Kathy Reichs

Temperance Brennanová 15. Kosti jsou věčné

Do montrealské nemocnice přichází Amy Robertsová a stěžuje si na silné krvácení. Lékaři sice zjistí, že nedávno porodila, ale než mohou zasáhnout, Robertsová zmizí. Na adrese, kterou v nemocnici nahlásila, policie objeví zkrvavené ručníky. V obavě z nejhoršího povolává na pomoc Temperance Brennanovou. Ve zchátralém bytě Tempe nachází rozkládající se tělíčka dvou novorozených dětí. Majitel tvrdí, že byt pronajal Almě Rogersové. Vzápětí se objeví muž, který hledá Alvu Rodriguezovou. Jsou Amy Robertsová, Alma Rogersová a Alva Rodriguezová jedna a tatáž osoba? Zabila své vlastní děti? A kam zmizela? Případ dostává na starost detektiv Andrew Ryan, pro něhož má Tempe stále velkou slabost. Při vyšetřování spolupracuje se seržantem Olliem Hastym z Královské kanadské jízdní policie. I on patří do Tempiny minulosti, i když na tuhle epizodu by sama nejraději zapomněla. Nesourodá trojice se vydává po stopě zmizelé ženy nejprve do Edmontonu, kde nachází další mrtvé novorozeně, a pak do odlehlého městečka Yellowknife, které je centrem těžby diamantů v Severozápadních teritoriích. Skutečnosti, které zde odhalí, jsou však mnohem zlověstnější, než sami čekali.

Kathy Reichs je stejně jako její literární postava Temperance Brennanová soudní antropoložkou Úřadu soudního lékaře státu Severní Karolína a Laboratoire de Sciences Judiciaires et de Médecine Légale pro provincii Quebec. Patří k osmaosmdesáti soudním antropologům jmenovaným Americkou radou soudní antropologie a je členkou Výkonného výboru rady a místopředsedkyní Americké akademie soudních věd a členkou Poradní rady národního policejního sboru v Kanadě. Působí jako profesorka antropologie na Severokarolínské univerzitě v Charlotte. Narodila se v Chicagu, kde získala doktorát z filozofie na Severozápadní univerzitě. Je držitelkou čestného doktorátu Concordia University v Montrealu. Nyní pracuje střídavě v Charlotte a Montrealu a často spolupracuje jako soudní znalkyně při soudních líčeních.

Proslavila se hned svým prvním románem Přijdu tě zabít, který v roce 1997 získal Ellisovu cenu za nejlepší prvotinu. I další tituly byly velmi úspěšné: Mrtvá světice, Smrtící rozhodnutí, Osudová cesta, Vážná tajemství, Smutné pondělí, Svaté kosti, Kosti v písku, Kosti na popel, Divoké kosti, Ďáblovy kosti, 206 kostí, Pavoučí kosti, Temné kosti a Kosti jsou věčné. Nedávno začala psát i dobrodružné knihy pro mládež a vydala zatím dva románové příběhy Virus a Poklad ze série o čtrnáctileté Tory, blízké příbuzné proslulé soudní antropoložky Temperance Brennanové.

1

Oči miminka mě polekaly. Kulaté a bílé, pulzující pohybem.

Stejně jako pusinka a nosní dírky.

Bez ohledu na spoustu larev jsem zasunula prsty v rukavicích pod droboučké tělíčko a jemně nadzvedla ramínko. Dítě se posunulo, bradičku a ruce pevně přitisknuté k hrudníku.

Mouchy dotčeně zabzučely a odlétly.

Soustředila jsem se na detaily. Tenké, téměř neviditelné obočí v obličeji, který snad ani nepřipomínal lidského tvora. Nafouklé bříško. Průhledná pokožka odlupující se z dokonalých prstíků. Kaluže zelenohnědé tekutiny pod hlavičkou a zadečkem.

Dítě bylo nacpané v koupelně ve skříňce pod umyvadlem, zaklíněné mezi zadní stěnou a rezavou odpadní trubkou. Schoulené v embryonální poloze, hlavičku vytočenou a bradu vyčnívající nahoru.

Holčička. Od tělíčka a bezprostředního okolí se odrážely zářivě zelené odlesky.

Nemohla jsem od ní odtrhnout pohled.

Bílé oči se dívaly na mě, jakoby v němém úžasu nad svou beznadějnou situací.

Myšlenky se mi zatoulaly k posledním okamžikům života dítěte. Zemřela ve tmě mateřského lůna? Stala se obětí bezcitně zvrácené dvoušroubovice? Bojovala o život, přimáčknutá k prsům své vzlykající matky? Anebo umřela sama, promrzlá, opuštěná a příliš slabá, aby vydala hlásek?

Jak dlouho trvá, než se novorozenec vzdá života?

Do mozku se mi nahrnul příval obrazů. Ústa lapající po dechu. Kopající nožky. Třesoucí se ruce.

Žaludek se mi sevřel vztekem a smutkem.

Soustřeď se, Brennanová!

Pustila jsem miniaturní mrtvolku a zhluboka jsem se nadechla.

V kolenou mi luplo, když jsem se sklonila k batohu a vytáhla z něj poznámkový blok.

Fakta. Soustřeď se na fakta.

Nahoře na skříňce leželo mýdlo, špinavý plastový kelímek, notně otlučený keramický držák na zubní kartáčky a mrtvý šváb. Lékárnička ukrývala lahvičku se dvěma aspiriny, vatové tampony, nosní sprej, tablety proti zácpě, žiletky a balíček náplastí na kuří oka. Ani jeden lék na předpis.

Otevřeným oknem sem pronikal teplý vzduch a roztřepotal toaletní papír zavěšený vedle skříňky. Podívala jsem se tam. Na vodní nádržce ležela krabice s vložkami. V míse byla hnědá obroučka slizu.

Stočila jsem oči doleva.

Olupující se okenní rám lemovala zplihlá, dávno zešedlá tkanina s květinovým vzorem. Špinavým sklem byla vidět benzinka Petro-Canada a zadní stěna večerky.

Od chvíle, kdy jsem vstoupila do bytu, se mi neustále vybavovalo slovo „žlutá“. Zacákaná omítka budovy? Odporná hořčicová barva stěn kolem schodiště? Ušmudlaný kukuřicově žlutý koberec?

Nevím. Ale staré šedé buňky vytrubovaly pořád dokola. Žlutá.

Ovívala jsem si obličej zápisníkem. Vlasy jsem měla vlhké.

Bylo devět hodin ráno, pondělí 4. června. V sedm mě vzbudil telefonát Pierra LaManche, šéfa soudnělékařského oddělení Laboratoire de science judiciaires et de médecine légale v Montrealu. LaManche probral Jean-Claude Hubert, hlavní koroner provincie Quebec. A Huberta zas policajt Louis Bédard z SQ.

Podle LaManche caporal Bédard podal toto hlášení:

V neděli 3. června přibližně ve dvě hodiny a čtyřicet minut ráno se sedmadvacetiletá Amy Robertsová dostavila do Hópital Honoré-Mercier v Saint-Hyacinthe a stěžovala si na silné vaginální krvácení. Doktoru Arashi Kutchemeshgimu, který měl službu na příjmu, připadala Robertsová značně dezorientovaná. Jelikož při vyšetření zjistil zvětšenou dělohu a objevil zbytky placenty, usoudil, že žena nedávno porodila. Na otázky související s těhotenstvím, porodem či dítětem odpovídala vyhýbavě. Neměla s sebou žádné doklady. Kutchemeshgi se rozhodl zatelefonovat na místní služebnu Súreté du Québec.

Asi ve tři hodiny dvacet došlo na dálnici číslo 20 k hromadné havárii pěti vozů a na ambulanci Hópital Honoré-Mercier přijelo sedm sanitek se zraněnými. Všechny ošetřili, ale Kutchemeshgi byl vyčerpaný a na pacientku, která patrně porodila, zapomněl. Stejně byla tou dobou už pryč.

Kolem čtvrt na tři odpoledne si Kutchemeshgi, osvěžený čtyřmi hodinami spánku, na Amy Robertsovou vzpomněl a zatelefonoval na SQ.

Deset minut po páté caporal Bédard dorazil na adresu, kterou mu Kutchemeshgi nadiktoval z přijímacího formuláře Robertsové. Na klepání nikdo nereagoval, a tak odjel.

Asi v šest dvacet doktor Kutchemeshgi hovořil o Amy Robertsové se sestrou z ambulance Rose Buchannanovou, která s ním měla čtyřiadvacetihodinovou službu a byla v ordinaci, když Robertsovou přijímali. Buchannanová si vzpomněla, že Robertsová prostě zmizela, aniž by cokoli oznámila personálu. A navíc měla pocit, že Robertsovou už určitě někdy viděla.

Kolem osmé večer Kutchemeshgi zapátral v kartotéce a zjistil, že Amy Robertsová se v Hópital Honoré-Mercier objevila před jedenácti měsíci a stěžovala si na vaginální krvácení. Vyšetřující lékař zapsal, že patrně porodila. Žádné další podrobnosti.

Kutchemeshgi dostal strach, že by dítě mohlo být v nebezpečí, a také ho trápily výčitky, že se hned neobrátil na policii, jak měl původně v úmyslu, a znovu zatelefonoval na SQ.

Přibližně v jedenáct v noci se caporal Bédard vrátil do bytu Robertsové. V oknech tma, opět nikdo neotevřel. Tentokrát se Bédard prošel kolem domu. Vzadu nakoukl do popelnic a všiml si hromady zakrvácených ručníků.

Bédard požádal o povolení k prohlídce a zatelefonoval koronerovi.

V pondělí ráno bylo povolení k dispozici a Hubert se obrátil na LaManche. Ten předpokládal nález rozkládajících se ostatků a zavolal mně.

Tečka.

Proto jsem teď trávila krásné červnové ráno v koupelně zpustlého dvoupatrového domu bez výtahu, který viděl malířskou štětku naposledy v roce 1953.

Za mnou byla ložnice. U jižní stěny stál podrápaný omlácený prádelník, který místo ulomené nohy v jednom rohu podpírala obrácená pánvička. Zásuvky byly zotvírané a prázdné. Na zemi ležel dřevěný rám s matrací, okolo ušmudlaná prostěradla. V malé skříni byla jen prázdná ramínka a staré časopisy.

Dvojitými skládacími dveřmi, jejichž levá polovina visela šikmo z rámu, se z ložnice vcházelo do obývacího pokoje zařízeného ve stylu Armády spásy. Od molů prožraná pohovka. Cigaretami propálený konferenční stolek. Starodávná televize na rozviklaném kovovém podstavci. Stůl a židle z chromových trubek a laminátu.

Jediným náznakem architektonického kouzla bylo úzké arkýřové okno s výhledem do ulice. Pod parapetem trůnila trojdílná vestavěná dřevěná lavice.

S ložnicí sousedila kuchyně, z níž se dalo projít i do obýváku. Nakoukla jsem do ní už před chvílí a všimla si spotřebičů se zakulacenými rohy, které mi připomněly dětství. Keramické kachličky na pultě byly popraskané a spáry zčernalé letitou špínou. Hluboký obdélníkový dřez ve venkovském stylu, který se nyní vrací do módy.

V plastové misce postavené na linu vedle lednice bylo trochu vody. Představila jsem si neurčité domácí zvíře.

Celý byt měl asi pětasedmdesát čtverečních metrů. Odevšad se linul sladkokyselý pach rozkladu připomínající shnilý grapefruit. Většinou vycházel ze zkažených odpadků v kuchyňském koši. A trochu i z koupelny.

Policista hlídal jediné dveře do bytu, otevřené a přelepené oranžovou páskou s logem SQ a slovy Access interdit – Sureté du Québec. Info-crime. Na jmenovce měl napsáno Tirone.

Mohlo mu být lehce přes třicet. Dříve patrně svalnatá, dnes trošku obtloustlá postava, vlasy barvy slámy, ocelově šedé oči a očividně citlivý nos. Na horním rtu se mu leskla dávka masti Vicks VapoRub.

U arkýřového okna stál LaManche a hovořil s Gillesem Pomierem, pitevním laborantem z LSJML. Oba měli ve tváři zasmušilý výraz a mluvili velmi tiše.

Nepotřebovala jsem slyšet, o čem se baví. Jako soudní antropoložka jsem už viděla tolik míst, jimiž prošla smrt, že je raději nepočítám. Specializuji se na rozložené, spálené, mumifikované, rozčtvrcené a skeletonizované ostatky.

Věděla jsem, že další auta už jsou na cestě. Service de Tidentité judiciaire, division des scénes de crime, tedy kriminálka. Brzy se to tady bude hemžit specialisty, kteří začnou sbírat veškeré otisky prstů, kožní buňky, stopy krve nebo řasy, co se v tomhle malém špinavém brlohu najdou.

Očima jsem zabloudila zpět k umyvadlu. A sevřel se mi žaludek.

Věděla jsem, co holčičku čeká. Útok na její osobu teprve začal. Stane se z ní číslo případu, fyzický důkaz, který je třeba prozkoumat a vyhodnotit. Její drobné tělíčko se zváží a změří. Vlezeme jí do hrudníčku i lebky, vyjmeme mozek a orgány, rozřežeme je a strčíme pod mikroskop. Z kostí odebereme vzorek DNA. Vzorky krve a oční tekutiny půjdou na toxikologický rozbor.

Mrtví jsou bezmocní, ale ti, u nichž panuje podezření, že zemřeli cizím zaviněním, jsou vystaveni dalšímu ponížení. Jejich smrt se stává důkazem, který putuje z laboratoře do laboratoře, z psacího stolu na psací stůl. Technici od kriminálky, soudní znalci, policisté, žalobci, soudci, porotci. Vím, že pokud se chceme domoci spravedlnosti, je toto narušení soukromí nezbytné. Přesto ho nenávidím. I když se ho sama účastním.

Tahle oběť bude aspoň ušetřena krutosti, kterou si mašinerie trestního soudnictví schovává pro dospělé – předhození jejich životů veřejné spotřebě. Kolik toho vypila? Co měla na sobě? Ne, k tomu tentokrát nedojde. Tahle dívenka totiž nevedla žádný život, který by se dal strčit pod drobnohled. V jejím případě nebudou žádné první zoubky, maturitní ples ani provokativní korzet.

Vztekle jsem obrátila prstem list v kroužkovém bloku.

Odpočívej v klidu, maličká. Já se o tebe postarám.

Začala jsem si psát poznámky, když mou pozornost upoutal nečekaný hlas. Otočila jsem se. Za dveřmi ložnice jsem spatřila povědomou postavu.

Štíhlý, dlouhé nohy. Výrazná brada. Pískové vlasy. Jste v obraze?

Pro mě je to hodně dlouhá historie.

Lieutenant-détective Andrew Ryan, Section de crime contre la personne, Súreté du Québec.

Ryan je polda od kriminálky. Už dlouhá léta spolu trávíme hodně času. V laboratoři i venku.

Naše „mimopracovní záležitost“ je už pasé. Což ovšem neznamená, že se mi ten chlap přestal líbit.

Ryan došel k LaMancheovi a Pomierovi.

Strčila jsem pero do spirály bloku, zavřela ho a vykročila do obýváku.

Pomier mě pozdravil. LaManche zvedl oči připomínající honicího psa, ale neřekl nic.

„Doktorko Brennanová,“ začal Ryan oficiálně. Tak jsme fungovali i v těch šťastnějších dobách. Zejména v těch šťastnějších dobách.

„Detektive.“ Sundala jsem rukavice.

„Takže, Temperance.“ LaManche je jediným stvořením na téhle planetě, který používá mé celé křestní jméno. V jeho škrobené, dokonalé francouzštině se poslední slabika rýmuje s „fráns“. „Jak dlouho je ta maličká po smrti?“

LaManche je soudním patologem přes čtyřicet let a nepotřebuje se mě ptát na můj odhad postmortálního intervalu. Tuhle taktiku používá, aby si jeho kolegové nepřipadali méněcenní. Ovšem LaMancheovi se může rovnat opravdu jen málokdo.

„První vlna much nakladla vajíčka jednu až tři hodiny po smrti. Za dalších dvanáct hodin se nejspíš začaly líhnout.“

„V koupelně je docela teplo,“ poznamenal Pomier.

„Devětadvacet stupňů Celsia. V noci možná míň.“

„Takže larvy v očích, nose a ústech naznačují minimální PMI od třinácti do patnácti hodin.“

„Ano,“ řekla jsem. „I když některé druhy much nejsou po setmění aktivní. Entomolog by měl určit, které druhy tu máme a v jakém stadiu vývoje se nacházejí.“

Otevřeným oknem jsem v dálce zaslechla ječení sirén.

„Rigor mortis je maximální,“ dodala jsem spíš kvůli Ryanovi. Ti druzí dva to věděli, „čas tedy odpovídá.“

Rigor mortis označuje ztuhnutí těla, k němuž dochází v důsledku chemických změn ve svalstvu oběti. Jedná se o přechodný stav, který začíná asi tři hodiny po smrti, kulminuje zhruba po dvanácti hodinách a přibližně po sedmadvaceti hodinách mizí.

LaManche zachmuřeně přikývl, paže složené na prsou. „Takže k úmrtí pravděpodobně došlo včera večer mezi šestou a devátou hodinou.“

„Matka se v nemocnici objevila ráno ve tři čtvrtě na tři.“

Všichni jsme umlkli. Logický závěr byl hodně smutný: miminko žilo asi patnáct hodin.

Nacpané ve skříňce? Bez přikrývky, bez ručníku? Znovu jsem bojovala s přívalem zlosti.

„Skončila jsem,“ oznámila jsem Pomierovi. „Můžete tělo zabalit.“

Přikývl, ale nepohnul se.

„Kde je matka?“ chtěl vědět Ryan.

„Vypadá to, že se vypařila. Bédard byl u domácího a vyslýchá sousedy.“

Siréna venku zesílila.

„Skříň a prádelník jsou prázdné,“ pokračovala jsem. „V koupelně je pár osobních věcí. Žádné zubní kartáčky, pasta ani deodorant.“

„Myslíte, že se ta bezcitná mrcha obtěžovala hygienou?“

Podívala jsem se na Pomiera. Hořkost v jeho hlase mě překvapila. Pak jsem si vzpomněla. Pomier chtěl se svou ženou založit rodinu. Před čtyřmi měsíci potratila. Už podruhé.

Siréna na ulici naposledy zaječela a ztichla. Cvakly dveře. Ozvaly se hlasy. Mluvily francouzsky. Kdosi jim odpověděl. Na kovovém schodišti vedoucím z chodníku do prvního patra klapaly boty.

Brzy se pod páskou protáhli dva muži v kombinézách. Oba jsem znala. Alex Gioretti a Jacques Demers.

Za Giorettim a Demersem vstoupil ještě desátník od SQ. Nejspíš Bédard, napadlo mě. Malé tmavé oči schovával za brýlemi s kovovými obroučkami. Tvář mu hořela vzrušením. Anebo námahou. Jeho věk jsem odhadla na pětačtyřicet.

LaManche, Pomier a já jsme pozorovali Ryana, jak kráčí k nově příchozím. Padlo pár slov a pak Gioretti s Demersem začal otevírat kufříky a pouzdra s fotoaparáty.

LaManche si vyhrnul manžetu a nervózně pohlédl na hodinky.

„Náročný den?“ zeptala jsem se.

„Pět pitev. Doktorka Ayersová je pryč.“

„Jestli se chcete vrátit do laboratoře, klidně tady zůstanu.“

„To bude asi nejlepší.“

Pro případ, že se najdou další těla. Nebylo třeba to říkat.

Zkušenost mi napovídala, že to bude dlouhé dopoledne. Když LaManche odešel, začala jsem pátrat po místě, kde bych se usadila.

Před dvěma dny jsem četla článek o fauně obývající naše pohovky. Vši. Štěnice. Blechy. Roztoči. Otrhané kanape a jeho havěť mě tudíž nelákaly. Rozhodla jsem se pro lavici pod oknem.

Po dvaceti minutách jsem dopsala poslední poznámku. Když jsem zvedla oči, Demers právě nanášel štětcem černý prášek na sporák v kuchyni. Záblesk fotoaparátu mi prozradil, že Gioretti pořizuje snímky v koupelně. Ryan s Bédardem nebyli v dohledu.

Podívala jsem se z okna. Pomier se opíral o strom a kouřil. U chodníku stál zaparkovaný Ryanův džíp společně s mou mazdou a dodávkou kriminálky. Za nimi dva sedany. Jeden měl na dveřích řidiče logo CTV. Na druhém byl nápis Le Courrier de Saint-Hyacinthe.

Novináři cítí krev.

