tohle mu jde fakt dobře.

„Rád vidím, že posloucháte pana doktora.“ Od skel falešných raybanek se odrazilo slunce.

„Ještě jeden den,“ odpověděla jsem. „Pak zpátky do práce.“

„Jo. Tvrdohlavá jako beran.“

„Bogan už promluvil?“ Odvedla jsem pozornost od svého zdravotního stavu.

„Zpívá jako sjetej papoušek.“

Slidellovy metafory jsou opravdu výjimečné. Anebo to bylo přirovnání?

„Jak to?“

„Doufá, že mu prokurátor navrhne mírnější trest.“

Roztáhla jsem prsty.

„No a?“

„Tu noc, kdy zemřeli, Cale oznámil otci, že se budou s Cindi stěhovat. Dostala nabídku v Daytoně. Bogan vypěnil. No jen si to představte. Omlouvá se tím, že ho vyprovokovali. Ta rajda mu přece chtěla odvést syna. Syna, kterýmu řek za posledních deset let asi deset vět.“

„Wayne Gamble mu nejspíš taky řekl pár slov od srdce.“

„Jo. V tomhle případě s pominutím smyslů neuspěje. Chcete si to poslechnout celý? Ale moc pěkný to není.“

Rukou jsem naznačila, aby pokračoval.

„Bogan si schoval boty.“

„Cože?“

„Než Cindi a Calea zastřelil, donutil je, aby se zuli a došli k jezírku.“

„K tomu u skleníku?“

„Jo. Celý ty roky si schovával jejich boty v krabici ve skříni.“

Nevěděla jsem, co na to říct.

„Přiznal se, jak zabil Gamblea?“ zeptala jsem se.

„Sledoval ho a počkal si, až druhej mechanik odejde z garáže. Když se Gamble naklonil ke kapotě, Bogan uvolnil nějaký udělátko, co drží zvedák. Motor jel na plnej plyn, takže když kola dopadly na zem… sayonara.“

„Bogan ale Gamblea otrávil. Proč ho zabil v garáži?“

„Z několika důvodů. Za prvý, Bogan byl naštvanej, že abrin nefunguje tak, jak čekal. Nejspíš to ten kretén pěkně zvoral.“

„Anebo byl toxin starý a znehodnocený.“

„Anebo. Za druhý, Bogan začínal bejt nervózní, protože Gamble přišel na spoustu věcí. Pak jste se u něj ve skleníku objevila vy s Galimorem a to ho vyděsilo k smrti.“

„Nedal nic znát.“

„Ne. Ale poznal Galimora. Pamatoval si ho jako člena vyšetřovacího týmu z osmadevadesátýho a vídal ho i na dráze. Věděl, kdo to je, a bál se, že se stahuje smyčka.“

„Jak to, že Galimore ho nepoznal?“

„Bogan uzavíral smlouvu ještě předtím, než Galimore na dráhu nastoupil. Prověrku měl hotovou, průkazku taky, nebyl důvod, aby se ty dva potkávali. Bogan měl Galimora v merku a dával si majzla, aby mu nezkřížil cestu. A navíc, na dráze měl Winge.“

„Takže Galimore neměl možnost ani důvod si Bogana všimnout.“

„Přesně. A za třetí, Gamble ten den za Boganem zašel a vyhrožoval, že mu rozmlátí ciferník, jestli ho nepřestane sledovat. Nakonec Bogan vycítil v garáži příležitost a chopil se jí. Měl za to, že se Gambleova smrt bude považovat za nehodu.“

V žaludku se mi o slovo hlásil vztek i pocit viny.

Obojí jsem zahnala a položila další otázku.

„Podle Maddy Padgettové měl Cale v úmyslu odejít z Vlasteneckého oddílu. Je to pravda?“

„Jo. Jenomže Cale toho o nich věděl zatraceně moc. Cindi měla v kalhotách a chtěla co nejdřív z města. Báli se, že stoupenci tvrdý linie oddílu je budou chtít silou donutit, aby zůstali. Anebo něco horšího.“

„Proto nechala vyměnit zámky. Bála se oddílu, ne Calea.“

„Bogan do toho zatáh Owena Poteata. Měli jsme pravdu. Zaplatil mu, aby lhal, že viděl Cindi a Calea na letišti v Charlotte.“

„Jak na něj přišel?“

„Než Poteat přišel o práci, prodal Boganovi zavlažovací systém do skleníku. Jednou přijel zkouknout nějakou závadu a dali se spolu do řeči. Poteat potřeboval prachy. Bogan zase potřeboval, aby si poldové mysleli, že jeho kluk je naživu a někde si užívá se slečnou. Nejspíš si vymyslel nějakej nevinnej důvod, proč ty dva měli bejt viděný na letišti. Poteat mu to sežral.“

Po tmavých sklech zakrývajících Slidellovy oči běhaly odlesky magnolií. Měla jsem podezření, že cítí totéž co já.

„Nemůžu uvěřit, že člověk dokáže zabít dva mladé lidi, jednoho dokonce ze své vlastní krve, kvůli staromódní představě, jak má vypadat sport. Ale pro něj to asi nebyl jen sport. Bylo to náboženství hraničící s fanatismem.“

„Bejvaly časy, kdy se zrůdám, jako je Bogan, dělala lobotomie.“

„To byly časy…“

Můj sarkasmus asi Slidellovi nedocvakl.

„Jo jo. Ale už jsou dávno pryč. Tohle je taky dobrý, Boganovi je skoro šedesát a v životě nevytáh paty z Karolíny.“

„Svět závodních speciálů mu patrně stačil. A kytky.“

Slidell zavrtěl hlavou.

„Pořád v duchu vidím Boganovu pracovnu,“ řekla jsem. „Svatyně NASCAR. Modely aut, kusy vozů, dresy, podepsané plakáty, milion zarámovaných fotek. A ani jeden obrázek Calea.“

„Zrůda,“ zopakoval Slidell.

„A víte, co je na tom nejšílenější? Ten idiot tvrdí, že miluje NASCAR, ale o jeho historii vůbec nic neví. Ženy šlapaly na plyn ještě dřív, než se Bogan narodil.“

„Fakt?“

„Sara Cristianová řídila první závodní speciál na charlottské dráze. Víte, v kterém to bylo roce?“

Slidell zavrtěl hlavou.

„Čtyřicet devět. Kvalifikovala se jako třináctá a dojela na čtrnáctém místě. Z třiatřiceti startujících.“

„Jděte.“

„Janet Guthrieová závodila jak v Indianapolis 500, tak v NASCAR. Koncem sedmdesátých let se zúčastnila třiatřiceti závodů. V roce sedmdesát sedm v závodě Talladega 500 porazila taková jména, jako byli Richard Petty, Johnny Rutherford, David Pearson, Bill Elliott, Neil Bonnett, Buddy Baker a Ricky Rudd. Ani jeden z nich neutrousil jedinou hanlivou nebo opovržlivou poznámku. Tedy alespoň ne veřejně.“

„Vyhrála někdy?“

„Jednou vedla od prvního kola, jenomže pak jí hnací hřídel jiného vozu prorazila přední sklo. Když jí ho vyměnili, pokazil se jí motor.“

„Škoda.“

„Louise Smithová. Ethel Mobleyová. Ann Slaastedová. Ann Chesterová. Ann Bunselmeyerová. Patty Moiseová. Shawna Robinsonova. Jennifer Jo Cobbová. Chrissy Wallaceová. Danica Patricková. A to nejsou zdaleka všechny. Ženy jsou mezi jezdci pořád v menšině, ale závodí odjakživa. A jejich počet každým rokem stoupá. Víte, že asi čtyřicet procent fanoušků NASCAR tvoří v současné době ženy?“

„Odkud to všechno víte?“

Ukázala jsem knihu.

„Fakt dobrý.“

„Co se stane s Lynn Nolanovou a Tedem Rainesem?“ chtěla jsem vědět.

„Pěkně si spolu zašpásovali. Nevěra. Patrně rozvod. Jenomže tím už se bude zabejvat rodinnej soud. Trestní stíhání jim nehrozí.“

„Měli smůlu a ocitli se ve špatný čas na špatném místě.“

Ani jeden z nás se při mém pokusu o vtip nepousmál.

Slidell se špičkou boty dotkl macešky u cihlové stěny. Předpokládala jsem, že mi chce ještě něco říct, a tak jsem čekala.