Otočila jsem se zpátky. Jedno prkno pod mým pozadím se přitom lehce pohnulo. Sklonila jsem se a všimla si štěrbiny u stěny pod oknem.

Může prostřední část takové lavice sloužit jako úložný prostor? Vstala jsem a dřepla si na bobek.

Vodorovné prkno vepředu trčelo nad rámem lavice. Vzala jsem pero a zespodu do něj zatlačila. Prkno se zvedlo, nadskočilo a narazilo do stěny.

Zevnitř se vyvalil pach prachu a hniloby.

Podívala jsem se do tmy.

A uviděla to, čeho jsem se bála.

2

Druhé miminko bylo zabalené v ručníku. Krev či tekutiny vznikající během rozkladu vytvořily na žlutém froté hnědé květy.

Tělíčko leželo v zadním rohu lavice mezi potrhanou vybledlou baseballovou rukavicí, polámanou tenisovou raketou a několika páry obnošených tenisek. Sbírku doplňoval prach a mrtvý hmyz.

Z jednoho konce uzlíčku vykukovalo temeno hlavy novorozence s nesrostlými švy. Kost tenká jako membrána byla poprášená jemným chmýřím vlásků.

Zavřela jsem oči. Představila si další dětský obličej. Tmavé kruhy kolem udivených modrých očí. Napucané tvářičky na křehkých kostech.

„Proboha ne,“ ozvalo se.

Otevřela jsem oči a podívala se ven na ulici. K autům u obrubníku se přidal pohřební vůz. Novináři stáli u aut a rozmlouvali.

Oknem zafoukal jemný vánek a já ucítila na obličeji teplo. Anebo to byl adrenalin, který mi vehnal krev do tváří.

„Avez-vous quelque chose?“ Máte něco?

Otočila jsem se.

Demers se na mě díval, štětec ve vzduchu. Uvědomila jsem si, že ono „proboha, ne“ vyšlo z mých úst.

Nedůvěřovala jsem svému hlasu, a tak jsem jen přisvědčila.

Demers zavolal na Giorettiho a pak vykročil ke mně. Dlouho se na dítě díval, potom vytáhl z opasku mobil a začal mačkat tlačítka. „Zkusím sehnat psa.“

Za okamžik se k nám přidal i Gioretti. Pohlédl na lavici pod oknem. „Tabarnouche.“

Umístil k tělíčku číselné označení a začal fotografovat z různých úhlů a vzdáleností.

Popošla jsem pár kroků stranou a zavolala LaMancheovi. Vydal instrukce, které jsem očekávala. Pokusit se o minimální porušení ostatků. Být ve střehu.

Za dvacet minut měl Gioretti hotové snímky i videosekvenci. Demers sejmul otisky z lavice i jejího obsahu.

Navlékla jsem si latexové rukavice, Demers rozložil obal na mrtvá těla na podlahu vedle vyřazených bot a sportovního náčiní. Když rozepínal zip, svaly na čelisti se mu napjaly.

Sáhla jsem dovnitř do lavice a opatrně jsem vyzvedla druhou dětskou oběť. Podle váhy a nepřítomnosti jakéhokoli zápachu jsem usoudila, že ostatky jsou mumifikované.

Oběma rukama jsem položila uzlíček na igelit. Stejně jako miminko z koupelny, které už leželo zabalené u pohovky, vypadalo i tohle na pytli pro dospělé žalostně maličké.

Demers držel svítilnu a já uvnitř lavice pinzetou posbírala půl tuctu kostí. Všechny byly menší než nehet u palce. Tři články prstů. Dvě záprstní kůstky. Tělo obratle.

Samostatné kosti jsem uložila do plastové lahvičky a fixem na ni nadepsala číslo případu, datum a své iniciály. Pak jsem lahvičku zastrčila pod žlutý uzlíček.

S Demersem jsme tiše pozorovali Giorettiho, jak pořizuje poslední fotky. Venku na ulici klaply dveře auta, po nich další. Na schodech zaduněly kroky.

Gioretti se na mě tázavě podíval. Přikývla jsem.

Zapnul zip u pytle, volné konce přeložil a svázal. Objevil se Pomier a žena s border kolií. Žena se jmenovala Madeleine Caronová. Kolie Pepper.

Psi cvičení na vyhledávání mrtvol reagují na pach rozkládajícího se lidského těla a dovedou je nalézt stejně, jako když infračervené světlo zjišťuje zdroj tepla. Opravdu šikovný pes dokáže označit místo, kde mrtvé tělo leželo, i dlouho poté, co bylo odstraněno. Jenže i tahle zvířata bývají různá stejně jako jejich psovodi. Dobří, špatní, k ničemu.

Tuhle dvojici jsem viděla ráda. Jak panička, tak fena jsou totiž prvotřídní.

Došla jsem ke Caronové, ruce v rukavicích jsem držela od těla. Pepper mě pozorovala velkýma karamelovýma očima.

„Pěknej bejvák,“ ozvala se Caronová.

„Hotový palác. Pomier s vámi mluvil?“

Caronová přikývla.

„Zatím máme dvě. Jedno v koupelně, druhé v lavici pod oknem.“ Ukázala jsem palcem přes rameno. „Za chvilku je odvezou. Jakmile budou pytle pryč, tak se tu s Pepper projděte. Uvidíte, jestli ji něco zaujme.“

„Dobře.“

„V kuchyni jsou odpadky.“

„Pokud tam není kus lidského těla, nebudou ji zajímat.“

Caronová nejdřív dovedla Pepper k místům, kde se našla tělíčka. Někteří psi jsou vycvičení tak, že místo nálezu označují štěkotem, jiní si sednou nebo lehnou. Pepper si sedá. Na obou místech dřepla na zadek a zakňučela. Caronová ji podrbala za uchem a pochválila: „Hodná holka.“ Pak se natáhla dolů a pustila fenu z vodítka.

Pepper se pročichala kuchyní a obývákem a vešla do ložnice. S Caronovou jsme ji v uctivé vzdálenosti následovaly.

U prádelníku nic. Slabé zaváhání u postele. Pak fena ztuhla. Udělala krok. Zastavila se, přední tlapku patnáct centimetrů nad zemí.

„Hodná holka,“ pochválila ji mírně Caronová.

Pepper rejdila čenichem ze strany na stranu po celé místnosti. U otevřených dveří přístěnku zvedla hlavu a nasála vzduch.

Po pěti vteřinách zkoumání si sedla, otočila k nám hlavu a zakňučela.

„Hodná holka,“ opakovala Caronová. „Lehni.“

Fena padla na břicho a oči nespouštěla z paničky.

„Sakra,“ ulevila si Caronová.

„Co se děje?“

Obě jsme se otočily. Ani jedna z nás neslyšela Ryana přicházet po schodech.

„Něco našla,“ prohlásila Caronová.

„Jak často se trefí?“

„Často.“

„Označila i jiné místo?“

Zavrtěly jsme hlavou.

„Už se někdy spletla?“

„Zatím ne,“ odpověděla Caronová neradostně. „Ještě jednou ji to nechám oběhnout a pak ji vezmu ven.“

„Prosím, požádejte řidiče pohřebního vozu, aby ještě počkal,“ řekla jsem. „A informujte Pomiera. Chystá se odjet s ostatky do márnice.“

„Dobře.“

Caronová vedla Pepper ke dveřím, já a Ryan jsme se přiblížili k přístěnku.

Neměřil víc než metr na metr a půl. Zatáhla jsem za řetízkový vypínač u žárovky na stropě.

Na železné tyči visela solidní dřevěná ramínka pocházející z doby před několika desetiletími. Byla sesunutá k jedné straně. Nejspíš Demers, napadlo mě.

Po celé délce se nad tyčí táhla dřevěná police. Sbírku časopisů někdo přemístil na podlahu ložnice. Regál, dveře, tyč i klika byly poprášené Demersovým přípravkem pro snímání otisků prstů.

S Ryanem jsme si toho všimli oba najednou. Na stropě, zhruba uprostřed místnosti. Podívali jsme se po sobě. Ve dveřích se objevil Gioretti.

„Fotil jste tu?“ zeptala jsem se.

Přisvědčil.

„Budeme potřebovat žebřík a teleskopickou kameru.“

Zatímco jsme čekali, Ryan mi povídal o panu domácím. „Stephan Paxton,“ řekl s francouzským přízvukem, ale hned přešel do angličtiny. „Promoce na Harvardu ho fakt nečeká.“

„Co tím myslíš?“

„IQ tykve. Nechápu, jak může vlastnit tři baráky.“ Ryan potřásl hlavou. „Tenhle byt si pronajala Alma Rogersová. Podle Paxtona platí nájem hotově, obvykle tři až čtyři měsíce dopředu. Bydlí tu už tři roky.“

„Rogersová použila v nemocnici falešné jméno?“

„Anebo tady. Ale je to tatáž osoba. Paxtonův popis odpovídá popisu doktora z urgentního příjmu.“

„Udala svou pravou adresu.“

„Podle všeho ano.“

Připadalo mi to zvláštní, ale nechala jsem to být. „Existuje nájemní smlouva?“

„Rogersová se sem nastěhovala s jakýmsi Smithem. Paxton tvrdí, že Smith možná kdysi něco podepsal, ale prý si na papíry moc nepotrpí. Stačí mu prachy předem na dřevo.“

„Rogersová někde pracuje?“

„To nevěděl.“

„A Smith?“

Ryan pokrčil rameny.

„A co sousedi?“

„Bédard je obchází.“

V tu chvíli dorazilo potřebné vybavení. Demers postavil žebřík, Gioretti připojil k přenosnému digitálnímu videorekordéru přístroj, který vypadal jako instalatérské péro. Stiskl tlačítko, monitor zapípal a rozsvítil se.

Ryan držel žebřík, Demers vylezl nahoru a prstem prozkoumal rošt. Ten se pohnul a dolů začal padat déšť prachu z omítky.

Demers vytáhl z opasku šroubovák. Stačilo párkrát otočit a šrouby povolily. Když sundával mřížku a podával nám ji, zasypala nás další omítka. Nasadil si přes ústa roušku a pak natáhl ruku do tmavého obdélníku ve stropě. Plochou dlaní opatrně hmatal. „Je tady trám.“

Ruka mu bloudila sem a tam. Zatajila jsem dech.

„Izolace.“ Nakonec Demers zavrtěl hlavou. „Budu potřebovat kameru.“

Gioretti mu podal přístroj. Na konci držáku byl optický senzor se čtyřmilimetrovým objektivem. Maličká kamera bude snímat vnitřní prostor, takže jej uvidíme v reálném čase.

Demers zapnul přístroj a do tmy zasvítil jasný paprsek. Nastavil zakřivení a strčil kameru do otvoru. Na monitoru se objevil rozmazaný šedý obraz.

„Máme to.“ Gioretti otočil číselníkem a šedá skvrna se proměnila v dřevěný trám. Pod ním byla nejspíš stará vermikulitová izolace.

„To musí být stropní nosník,“ poznamenal Ryan.

Na obrazovce jsme viděli, jak kamera pomalu přejíždí po nosníku.

„Zkus to na druhou stranu,“ navrhoval Ryan. „Měl bys tam narazit na stěnu a trám krovu.“

Demers změnil směr.

Ryan měl pravdu. Asi tři čtvrtě metru za levým okrajem otvoru se trám napojoval na svislý nosník.

Trámy se spojovaly ve tvaru písmene V. A mezi nimi byl další uzlíček v ručníku.

„Do prdele práce,“ zaklel Gioretti.

Za hodinu a půl byl strop přístěnku rozebraný a v pytli o velikosti devadesát na dvě stě dvacet centimetrů leželo třetí miminko.

Další se už naštěstí ve stísněném podkroví nenašlo.

A Pepper ani venku nic neoznačila.

Do pohřebního vozu byly naložené všechny tři pytle, které se uprostřed mírně nadouvaly.

Novináři na ulici si zvědavostí málem cvrnkali do kalhot. Ale drželi se v uctivé vzdálenosti. Zajímalo mě, čím jim Ryan pohrozil, že neotravovali.

Stála jsem u zadního nárazníku pohřebního vozu. Kombinézu už jsem si svlékla a slunce mě příjemně hřálo do ramen i hlavy.

Ačkoli byly dvě pryč a já od rána nic nejedla, neměla jsem chuť. Upřeně jsem se dívala na půdě a přemýšlela o ženě, která je něčeho takového schopná. Cítí výčitky, že zavraždila své děti? Anebo žije dál svůj život a vůbec si neuvědomuje hrůznost svého zločinu?

Začaly se mi vracet obrazy z minulosti. Nezvané. Nechtěné.

Můj bratříček Kevin, který zemřel na leukemii ve věku tří let. Nedovolili mi podívat se na jeho tělo. Pro můj osmiletý mozek byla jeho smrt příliš neskutečná. Jeden den tu byl a další už ne.

Dětským způsobem jsem chápala, že Kevin onemocněl a že nebude žít dlouho. Ale když se to stalo, nešlo mi to do hlavy. Potřebovala jsem se s ním rozloučit.

Na ulici se Ryan bavil s Bédardem. Zase.

Desátník už nám před chvílí oznámil, že při výslechu sousedů objevil jedinou osobu, která si vzpomněla, že někdy viděla Almu Rogersovou.

Postarší vdova Robertina Hurteauová bydlí v domě naproti a často pozoruje dění na ulici přes žaluzie v obýváku.

Stará paní popsala Almu jako ordinaire. Nevybavila si, kdy ji naposled viděla vcházet do bytu či z něj vycházet. Občas ji prý zahlédla s mužem, ale nikdy s dítětem. Muž byl barbu.

A co pes? Napadlo mě. Anebo to byla kočka? Ptal se na to někdo? Zmizelý domácí mazlíček mi nešel z hlavy. Kde je? Odvezla si ho Robertsová-Rogersová s sebou? Opustila ho anebo zabila stejně jaké své potomky?

Tři mrtvá miminka a já si tu dělám starosti kvůli zvířeti. Pak se v tom vyznejte.

Někde tam jsi, pomyslela jsem si. Amy Robertsová. Almo Rogersová. Cestuješ? Autem? Autobusem? Vlakem? Sama? S otcem těch nebohých mrtvých dětí? Jedním z nich? Kolik otců vlastně ta miminka měla?

Doufala jsem, že Ryan přinese nové informace.

Demers a Gioretti už balili nádobíčko. Nečinně jsem je pozorovala, když vtom za jejich autem zajela k obrubníku zelená kia. Dveře se prudce otevřely a ven vystoupil muž. Měl na sobě džíny a nátělník odhalující až příliš velkou porci holé kůže. Zplihlé vlasy, zarudlá, flekatá tvář a neupravený plnovous.

Přehodil paži přes dveře a prohlížel si vozy u chodníku. Pak se otočil a soukal se zpátky za volant.

Unavený mozek vypálil jediné slovo.

Barbu.

Vousáč.

Otočila jsem se, abych zavolala.

Ale Ryan už sprintoval po chodníku.

3

Ryan doběhl k autu ve chvíli, kdy řidič zavřel dveře.

Natáhl se dovnitř otevřeným oknem a vyrval klíčky ze zapalování.

Byla jsem půl bloku daleko, ale stejně jsem slyšela: „Co to kurva je?“

Bédard doklusal, když Ryan vytahoval policejní odznak.

„Co je, kurva?“

Řidič mluvil anglicky. A měl dost okleštěný slovník.

„Hni sebou!“ Ryan zalomcoval klikou.

„Co kurva…?“

„Dělej!“

Vynořily se nohy v sandálech a za nimi tělo běluhy.

Bédard vytáhl pistoli Glock, Ryan obrátil Běluhu, namáčkl ho na kiu, kopnutím mu roztáhl nohy a prohledal ho.

„Co je? To nedostanu předem ani panáka?“

Ryan se vtipu nezasmál.

Ze zadní kapsy mužových kalhot vytáhl plátěnou peněženku. Jakmile se přesvědčil, že jeho podezřelý není ozbrojen, o krok ustoupil a začal zkoumat její obsah. Bédard stál hned vedle s rozkročenýma nohama a v obou rukou svíral pistoli namířenou na Běluhu.

„Otoč se, ale ruce nech nahoře.“

Běluha poslechl.

„Ralph Trees?“ Ryan zvedl oči od plastové kartičky, patrně řidičského průkazu s fotografií majitele.

Běluha stál s rukama nad hlavou, mlčel a tvářil se naštvaně. Chlupy vyrůstající v podpaží pokračovaly dolů po obou stranách hrudního koše.

„Jsi Ralph Trees?“

Běluha neodpověděl.

Ryan si sáhl za záda a od opasku odepjal pouta.

„Co se sakra děje?“ Běluha roztáhl masité prsty. „Fajn. Fajn. Ale jsem Rocky, ne Ralph.“

„Co tady děláš?“

„Co tady děláte vy?“

„Ty jsi fakt srandovní chlápek, Rocky.“

„Hele, co kdybyste řek tady Drsnýmu Harrymu, aby dal tu bouchačku pryč?“

Ryan kývl na Bédarda. Desátník spustil ruku s pistolí, ale zbraň do pouzdra nezastrčil.

Ryan se obrátil zpátky k Treesovi a zamával řidičákem. Trees něco zamumlal, ale já mu nerozuměla.

Došla jsem k nim. Nevěnovali mi pozornost.

Zblízka jsem viděla, že Trees má oči protkané pavučinkou červených žilek. Výšku jsem odhadovala na metr devadesát tři, váhu na sto padesát či víc. Mezi spodním rtem a bradkou se vyjímalo tetování ve tvaru obráceného úsměvu s vyceněnými zuby. Stylové.

„Přijel jsem za ženskou. Pokud vím, tak to není zločin.“

„Vražda je.“

„O čem to kurva mluvíte?“

„Kdo je tvoje přítelkyně?“

„Není to moje přítelkyně.“

„Začínáš mě srát, Rocky.“

„Hele, spím s ní, když mám chuť, ale to ještě neznamená, že jí posílám na Valentýna bonboniéru.“

Ryan ho jen mlčky pozoroval.

„Alva Rodriguezová.“ Krvavé oči si změřily Ryana, pak Bédarda a znovu Ryana. „Vo to de? Někdo Alvu voddělal?“

„Kdy jsi naposled viděl slečnu Rodriguezovou? Nebo s ní mluvil?“

„Kurva, já nevím. Před dvěma třema tejdnama.“

„Zkus si líp vzpomenout.“

„Hele, tohle je šikana.“

„Stěžuj si.“

Trees zaletěl očima ke mně. „Co je to za kočku?“

„Soustřeď se na mě, jo?“

„Celý je to kravina.“

„Kdy jsi byl naposled v kontaktu se slečnou Rodriguezovou?“

Trees se zatvářil, jako že usilovně přemýšlí. Roztěkané oči a pot na čele ovšem prozrazovaly, že si na suveréna jenom hraje. „Ve čtvrtek před dvěma tejdnama. Ne, ve středu. Zrovna jsem se vrátil z Calgary.“

„Proč z Calgary?“

„Jezdím pro švagra s tirákem.“

„Kde je slečna Rodriguezová teď?“

„Chlape, můžu dát ruce dolů?“

„Ne.“

„A jak to mám sakra vědět? Se mi nehlásí. Jak jsem říkal, přijdu, skočím na ni a pak si jdu po svejch.“

„A za tohle randění jí platíš?“

„Já? Si děláte prděl?“ Umaštěný samolibý úsměv ve mně vyvolal touhu po hodně horké sprše. „Stačí, když tý čubce přinesu lahvinku, je ráda. Víte, jak to myslím, ne?“

„A taky jí nosíš herák?“

„S takovejma věcma nemám nic společnýho. Já se držím chlastu.“

„Víš co, Rocky? Já si myslím, že mi lžeš. Koukám na tebe a vidím chlápka, co si rád šňupne. Chlápka, co možná i dealuje. Co kdybych ti prohledal autíčko?“

„To nemůžete.“

„Co myslíte, desátníku Bédarde?“ Ryan nespouštěl oči z Treese. „Myslíte, že můžeme?“

„Můžeme.“

Ryan předal řidičák Bédardovi. „Co kdybyste nám Romea trochu proklepl? Třeba má u policie zajímavý záznam.“

Bédard zastrčil pistoli do pouzdra a odkráčel k vozu. Zatímco proháněl Treesovo jméno informačním systémem, Ryan a já jsme mlčky čekali. Stejně jako řada lidí vystavených stresu pocítil i Trees potřebu ticho vyplnit. „Hele, říkám vám, co vím. A moc toho teda není. S Alvou jsme mluvením neztráceli čas.“

„Kde slečna Rodriguezová pracuje?“ zeptal se Ryan.