Dr. Hook mezitím začal zpívat Bál exotů.

„Co to proboha je?“

„Birdieho oblíbená kapela.“

Slidell zakroutil hlavou nad podivným kočičím vkusem a pak řekl: „Jen pro vaši informaci. Padgettová tenkrát Galimorovi neřekla, že Lovette odchází z Vlasteneckýho oddílu.“

„Ne?“

„Vyslýchal ji chlápek z FBI. Stojí to ve spise. Už je v penzi.“

„Nechali vás do něj nahlédnout?“

„No řekněte, nejsou zvláštní agenti fakt zvláštní?“

„Pořád mi nejde do hlavy, jak se Galimore ocitl v kůlně.“

„Bogan si v pátek před závodem všiml, že se ochomejtá kolem Gambleova přívěsu. Řek mu, že si na něco vzpomněl a že by to třeba mohlo vnýst světlo do událostí z osmadevadesátýho. Že prej mu to ukáže. Galimore neměl důvod ho podezřívat, a tak šel. V kůlně ho Bogan bodl šipkou. Dávka stačila, aby Galimore ztratil vědomí, ale nezabila ho, jak měl Bogan původně v úmyslu.“

„Díky, že jste mi to řekl. Myslím to, že ten tmavovlasý policajt, co mluvil s Padgettovou, nebyl Galimore.“

„Což ale neznamená, že to není hajzl.“

„Galimore ví, že zklamal spoustu lidí. Prý se tenkrát až moc soustředil na vlastní problémy.“

„Tenhle luxus si polda nemůže dovolit.“

„Ne. A on má taky pořádné výčitky svědomí.“

Slidell neodpověděl.

„Chápu, co asi cítíte,“ pokračovala jsem jemně. „Ale je možné, že se Galimore změnil.“

Uběhla chvíle a Slidell upřeně hleděl na macešky. Pak řekl: „Trošku jsem si to proklep. Když Galimora zabásli, bydlel u něj v baráku nějakej Gordie Lashner. Dva měsíce potom, co šel Galimore ke dnu, Lashnera zatkli za prodávání heroinu. Vyfasoval patnáct let.“

„Myslíte, že v Galimorově koši se našly Lashnerovy peníze?“

„Vím jenom to, že Lashner byl dealer.“

„Podíváte se na to?“

„Tím nechci tvrdit, že to podle mě na Galimora někdo nastražil.“

„Prostě měl smůlu a ocitl se ve špatnou dobu na špatném místě.“

Stejný vtip. Stejná reakce.

Ani náznak úsměvu.

Slidell pozoroval cyklistu, který projel okolo baptistického kostela v Myersově parku na druhé straně ulice. Pořád se ještě neměl k odchodu.

Dr. Hook začal zpívat o Sylviině matce.

Když Slidell konečně promluvil, jeho slova mě překvapila.

„Poslal jsem do špitálu nějaký kytky.“

„Pro Galimora?“

„Ne. Pro seržanta Peppera.“

„To je od vás pěkné,“ řekla jsem.

„Nešel jsem ho navštívit nebo tak něco.“

„Přesto je to pozorné gesto.“

Masitý prst se zabodl do vzduchu. „Ale zůstane to mezi náma.“

Předvedla jsem pantomimu, jak si zamykám ústa na klíček.

„Nechci, aby si všichni mysleli, že jsem sentimentální.“

„Nesvědčilo by to vaší image.“

Slidell vyndal z kapsy nějakou věc a hodil mi ji.

„Tohle mi Galimore nechal poslat do kanclu. Prej jste to po něm chtěla. Prej vám to už nestih předat.“

V klíně mi ležela kšiltovka NASCAR. Na kšiltu bylo černou fixou napsáno: Jacques Villeneuve.

V koutcích úst mi zacukal úsměv. Lieutenant-détective Andrew Ryan, polda z Quebeku a Villeneuvův fanoušek bude bez sebe radostí.