„Vy mě neposloucháte?“

„Má pravidelný příjem? Z čeho platí nájem?“

Trees pokrčil rameny; s rukama nad hlavou mu to moc nešlo.

„A co když jsi ji oddělal, Rocky? Zaháčkoval jsi ji na koks, takže byla vždycky po ruce, když jsi potřeboval rychlý číslo. To je ten kšeft, o kterým mluvíš? Paseš kromě Rodriguezový ještě další ženský?“

„Ani nápad. Já na ni dával pozor. Alva není… žádnej génius.“

Ryan začal pálit otázky jednu za druhou, měnil témata, aby Treese vyvedl z míry. „Víš, že používala i jiná jména než Rodriguezová?“

Trees zavrtěl hlavou.

„Kde bydlela, než se přistěhovala sem?“

„Je Mexičanka, ne? Nebo něco takovýho.“

„Proč si to myslíš?“

„Podle jména. A měla trochu přízvuk. Ne francouzskej. Myslel jsem, že je z Mexika. Ale nevadilo mi to.“

„To je dojemný, že jsi tak tolerantní.“

Trees obrátil oči v sloup. Předloktí mu vlastní vahou klesala dolů ve tvaru písmene V.

„Jsi otec toho děcka?“

„Cože?“

„Pomáhal jsi ho zabít?“

„Koho zabít?“

„Pustil sis nějakou muziku, abys ho neslyšel křičet?“

„Kurva, zbláznil jste se?“

„Anebo si s dětma poradila sama, protože jsi jí to nařídil?“

Trees těkal pohledem z Ryana na mě, pak se podíval na auto a znovu celé kolečko zopakoval. Napadlo mě, jestli se nechystá zdrhnout.

„Tři, Rocky. Tři novorozeňata. Zrovna je vezou do márnice.“

„Jste fakt cvok. Alva nebyla těhotná. A není. Kde vůbec je?“ Trees zapomněl, že má mít ruce nad hlavou. Udeřil se dlaněmi do hrudi. „Co vode mě chcete?“

„Domníváme se, že slečna Rodriguezová v neděli brzy ráno porodila.“ Ryan kývl hlavou k domu, kde jsme strávili den. „Dítě jsme našli pod umývadlem v koupelně. V bytě byla schovaná další dvě.“

„Kurva práce.“ Z Treesova obličejem zmizela barva, takže nos mu zářil jako jasný pruh v poli poďobané šedi. „O tom, že byla Alva těhotná, vůbec nic nevím.“

„A jak je to možné, Rocky? Když jsi jí byl tak oddaným strážcem.“

„Alva je, no víte, tlustá. Nosí velký hadry. Vypadá jako chodicí stan.“

„Jen se neboj, zapeklitou otázku otcovství vyřeší test DNA. Jestli jsi otec, můžeš jim koupit kytky na hrob.“

„Celý je to nějakej podělanej nesmysl.“

„Kam by tak mohla jít, Rocky?“

„Hele, pořád to vopakuju. Já nevím, vodkud pochází. Nevím, kam jela. Jenom vím, že…“

„Jo. Jsi fakt romantik. Kde jste se vy dva potkali?“

„V baru.“

„Kdy?“

„Před dvěma rokama. Možná před třema.“

„Kde jsi byl od soboty?“

Trees se rozzářil, jako kdyby mu svitla špetka naděje. „Měl jsem ryto do Kamloops. Můžete se poptat u švagra.“

„To se vsaď.“

„Můžu si vzít něco z auta?“

Ryan jednou přikývl. „Ale nezkoušej žádný kovbojský triky.“

Trees se natáhl na zadní sedadlo, vyndal pár papírů zpod prázdného sáčku z KFC a podal je Ryanovi. „Nahoře je reklamní leták firmy mýho švagra. To zelený je objednávka. Zkontrolujte si datum. Byl jsem v Kamloops.“

Ryan začal číst leták. „‚Máš to tady? Potřebuješ to jinde? S námi to bude rychlovka.‘ Skvělá poezie.“

Treesovi sarkasmus unikl. „Jo, Phil to se slovíčkama umí.“

„Phil vypadá jako skunk.“

„Hele, nemůže za to. Už se takovej narodil.“

Ryan přelétl očima cestovní příkaz a pak mi oba papíry podal. Jeho poznámka mě zaujala, a tak jsem se podívala na leták.

Za volantem tiráku seděl usmívající se a mávající spokojený řidič; patrně Phil. Měl černé vlasy sčesané dozadu. Nahoře se mu od čela k temeni hlavy táhl bílý pruh.

Bédard se vrátil. Zavrtěl hlavou.

Ryan se rozkročil a pozoroval Treese, jako by zvažoval možnosti. Pak řekl: „Takže teď uděláš tohle. Půjdeš s desátníkem Bédardem. Napíšeš nám kontakt na sebe i svýho švagra a kohokoli dalšího, kdo ti může krýt tu tvou ubohou prdel. Umíš psát, že jo, Rocky?“

„Jste fakt srandovní chlápek.“

„K popukání, hlavně když prohledávám auťáky.“

„Fajn. Fajn.“ Dvě smířlivé dlaně obrácené vzhůru.

„Sepíšeš o Alvě Rodriguezové všechno, na co si vzpomeneš. Všechno, i kdy naposled spláchla záchod. Rozumíš?“

Trees přisvědčil.

Ryan se na mě podíval a povytáhl obočí.

„Má Alva psa nebo kočku?“ zeptala jsem se.

„Psa.“

„Jakou rasu?“

„Prostě psa.“ Toho hňupa moje otázka očividně zmátla.

„Velký? Malý? Dlouhé uši? Hnědý? Bílý.“

„Malej šedivej uřvanej hajzlík. Sere po celým bytě.“

„Jak se jmenuje?“

„Jak to mám kurva vědět?“

„Kdyby Alva odjela, vzala by ho s sebou?“

„Jak to mám kurva vědět?“

Ryan se na mě zkoumavě díval, ale neříkal nic. Pak se otočil k Treesovi: „Tak jdi, Rocky. A pořádně zapátrej v paměti.“

Trees kráčel za Bédardem a Ryan mě doprovodil k autu.

„Co si o něm myslíš?“ zeptala jsem se.

„Tenhle chlapík by asi potřeboval gépéesku, aby našel vlastní zadek. Vymaštěnej mozek.“

„Myslíš, že bere?“

Ryan na mě udělal obličej „si děláš srandu?“.

„Připadalo mi, že zpráva o dětech ho vážně šokovala.“

„Možná,“ odpověděl Ryan. „Ale já si ho pohlídám jako blecha kočku.“

„Něco nového o Robertsové?“

„Demers dost pochybuje, že otisky budou použitelné. Ty, co sejmul, se budou chvíli zpracovávat. Jestli Robertsová není v systému, stejně je to slepá ulička. Za energie platil domácí. Není tu žádný telefon. Počítač. Žádná papírová stopa. Jestli mamča pláchla, může trvat pěkně dlouho, než ji najdem.“

„A miminko nám nepomůže.“

Jak se ukázalo, sakra jsem se spletla.

4

Druhý den ráno jsem dvacet minut popojížděla hlemýždím tempem v úzkých uličkách Hochelaga-Maisonneuve, dělnické čtvrti co by kamenem dohodil na východ od centre-ville. Míjela jsem patrové domky s železným schodištěm, obchody s potravinami, školu, malý park. Ale v červnu v úterý v osm hodin ráno nebylo u chodníku jediné volné místo.

Ani nechtějte, abych o tom začínala. Člověk potřebuje titul ze stavebního inženýrství, aby pochopil, kdy a kde se může v Montrealu legálně parkovat, a navíc ještě musí mít štěstí výherce v loterii, aby našel místo, kam se vejde.

Při pátém průjezdu rue Parthenais asi půl bloku přede mnou vyjel od chodníku minicooper. Vyrazila jsem dopředu a po chvíli zběsilého točení volantem a několika nadávkách nacpala svou mazdu do uvolněného prostoru.

Hodiny na palubovce ukazovaly 8.39. Skvělé. Ranní porada začíná za šest minut.

Ze zadního sedadla jsem sebrala notebook a kabelku, vystoupila a zhodnotila svůj výkon. Patnáct centimetrů vepředu, dvacet vzadu. To není špatné.

Spokojeně jsem se vydala k dvanáctipatrové budově ze skla a oceli, kterou nedávno přejmenovali na Edifice Wilfrid-Derome, a to na počest prvního slavného quebeckého kriminalisty. Slavného podle quebeckých měřítek. V soudních kruzích.

Pospíchala jsem po chodníku a dívala se přitom na černého obra připomínajícího tvarem písmeno T. Depresivní budova tyčící se nad okolními domy mi s modrou oblohou v pozadí připadala trošku nepatřičná.

Starousedlíci dodnes budovu označují jako QPP nebo SQ. Quebecká provinciální policie pro anglofonní obyvatelstvo, Sureté du Québec pro frankofonní. Dává to smysl. Provinciální policejní sbor si tady už desítky let nárokuje většinu podlahové plochy.

Jediným nájemcem édifice ovšem nejsou. Laboratoire de sciences judiciaire et de médecine légale zabírá poslední dvě patra. V desátém je bureau du coroner. Márnice a pitevny jsou v suterénu. Sláva, všichni pěkně pohromadě. V mnoha směrech mi to práci usnadňuje, v mnoha ztěžuje. Ryanova kancelář je osm pater pod mojí.

V hale jsem ukázala průkazku a pak ji strčila do čtečky u výtahu, u vchodu do jedenáctého patra a u skleněných dveří oddělujících soudnělékařské křídlo od zbytku téčka. Bylo tři čtvrtě na devět a na chodbě poměrně klid.

Míjela jsem dveře do mikrobiologické, histologické a patologické laboratoře a prosklenou horní částí viděla muže a ženy v bílých pláštích, jak pracují u mikroskopů, stolů a dřezů. Několik z nich na mě zamávalo anebo neslyšně pozdravilo. Oplatila jsem bonjour a spěchala do kanceláře. Neměla jsem náladu na povídání. Děsně nerada chodím pozdě.

Sotva jsem odložila notebook a uklidila kabelku, na stole se rozdrnčel telefon. LaManche se už nemohl dočkat, až zahájí poradu.

Když jsem vstoupila do zasedačky, u stolu seděl pouze šéf a jeden další patolog Jean Pelletier. Oba napolo vstali, jak to dělají postarší pánové, když do místnosti vejde žena.

LaManche se mě zeptal, co se dělo po jeho odjezdu ze Saint-Hyacinthe do úřadu. Informovala jsem ho a Pelletier tiše naslouchal. Je to malý, podsaditý muž s řídkými šedými vlasy a pod očima má vaky jako sumec. I když je LaMancheův podřízený, v laboratoři pracoval už dobrých deset let, když šéf nastoupil.

„S pitvou dítěte začnu hned, jak se rozejdeme,“ řekl mi LaManche svou dokonalou francouzštinou ze Sorbonny. „Pokud z těch dvou dalších novorozeňat zbyly jen kosti, jak jste říkala, oba případy dostanete vy.“

Přikývla jsem. Věděla jsem, že to tak bude.

Pelletier si vzdychl, a tak jsem se na něj podívala.

„Je to smutné.“ Pelletier bubnoval prsty do stolu, ukazováček i palec měl po půl století kouření gauloisek zežloutlé. „Tak strašně smutné.“

V tu chvíli se k nám přidali Marcel Morin a Emily Santangelová. Další patologové. Bonjour a comment ga va kolem dokola. LaManche rozdal kopie dnešního rozpisu a začal probírat a přidělovat jednotlivé případy.

V Longueuil se našla devětatřicetiletá mrtvá žena zamotaná do igelitového pytle z čistírny. Podezření na alkohol.

Pod mostem Pont des Iles na Ile Sainte-Héléne voda vyplavila na břeh mrtvého muže.

Třiačtyřicetiletou ženu umlátil manžel při hádce kvůli dálkovému ovládání k televizi. Dorvalskou policii zavolala jejich čtrnáctiletá dcera.

V Saint-Augustin našli zastřeleného čtyřiaosmdesátiletého farmáře v domě, kde bydlel se svým o dva roky mladším bratrem.

„A kde je bratr?“ zeptala se Santangelová.

„Možná jsem blázen, ale řekl bych, že SQ si láme hlavu s úplně stejnou otázkou.“ Pelletierovi při mluvení klapala zubní protéza.

Děti ze Saint-Hyacinthe dostaly čísla LSJML 49276, 49277 a 49278.

„Detektiv Ryan se pokouší najít matku?“ LaManche to pronesl spíš jako konstatování než otázku.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Ale není čeho se chytit, takže to asi potrvá déle.“

„Monsieur Ryan je muž mnoha talentů.“ Ačkoli Pelletier zachoval kamennou tvář, mě neobalamutil. Dědula dobře věděl, že jsem s Ryanem něco měla, a rád si rýpnul. Neskočila jsem mu na to.

Santangelová dostala utopence a oběť v igelitovém pytli. Ubitá manželka připadla Pelletierovi, zastřelený stařec Morinovi. Když byly případy rozdány, LaManche označkoval svůj soupis příslušnými iniciálami. Pe. Sa. Mo.

La se objevilo u spisu LSJML-49276, novorozence z koupelny. Br pak u LSJML-49277 a LSJML-49278, miminka z lavice pod oknem a ze stropu.

Po poradě jsem se vrátila do kanceláře, z plastové přihrádky vytáhla dva formuláře a připnula je na podložky ve spisech. Každý z nás používá jinou barvu. Růžová je pro odontologa Marca Bergerona. Zelená je Jean Pelletier. LaManche má červenou. Jasně žluté desky znamenají antropologii.

Hledala jsem pero a přitom si všimla, že mi na telefonu bliká červené světýlko.

Lehce jsem se zachvěla. Ryan?

Ježíšmarja, Brennanová. Vždyť je po všem.

Dosedla jsem na židli, zvedla sluchátko, zadala číslo své hlasové schránky a heslo.

Novinář z Le Courier de Saint-Hyacinthe.

Novinář z Allô Police.

Vymazala jsem vzkazy, odebrala jsem se do dámské šatny, převlékla se do sálového mundúru a pokračovala ven ze soudnělékařského křídla do postranní chodby, která vede kolem kanceláře sekretářky ke knihovně. Tam je totiž výtah, k němuž potřebujete zvláštní průkazku.

Dveře se otevřely, já vstoupila dovnitř a stiskla knoflík, díky němuž mě výtah odveze do márnice. Zbývaly jen dvě další možnosti: bureau du coroner a LSJML.

Dole zatočit doleva, pak doprava a dojít k modrým dveřím jak z ostrova Santorini, na kterých se skví nápis Entrée interdite. Vstup zakázán. Vložila jsem průkaz do čtečky a vykročila dlouhou úzkou chodbou, která se vinula po celé délce budovy.

Nalevo jsem míjela místnost s rentgenem a čtyři pitevny. Tři z nich jsou vybaveny jedním stolem, ta poslední dvěma. Napravo u stěny stály sušáky na mokré prádlo, důkazní materiál a osobní předměty nalezené u těl, počítačové pracovny a vozíky pro přepravu vzorků do laboratoří ve vyšších patrech.

Maličkými okny ve dveřích jsem viděla Santangelovou a Morina, jak v pitevnách číslo jedna a dvě začínají s ohledáním těl. Každý patolog měl u sebe ještě policejního fotografa a pitevního technika nebo asistenta.

Gilles Pomier a technik Roy Robitaille připravovali nádobíčko ve velké pitevně. Budou asistovat Pelletierovi a LaMancheovi.

Pokračovala jsem do pitevny číslo čtyři, která má speciální ventilaci pro rozložená, utonulá, mumifikovaná těla a další aromatické lahůdky. Takové případy dělám já.

Stejně jako ostatní pitevny má i čtyřka dvojité dveře vedoucí do márnice s chladicími boxy; do každého se vejde jeden vozík.

Hodila jsem psací podložky na pult, ze zásuvky vytáhla igelitovou zástěru, z druhé roušku, navlékla si je a zatlačila do dveří.

Přepočet.

Sedm bílých štítků. Sedm dočasných obyvatel.

Našla jsem kartičky se svými iniciálami, LSJML-49277 a LSJML-49278. Obě byly přilepené na stejných dvířkách.

Mrtvé děti potřebují tak málo místa, napadlo mě.

Na obou štítcích byl stejný smutný popis. Ossements d’enfant. Dětské kosti. Inconnu. Neznámé.

Záblesk vzpomínky. Chovám Kevina v náručí a bojím se ho stisknout, abych mu nepolámala křehké kostičky a neudělala mu modřiny na tělíčku bílém jako mléko.

Stála jsem mezi chladnou nerezovou ocelí a cítila tělo svého brášky, lehké jako pírko, slyšela tichý rytmus jeho dechu, vybavila si vůni jeho potu a dětského šamponu.

Seber se, Brennanová. Dělej svou práci.

Vzala jsem za kliku a dveře se otevřely. Vyvalil se studený vzduch a přinesl s sebou pach zmrzlé smrti.

Nahoře na vozíku vedle sebe ležely dva složené vaky na mrtvá těla. Nohou jsem vozík odbrzdila a vytáhla ven.

Vycouvala jsem dvojitými dveřmi a Lisa mezitím začala připravovat nástroje na postranní pult. Společně jsme zaparkovaly vozík souběžně se stolem, který byl uprostřed pitevny přišroubovaný k podlaze.

„V SIJ je dneska fofr.“ Lisa si ráda procvičuje jazyk, a tak se mnou mluví anglicky. „Musíme se s doktorem LaManchem podělit o jednoho fotografa.“

„To nevadí. Nafotíme to samy.“

Lise je něco málo přes čtyřicet a pracuje tu od devatenácti, kdy dostudovala. Je chytrá a sečtělá, ruce má šikovné jako chirurg a je absolutně nejlepší pitevní asistentkou v LSJML.

Navíc je nesmírně oblíbená mezi quebeckými policajty. Mám podezření, že kromě její šikovnosti a slunečné povahy v tom hrají roli blond vlasy a velikost podprsenky.

„Vypadají tak maličké.“ Lisa se dívala na pytle, ve tváři smutek.

„Pořídíme pár fotek, než je rozbalíme.“

Lisa vyplnila identifikační list případu, zkontrolovala nikon a já jsem zapsala základní informace do prvního formuláře.

Jméno: Inconnu. Datum narození: prázdno. Laboratoire de science judiciaires et de médecine légale, č: 49277. Číslo márnice: 589. Policejní identifikační číslo: 43729. Patolog: Pierre LaManche. Koroner: Jean-Claude Hubert. Vyšetřovatel: Andrew Ryan, Section des crimes contre lapersonne, Sureté du Québec.

Doplnila jsem datum a všechno zopakovala ještě jednou na formuláři pro dítě z přístěnku. Lisa zatím fotila oba černé pytle. Pak si navlékla rukavice, vytáhla ze zásuvky pod pultem igelit a rozložila ho na pitevní stůl. Tázavě se na mě podívala.

„Rozepněte je,“ vybídla jsem ji.

Srolované ručníky byly stejné, jak jsem si je pamatovala; zelený a žlutý, oba promáčené tekutinami smrti. Lisa je vzala do obou rukou a položila na stůl. Začala znovu fotit a já si psala poznámky.

„Začneme s dítětem z lavice.“ Ukázala jsem na žlutý raneček.

Konečky prstů jsem jemně uvolnila vnější vrstvu a rozevřela ručník. Pak jsem překulila raneček na stranu a pomalu odhalovala obsah.

Lidské novorozeně má jen malý objem tkání. Po smrti může nedostatek tělesného tuku vést k mumifikaci, nikoli k rozkladu. Právě tohle se stalo u miminka schovaného v lavici pod oknem.

Tělíčko bylo schoulené, hlava sehnutá dolů, paže i nohy skrčené a překřížené. Hrudník, břicho a končetiny obalovala vyschlá pokožka, svaly a šlachy, které se táhly dál přes drobné kůstky obličeje. V prázdných očnicích bylo cosi připomínající scvrklé hroznové víno.

Lisa se zrovna natahovala pro nikon, když do dveří strčil hlavu Pomier a promluvil na mě. „Doktor LaManche se vás chce na něco zeptat.“

„Teď?“ Lehce podrážděně.

Pomier přisvědčil.

I když jsem se už nemohla dočkat, až se pustím do práce, věděla jsem, že se nejedná o triviální záležitost. Šéf by mě bezdůvodně nerušil.