„Tak.“ Slidell si posunul falešné raybanky. „Erskine Slidell je pořád váš nejoblíbenější tvrďák?“

„Ano, detektive,“ usmála jsem se. „Pořád jste můj nejoblíbenější charlottský tvrďák.“

ZE SOUDNÍCH SPISŮ DR. KATHY REICHS

V otázkách a odpovědích připojených k této knize se autorka vyjadřuje o závodech NASCAR, extremistických skupinách, Tempině milostném životě i o tom, jak rozdílné je psaní románu a scénáře seriálu Sběratelé kostí stanice Fox.

1. Temné kosti začínají objevením těla v sudu s asfaltem na skládce u charlortské závodní dráhy. Postavy světa automobilových závodů se objevují v celém příběhu. Co vás k tomuto prostředí přivedlo? Jste fanynka NASCAR?

Než jsem začala psát Temné kosti, měla jsem o automobilových závodech jen matnou představu. Kdysi dávno, na úsvitu historie jsem navštívila jedny závody. Ale v Charlotte každý zná aspoň jedno jméno – majitele týmu, mechanika, sponzora, jezdce. Je těžké nenechat se každý rok pohltit vzrušenou atmosférou, když se v květnu a říjnu sjedou do města statisíce fanoušků. Stejně jako Daytona nebo Darlington je i Charlotte epicentrem tohoto sportu. Jak Tempe vysvětluje v knize, soutěže závodních speciálů vznikly v karolínských horách za éry prohibice.

NASCAR jsem do příběhu začlenila kvůli svému dlouholetému příteli Barrymu Byrdovi. On sám je velký automobilový nadšenec. Pokaždé, když začínám pracovat na novém románu s Temperance Brennanovou, mi tvrdí, že NASCAR by byl skvělým dějištěm příběhu. Nakonec jsem pochopila, že má pravdu. Barry mi nabídl, že mě seznámí s Jimmym Johnsonem a jeho týmem, vezme mě na dráhu a začlení do partičky, která navštěvuje závody All-Star a Coca-Cola 600.

Barry splnil svůj slib. Poznala jsem majitele okruhů, manažery, sportovní novináře, šéfy mechaniků a fanoušky, kteří k nám jezdí až z Portlandu, Houstonu, Teanecku a Nashvillu. Díky Barrymu a rodině Smithových jsem si mohla prohlédnout charlottský závodní okruh. Myslím, že zájem, který ve mně vzbudila sousední skládka, mnohé poněkud vyděsil…

2. Temné kosti se celé odehrávají v Charlotte, kde Tempe Brennanová bydlí. Naopak Pavoučí kosti začínaly v Montrealu, kde Tempe příležitostně pracuje, a přesunuly se na Havaj. V dalších knihách se Tempe objevuje v Chicagu, Izraeli i Guatemale. Podle čeho rozhodujete, kde se bude odehrávat příští román? A v kterém městě vy sama trávíte nejvíce času?

Místa děje jsou živou, dýchající součástí každého příběhu, který píšu. Pokud Tempe cestuje, tak vždycky někam, kde to dobře znám, kde jsem pracovala nebo pobývala.

Já žiji a pracuji v Charlotte. Tempe taky. Stejně jako ona i já pravidelně létám ze Severní Karolíny do Quebeku, kde spolupracuji s Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine légale v Montrealu. V letadle jsem strávila opravdu hodně času.

V Pavoučích kostech se Tempe vydává na Havaj pracovat na případu JPAC, do zařízení americké armády, jež se zabývá identifikací ostatků vojáků, kteří zemřeli daleko od domova. To byla snadná volba. S touto laboratoří jsem spolupracovala mnoho let.

Ve Vážných tajemstvích Tempe exhumuje těla z masového hrobu v Guatemale. V roce 2001 jsem byla k této práci přizvána guatemalskou nadací soudní antropologie.

V Kostech na popel se Tempe ocitá v Tracadie v Novém Brunšviku. Zde mi byla inspirací exhumace a analýza, které jsem prováděla pro jednu arkadskou rodinu žijící v této provincii.

V knize 206 kostí letí Tempe do Chicaga. Ani to není velká záhada. Narodila jsem se tam.

Už tomu rozumíte? Je snazší mít věci odpozorované než si je vymýšlet.

3. Jedním z hlavních motivů Temných kostí je pravicový extremismus. O něm jste již psala. V této knize figurují jako podezřelí příslušníci rasistické skupiny. Kde se u vás vzal zájem o podobné části americké společnosti?

Extremistické názory mě neurážejí. Podle mého názoru si lidé mohou myslet, co chtějí. To, co mi vadí, je extremismus, který ubližuje ostatním.

Ve Svatých kostech jsem psala o náboženském extremismu. O víře, která odmítá přijmout legitimitu jiných světových názorů. Tempe v tom příběhu odjíždí do Izraele a setkává se s okrajovou skupinou, která se snaží násilnou cestou vnutit svou ideologii a zvyky ostatním.

Politický extremismus je stejně nebezpečný, ať přichází zleva nebo zprava. V posledních letech nenávist a nedostatek tolerance vedly ve Spojených státech ke smrtícím útokům domácích teroristů. „Unabomber“ Ted Kaczynski, Timothy McVeigh a Terry Nichols, kteří zorganizovali pumové útoky v Oklahomě, Eric Rudolph, původce pumových útoků z olympijského parku. Takoví lidé se rozhodli zabíjet své spoluobčany na základě pokřivené definice morálky.

Po mnoha letech strávených na útěku byl Rudolph zatčen na západě Jižní Karolíny, když se přehraboval v kontejneru ve městě vzdáleném čtyři hodiny jízdy od Charlotte. V duchu se ptám, kdo další se může ukrývat v lesích a na zastrčených cestičkách mého státu. V Temných kostech jsem představila skupinu lidí podobných Eriku Rudolphovi a jeho omezeným následovníkům.

4. V Temných kostech Tempe flirtuje s Cottonem Galimorem, šéfem bezpečnostní služby charlottské závodní dráhy. Její bývalý přítel lieutenant-détective Andrew Ryan a ctitel, charlottský advokát Charlie Hunt se v příběhu objevují jen okrajově. Podle čeho rozhodujete, kterým směrem se bude v jednotlivých románech ubírat Tempin milostný život? Můžete čtenářům naznačit, co se bude dít v budoucnu?

Ano, máte pravdu. Tempin milostný život je pěkný zmatek. Andrew Ryan má plnou hlavu starostí s dcerou Lily, která se léčí ze závislosti na drogách. A navíc je stovky kilometrů daleko. Charlieho Hunta pohltil složitý případ. Je také na hony daleko, i když v přeneseném slova smyslu.

A vtom přichází Cotton Galimore, silný, inteligentní a zatraceně sexy. Bohužel jeho minulost není tak docela bez poskvrnky. Joe Hawkins mu nedůvěřuje. Skinny Slidell jím opovrhuje. A navíc je ještě nesmírně arogantní.

Ale srdce si nedá poručit. Tempe tento zneuctěný bývalý polda nevysvětlitelně přitahuje. Je Galimore opravdu tak špatný, jak tvrdí kolegové? Měla by se od něj držet dál, jak jí všichni radí?

Ba ne, dál už nic prozrazovat nebudu.

5. Stejně jako vaše ostatní knihy obsahují Temné kosti neobyčejně složité případy. Na skládce se najde tělo v sudu s asfaltem. Tempe musí nejprve ostatky dostat ven, což není vůbec snadné. Pak chemické testy odhalí přítomnost neobvyklého jedu. Kde nacházíte inspiraci? Setkáváte se s podobnými případy při své práci, anebo si při psaní románů vymýšlíte zvláštní zápletky, na něž jste v reálném světě ještě nenarazila?

Já jsem jako mrchožrout, který pořád hledá, co by kde zakousl. Místo potravy se ale honím za kriminalistickými lahůdkami. Mám oči i uši otevřené, aby mi neunikly zajímavé charaktery, zvláštní případy, neobvyklé vědecké poznatky. Případy, které řeší Temperance Brennanová, čerpají inspiraci z mnoha zdrojů.

Jako první jsou po ruce soudněantropologické analýzy, které sama provádím. Moje vlastní případy.

Posuneme se o úroveň výš. LSJML (můj zaměstnavatel v Montrealu) je plnohodnotná soudnělékařská a kriminalistická laboratoř. Když tam pracuji, dívám se kolem sebe a dozvídám se nové věci z oboru balistiky, toxikologie, patologie nebo DNA.

Pokračujeme dál. Soudní vědci spolu velice rádi o svých případech mluví. Kolegové mi často přihrávají náměty vycházející z vyšetřování případů, jehož se účastnili.