„Nafoťte to ze všech úhlů, celé i v detailu,“ řekla jsem Lise. „A pak nechte udělat kompletní rentgen.“

„Kosti se budou překrývat, s tím si neporadím.“

„Měření ze snímků zřejmě nepřipadá v úvahu. Ale udělejte, co půjde. Jestli se nevrátím, až budete hotová, rozbalte i druhé dítě a vyfotografujte ho. Kdybyste cokoli potřebovala, víte, kde mě hledat.“

Lisa přikývla.

„Jdeme,“ vyzvala jsem Pomiera.

Každá márnice má svou vlastní charakteristickou směs pachů; někdy jsou sotva patrné, jindy pronikavé, ale vždy jsou přítomné. Tyto pachy jsou součástí mého života tak dlouho, že si je občas představuji i ve spánku.

Těla vyzdvižená z vody mají nejpalčivější zápach. Pach utonulé oběti, kterou pitvala Santangelová, přebíral na chodbě vládu nad stále přítomným aroma dezinfekce a deodorantů.

Umlácená žena ležela na vzdálenějším stole. Měla opuchlý a znetvořený obličej a na levém boku fialovou skvrnu – livor mortis, kdy se krev v mrtvém těle ukládá směrem dolů.

Robitaille se probíral ženinými vlasy a centimetr po centimetru prozkoumával kůži na hlavě. Pelletier jí prohlížel prsty u nohou.

LaManche a fotografka ze SIJ stáli u bližšího stolu. Žena byla hodně vysoká a hodně bledá. Jmenovka na košili hlásala S. Tanenbaumová. Neznala jsem ji.

Třetího u stolu ale ano. Andrew Ryan.

Když jsme k nim došli, LaManche přiložil pravou ručku zpátky vedle tělíčka, zvedl levou a začal ji prohlížet. Nic nekomentoval, nic si nepsal.

Věděla jsem, kam se ubírají šéfovy myšlenky. Žádná obranná zranění. Samozřejmě že ne. Miminko bylo bezmocné, nedokázalo udělat nic, aby si zachránilo život, o který ho dle všeho nepřipravil úder. Nedala se předpokládat ani reflexní reakce.

Jedna věc mě upoutala hned. Všichni v pitevně pracovali tiše a otázky či pokyny kladli tlumeným hlasem. Žádné vtípky. Žádné poznámky. Ani stopa po cynickém humoru, který obvykle na místech činu a v pitevnách uvolňuje napětí.

Nahé miminko leželo na chladném nerezovém stole a vypadalo nesmírně zranitelně.

„Děkuji, Temperance.“ LaMancheovy oči nad okrajem roušky byly smutné a unavené. „Dítě měří třicet sedm centimetrů.“

Haaseho pravidlo: během posledních pěti měsíců gravidity se délka plodu v centimetrech vydělená pěti rovná počtu měsíců těhotenství. Rychle jsem počítala.

„Na donošené dítě je moc malá,“ řekla jsem.

„Oui. Temeno-kostrční délka. Biparietální průměr. Všechny ostatní míry. Mne i detektiva by zajímalo, s jakou přesností byste dovedla stanovit věk.“

Věděla jsem, co LaManche chce. Plod se považuje za životaschopný po ukončení sedmého měsíce těhotenství. Narodí-li se dříve, může přežít, ale bez lékařského zásahu dost těžko.

„Pokud byste nezjistili žádnou abnormalitu, a matka přesto tvrdila, že dítě bylo nedonošené a narodilo se mrtvé,“ poznamenala jsem.

„To obvykle říkají. Dítě bylo mrtvé, zpanikařila jsem a schovala tělo.“ Ryanovi se napjaly svaly na čelisti. Uvolnily. „Bez svědků a důkazů je v takových případech obžaloba peklo.“

Chvíli jsem uvažovala. „Na dítě ze stropu jsem se zatím nedívala, ale to z lavice pod oknem je vysušené a zkroucené. Tkáň pevně drží, takže bude asi dost obtížné oddělit kosti, aniž bychom je poškodili. Standardní rentgen se dá využít jen do omezené míry, protože kosti se překrývají. Myslím, že nejlepší, co můžeme s mumifikovanými ostatky udělat, je MSCT.“

Čtyři páry nechápavých očí.

„Počítačová tomografie multi-slice. Navrhuji, abychom ji použili i u tohoto dítěte. Díky téhle metodě mohu změřit a analyzovat kostru, i když je obalená měkkou tkání. Velkou výhodou MSCT je, že poskytuje izotopický obraz a nezkresluje anatomickou realitu. Mohu měřit dlouhé kosti pro 2D rekonstrukci a získat anatomickou délku přímo, tedy bez nutnosti korekčního faktoru. Jakmile se podíváme na obrázky, můžete pokračovat v běžné pitvě.“

Když jsem mluvila, oči mi ulpěly na holčičce na stole. Byla už očištěná, ale zatím ji neomyli.

„Škodit to nemůže.“ LaManche pohlédl na Pomiera. „Personál u Svaté Marie nám už v minulosti vyšel vstříc. Zavolejte na radiologii a zjistěte, zda můžeme použít jejich tomograf.“

Pomier spěchal, aby splnil pokyn. Jenže vyrazil příliš rychle. Zavadil o cylindr na přenosné lampě připevněné ke konci stolu. Stojan se zakymácel. Ryan zachytil výsuvné rameno s halogenovou zářivkou.

Světlo poskočilo a já si všimla jedné věci, kterou můj mozek nedokázal hned zpracovat.

Cože?

„Pohni s tím ještě jednou,“ řekla jsem a naklonila se k miminku.

Ryan mě poslechl.

Ano. Tam. V místě, kde se pravé rameno stýkalo s křivkou krku. Nebyla to ani tak skvrna, protože o zdravém vzhledu kůže se nedalo mluvit, ale v porovnání s okolím to bylo tmavší místo.

Šedé buňky mi nabídly vysvětlení.

Ani jsem se neodvažovala doufat. Přistoupila jsem k pultu, vzala lupu a znovu si to místo prohlédla.

„Podívejte se na to,“ řekla jsem.

5

„Câlisse,“ zašeptal LaManche.

„Myslíš, že je to otisk?“ Ryanův tón byl tak skeptický, až jsem si říkala, zda pochybuje, anebo se jen snaží být objektivní.

„ALS?“ navrhoval Pomier.

„Ano, prosím,“ odpověděla jsem.

„Přinesu prášek,“ nabídla se Tanenbaumová.

Oba technici odešli a vzápětí se vrátili. Pomier nesl brýle a černou krabici s uchem, z níž trčela ohebná hůlka. Tanenbaumová měla v ruce sadu pro snímání otisků prstů.

„Možná na pár minut zhasneme,“ zavolala jsem na Pelletiera.

„Bez problému. Madam odjela na rentgen.“

Ukázala jsem na příslušnou oblast a Tanenbaumová nasypala dítěti na krk jasně oranžový prášek.

Pomier zavěsil CrimeScope CS-16-500, alternativní světelný zdroj schopný vyzařovat vlnové délky od infračervené po ultrafialovou. Když byl hotov, rozdal oranžově zbarvené plastové brýle. LaManche, Ryan, Tanenbaumová a já jsme si je nasadili.

„Připraveni?“ zeptal se Pomier.

LaManche přisvědčil.

Pomier zhasl stropní zářivku, nasadil si brýle, nastavil tlačítka na přístroji a hůlku umístil nad dětské tělíčko.

Světlo se pomalu plazilo po droboučkých bledých nožkách. Zkoumalo kopečky i údolí dokonalých prstíků, kolen, třísel a bříška. Ozářilo dírku, z níž visela seschlá pupečníková šňůra.

Tu a tam se pod paprskem objevovala vlákna připomínající rozžhavené bílé drátky. Vlasy? Nitě? Možná k něčemu budou, možná ne. Pinzetou jsem je přenesla do plastové lahvičky.

Nakonec světlo ozářilo jemnou linii mezi pravým ramínkem a krkem dítěte. Pomier otočil knoflíkem, aby nastavil zelené spektrum, a pak pomalu zvyšoval vlnovou délku.

Bylo to tam. Ovál složený ze soustředných elips a kruhů.

Všichni jsme se naklonili blíž.

„Bonjour,“ pronesl Pomier ve tmě.

„Já se z toho…“

Ryan stál těsně vedle mě a já si zřetelně uvědomila přítomnost zcela nemárničních pachů. Kolínská Bay Rum, naškrobená bavlna, náznak mužského potu.

Byla jsem z toho nesvá a rychle jsem se narovnala. „Pokožka je velmi jemná a hebká, takže u miminka se latentní otisk získává snáz než u dospělého,“ poznamenala jsem zastřeným hlasem.

Něco zarachotilo a já věděla, že Tanenbaumová nasazuje na objektiv digitálního fotoaparátu oranžový filtr. Všichni jsme čekali, až několikrát cvakne spoušť. Další série zvuků mi napověděla, že pomocí přilnavého štítku přenáší otisk.

„Je l’ai,“ oznámila po několika minutách. „Mám to.“

Ačkoli jsme pátrali ještě půl hodiny ve tmě, naše snažení neodhalilo nic zajímavého. Přesto jsme byli všichni napjatí jak strunky.

Pomier rozsvítil a pak se odebral zjišťovat dostupnost tomografu v Nemocnici svaté Marie.

Tanenbaumová odešla zadat svůj úlovek do CPIC, kanadského policejního informačního centra. Stejně jako americký AFIS, automatický identifikační systém otisků prstů, i CPIC funguje jako databáze otisků a dalších informací, které jsou zásadní pro policejní vyšetřování.

LaManche pokračoval v ohledání dětského těla. Ryan vyrazil nahoru, aby zkontroloval, jaké nové informace vypluly na povrch v souvislosti s Amy Robertsovou Almou Rogersovou Alvou Rodriguezovou a Ralphem Treesem.

Když jsem se vrátila do pitevny číslo čtyři, Lisa už měla hotové fotografie LSJML-49277 i LSJML-49278. Rentgenové snímky prvního případu připevnila na světelné prohlížečky na stěnách místnosti.

Začala jsem je studovat, ačkoli má očekávání byla spíš pesimistická. Právem. Miminko z lavice u okna bylo tak zkroucené a kosti se natolik překrývaly, že vyhodnocení bylo obtížné a měření zcela nemožné. Zklamaně jsem přešla ke stolu, kde vedle prvního tělíčka ležely na rozbaleném ručníku i ostatky LSJML-49278.

Z miminka ze stropu zůstaly jen kosti a zbytky seschlých vazů. Lisa stihla pár kostiček srovnat, ale většina dosud ležela na kraji špinavého zeleného froté.

Nepřekvapilo mě, že jich nedokázala identifikovat víc. U novorozeněte nejsou lebeční kosti dovyvinuté a srostlé. Obratle jsou oddělené od maličkých plotének. Každá polovina pánve se skládá ze tří nespojených kusů. Dlouhé kosti mají beztvaré konce bez anatomických detailů a spojů, které od sebe odlišují stehenní, holenní, lýtkovou, pažní, vřetenní a loketní kost. Totéž platí pro droboučké kostičky rukou a chodidel.

Podtrženo, sečteno: většina lidí nepozná kostru plodu, ani kdyby je praštila do hlavy. I když je člověk vyškolený v dětské osteologii, může být klasifikace jednotlivých prvků obtížná.

Podívala jsem se na hodiny. Už bylo skoro jedenáct.

„Tohle půjde pomalu,“ řekla jsem Lise. „Jestli máte jinou práci, klidně to zvládnu sama.“

Tvářila se nerozhodně, ale nakonec řekla: „Kdybyste mě potřebovala, zavolejte.“

Začala jsem sestavovat lebku. Rýsoval se mi tvar připomínající vybuchlý květ růže. Kost čelní, kosti temenní, kost klínová, kosti spánkové a kost týlní. Při třídění jsem zaznamenávala detaily.

Týlní kost tvoří zadní spodní část lebky. U plodu se skládá ze čtyř dílů. Pars squama je horní, zakulacená část. Párová pars lateralis a jedna pars basilaris leží dole u velkého týlního otvoru, jímž prochází mícha do mozku.

Pomocí posuvných měřítek jsem změřila droboučkou basilaris. Byla širší než delší, což miminko řadilo asi do sedmého měsíce těhotenství.

Pak jsem měřítko přiložila k oběma koncům pars lateralis a načetla hodnotu. Byla delší než pars basilaris. Tím se vývoj posunul do osmého měsíce gravidity.

Vybrala jsem plochou část spánkové kosti se zubatým okrajem z pravé strany dětské lebky. Droboučký kruh tvořící dutinu pro sluchové ústrojí měl otevřený sluchový kanálek.

Srůst v tomto místě posunul věk ještě dál, do devátého měsíce.

Pak jsem identifikovala obličejové kosti. Horní čelist a lícní kosti, čichová kost, nosní kosti, patrové kosti, droboučké spirálky uvnitř nosu. Dolní čelist.

Lidská spodní čelist uprostřed srůstá teprve po prvním roce. Zkoumala jsem pravou a levou polovinu a hluboko v dásních jsem si všimla drobných zoubků. Žádné překvapení. Zubní pupeny se objeví od devátého do jedenáctého týdne intrauterinního vývoje. I když jsem viděla částečně zformované korunky, pro zhodnocení stupně vývoje chrupu budou nutné rentgenové snímky.

Pokračovala jsem dál. Rozložila jsem ostatní kosti, změřila kosti paží a nohou a porovnala jsem údaje se standardizovanou tabulkou. Všechna měření odpovídala gestačnímu věku odvozenému od vývojového stadia lebky.

Ohledně věku jsem se dozvěděla vše, co se dalo, a tak jsem mohla s klidným svědomím přejít k vysušené tkáni na kostech.

V poledne zaskočil Pomier, aby mi řekl, že tomograf u Svaté Marie bude k dispozici dnes večer po deváté. Radiolog Leclerc na nás počká v nemocniční hale. Doktor Leclerc prosí o diskrétnost. Živí pacienti. Mrtvá miminka. Rozuměla jsem tomu.

Lisa za mnou chodila v půlhodinových intervalech. Pokaždé jsem jí zopakovala, že mi sólová práce vyhovuje.

A byla to pravda. Nedůvěřovala jsem emocím, které ve mně vířily. Vzpomínky na Kevina. Smutek z mrtvých dětí. Vztek na ženskou, která je zabila. Upřednostňovala jsem samotu.

V jednu jsem měla kosti očištěné. Kručelo mi v žaludku a vpředu za čelem mě začínala bolet hlava. Věděla jsem, že bych si měla dát přestávku na oběd. Ale nemohla jsem. Než vrátím miminka do studeného tmavého boxu, musím zjistit, co se dá.

Postavila jsem si stoličku k mikroskopu a začala jsem pečlivě zkoumat každou kost. Milimetr po milimetru jsem prohlížela těla kostí, metafýzy, epifýzy, žlábky, švy, otvory, jamky a hledala známky choroby, malformace nebo poranění.

Těsně po třetí mi zavolal Ryan, že Ralph „Rocky“ Trees sice nemá od osmnácti let žádný záznam, ale vyšetřovali ho jako mladistvého. I když je spis uzavřený, zažádal o něj.

Rockyho výpověď se potvrdila. Vozí náklady pro svého švagra Philippa „Phila“ Fasta. Švagrovi patří malá firma s několika tiráky a skladem. Trees byl mimo Saint-Hyacinthe od minulého úterý ráno do nedělního odpoledne. Při zmínce, že by Rocky mohl mít přítelkyni, se prý Phil jen ušklíbl.

To bylo všechno. Žádný pozdrav. Žádné, jak se máš. Žádné rozloučení.

Ve čtyři čtyřicet jsem měla překyselený žaludek, v hlavě mi dunělo a záda mě pálila. Ale dokončila jsem analýzu. Bohužel informací na formuláři bylo žalostně málo.

Pohlaví: neznámé.

Existují studie, které tvrdí, že tvar čelisti nebo pánve, případně odchylky v růstu kostí určují pohlaví plodu či novorozeněte. Já o tom přesvědčená nejsem.

Rasa: neznámá.

I když výrazný a nízký kořen nosu a široké lícní kosti naznačovaly mimoevropský původ, neměla jsem jak tuto hypotézu ověřit.

Vrozené abnormality: žádné.

Patologický nález: žádný.

Zranění: žádná.

Věk: donošený plod.

Tak málo. Tak krátký život.

Náladu jsem už tak měla na bodu mrazu a nyní klesla ještě níž.

Nechtělo se mi volat Lisu ani Tanenbaumovou, a tak jsem nafotila poslední sérii snímků sama. Pak jsem posbírala kosti do malé plastové nádoby a na víčko i na stranu nadepsala LSJML-49278.

Jako robot jsem přidala nádobu na vozík a vjela dvojitými dveřmi do márnice. „Sbohem, maličká,“ řekla jsem tiše, když se dveře boxu zavřely.

Zrovna jsem balila ostatky LSJML-49277 do igelitové fólie, když mi na stole zazvonil telefon. Nechtělo se mi s nikým vybavovat ani být milá, a tak jsem ho ignorovala.

Uložila jsem miminko z lavice do čtvercové plastové krabice, obložila ho další zmuchlanou fólií a na vnější stranu napsala číslo případu. Pak jsem vyplnila a podepsala formulář o předání důkazního materiálu. Jelikož mumifikované tělíčko povezu z márnice já, je potřeba dodržet předepsaný postup.

Když jsem skončila s ostatky, pustila jsem se do ručníků.

Stejně jako vlákna získaná z tělíčka z koupelny, které pitvá LaManche, poputují i ručníky do příslušné laboratoře a patrně i na testy DNA. Opět platí: možná to k něčemu bude, možná ne.

Uložila jsem ručník ze stropu do sáčku na důkazní materiál, na štítek nadepsala příslušné informace a odložila balíček na okraj pultu.

Když jsem zvedala ručník z lavice, něco spadlo na zem a tiše cinklo. Zvědavě jsem to sebrala.

V ruce jsem držela malý sametový sáček se zatahovací šňůrkou. Otevřela jsem ho. Hmota uvnitř připomínala hrubě mletý štěrk. Vysypala jsem ho na dlaň. Ve směsi bylo pět zelených oblázků o průměru několika centimetrů.

„Sláva. Tak tohle rozluští případ.“ V prázdné místnosti neměl můj sarkasmus kýžený efekt.

Vyfotila jsem kamínky, nasypala je do skleničky, uzavřela do sáčku na důkazní materiál, a ten jsem přiložila ke žlutému ručníku. Pak jsem zatelefonovala Lise.

Nebrala to.

Podívala jsem se na hodiny. Deset minut po šesté. Jasně že odešla. Všichni jsou už pryč.

Padla na mě tíha atomové váhy urania. Odnesla jsem nádobku s kostmi miminka z lavice do márnice vedle pitevny číslo tři a umístila ji na vozík k ostatkům z koupelny, které byly už zabalené v samostatném pytli. Pak jsem se vydala k výtahu.

Suterén byl vylidněný. Stejně tak jedenácté patro. Budova bzučela oním strašidelným tichem, jímž se vyznačují opuštěná pracoviště.

V laboratoři jsem namluvila vzkaz pro Lisu, aby odnesla zabalené ručníky do oddělení pro stopový důkazní materiál. Když jsem pokládala sluchátko, oči mi zabloudily k rozlehlému oknu nad stolem.

Jedenáct pater pod sebou jsem viděla střechy obytných domů, věžičky kostelů, malé zelené skvrny zahrad. V dálce se na bulváru René-Lévesque tyčila budova Maison de Radio-Canada připomínající obrovský cihlový válec. Za ní se valila řeka svátého Vavřince, šedá a zlověstná dokonce i v červnu.

Za černými nosníky Champlainova mostu se do podvečerní oblohy zařezávaly ostré siluety mrakodrapů v centre-ville. Poznala jsem Place Ville-Marie, komplex Desjardins, Centre-Mont-Royal, Marriott Château Champlain.

Ulice, v nichž jsem ráno pátrala po volném parkovacím místě, byly ucpané. Rodiče vracející se na předměstí k večeři a domácím úkolům svých dětí, milenci spěchající na večerní dostaveníčka, dělníci vlekoucí se na noční směnu, kde je čekají píchačky, které zastaví čas.

Jak často jsme s Ryanem společně odjížděli z Wilfrid-Derome, mluvili o obětech, podezřelých a případech. Já si o práci nemohu povídat s nikým, kdo je mi blízký a nepracuje v mém oboru – Petem, Katy, Harry ani nejlepší kamarádkou Anne. Nemohu jim říkat, co se válelo v kontejneru nebo co jsme vykopali z mělkého hrobu. Nemohu jim popisovat sraženou krev, nafouklé tělo, vypasené červy. Chybí mi někdo, kdo by poslouchal, někdo, kdo by pochopil. Ryan mi pomáhal udržovat rovnováhu. Zájem.