Občas se při nějaké zápletce nechám inspirovat přednáškou na vědecké konferenci. Každoroční zasedání Americké rady soudních věd je obzvláště bohatým zdrojem. A mému starému mozku pomáhají i odborné časopisy.

Na základě vlastních případů, rozhovorů, čtením a nasloucháním získávám to, čemu říkám „zlaté“ nápady, hrubé obrysy příběhu. Z právních i etických důvodů však všechno měním – jména, data, místa, osoby. A pak začnu hrát hru „co kdyby?“ a přenáším se do světa fikce.

6. Kromě psaní románů o Temperance Brennanové (a nyní navíc ještě knih pro mládež, v nichž vystupuje Tempina praneteř) rovněž vytváříte scénáře pro seriál Sběratelé kostí televizní stanice FOX, který vychází z vašich knih. Jak se psaní scénáře liší od psaní románu? Je jedno obtížnější než druhé?

Pokud jde o seriál Sběratelé kostí, jsem jeho producentkou. Jednou z mnoha. Stačí, když se podíváte na titulky. Většinou spolupracuji se spisovateli, odpovídám jim na otázky, radím, opravuji terminologii. Během šesti sezon, co se seriál natáčí, jsem přečetla přes dvě stě třicet scénářů. Televizní scénář se od románu liší, ale mají i něco společného.

Podobnost mezi romány s Temperance Brennanovou a Sběrateli kostí spočívá v jejich struktuře. V mých knihách se toho většinou děje hodně – zápletka A, zápletka B, někdy i zápletka C. To platí i pro jednotlivé epizody seriálu.

V knize Temné kosti má Tempe identifikovat tělo objevené v sudu. To je zápletka A. Zároveň je zatažena do pátrání po dvou zmizelých mladých lidech. To je zápletka B. A celou knihou se táhne její vlastní komplikovaný milostný život. Zápletka C.

V páté řadě seriálu Sběratelé kostí se v epizodě nazvané Čarodějnice ve skříni našly ve spáleném domě dvě sady ostatků. Ukáže se, že čarodějnice ve skříni je mrtvá už hodně dlouho. Zápletka A. Druhá čarodějnice je identifikovaná jako oběť nedávné vraždy. Zápletka B. Angela a Hodgins jedou do vězení (a jejich láska opět ožívá). Zápletka C. Stavba příběhu je velmi podobná, jak vidíte.

Na druhé straně se román od scénáře hodně liší. V případě filmu či televize není třeba podrobně popisovat místa či akce. Ty máme před očima. Na scénáři je důležitý dialog, charaktery, děj.

Dalším rozdílem je zážitek z tvorby. Když píši román, jsem klasickým příkladem osamělého autora, který sedí doma u počítače. Nikdo mi nepomáhá. Nikdo mi práci neschvaluje. V případě televizních scenáristů tomu tak není.

Jakmile je schválen námět, přichází fáze rozpracování příběhu. Jeden až tři týdny se celý tým autorů Sběratelů kostí schází a vymýšlí zápletku, scénu po scéně. Pracuje se s bílými tabulemi, které pokrývají stěny celé místnosti. Je to kolektivní proces a je úžasný.

(Tým autorů Sběratelů kostí je vážně obdivuhodný: Josh Berman, Pat Charles, Carla Kettnerová, Janet Linová, Dean Lopata, Michael Peterson, Karině Rosenthalová, Karyn Usherová. Díky za vaši trpělivost.) Kompletní návrh scénáře se pak předává Hartu Hansonovi, našemu geniálnímu výkonnému producentovi.

Jakmile je návrh schválen, autoři se vrhnou na scénář samotný. To znamená zpátky k osamělým klávesnicím, kde vzniká autorská verze. Tato fáze trvá jeden až tři týdny. Tedy pokud nehoří termín. V takovém případě… hodně štěstí.

A pak se přepisuje. A znovu přepisuje. Studiová verze. Vysílací verze. Produkční verze.

Nakonec s úžasem sledujete, jak se díl opravdu natáčí – s herci, režisérem, kameramanem. Světla! Kamera! Jedem!

Je to skoro stejně úžasné jako vidět svůj výtvor na potištěných listech papíru.