Přemýšlela jsem, proč je Ryan poslední dobou tak odtažitý. Ano, vždycky jsme chodili kolem emocí jako kolem horké kaše a nejniternější pocity si nechávali pro sebe. I v těch dobrých časech.

Ano, vraždy nevinných ho nesmírně pobuřují. Žen. Dětí. Starých lidí. Vím to. Ale jeho momentální náladovost mi připadala jiná. Nešlo jen o mě. Ani o mrtvé děti.

Ať už ho trápí cokoli, poví mi to, až bude připravený. Anebo taky ne.

Převlékala jsem se do civilu a rozhodla se, že než vyrazím ke Svaté Marii, navečeřím se doma.

A pak jsem si vzpomněla.

„Sakra.“

Nesnáším nákupy. Je to iracionální, ale je to tak. Dovedu si vymyslet tisíc záminek, abych se vyhnula supermarketu. A pak za to platím. Jako dnes večer. Do Montrealu jsem přiletěla před dvěma dny a do obchodu jsem se dosud nedostala.

Hodila jsem špinavé prádlo do koše na nebezpečný biologicky odpad. Další myšlenka ještě prohloubila mou melancholii.

Když jsem odjížděla z Charlotte, Birdie se zotavoval z infekce močových cest. Věděla jsem, jak nesnáší cestování, a bála jsem se, aby výlet neohrozil jeho oslabený měchýř, a tak jsem ho nechala v Dixie. Kocour neprotestoval.

Takže večeře z mrazáku. A o samotě.

Kráčela jsem chodbou, náladu pod psa. Uvažovala jsem, že si cestou koupím nějakou hotovku s sebou, když jsem oknem ve dveřích své laboratoře zahlédla postavu.

Ztuhla jsem. A pak jsem ho poznala.

Ryan. Mačkal tlačítka na mobilu.

V půl sedmé? Co to má znamenat?

Strčila jsem do dveří a on se otočil. Než jsem stihla promluvit, řekl: „Máme ji.“

„Amy Robertsovou a tak dál?“

Ryan přikývl.

„A?“

„Nebudeš tomu věřit.“

6

„Ve skutečnosti se jmenuje Annaliese Rubenová. Sebrali ji dvakrát za prostituci, v roce dva tisíce pět a dva tisíce osm. Pokaždé v Edmontonu. Nejdřív dostala podmínku, podruhé se nedostavila k soudu.“

Ryan mi podal tři listy papíru.

První byla zpráva o výsledcích porovnání otisků prstů. Přeskočila jsem úvod a rychle proletěla fyzickou charakteristiku. Annaliese Rubenová má černé vlasy, hnědé oči, měří sto padesát dva centimetry a váží osmaosmdesát kilo.

Druhý list bylo hlášení o kriminální minulosti Rubenové. Na třetím byly policejní fotografie nalezené podle čísla v systému otisků prstů. Na obrázcích byla žena s kulatým obličejem a tmavými rozcuchanými vlasy, které volaly po péči kadeřníka.

Podala jsem mu papíry zpátky. „Možná trpí zvýšenou funkcí štítné žlázy.“

„Jo?“

„Vylézají jí oční bulvy. Anebo to je osvětlením. Policejní fotky obvykle neukazují lidi v nejlepším světle.“

„Policejní oddělení v Edmontonu tvrdí, že na adrese, kterou Rubenová udala při druhém zatčení, je jen opuštěné skladiště. Od roku dva tisíce osm nikdo neví, kde je.“

Ryan si strčil iPhone do kapsy a založil ruce v bok. Pohyby měl trhavé, ramena stažená, čelist zaťatou. Povědomé znaky. Tenhle případ ho dostal.

Jenže tu bylo ještě něco. Tvrdost v Ryanových očích, kterou jsem tam dřív nevídala.

Chtěla jsem se zeptat, jestli se něco děje, nabídnout, že tu jsem, pokud si chce popovídat, ale neudělala jsem to. Jen jsem čekala.

„Slyšela jsi už o projektu KARE?“ Ryan mi zkratku vyhláskoval.

„Není to náhodou složka Královské kanadské jízdní policie, která šetří úmrtí a zmizení žen v Edmontonu a okolí? Pokud vím, je jich dost.“

„Hodně mírně řečeno. Ale jo, v podstatě máš pravdu. Zatýkají hajzly, co mají na svědomí vraždy VRPO.“

„Vysoce rizikových pohřešovaných osob.“

„Ano.“ Ryanovi mírně přeskočil hlas.

„Což znamená osoby zapletené do prostituce a drog.“ Začínala jsem chápat, kam míří.

„Ano.“

„Annaliese Rubenová je na seznamu projektu KARE?“ hádala jsem.

„Od roku dva tisíce devět.“

„Kdo nahlásil její zmizení?“

„Jiná prostitutka.“

Překvapilo mě to. „Ty se přece policajtům obvykle vyhýbají.“

„Jasně. Jenže kurvičky v Edmontonu jsou bez sebe strachy.“

„Zatkli někoho za ty vraždy?“

„Thomase Sveklu. Pěknej dáreček. Obvinili ho ze dvou vražd, usvědčili z jedné.“ Ryan znechuceně zavrtěl hlavou. „Nacpal oběť do hokejové tašky a vydal se s ní na cestu z High Level do Fort Saskatchewan.“

„Aspoň že ho chytli.“

„Povídá se, že jich je víc.“

„Takže dravec je stále na svobodě.“

„Jo. Dravec všech dravců.“

Ryanovy oči mi připadaly temné a utrápené. A tak intenzivně modré, že to snad ani nemohla být pravda.

„Ale pokud Annaliese Rubenová porodila minulou neděli v Saint-Hyacinthe, tak je evidentně naživu,“ podotkla jsem.

„A zabíjí děti.“

„To nevíme.“

„Kdo jiný než matka by mohl zabít tři novorozeňata? A proč se zdejchla?“

„Co chceš dělat?“

„Ukážu fotky Ralphu Treesovi. Zjistím, jestli Annaliese Rubenová je Amy Robertsová, Alma Rogersová, Alva Rodriguezová.“

„A pak?“

„Pak tu mrchu najdu a pošlu za mříže.“

Spokojila jsem se s thajským jídlem z restaurace Bangkok v Le Faubourg na rue Ste-Catherine. Krátká fronta a mně docházel čas.

Nemocnice svaté Marie vznikla v roce 1924 jako zařízení se čtyřiceti pěti lůžky v Shaughnessy House, dnešním Kanadském centru pro architekturu. Po deseti letech se přestěhovala na avenue Lacombe ve čtvrti Côte-des-Neiges, za kopcem od centre-ville. Dnes je z té staré holky nemocnice s několika pavilony a 316 lůžky a místní lékaři se věnují i výuce a výzkumu.

Parkování probíhalo stejně jako před dvanácti hodinami. Ve čtvrt na devět se konečně uvolnilo místo na rue Jean-Brillant. Okamžitě jsem se tam nacpala, popadla věci a vyrazila.

Na to, že bylo úterý devět hodin večer, okolí žilo. Ulice plné aut a na chodnících se to hemžilo lidmi – ženy s igelitovými taškami plnými nákupů, návštěvníci nemocnice, muži s prázdnýma rukama, kteří patrně mířili domů, studenti s batůžky z Université de Montréal anebo College Notre-Dame.

Svatá Marie nepatří k montrealským architektonickým skvostům. Hlavní budova připomíná několikapatrovou krabici z betonu a cihel a uprostřed se tyčí hradní věžička. Zamířila jsem rovnou ke vchodu a strčila do skleněných dveří.

Hala byla skoro prázdná. Starý muž sedící s roztaženýma nohama a bradou na hrudi tiše pochrupoval. Žena tlačila kočárek v nekonečných kruzích a vypadala vyčerpaně. Dva starší lidé se bavili nad vytištěnou lékařskou zprávou anebo snad jídelním lístkem či receptem na čočkovou polévku.

LaManche stál na druhém konci haly u výtahů. Vedle něho Pomier s taškou v ruce. Byl tam ještě vysoký muž s brýlemi v kovových obroučkách, kterého jsem odhadovala na doktora Leclerka.

Když jsem k trojici došla, Leclerc se rozkročil a překřížil paže v gestu, které by se mnohem lépe hodilo k vyhazovači z nočního baru než k lékaři.

„Kolik lidí ještě přijde?“ Leclerkova francouzština zněla jako od Notre-Dame. Evidentně nepocházel odsud.

„Jsme všichni,“ řekl LaManche.

„Je třeba zachovat maximální diskrétnost.“

„Samozřejmě.“

Leclerc pohodil hlavou a lehce s ní potřásal, ještě když mačkal tlačítko výtahu. Jakmile kabina přijela, nastoupila jsem jako první a uklidila se až dozadu. Cestou nahoru jsem si prohlížela našeho hostitele.

Leclerkovy jemné hnědé vlasy byly rozčísnuté na pěšinku s vojenskou přesností. Bílý plášť zářil na dálku, khaki kalhoty měly tak ostré puky, že by s nimi klidně mohl provádět odběry krve. Odhadovala jsem, že flexibilita nebude patřit k nejsilnějším vlastnostem tohohle chlapíka.

Dveře se otevřely, Leclerc nás vedl osvětlenou vykachlíkovanou chodbou k rentgenu, který mi připomínal obdobné zařízení v LSJML. Jen jeden rozdíl: ve Wilfrid-Derome u něho nemáme šatny. Naši pacienti přicházejí a odcházejí nazí.

Okýnkem jsem zahlédla ženu sedící vedle přístroje, který vypadal jako krychlová kobliha s otvorem, z něhož vyčuhovalo úzké lehátko. Žena měla černé vlasy a pleť barvy vlašského ořechu. Podle oblečení se dalo soudit, že to bude radiologická laborantka.

„Paní Tongová vám bude k dispozici. Vysvětlil jsem jí…“ Leclerkovy rty se v koutcích zvedly, když hledal správné slovo, „… situaci.“

Zaklepal na sklo a paní Tongová zvedla hlavu. Vstala, odložila časopis a došla ke dveřím, před nimiž jsme stáli. Leclerc hovořil dál.

„Zmocnil jsem paní Tongovou k provedení MSCT obou těl. Osové snímky s kolimací šestnáct na tři čtvrtiny milimetru. Máme tu přístroj Sensation 16. Dal jsem paní Tongové pokyn, aby použila dva filtry pro kosti a jeden pro měkkou tkáň.“

Leclerkova řeč zněla jak upjatá nahrávka z pásku. „Paní Tongová souhlasila, že tu zůstane po službě. Nezdržujte ji prosím déle, než bude nutné. A řiďte se jejími pokyny.“

„Ale propáníčka, já přece ráda pomůžu.“ Paní Tongová se vřele usmála. „Nemám žádné děti, za kterýma bych pospíchala domů. Ani do kostela dneska nejdu. Vlastně…“

„Děkuji vám.“

Pod tvrdým šéfovým pohledem ženě okamžitě zmizel úsměv z tváře.

Leclerc se obrátil na LaManche. „Kdo bude manipulovat s těly?“

LaManche pohlédl na mě. Přikývla jsem.

„Řek bych, že ten chlap spí s koštětem v prděli,“ poznamenal Pomier šeptem, když jsem od něj brala vaky.

Tři páry očí sledovaly, jak s paní Tongovou vcházíme do místnosti s rentgenem. Laborantka spustila, hned jak za námi klaply dveře.

„Říkám mu Kocour Felix.“ Poplácala tomograf dlaní. „Jinak je to prostě ‚cétéčko‘. Dětinské, já vím. Jenže pacienti bývají nervózní jak králíci, když si mají vlízt do velké hučící bedny. Jakmile ji pojmenujete podle postavičky z komiksu, přestanou se bát.“

„Paní Tongová…“

„Ale jděte, tohle přece není recepce u královny. Říkejte mi Opaline. Víte, jak Felix funguje?“ Zatímco mluvila, seřizovala kolečka a ťukala na spínače.

„Vím, že…“

„Není to žádná věda. Tenhle fešák pomocí počítače a rotujícího rentgenu zobrazí plošné řezy orgánů a částí těla. Jsou tak podrobné, až se z toho člověku točí hlava.“

Bylo jasné, že Opaline ráda mluví. Anebo byla z mrtvých novorozeňat nervózní jak pes. Když jsem otevřela první nádobu, vyhnula se mi pohledem.

„Písmeno T v CT znamená tomografii. Víte, co to znamená?“

„Zobrazování v řezech pomocí pronikajících vln.“ Umístila jsem droboučkou mumii označenou jako LSJML-49277 na lehátko tváří nahoru a zacvakla přezku pásu.

„Výborně. Jste chytrá ženská.“

Opaline stiskla tlačítko, lehátko vyjelo nahoru a pak se pomalým pohybem dopředu a dozadu posunovalo do otvoru. Jakmile bylo tělíčko v té správné pozici, ustoupila a znovu přístroj poplácala.

„Tenhle kruhový rotující rám je snímač. Na jednom konci má rentgenovou trubici a na druhém detektor, který vypadá jako banán. Rotující rám roztočí trubici i detektor kolem té naší chudinky a vytvoří rentgenový paprsek ve tvaru vějíře. Detektor udělá snímky, kterým se říká profily. Obvykle tisíc v každém kole. Takže při jedné kompletní rotaci dostaneme jeden řez.“

Opalinin hlas pomalu ztrácel sladký tón učitelky z mateřské školky.

„Počítač pak pomocí digitálního geometrického zpracování udělá ze série dvourozměrných snímků pořízených kolem jedné osy rotace trojrozměrné obrázky těla. Rozumíte?“

„Ano. Děkuji vám.“

„Připravená?“

Přisvědčila jsem.

„Tak jdem na to.“

Po třiačtyřiceti minutách jsme se všichni sešli v předpokoji. Paní Tongová seděla u počítače, my ostatní se mačkali kolem ní. Zadala příkaz a přitom vysvětlovala, jak data ze snímače projdou procesem takzvaného oknování, aby zobrazily různé části těla v souladu s jejich schopností blokovat rentgenové paprsky. Dříve byly prý vygenerované snímky axiální nebo transverzální a kolmé k ose těla, dnes moderní snímače umožňují reformátování různých pohledů, a dokonce i volumetrické, tedy trojrozměrné zobrazení.

Nejprve jsme si prohlédli dvojrozměrné snímky, které podle paní Tongové vznikly multiplanární rekonstrukcí. Rez po řezu jsme se probírali miminkem z lavice u okna od hlavy až k patě a interpretovali snímky, které připomínaly Miróova abstraktní díla.

Všimli jsme si, že lebka je deformovaná v důsledku zhroucení obou temenních kostí. Sluchové kanálky byly dobře definované a ve středním uchu byly přítomné malé kostičky – kladívko, kovadlinka a třmínek. Leclerc ukázal na hlemýždě a rovnovážný systém ve vnitřním uchu, část kanálu lícního nervu připomínající labyrint, pyramidu a další anatomické znaky.

Změřila jsem pars squama a pars basilaris týlní kosti a délky stehenní a holenní kosti.

Všichni jsme se shodli. Plod byl donošený.

„Přejdeme k trojrozměrným?“ navrhla paní Tongová.

„Ano,“ souhlasil Leclerc.

„Snímky se vytvářejí pomocí zobrazování objemových dat v maximální intenzitě,“ poznamenala paní Tongová.

Teď už žádné kousky. Miminko se objevilo celé, v detailních odstínech šedé a bílé. Bylo ohnuté a maličké končetiny směřující k tělu ve tvaru V vypadaly jako dva páry křídel.

Leclerc ukazoval na orgány, které jsme poznávali. „Zbytky mozkových hemisfér, malý mozek, jařmový oblouk, prodloužená mícha, mícha.“ Prst se mu pohyboval od lebky k hrudníku. „Jícen, průdušnice, plíce. Tohle je srdce, i když jednotlivé komory nerozeznám.“ Ukázal na břicho. „Tady je žaludek a tady játra. Ostatní orgány se nedají identifikovat.“

„Tohle je penis?“ zeptal se chraplavě Pomier.

„Ano, je.“

„Nevidím žádné malformace ani poranění kostry.“

Leclerc a LaManche se mnou souhlasili a pak si vyměnili pár poznámek ohledně anatomických znaků.

Nevnímala jsem je. Upírala jsem pozornost na jedno místo v průdušnici, částečně překryté droboučkou čelistí.

„Co to sakra je?“

7

LaManche přikývl, jako kdybych otázku zodpověděla, a ne položila. Očividně to také viděl.

„Všiml jsem si toho, pokládal jsem to za artefakt,“ prohlásil Leclerc. „Ale teď už si nejsem tak jistý.“

„Dá se ta oblast vizualizovat jasněji?“ zeptala jsem se.

Paní Tongová znovu vyhledala dvojrozměrné snímky a začali jsme prohlížet krk dítěte v řezech. Moc to nepomohlo. Místo, jímž neprostoupily rentgenové paprsky, bylo někde v průdušnici nebo v jícnu. Další podrobnosti vidět nebyly.

„Možná se do úst dostal během rozkladu prach nebo sediment,“ navrhoval LaManche.

„Možná.“ Nevěřila jsem tomu. Bílá skvrna byla tak intenzivní, že to muselo být něco pevného.

Plnou minutu jsme zírali na monitor. Pak jsem se rozhodla. „Mohla bych si půjčit skalpel a peán?“

„Jistě.“ Leclerc spěšně odešel, vzápětí se vrátil a podal mi nástroje.

Ostatní přihlíželi, jak se vracím k tomografu, vytahuji z kapsy rukavice a navlékám si je.

Odpusť, drobečku.

Levou rukou jsem přidržovala dítě a pravou přejela ostřím skalpelu po seschlém krčku.

Papírová tkáň se s tichým prasknutím otevřela. Odložila jsem skalpel, zvedla peán a zasunula ho dovnitř. Po necelých dvou centimetrech jsem narazil na překážku.

Rozevřela jsem peán, pak opět stiskla a jemně popotáhla. Ta věc nepovolila.

Skoro jsem nedýchala, otevřela jsem peán ještě víc, zavrtala o něco hlouběji a zatáhla.

Předmět se uvolnil z průdušnice a se zašustěním vyklouzl nahoru. Milimetr po milimetru se soukal z rány. Nakonec jsem si ho položila na dlaň.

Špinavě bílý. Gázovitý, zmačkaný.

Pinzetou jsem zatáhla za koneček. Zvedla se tenoučká vrstva, v jednom místě perforovaná.

Prokristapána!

Před očima se mi zjevil obraz tak hrozivý, že jsem ho okamžitě zahnala.

Musela jsem se vzpamatovat, přemoci chlad svírající moje srdce a pálení za očními víčky.

Když jsem se trochu uklidnila, znovu jsem pohlédla na miminko.

Je mi to líto. Tak strašně, strašně líto.

Zhluboka jsem se nadechla a vrátila se k ostatním čekajícím za sklem.

Beze slova jsem rozevřela prsty a odhalila tu hrozivou věc ve své dlani. Všichni se jen zaraženě dívali.

LaManche promluvil první: „Zmuchlaný toaletní papír.“

Zmohla jsem se jen na lehké přikývnutí.

„Nacpali mu ho do krku, aby přestalo dýchat.“

„Nebo křičet.“

Tohle paní Tongovou dorazilo. Rozplakala se. Nebyly to hlasité vzlyky, jen naříkavě škytání. Ostatní jen rozpačitě mlčeli, a tak jsem jí položila ruku na rameno.

Otočila hlavu a přes rameno se na mě podívala. „Toho drobečka někdo zabil schválně?“

Můj pohled byl dostatečně výmluvný.

Tichým a velmi vyrovnaným hlasem jsem řekla LaMancheovi: „Detektiv Ryan by to určitě rád věděl.“

„Ano. Informujte ho, prosím.“

Pospíchala jsem ke dveřím, když se Leclerc zeptal paní Tongové, jestli chce jít domů.

„Ani za nic.“

Chodba byla opuštěná. Ignorovala jsem nemocniční předpisy zakazující používání mobilních telefonů, našla na iPhonu Ryanovo soukromé číslo a zmáčkla. Chvilku to zvonilo a pak mě to přesměrovalo do hlasové schránky.

Sakra.

Nechala jsem mu zprávu. „Zavolej mi. Je to důležité.“

Podívala jsem se na hodinky. Deset minut po jedenácté.

Došla jsem na konec chodby. Připadala jsem si jak ve městě duchů.

Vrátila jsem se k rentgenu. Znovu zkontrolovala čas.

Jedenáct čtrnáct.

Začala jsem přecházet sem a tam. Jedenáct dvacet jedna.

Kde krucinál je?

Už jsem to chtěla vzdát, když se Ryan konečně ozval. Šla jsem hned k věci. „Dvě děti byly každopádně donošené. U třetího to zjistíme brzy.“

„Zdravotní problémy?“

„Ne. Miminko z lavice pod oknem byl chlapec.“ A pak jsem mu řekla o zmuchlaném toaletním papíře.

Dlouho se mi ve sluchátku ozývaly jen vzdálené zvuky. Hlasy. Ťukající skleničky.

„To je všechno?“ Úsečně. Ryan bojoval s emocemi stejně jako před chvílí já.

„Zrovna děláme cétéčko u dítěte z koupelny.“

Čekala jsem na reakci, ale žádná nepřišla.

„A ty máš něco nového?“ zeptala jsem se.

„Trees identifikoval fotky. Doktor z ambulance a pan domácí taky.

V nemocnici byla Rubenová a Rubenová taky bydlela v bytě v Saint-Hyacinthe. Paxton tvrdí…“

„Majitel domu.“

„Správně. Paxton teď tvrdí, že původně byt pronajal Smithovi. Smith se ale časem ztratil z dohledu. Dokud Rogersová platila, neptal se.“

„A co v Edmontonu?“

„Ráno jsem mluvil se seržantem z kanadské jízdní. Dnes večer přijede do Montrealu. Sejdeme se zítra poránu.“

Jindy by mě Ryan pozval, abych se k nim přidala. Byl to i můj případ. Ale dnes to neudělal.

„V kolik hodin?“ zeptala jsem se.

„V osm.“

„Zkusím se zastavit.“

Na tomografu mezitím osnímkovali LSJML-49276. Všichni jsme se znovu shromáždili u počítače. Paní Tongová měla opuchlé oči a na tvářích červené skvrny.

Na obrazovku načetla dvojrozměrné snímky, axiální řez na úrovni hrudníku. Mluvil Leclerc: „V obou průduškách i v jícnu je vzduch. Obě plíce vypadají okysličené.“

Paní Tongová stiskla několik kláves a zobrazila snímky břicha.

Leclerc pokračoval v monologu: „Vzduch v žaludku.“

„Takže dítě dýchalo a polykalo,“ poznamenal Pomier.

„Možná.“ LaMancheovy povadlé oči v povadlém obličeji vypadaly unaveně. „Vzduch může být přítomen i v důsledku rozkladu. Při pitvě odebereme vzorky pro toxikologické testy.“

LaManche to nemusel rozvádět. Věděla jsem, že vdechnutý vzduch bude obsahovat vysoké hodnoty dusíku a trochu kyslíku, zatímco plyny vzniklé při rozkladu se budou skládat především z metanu.

A také jsem věděla, že jakmile se provede řez ve tvaru Y a odstraní prsní kost, vzedmutí plicní tkáně naznačí přítomnost vzduchu v lalocích. Po následném ponoření do vody nebo formaldehydu budou okysličené plíce plavat.

Nic z toho ale paní Tongová nemusela slyšet.

Analýza holčičky proběhla stejně jako u chlapce. Změřila jsem dlouhé kosti a spodní části kosti týlní. Všichni společně jsme prozkoumali stav kostry a její vývojové stadium.

A všichni jsme dospěli ke stejnému smutnému závěru.

LSJML-49276 bylo donošené děvčátko nevykazující žádné malformace ani kosterní poranění.

Za pět minut tři čtvrtě na dvě jsme uložili tělíčka zpátky do nádob a pytlů, aby je Pomier odvezl do márnice.

Domů jsem se dostala deset minut po druhé. Ve čtvrt na tři jsem spala.

Probudily mě kostelní zvony. Ve snaze ten kravál okamžitě zastavit jsem smetla iPhone na zem.

Číslice na displeji hlásily sedm hodin ráno.

Pátrala jsem v paměti, proč jsem si nařídila budík.

Ryan, Edmonton. Kanadská jízdní. Jasné.

Vyčerpaně jsem se dovlekla do koupelny, k šatníku, do kuchyně. Spíž mi nabídla velmi staré kukuřičné lupínky, mrazák mletou kávu. Tahle dvojkombinace mě trochu postavila na nohy. Ale když spím méně než pět hodin, nejsou ani kofein a cukr všemocné.

Za půl hodiny jsem se v autě blížila k Wilfrid-Derome. Fajn. Brzké ranní vstávání má i své výhody. Zaparkovala jsem v cuku letu.

Hodila jsem si kabelku do kanceláře a pak jsem sjela do třetího patra a vešla do dveří s nápisem Section des crimes contre lapersonne.

Ve služebně stálo asi tucet stolů. Na každém se vyjímala tradiční policajtská výbava – telefon, papírové desky, přeplněné košíky s doručenou i odesílanou poštou, legrační trofeje a suvenýry, hrnky s nedopitou kávou.

Náčelník sídlil v kanceláři vpravo, vedle kopírky. Nalevo byly dveře do místností pro výslechy.

Sedělo tu jen několik detektivů. Po telefonu nebo na počítači prověřovali stopy. Všimla jsem si i jednoho v obleku; patrně se chystal k soudu. Propletla jsem se mezi nimi do zadního rohu.

„Hele, Rochette, dneska je úterý?“ ozvalo se za mnou. Detektiv Chestang. „Růžičky?“

„Středa.“ Rochette, který mu odpovídal, mluvil hodně nahlas. Schválně. „Černobílý puntíky.“

Tenhle vtípek vznikl při vyšetřování jednoho případu. Tenkrát mě tahali z ohně zadkem napřed a moje spodní kalhotky se vzorem leopardí kůže pozdravily celý svět. I když se to odehrálo už před několika lety, vzor mého prádla je dosud oblíbeným tématem.

Vtipnou přestřelku jsem ignorovala a pokračovala v chůzi.

Ryan stál u stolu a polovinou zadku se o něj opíral. Naproti němu seděl muž. Sice neměl kalhoty se žlutým proužkem ani šedou košili, ale předpokládala jsem, že jde o příslušníka kanadské jízdní z Edmontonu.

Jen pro vaši informaci, ne, neměl na sobě červené seržové sako, rajtky ani stetson. Tahle výbava se nosí výhradně pro slavnostní příležitosti.

Pár slov o Královské kanadské jízdní policii – v angličtině RCMP, Royal Canadian Mounted Police, ve francouzštině GRC, Gendarmerie royale du Canada. Zkráceně kanadská jízdní. Sami sobě říkají „Síla“. Že by se moc koukali na Hvězdné války? Ba ne. Tahle tradice sahá daleko do minulosti.

RCMP je jedinečná v tom, že funguje na národní, provinciální i obecní úrovni a poskytuje služby federální policie po celé Kanadě včetně tří teritorií, osmi provincií, přes 190 obcí a 184 komunit původních obyvatel. A ještě na třech mezinárodních letištích.

Dvě nejlidnatější provincie Ontario a Quebek mají vlastní provinciální policejní sbor: Ontarijskou policii a Súreté du Québec, v ostatních se do velké míry spoléhají na působení kanadské jízdní. Ve třech teritoriích – Yukonu, Nunavutu a Severozápadních teritoriích – jsou hoši na koních jedinými policajty ve městě.

Zmatek? Aby to bylo ještě komplikovanější, některá velká města, jako třeba Edmonton, Toronto nebo Montreal, mají navíc ještě vlastní městská policejní oddělení.

Zkuste si představit FBI, státní sbory, šerify, městskou policii ve Spojených státech. Je to skoro totéž.

Ryanův host seděl zády ke mně, lokty mu visely přes opěradla židle. Šeď na spáncích naznačovala jistý počet najetých kilometrů.

Neříkal Ryan, že je to seržant? Takže Síla ho neposlala do důstojnického přípravného programu. Váznoucí kariéra? Proč? Ale třeba jenom stejně jako mnoho dalších poddůstojníků nemá rád „bílé košile“ – důstojníky.

Těžko říct. Na úrovni ředitelství nebo v Ottawě či divizním velitelství by touhle hodností nikoho neoslnil, pro policajta v terénu je to slušná šarže.

Proč se na něj Ryan dívá, jako by byl jen plivancem na chodníku?

Popošla jsem blíž a všimla si dalších detailů. Průměrně vysoká, ale statná postava. Košile na pažích a hrudníku se mu napínala na samý limit pružnosti.

Ryan promluvil. Neslyšela jsem ho. Host odpověděl a naklonil hlavu, takže mu brada poskočila dopředu a nahoru.

Tenhle zvláštní pohyb probral v mém mozku skupinku buněk, která má na starosti vzpomínky.

Zpomalila jsem. To není možné.

Seržant se natáhl a položil Ryanovi na stůl plastový kelímek. Na okamžik jsem zahlédla jeho levou ruku.

A pulz se mi zrychlil.

8

Na vteřinu mě napadlo, že rychle zmizím. Uteču zpátky do laborky. Jenomže vyšší mozková centra už chrlila slova jako „profesionálka“ a „dospělá“.

Seržant Oliver Isaac Hasty. Kromě hlubších vrásek od smíchu a šednoucích vlasů na spáncích vůbec nezestárl. Žádná povolená kůže na krku. Ani gram tuku navíc.

Ollie byl tenkrát desátníkem a krátce pracoval na akademii FBI v Quantiku. Behaviorální věda nebo tak něco. Já tam učila speciální agenty, jak vyzvedávat ostatky.

Ollie a já jsme se setkali u piva v kantýně. Byl Kanaďan. Já tehdy zvažovala nabídku přijmout práci konzultantky pro LSJML v Montrealu. Celý týden mi vyprávěl o našich zvláštních severních sousedech.

Jiskřilo to mezi námi, nebudu zapírat. Jenže Ollieho vidění sebe sama mě poněkud odpuzovalo. Bez ohledu na probírané téma byl desátník Hasty na slovo vzatý odborník a všichni ostatní věděli houby.

Po skončení kurzu jsem se vrátila domů do Severní Karolíny sice s pochroumaným libidem, ale nedotčenou sebeúctou. Jakmile v Quantiku skončil i Ollie, přijel za mnou do Charlotte na návštěvu. Bez pozvání. Jak sám prohlásil, odmítnutí nepřipadalo v úvahu.

V té době se mi rozpadlo manželství a já se ještě nevzpamatovala z Peteovy zrady. Bydlela jsem sama, poprvé po dvaceti letech. Nadržená panička v rozvodovém řízení. Svalnatý polda od kanadské jízdní. Erotovi se dá vzdorovat jen určitou dobu. Ne, nebyla jsem do Ollieho blázen, ale naše laškování týden převracelo celý barák vzhůru nohama.

A co se stalo pak, ptáte se?

Olliemu bylo devětadvacet. Mně… no, trošku víc. Žila jsem v Dixie.

On v Albertě. Hodně daleko. Ani jeden z nás nestál o trvalý vztah, takže se žádné budoucí „spolu“ neplánovalo.

Chvíli jsme si posílali krátké dopisy a pohlednice; e-mail tehdy nebyl. A nakonec, jak se dalo předpokládat, to prostě umřelo.

A teď je tady. Sedí naproti „dvojce“ z krátkého seznamu mých pomanželských milenců.

Oba muži zaslechli mé kroky a otočili se.

„Doktorko Brennanová.“ Ollie vstal a roztáhl paže. Na levé ruce mu chyběl skoro celý prsteníček.

„Seržante Hasty.“ Jeho výzvu k objetí jsem ignorovala a podala mu ruku. Potřásli jsme si a já se pokoušela vzpomenout, jak přišel o prst. Divné, já vím, ale prostě mě to napadlo.

„Jak vidím, tak vy dva se znáte.“ Ryan se ani neodlepil od stolu.

„S doktorkou Brennanovou jsme se setkali v Quantiku.“ Ollieho zářivé hnědé oči se dívaly do mých. „Kdy to bylo?“

„Hodně dávno.“ Zrudla jsem a proklínala v tu chvíli samu sebe.

„Dojemné,“ ucedil Ryan. „Co kdybychom si popovídali o Annaliese Rubenové?“

Protáhla jsem se kolem Ollieho a dosedla na židli po jeho levici. Co asi Ryan ví, ptala jsem se v duchu. Padla snad během jejich rozhovoru o Annaliese Rubenové zmínka o mém dávném flirtu? Ollie by přece nebyl tak indiskrétní.

Je můj románek s Olliem příčinou Ryanovy odtažitosti? Směšné. Byla to jedna rychlá epizodka, dávno zapomenutá už v době, kdy jsem přijela do Montrealu. A s Ryanem jsme navíc náš vztah ukončili víc než před rokem. Není přece tak dětinský, aby v sobě pěstoval zášť kvůli něčemu, co se stalo, než jsme se my dva poznali. Anebo ano? A vůbec, pokud to ví, tak hodně krátce, a jako krápník se už chová docela dlouho.

„Dobře,“ souhlasil Ollie.

„Co kdybychom začali tím, proč jste tady,“ řekl Ryan.

„Ze dvou důvodů. Za prvé, na Rubenovou je stále vydán platný zatykač. Vy tvrdíte, že je tady v Quebeku. A za druhé, Rubenová je riziková osoba, která zmizela v mém rajónu. Jako člen pracovní skupiny projektu KARE sleduji stopy týkající se pohřešovaných osob, co odpovídají profilu.“

Ollie nečekal na odpověď, odklopil mosazné západky na kufříku, vyndal desky a otevřel je. Všimla jsem si, že uvnitř jsou jen dva papíry.

Napadly mě znepokojivé myšlenky. Vyšetřovalo se vůbec zmizení Annaliese Rubenové? Zajímalo to někoho?

„Hlášení bylo podáno u úředníka na recepci,“ začal Ollie. „Zmizení oznámila Susan Forexová, na ulici známá pod jménem Foxy.“

„To kurvičky obvykle nedělají,“ podotkl Ryan.

„Foxy je zvláštní.“

„Vy ji znáte?“

„Ano. A to, že vyměkla, zas není tak divné. Dámy v Edmontonu jsou vyděšené k smrti.“

„Zaseklé mezi dvěma mlýnskými kameny. Polda nebo úchyl.“

Ollie souhlasně přikývl. „Hlášení přijímal jeden z našich nováčků. Gerard. Forexová vypověděla, že Rubenová u ní bydlela. Prý měla sjednanou schůzku s kunčoftem, údajně z toho koukaly velký prachy. Měli se sejít v centru v hospodě Days.“

Ollie vybíral ze spisu relevantní informace.

„Rubenová se domů nevrátila. Po čtyřech měsících se Forexová rozhodla jít na policii.“

„Chvíli jí trvalo, než si začala dělat starosti,“ poznamenal Ryan.

„Jak dlouho spolu bydlely?“ zeptala jsem se.

„Asi půl roku.“

„Vyšetřoval to někdo?“

„Moc toho k vyšetřování nebylo. Lidi z ulice mění adresy tak často jako my ponožky. Málokdy hlásí místo pobytu. U Forexové tou dobou bydlela ještě jedna prostitutka, Monique Santoferová. Obě jsme vyslechli. Taky pár dalších. Žádná nic nevěděla.“

Ryan a já jsme mlčeli. Věděli jsme, jak to chodí.

Po pár výsleších spis patrně koloval mezi detektivy z kriminálky, ale nikdo z nich se ničeho nedopátral. Pak ho předali oddělení pohřešovaných osob, kde policajti zdaleka nestíhají neuvěřitelně obrovské počty lidí, jejichž zmizení se každoročně ohlásí. Takže desky skončily na hromadě. Naštěstí si ovšem našly cestu do projektu KARE.

„Proč si Forexová dala tu práci?“ zeptala jsem se.

„Edmonton je pro šlapky vražedné pole. Některé jsou tak vyděšené, že dobrovolně dávají vzorky DNA, abychom dovedli identifikovat jejich těla, kdyby je někdo zabil.“

„To tam máte tolik případů?“

„Od roku osmdesát tři zavraždili minimálně dvacet žen. Mnohem víc se jich pohřešuje, možná jsou mrtvé. Sama si určitě pamatuješ na toho sráče Picktona.“

Ollie měl na mysli Roberta Williama „Willieho“ Picktona, majitele prasečí farmy v Port Coquitlam v Britské Kolumbii. V roce 2007 ho usvědčili z vraždy šesti žen a obvinili ze smrti dalších dvaceti. Většina z jeho obětí byly prostitutky a ženy závislé na drogách z východní čtvrti Vancouveru.

Na tomhle případu jsem nepracovala, ale mí kolegové ano. S kopáním se začalo, když se v roce 2002 na Picktonově pozemku našly ostatky. Média zešílela, takže soud vydal zákaz publikování a vysílání jakýchkoli informací. Množily se spekulace. Povídalo se, že se tam válela rozkládající se těla, která požírala prasata.

Detaily vypluly na povrch teprve po zahájení soudního procesu. Ruce a nohy nacpané do rozpůlených lebek, ostatky vyhozené na smetiště nebo pohřbené u jatek, zkrvavené dámské oblečení v Picktonově náklaďáku.

Porota z nevysvětlitelných důvodů seznala Picktona vinným z šesti vražd ne prvního, ale jen druhého stupně. Byl odsouzen na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění za dvacet pět let – to je maximum, co kanadské právo v případě vraždy druhého stupně dovoluje.

Náklady na případ Pickton se odhadovaly na 70 milionů dolarů a jednalo se o nejrozsáhlejší vyšetřování sériového vraha v kanadské historii.

V roce 2010 byla stažena obvinění z vraždy dalších dvaceti žen, takže pohasly i vyhlídky na další proces. Žalobci patrně dospěli k závěru, že další výdaje jsou zbytečné – Pickton tak jako tak vyfasoval maximální možný trest.

Smutná poznámka na okraj. V roce 2010 bylo zrušeno informační embargo a veřejnost se dozvěděla, že Pickton byl v roce 1997 obviněn z pokusu o vraždu v souvislosti s pobodáním další prostitutky. Oblečení a gumovky, které měl na sobě v době zatčení, zůstaly zapomenuté ve skladu Královské kanadské jízdní policie sedm let. Když byly v roce 2004 konečně testovány, vydaly DNA dalších dvou pohřešovaných žen z Vancouveru.

Pro oběti už bylo pozdě.

Ollieho hlas mě vrátil zpět do přítomnosti.

„… a nejde jenom o Vancouver. Ženy se ztrácejí anebo objevují mrtvé i podél dálnice 16 na Yellowhead v Britské Kolumbii. Víte, jak tomu úseku dneska říkají? Dálnice slz. Věnují se tomu celé internetové stránky a časopisy. Kanadská jízdní rozšířila seznam pohřešovaných a zvětšila oblast, kde se vrah patrně pohybuje. Kdo ví, kolik dalších obětí tam leží ve škarpách nebo mělkých hrobech?“ Ollieho tón byl plný zoufalství a soucitu.

„Takže projekt KARE,“ shrnula jsem.

„Pracuju pro ně dva roky. Naším úkolem je hledat a zavírat tyhle zrůdy.“

„To je iniciativa kanadské jízdní, že ano?“

„Už ne. V Albertě jsme řekli, co je moc, to je moc. Kromě členů oddělení pro hrdelní zločiny Královské kanadské jízdní policie v Edmontonu a Calgary dnes do pracovní skupiny patří i vyšetřovatelé z policejního oddělení v Edmontonu a dalších složek s příslušnou jurisdikcí. Ty ženy potřebují ochranu. A jejich vrahy musí někdo zastavit.“

Stejně jako smrt novorozeňat vykolejila Ryana, vraždy žen pohybujících se na okraji společnosti zas vyvedly z míry Ollieho. Stejné odhodlání jsem v jeho hlase slýchala i tenkrát před lety. Byla to jedna z věcí, které se mi na něm líbily.

„Ale jak se zdá, tak Rubenová není obětí,“ poznamenala jsem.

„Povězte mi, co víte.“ Ollie si z kufříku vyndal pero a zápisník.

Poslouchala jsem, jak Ryan nastiňuje fakta. Amy Robertsová v nemocnici. Alma Rogersová v bytě v Saint-Hyacinthe. Alva Rodriguezová, Treesova přítelkyně. Miminka. Otisk. Shoda s otiskem Annaliese Rubenové v centrální databázi.

„A teď se Rubenová vypařila,“ konstatoval Ollie.

„Ano,“ odpověděl Ryan.

„Podle vás odsud odjela?“

„Ptali jsme se na letišti, na autobusovém i vlakovém nádraží, v půjčovnách aut. Nic. Ani u taxíků.“

„Záznamy z bezpečnostních kamer v nemocnici?“

„Přišla i odešla pěšky. Objevila se ze směru, kde se nachází její byt, asi kilometr od nemocnice, a tam se taky následně vydala.“

„A co obchody, knihovny, další místa, kde ji mohl někdo vidět?“

„Nic.“

„Má tady přátele nebo příbuzné?“

„Kromě Treese, domácího a jedné arogantní sousedky patrně nikdo nevěděl, že vůbec existuje.“

„Nešlapala chodník?“

„Pokud víme, tak ne. Ale peníze odněkud mít musela.“

„Takže v Quebeku ji nikdy nezatkli?“

„Ne. Asi se poučila v Albertě.“

„A prověřoval jste i ta ostatní jména?“

Ryan se na něho jen mlčky podíval.

„Policejní oddělení v Edmontonu Rubenovou dvakrát sebralo za nabízení sexuálních služeb,“ pokračoval Ollie. „Potom zmizela.“

„V roce dva tisíc osm,“ dodala jsem.

„To přesně odpovídá výpovědi domácího,“ pokračoval Ryan. „Podle Paxtona se k němu Rubenová se Smithem nastěhovali asi před třemi lety.“

„Má na Smithe nějaký kontakt?“

„Nezná ani jeho křestní jméno.“

„A co vám řekl?“

„Že byli skvělí nájemníci. Nestěžovali si na vodovodní trubky. Platili předem a na dřevo.“

„Kde je Smith teď?“

„V čudu.“

„Zkoušel jste ho najít?“

„To mně fakt nenapadlo.“

Ollie při Ryanově sarkastické odpovědi lehce našpulil horní ret. „Měl Smith práci? Auto? Mobil?“

„Jestli se vám chce hledat v databázi Smithe, u kterého neznáte křestní jméno, věk ani popis, tak se do toho klidně pusťte.“ Ryan mávl rukou k počítači za sebou.

Rozhostilo se napjaté ticho. Prolomila jsem ho já.

„A co když je Smith ten bohatý zákazník, se kterým se měla Rubenová sejít v Days? Možná ji přemluvil, aby s ním odjela na východ.“

„Bylo by od ní hezké, kdyby nechala spolubydlící vzkaz na rozloučenou.“ Ryan znechuceně zavrtěl hlavou.

„Forexová toho chlapa někdy viděla?“

„Ne.“

„Kde jsou Forexová a Santoferová teď?“ zeptala jsem se Ollieho.

„Santoferová se vloni předávkovala, takže s tou si už nepokecáme. Forexová bydlí pořád na stejné adrese. Ten byt jí patří.“

„Hlídáte ho?“ zeptal se Ryan.

„To by mě nenapadlo,“ vrátil mu Ollie sarkastickou poznámku.

„Existuje opodstatněné podezření, že se Rubenová vrátila do Alberty?“ zajímalo mě. „Třeba to je její styl. Jakmile začne přituhovat, odjede z města. V Edmontonu zná lidi. Je to její bezpečná zóna.“

„Jasně,“ odfrkl si Ryan. „Odjela na západ v porsche bez poznávací značky. Anebo si najala limuzínu s řidičem.“

„Mohla jet stopem,“ opáčila jsem stroze. Ryanův přístup mě začínal pěkně štvát.

„Jestli je to pravda, tak ji dostanem. Všechny policejní služebny v Kanadě mají její policejní fotky.“

„Má psa.“ Proč mi to sakra pořád leží v hlavě?

„Člověka se psem si lidi spíš všimnou.“ Ollie upíral na Ryana tvrdý pohled.

Ryan promluvil, aniž by se usmál. „Pudl Charlie.“

„Steinbeck nejezdil stopem,“ odsekla jsem. „Měl obytný náklaďák.“

Ollie těkal pohledem mezi mnou a Ryanem, vědom si podtónu, kterému nerozuměl a který se mu nelíbil. Chystal se něco říct, když mu zapípal mobil u opasku. Vytáhl ho, podíval se na číslo volajícího. „Musím to vzít.“ Vstal.

Ryan ukázal na výslechovou místnost.

Ollie obešel stůl a zmizel v prvních dveřích.

Následovalo trapné ticho. Ryan upřeně sledoval své vlastní boty. Nakonec jsem to už nevydržela. „Máš se mnou nějaký problém, detektive?“

Ryan se odlepil od stolu a udělal pár kroků stranou. Zpátky. Nakonec řekl: „Tenhle případ musíme prostě uzavřít.“

Otevřela jsem ústa, abych se zeptala, jak to myslí, když se objevil Ollie. Výraz v jeho tváři věstil dobré zprávy. „Nejspíš jsi měla naprostou pravdu, Tempe.“

Když z jeho úst vyšlo mé křestní jméno, Ryan sebou škubl.

„Je v Edmontonu,“ pokračoval Ollie.

„Rubenová?“ zeptala jsem se ohromeně.

„Právě ji viděli u Tima Hortonse, pár kilometrů na východ od centra. Je to asi kilometr od TransCanada.“

„Takže?“

„Takže mejdan se stěhuje ke mně.“

9

„Mám člověka, co nám zarezervuje letenky,“ oznámil mi Ollie. „Stihneš to do jedenácti na letiště?“

„Já?“ Nepokoušela jsem se skrýt překvapení.

„Rubenová šlapala v Edmontonu chodník. Myslíš, že na západním pobřeží jí mateřské instinkty fungovaly líp?“

„Místní soudní lékař má určitě odborníky, na které se může obrátit.“

„Mají tam teď trošku problémy.“

„SQ jí výdaje neuhradí,“ prohlásil Ryan.

„Kanadská jízdní ano. Vykážu ji jako dočasnou CS. Civilní sílu.“

„Já vím, co to znamená.“ Ryan věnoval Olliemu arktický úsměv.

„Takže.“ Ollie se mi zahleděl do očí. „Jdeš do toho?“

V duchu jsem si představila vyděšené oči, maličké mumifikované ručičky a zmuchlaný toaletní papír. Podívala jsem se na hodinky a přisvědčila.

„Pokud se nemůžete uvolnit, detektive, pochopím to,“ ucedil Ollie, aniž by se na Ryana podíval.

„Sejdeme se na letišti,“ uzemnil ho Ryan.

Nahoře na mě žádné nové antropologické případy nečekaly. Projednala jsem svou náhlou změnu plánů s LaManchem a vyrazila.

Sotva jsem vešla do bytu, zazvonil mi telefon. Nejbližší let je už plný, takže máme rezervaci na spoj v jednu. Využila jsem hodinku navíc, abych se osprchovala, vytiskla si palubní lístek a zatelefonovala soudnímu lékaři do Edmontonu. Poděkoval mi a prohlásil, že jeho zařízení je mi k dispozici, budu-li ho potřebovat.

Za deset minut půl jedné jsem se sešla s Ryanem a Olliem u gejtu na letišti Pierra Elliotta Trudeaua. Let Air Canada 413 byl na tabuli označený jako zpožděný. Čas odletu byl stanoven na čtvrt na dvě. Odhad mě příliš neuklidnil. Podle služby šlo o technický problém. Jasně.

Nakonec jsme odstartovali ve tři čtvrtě na čtyři, a v Torontu tudíž zmeškali navazující let. Naštěstí další spoj do Edmontonu odlétal v pět. Sice jsme museli přesprintovat celé letiště, ale stihli jsme ho. Radosti moderního letectví.

Ryan má hodně dobrých vlastností – inteligenci, vtip, laskavost, velkorysost. Jako spolucestující je ovšem nesnesitelný.

Ollieho přítomnost Ryanovo rozpoložení nijak nezlepšila. Anebo to bylo kvůli mně. Anebo croque-monsieur, co snědl v kavárně. Atmosféra v naší skupince byla přátelská asi jako při drogové šťáře.

Po přistání nám Ollie nabídl svezení, ale Ryan trval na tom, že si půjčí auto. I když Ollie navrhl, abych jela s ním, přišlo mi diplomatičtější zůstat s Ryanem.

Jelikož jsme neměli rezervaci, strávili jsme v půjčovně víc než hodinu. Neptala jsem se proč.

Edmonton je kanadskou obdobou Omahy. Solidní, neokázalý a obklopený obrovským množstvím ničeho. Je to místo, kde vás napadne pořídit si pevné boty.

Cestou na ředitelství útvaru K kanadské jízdní jsme viděli skoro celé město. Navrhla jsem směr podle gépéesky, protože mapu jsem si stáhla do mobilu, ale Ryan mou radu ani neocenil, ani se jí neřídil. Nakonec jsem to vzdala a soustředila se na svět ubíhající za oknem. Bylo tam hodně cihlových domů.

V devět čtyřicet jsme se konečně ocitli na Stodeváté. Žaludek mi vyčítal, že jsem si na letišti nedala s Ryanem sendvič. Rozhodla jsem se ho ignorovat.

Předložili jsme průkazy a vysvětlili důvod své přítomnosti komisaři, který zaujal absolutně striktní postoj. Detektiv Sluníčko a já jsme dostali jmenovky s klipsnou a velkým písmenem N. Celou cestu, kdy jsme desátníka následovali do výtahu a mlčky stoupali vzhůru, jsme si vskutku připadali jako hodně nedůvěryhodná návštěva. U kanceláře s tabulkou Projekt KARE nám doprovod ukázal, že dál už můžeme pokračovat sami.

Ryan otevřel a podržel mi dveře. Já významně čekala, až vejde jako první.

Místnost mi připomínala Ryanovu služebnu ve Wilfrid-Derome. Tedy ne že by se tomu u kanadské jízdní říkalo služebna. Tady to byla kancelář. Ale to je fuk. Podobně jako zločiny, které si vynucují existenci podobných prostor, i tyto prostory samotné mají stejnou depresivní uniformitu bez ohledu na to, kde se nacházejí. Stejné krabice na přijatou poštu, stejně odporná káva a suvenýry.

V deset večer tu bylo vymeteno.

Ollieho stůl byl vzadu na straně. On seděl za ním a ramenem si přidržoval telefon. Když zaslechl klapnutí dveří, zvedl oči a mávl na nás.

Vykročili jsme k němu. Nohou přitáhl židli a postavil ji vedle další, kterou už měl připravenou naproti sobě. Nevypadal spokojeně. Sedli jsme si.

Ollieho část konverzace probíhala ve staccatovém rytmu. „Kdy? Kde?“ A nakonec. „Do hajzlu. Hledejte dál.“

Sluchátko dopadlo s rachotem na telefon.

„Ztratili ji.“

S Ryanem jsme čekali na podrobnosti.

„Rubenová se dneska dopoledne poflakovala kolem kavárny Tim Hortons. Pak odešla do Northlands.“

„Co je Northlands?“ zeptala jsem se.

„Něco jako zábavní komplex. Sportovní akce, dostihy, rodea, hrací automaty, veletrhy.“

„Moderní opium pro široké masy,“ podotkl Ryan.

„I tak se na to dá dívat.“

Vzpomněla jsem si, že Ollie má rád dostihy i rodeo.

„Dámám z branže se tam dobře hledají klienti,“ poznamenal Ryan.

„Je to problémové místo.“ Stroze. Ollie si v prstech pohrával s propiskou. Koncem drtil podložku. Divoce to cvakalo. „Většinu odpoledne Rubenová prospala na lavičce v parku Borden. V pět se vrátila do kavárny. V sedm odešla do Rexall Place.“

„Proč ji nesebrali?“

„Měli jiné rozkazy.“

Ryan se chystal znovu udeřit, a tak jsem mu radši skočila do řeči. „Co je Rexall Place?“

Ollie se na mě podíval a pak cukl bradou. „Ale no tak. Edmonton Oilers?“

„Sportovní stadion.“ Ryanův hlas byl zcela bez výrazu.

„A občas koncertní sál. Dneska večer tam hrajou Nickelback.“

„A tam ji vaši hoši ztratili.“

„Asi se nevyjadřuji jasně, detektive. Nickelback je kapela z Alberty. Kolem se motaly tisíce lidí.“

„Sledování v davu vyžaduje zkušenosti,“ rýpl si Ryan.

„My ji najdeme.“ Ledově.

„Rychleji, než jste ji ztratili?“

Ollieho propiska se zastavila.

Střelila jsem po Ryanovi pohledem. „Zdá se, že se Rubenová pokoušela s někým zkontaktovat,“ řekla jsem.

„Asi ano,“ souhlasil Ollie.

„Se Susan Forexovou?“

„Čekám na zprávu, kde Susan právě teď je.“

„Měla Rubenová pasáka?“ chtěl vědět Ryan.

„Vyšinutýho kreténa jménem Ronnie Scarborough. Má přezdívku Jizva. A osobní kouzlo zrezlý jehly.“

„To jest?

Je ošklivý, násilnický a hned vybuchne.“

„Špatná kombinace.“

„Přezdívku dostal podle jizvy, kterou udělal jedný holce na obličeji. Velkou jak moje ruka. Rozžhaveným pohrabáčem.“

„Myslíš, že Rubenová se s ním pokusila spojit?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že nejdřív vyzkouší Forexovou. Ale kdo ví.“

„Co teď?“ zeptala jsem se a svou otázku směřovala na oba.

„Teď počkáme, až mí chlapi vyčmuchají Rubenovou. Zarezervoval jsem vám dva pokoje v Best Western. Je to ve vedlejším bloku. Chcete nejdřív do hotelu, nebo něco sníst?“

„Umírám hlady,“ postěžovala jsem si.

„Něco dobrého, nebo levného?“

„Rychlého.“

„Hamburger?“

„Bezva.“

V půl jedenácté večer Burger Express hostil jen dva další zákazníky; starého chlápka, jehož jsem podezřívala, že si jídlo vyžebral, a puberťáka s batohem, kterému nebyly vidět oči.

Dívka za pultem připomínala uprchlíka z léčebny pro narkomany. Zkažené zuby. Rozcuchané vlasy. Příšerné akné.

Ale chuť k jídlu mě nepřešla. Objednala jsem si superobří hamburger. Mastodont nebo jak se to jmenovalo. Cibulové kroužky. Colu bez cukru.

Při jídle nám Ollie vykládal o Susan Forexové.

„Od doby, kdy nahlásila zmizení Rubenové, ji čapli dvakrát. Jednou v rámci velkého zátahu, tehdy z toho vybruslila. Podruhé za nabízení sexuálních služeb. Vyfasovala rok podmíněně.“

„A zpátky do života,“ ucedil zhnuseně Ryan.

„Něco na ten způsob.“ Ollieho tón by klidně zmrazil tunu hrášku.

„Patrně jí scházel nekonečný koloběh večírků a vernisáží v galeriích.“

„Forexová je jiná než většina holek na ulici.“

„Jak jiná?“

„Zapomeňte na to.“

Ryan se otočil ke mně. „Kafe?“

„Ne, díky.“

Už jsem litovala svého výběru a obávala se rychlosti, s níž mé tělo tu příšernost trávilo.

Ryan odešel pro dávku kofeinu. Nebo aby si zapálil. I když před lety s cigaretami skončil, poslední dobou jsem z jeho oblečení i vlasů opět cítila kouř. Ve spojení s tím, jak hnusně se chová, nebylo pochyb, že je nervózní jak pes.

Olliemu zabzučel mobil ve chvíli, kdy jsme cpali obaly z voskovaného papíru do mastných sáčků. Zatímco si vyřizoval hovor, došla jsem k přeplněnému odpadkovému koši a přihodila náš příspěvek.

Vrátila jsem se do boxu a zastihla Ollieho s výrazem dítěte, které po dlouhém hledání našlo ztracené štěně.

„Forexová je v baru kousek od Colisea.“

„Má s sebou Rubenovou?“

„Je sama. V práci.“

„Takže přepadovka?“

„Když se zastavíme v pracovní době, bude třeba vstřícnější.“

Oba jsme se usmáli a já vykročila dveřím. V půli cesty mě Ollie chytil za ruku. Otočila jsem se.

Ollie se tvářil jako každý jiný chlap, když si hraje na tvrďáka. „Vzpomínáš někdy na…“ ukázal prstem na sebe a pak na mě, „… nás dva?“

„Nikdy.“

„Ale určitě jo.“

„Nebylo žádné ‚my dva‘“ řekla jsem a při posledních dvou slovech prsty naznačila uvozovky.

„Ale vždyť jsme si báječně užili.“

„Většinou ses choval jako blbec.“

„Byl jsem mladej.“

„A teď jsi zestárl a zmoudřel.“

„Lidi se mění.“

„Máš přítelkyni, Ollie?“

„Momentálně ne.“

„A pročpak?“

„Nenašel jsem tu pravou.“

„Lásku svého života?“

Ollie pokrčil rameny.

„Měli bychom jít,“ řekla jsem.

„Nechceš nechat detektiva Prudila čekat?“

„Co tím myslíš?“

„Není to moc příjemný společník.“

„Schválně ho provokuješ.“

„Je to vůl.“

„Ollie.“ Provrtala jsem ho pohledem, který oznamoval, že to myslím vážně. „Ty jsi mluvil…,“ napodobila jsem jeho gesto, „… o nás dvou s detektivem Ryanem?“

„Možná jsem se zmínil, že tě znám.“ Záblesk v jeho očích mi řekl všechno, co jsem potřebovala vědět.

„Jsi bezzásadovej parchant.“

Než jsem stihla zareagovat, Ollie mě přitáhl k sobě a přitiskl k hrudi. „Až tenhle případ skončí, uvidíš, že mě budeš zase chtít,“ šeptal mi do ucha.

Odstrčila jsem ho oběma rukama a vymanila se z jeho objetí. „S tím nepočítej.“

Prudce jsem se otočila, naštvaná a znechucená.

Ryan stál venku za dveřmi a pozoroval nás přes sklo. Pod křiklavou neonovou zářivkou měl protáhlý a vyzáblý obličej.

Sakra. Sakra. Sakra.

Netušila jsem, kolik toho viděl, a tak jsem jen zvedla palec a zářivě se usmála. Dobré zprávy!

Ryan poodešel do stínu a rysy měl napjaté skoro k prasknutí.

10

Ollie řídil. Já seděla vedle něho. Ryan vzadu.

Začalo trošku pršet. Proplétali jsme se městem a za okny ubíhal kaleidoskop rozmazaných barev a stínů. Stěrače na předním skle se míhaly jako pomalý metronom.

Po deseti minutách Ollie zatočil do ulice lemované bary, striptýzovými kluby a prodejnami rychlého občerstvení; všude se svítilo a bylo otevřeno. Neony zářily na chodník a osvětlovaly nápisy, auta a taxíky.

O prostor tu bojovalo několik obchodů: prodejna náhradních dílů do aut, zastavárna, krám s kořalkou. Výlohy měly temné a zatažené mřížemi proti vandalům a zlodějům.

Oběma směry procházelo několik mužů v mikinách a bundách, hlavy skloněné, ramena nahrbená. Tu a tam se u dveří choulilo pár kuřáků, kteří byli ochotni kvůli dávce nikotinu snášet vítr i déšť.

Ollie zastavil před patrovým cihlovým domem, který ze strany zdobil nápis XXX Pro dospělé. Kromě největší světové sbírky filmů a fotek tu nabízeli nonstop peep show za pětadvacet centů.

„Najdeš tu všechno, po čem srdce touží, ale musíš zaplatit.“ Ollie rozmáchlým gestem obsáhl celou nechutnou scénu, která nás obklopovala. „Drogy. Ženský. Kluky. Zbraně. Kdybys potřebovala nájemného vraha, nejspíš bys ho tady našla taky.“

„I Susan Forexovou?“ zeptala jsem se.

„Uvidíme, co se dá dělat.“

Ollie stiskl na mobilu tlačítko rychlého vytáčení a přiložil si telefon k uchu.

Na druhém konci jsem slyšela hlas, ale slova jsem nerozeznávala.

„Před trojitým X,“ oznámil Ollie po několika vteřinách.

Pauza.

„Jak dlouho?“

Pauza.

„Něco o Rubenové?“

Pauza.

„Zavolej mi hned, jak to zjistíš.“

Zaklapl víčko a řekl: „Máme štěstí. Madam dneska nemá úspěšný večer.“

Všichni jsme vystoupili. Ollie pípnutím zamkl auto a já vklouzla do bundy, kterou jsem si přibalila do příručního zavazadla na palubu letadla.

Vzduch páchl smaženým jídlem, benzinem a mokrým betonem.

V budově napravo pulzovala tlumená hudba, vybuchla, když vyšel zákazník, a znovu zeslábla, když se dveře zavřely.

Ollie nás vedl padesát metrů na sever ke krabici se štukovou omítkou a nápisem Kovbojský salon. Neonová dívka měla na sobě jen kovbojský klobouk.

„Mluvit budu já,“ řekl Ollie Ryanovi. „Zná mě. Nebudu pro ni taková hrozba.“

Ryan mlčel.

„Vyhovuje vám to, detektive?“

„Vyhovuje mi to, seržante.“

Ollie vstoupil. Já za ním. Ryan poslední. Všichni jsme se zastavili pár kroků od vchodu.

První věc, která mě zaujala, byl zápach; odporná směska vyčpělého piva, cigaretového kouře, marijánky, dezinfekce a lidského potu. Smrad mi pronikal do nosu a oči si pomalu zvykaly na příšeří.

Zleva z místnosti oddělené polovičními lítačkami se k nám neslo ťukání kulečníkových koulí. Bar byl přímo před námi, dřevěná vyřezávaná záležitost se zdobeným zrcadlem vzadu a stoličkami vepředu.

Uprostřed za barovým pultem stál muž v kostkované košili a čepoval pivo z dlouhé pípy. Měl důlky v obličeji a nervózní oči, které na nás na nanosekundu ulpěly a pak se posunuly dál.

Prostor po pravé straně zaplňoval tucet stolů, které se k sobě vůbec nehodily. Na stěnách visely zarámované plakáty – Gene Autry, John Wayne, Cisco Kid.

Z jukeboxu kvílel Willie Nelson. Vedle bedny stálo popraskané piano, na jehož víku cigaretové nedopalky svedly nejednu bitvu.

Napadlo mě, že původním záměrem byl patrně salon ve stylu Divokého západu. Jenomže tohle vypadalo jako vybydlený motel v Yumě. S mizerným světlem.

Polovina stolů a všechny barové stoličky byly obsazené. Klientelu tvořili převážně muži a většinou makáči. U několika přítomných žen nebylo pochyb, čím se živí – mosazné vlasy, tetování, oblečení navržené tak, aby prodávalo to, co je pod ním.

Mezi stoly se pohybovala servírka v červeném korzetu a upnutých džínách velikosti 46. Krepaté vlasy a laciný, přehnaný make-up.

Ollie kývl hlavou k vysoké vyzáblé ženě vlevo u baru. „Chudák holka asi dneska bude muset vybírat popelnice.“

Prohlédla jsem si Susan Forexovou. Měla dlouhé blond vlasy a halenu umně naaranžovanou tak, aby odhalovala jedno rameno. Celkový dojem dokreslovala džínová mikrosukně s utaženým páskem a kotníčkové boty na jehlách.

Forexová hovořila s obtloustlým knedlíkem v kovbojských holínkách a obrovském stetsonu. Stetson pil pivo. Ona nejspíš whisky s ledem.

Stetson se naklonil tak blízko, jak mu klobouk dovolil, a něco jí zašeptal do ucha. Přejela mu dlouhým červeným nehtem po předloktí. Oba se zasmáli.

Prošli jsme lokálem, smysly v pozoru.

Barman nás sledoval pohledem, občas se podíval ke dveřím, k servírce, ke stolům, k zákazníkům u baru. Několik párů očí se stočilo naším směrem. Většina si nás ale nevšímala.

„Ahoj, Susan.“

Forexová se při vyslovení svého jména prudce otočila. Když spatřila Ollieho, úsměv jí zmizel ze rtů.

„Kámoši?“ Stetson se naklonil, aby na nás viděl, a v prasečí tvářičce se mu objevil přiopilý úsměv.

„Končíme.“ Forexová mávla přezíravě zápěstím.

„Zlato, ty a já jsme přece…“

Forexová se k němu otočila. „Sakra, vypadni odsud.“

Stetson se zmateně zamračil a pak ztuhl, když mu došlo, že byl právě odmítnut. „Si to pití zaplať sama, mrcho.“

S těmito chytrými slovy se Stetson sesul z barové stoličky. Když se narovnal, měřil i s kloboukem asi jako já.

Ollie počkal, až bude Stetson z doslechu. Což netrvalo dlouho. Stompin’ Tom Connors právě zpíval o sobotní noci v Sudbury.

„Nepřišli jsme ti dělat potíže, Foxy.“

Forexová obrátila oči v sloup a přehodila si nohu přes nohu. Mimochodem, nohy měla výstavní.

Barman se trošku přiblížil, ale pohledem se nám vyhýbal.

Ollie šel rovnou k věci. „Nahlásila jsi zmizení Annaliese Rubenové.“

Forexová ztuhla. Připravuje se na špatné zprávy? Chystá si lež, aby chránila kamarádku?

„Všechno v pohodě, Foxy?“ Barman promluvil jen tak nahlas, aby ho bylo přes hudbu slyšet.

„V pohodě, Toffere.“

„Určitě?“

„Určitě.“ Ollie vytáhl placku.

Toffer ustoupil a začal usilovně utírat barový pult.

Zblízka jsem si všimla, že u kořínků má Forexová tmavé vlasy. Zuby sice nažloutlé, ale dokonale rovné, takže jí v dětství rodiče patrně dopřáli rovnátka. Pleť měla hladkou a byla decentně nalíčená. Věk se v tomhle světle odhadoval těžko, mohlo jí být stejně dobře třicet jako padesát.

„Myslíme si, že Rubenová bydlela poslední tři roky v Quebeku,“ pokračoval Ollie. „Teď se ale povídá, že se vrátila do Edmontonu.“

„Fajn. Ta potvora mi ještě dluží část posledního nájmu.“

Ollie vyslýchal Forexovou a já se podívala na dva muže, kteří seděli o několik stoliček dál. Podle polohy těla bylo jasné, že poslouchají. Jeden byl vysoký, měl černé vlasy a tmavé malé oči připomínající rozinky. Druhý byl menší, na pažích měl vězeňské tetování a na zápěstích kožené řemínky.

„Ale no tak, Foxy, ty přece víš, kde je.“ Ollie si asi neuvědomoval, jaký zájem náš rozhovor vyvolává. „Volala ti, že jo? Prosila, jestli u tebe nemůže zůstat.“

„Jarní deštíček mám ráda, co vy, seržante?“

„Anebo volala Jizvovi?“

„Komu?“

„Víš, o kom mluvím.“

Forexová zvedla skleničku a roztočila led uvnitř. Všimla jsem si upravených nehtů a překvapilo mě, že na prstech nevidím skvrny od nikotinu.

„Pomoz mi trochu, Foxy.“

„Rubenová byla na život na ulici moc mladá. Vzala jsem ji k sobě. To ale neznamená, že jsem koupila autorský práva na její životní příběh.“

Tohle mi nepasovalo k výpovědi lékaře z pohotovosti v Saint-Hyacinthe.

„Myslela jsem, že byla starší,“ ozvala jsem se.

Forexová se na mě podívala. Chvíli nic neříkala a pak pronesla: „Pěkná bunda.“

„Rubenová tvrdila, že jí je sedmadvacet,“ nedala jsem se.

„Sotva si začala holit nohy. Měla chodit do školy. Ale chápu, proč nechodila.“

„Proč?“

Forexová si odfrkla. „Viděla jste ji?“

„Na fotce.“

„Takže obě víme, že americká topmodelka z ní nikdy nebude.“ Holé rameno se zvedlo a zase kleslo. „Děti dovedou být kruté.“

Koutkem oka jsem si všimla, že Rozinka šťouchl loktem do kamaráda. Světlo z neonové žáby, která vykřikovala Máme mejdan, mu barvilo obličej dozelena.

„Kde bydlela Rubenová před tím, než se nastěhovala k tobě?“ Ollie si pořád neuvědomoval zájem dvou mužů u barového pultu. Zato Ryan ano. Neznatelně kývl hlavou doleva. Přisvědčila jsem.

„A kdo si myslíte, že jsem? Její kámoška na facebooku?“ ucedila Forexová.

„Proč by Rubenová lhala ohledně věku?“ zeptala jsem se.

„Bože.“ Forexová na mě vytřeštila oči. „Proč myslíte? Byla na útěku, ne?“

Dobrá odpověď. Blbá otázka.

„Na útěku před čím?“ Ollie se Susaniny odpovědi okamžitě chytil.

„Jak to mám sakra vědět?“

„Rádi bychom se k Rubenové dostali první,“ řekl Ollie. „Aby se nestihla sejít s Jizvou.“

„Posloucháte mě vůbec? Ta holka u mě pár měsíců bydlela. Skoro jsem ji neznala.“

„Ale asi ti na ní záleželo, když jsi ohlásila její zmizení.“

„Nestála jsem o problémy.“

„Já vím, jak to u tebe chodí, Foxy. Rubenová není jediná, kterou jsi vzala na byt.“

„Jo. Jsem učiněná matka Tereza.“

„Monique Santoferová,“ pokračoval Ollie mírněji. „Kolik jí bylo?“ Další pokrčení ramen.

„Co se stalo se Santoferovou?“

„Našla jsem ji sjetou na mraky a vyhodila jsem ji.“

„Tvoje pravidlo? Žádný drogy?“

„Můj bejvák, moje pravidla.“

„Tak to zkusíme znova. Kde bydlela Rubenová, než se nastěhovala k tobě?“

„V Buckinghamským paláci.“

„Nechala u tebe nějaký věci?“

„Haraburdí.“

„Pořád ho máš?“

Forexová přisvědčila.

„Asi si zajdeme tvůj byteček prohlídnout.“ Ollie už zase mluvil jako polda drsňák. „Vím, že ti to nebude vadit.“

„To teda sakra bude.“

Ollie se usmál. „Život je plný zklamání.“

„Máte povolení k prohlídce?“

„Víš, že si ho můžu obstarat.“

„Tak to udělejte.“

„To si piš.“

Forexová přivřela oči. „Jde tu o víc, než říkáte.“

„Připadá mi, že máš trošku problém s důvěrou.“

„Povídala kočka myši.“

„Mňau.“ Ollie na ni zamrkal.

Cítila jsem, že se mi v obličeji formuje stejná grimasa jako Susan.

Ollie vytáhl z peněženky vizitku. „Kdyby se ti Rubenová ozvala, zavolej.“

Forexová dopila sklenici a praštila s ní o stůl. „Do prdele.“

„Jsi hvězda, Foxy.“

„Víte, co jsem? Už moc stará na tohle svinstvo.“

Pak Forexová popadla kabelku a odkráčela na zrádně vysokých podpatcích.

Přitočila jsem se k Olliemu ramenem a zašeptala: „Máš s sebou fotky Rubenové?“

S neutrálním výrazem sáhl do kapsy a podal mi snímky. Ryan a Ollie mě pozorovali, jak se blížím k Rozince a jeho kámošovi.

„Nemohla jsem si nevšimnout, že vás zaujal náš rozhovor.“ Ukázala jsem jim fotky. „Znáte tuhle dívku?“

Oba upírali oči na půllitry s pivem.

„Vidíte támhle toho pána? Je to policajt. A strašně ctižádostivej. Moc rád zatýká lidi. Jen tak, pro případ, že třeba udělali něco špatného. On totiž věří na prevenci, víte?“

Rozinka se zavrtěl na stoličce a vyslal ke mně přílivovou vlnu tělesného zápachu. Zamávala jsem fotkou. Začal si ji okázale prohlížet.

„Na ulici se povídá, že tady možná pracovala,“ řekla jsem.

„A co jako dělá? Prodává nanuky? Kurva, vždyť vypadá jak tirák se zmrzlinou.“ Rozinka se uchechtl vlastnímu vtipu. „Co myslíš, Harpe?“

Harp se zasmál. „No jo, eskymo jak vyšitý.“

„Poznává ji někdo z vás?“

„Já nanuky nepoznávám, já je lížu.“ Úlisný úsměv. „A co vy? Máte v pusince dřívko, abych si vás moh pěkně chytit?“

Rozinka ani nevěděl, co ho praštilo. Ryan vyrazil jak střela, paží sevřel muži hrdlo a jedním bleskovým pohybem mu stočil loket za záda. Čím víc se Rozinka kroutil, tím pevněji Ryan svíral.

Harp vyběhl ke dveřím. Toffer vyrazil směrem k nám.

„Žádná neuvážená rozhodnutí,“ varoval ho Ollie.

Toffer se zarazil a ruce sevřené v pěst spustil k bokům. Několik zákazníků zamířilo k východu. Jiní nás pozorovali a přitom předstírali, že se dívají jinam. Ollie k nám došel, ale nezasáhl.

„Lámete mi ruku.“ Rozinkův obličej měl barvu červeného vína. „Omluv se dámě.“

„To ona…“

Ryan zatlačil.

„Kurva práce. Tak jo.“

„Dochází mi trpělivost,“ prohlásil Ryan varovně.

„Do prdele. Promiňte.“

Ryan povolil sevření. Rozinka odskočil dopředu a rukou si třel pravé rameno.

„Jméno?“ chtěl vědět Ryan.

„A kdo se kurva ptá?“

„Já.“ Hlas jako kalená ocel.

„Shelby Hoch.“

„Dobrej začátek, Shelby.“

Ryan mi pokynul, abych mu podala fotku. Udělala jsem to. Ollie nás stále mlčky pozoroval.

„Takže pěkně od začátku,“ řekl Ryan. „Znáš tuhle dámu?“

„Viděl jsem ji tady.“

„Kdy?“

„Včera večer.“

„Kde?“

Hoch ukázal palcem na servírku v rudém korzetu.

„Vodcházela z motelu s támhletou krávou.“

11

Otočili jsme se všichni naráz.

Servírka na nás zírala od stolů, tvář bílou, rty rudé jako muškát. Podobně jako většina velkých zvířat se i ona dokázala pohybovat rychle, když dostala strach. Praštila s tácem a vyrazila ke dveřím napravo od barového pultu.

Ollie, Ryan i já jsme se rozběhli za ní.

Dveře vedly do průchodu. Proběhla jsem chodbičkou a uviděla tu ženu, jak stojí v předklonu a po krátkém sprintu lapá po dechu. Role hodného a zlého policajta už byly rozdány. Ollie jí svíral baculatou paži, Ryan jí položil ruku na záda v uklidňujícím gestu.

Teď už doopravdy pršelo, déšť bubnoval do kontejnerů a bas s prázdnými lahvemi od piva. Vítr unášel promočený plastový sáček k zadní stěně budovy. Nafoukl se a nakonec se rozplácl o mokré cihly.

Čekali jsme, až žena popadne dech. V lososovém světle pouliční lampy vypadalo její tělo obalené tukem z fastfoodové stravy bledé a měkké. Nad opaskem upnutých džin jí vykukovalo černé spodní prádlo.

Konečně se narovnala. I když pořád ještě těžce dýchala, z kapsy vytáhla krabičku marlborek, vyklepala z ní cigaretu a vložila si ji do úst.

Ryan sundal ruku. „Jste v pořádku?“

Mezi celofánem a krabičkou měla schované tenoučké zápalky. Škrtla, zakryla sirku dlaní, zapálila si cigaretu a vtáhla kouř do plic. Oči upírala k zemi.

„Co to bylo za úprk, zlato?“ Zlý policajt Ollie. „Něco před náma tajíš? Nechceš nám něco povědět?“

Žena vydechla a pod nosními dírkami vykouzlila stříbřitý kužel.

„Mluvím s tebou.“

Špička cigarety se znovu rozhořela a vykoupala zmalovanou tvář v jemné oranžové záři.

„Špatně slyšíš?“

Žena vyfoukla kouř a s odvráceným pohledem odhodila zápalku.

„To by stačilo.“ Ollie odepjal pouta od opasku.

Hodný polda zvedl dlaň, jako by chtěl tomu zlému říct: „Počkej.“

„Jak se jmenujete, madam?“

„Phoenix.“ Skoro ji nebylo slyšet.

„A mohu znát vaše příjmení?“

„Phoenix Millerová. Ale všichni mě znají jako Phoenix.“

„To město mám rád.“

„Jo. V Arizoně je prej hezky.“

„Jsem detektiv Ryan. A tady můj neurvalý přítel je seržant Hasty.“ Phoenix ťukla do marlborky nehtem palce, z něhož se odlupoval lak. Popel dopadl na zem a rozpustil se v louži neprůhledné jako olej.

„Rádi bychom vám položili několik otázek, Phoenix.“

„O čem?“

„Jeden pán v baru říkal, že s vámi včera večer viděl Annaliese Rubenovou.“

„Shelby Hoch není žádnej pán. Je to prolhanej slizoun.“

„Díky za důkladnou analýzu charakteru.“ Ollie, princ sarkasmu. „Annaliese Rubenová?“

„Co jí chcete?“

„Jsem její zubař a trošku si dělám starosti, jestli používá zubní nit.“

„To nejste.“

„Hoch říkal, že vás dvě viděl v motelu. Kterejpak hodinovej palác to byl, zlato?“

Phoenix upřeně hleděla na marlborku, jako by tam hledala odpověď. Cigareta se jí třásla v prstech.

„Tvoje kámoška tam pořád ještě je?“

„Jak to mám vědět?“

„Vrána k vráně…“

„Já jsem s tímhle životem skoncovala.“

„Jasně,“ odfrkl si Ollie. „Dávno už nestahuješ kalhotky kvůli dvaceti babkám a špetce fetu.“

Ústa s nánosem rtěnky se otevřela, ale nic z nich nevyšlo. V surrealistickém světle vypadala jako kulatá tmavá díra.

„Váš osobní život nás nezajímá,“ prohlásil Ryan. „Chceme najít Rubenovou.“

„Je v bryndě?“ Phoenix poprvé dovolila svým očím kontakt s cizí tváří.

„Chceme jí pomoct.“ Ryan jí pohled opětoval, ale odpovědi se vyhnul.

„Je to jen hloupý děcko.“

„Který se prodává před bordelem?“ Ollie.

„Vždyť vám to povídám. Tak to není.“

„A jak to tedy je?“

„Uklízím tam. Mám za to pokoj.“ Když mluvila, dívala se pořád na Ryana, aby si dodala odvahy.

„Bydlíte v motelu?“

Přisvědčila.

„V kterém?“

„Ráj.“

„Na rohu sté a jedenácté?“ zeptal se Ollie.

„Nebudete mi dělat potíže, že ne? Ten pokoj potřebuju.“ Phoenix přelétla pohledem z Ryana na Ollieho a zpátky. „Je to dobrej plac.“

„Rubenová tam pořád je?“ zeptal se Ryan.

„Bylo by lepší, kdyby nebyla. Řekla jsem jí, že může zůstat jednu noc.“

„Kvůli psovi?“ Ta otázka ze mě vyletěla dřív, než jsem si vůbec uvědomila, že se mi v mozku líhne. Jsem tím zvířetem posedlá?

Oči se silným nánosem řasenky se na mě upřely. „Pan Kalasnik nechce žádný domácí zvířata. To je majitel. A vy jste kdo?“

„Jak vás Rubenová našla?“ chtěl vědět Ryan.

„Všichni vědí, že dělám u Kovboje.“

„Proč přišla za vámi?“

„Neměla moc na vybranou.“

„Je tu ještě někdo, koho by mohla Rubenová kontaktovat?“ ptal se dál Ryan.

„To nevím.“

„Má v Edmontonu příbuzné?“

„Jsem si jistá, že odsud nepochází.“

„A odkud?“ Ollie.

„Nevím.“

„Kdy se poprvé objevila v Edmontonu?“

„Nevím.“

„To už jsem slyšel.“

„Nemluvily jsme o její minulosti.“

„Ale chystala jste se změnit jí život.“

„To jsem nikdy netvrdila.“

„Ty a Foxy jste fakt dvojka.“ Zlý polda se snažil ze všech sil. Kdyby se mu podařilo ji vyprovokovat, třeba by bezhlavě vyhrkla něco, co by se nám mohlo hodit. „Svatá Susan a svátá Phoenix.“

„Bůh ví, že svátá nejsem. Ale už se tu potloukám dost dlouho. A vidím pořád to samý.“ Phoenix pomalu zavrtěla hlavou. „Holky, co by se měly starat o matiku a komiksy, jenže místo toho sednou na autobus a hurá do života.“

Naprosto přesně jsem věděla, jak to myslí. Každý den míří do Charlotte, Montrealu nebo Los Angeles dospívající dívky ze Spartanburgu, St-Jovite nebo Sacramenta, aby se staly modelkami, rockovými hvězdami anebo jen unikly zneužívání, nudě či chudobě, kterou znají z domova. Každý den krouží po autobusových a vlakových nádražích pasáci a hledají batůžky na zádech a tvářičky plné naděje. Jako dravci se vrhnou na oběť, nabídnou reklamní focení, mejdan, večeři v Taco Bell.

Většina holek skončí jako feťačky a kurvy a z hollywoodského snu se stane pekelná realita dealerů, kunčoftů, policejních antonů a pasáků. Ty, které mají nejmenší štěstí, putují do márnice.

Pokaždé, když takovou dívku vidím, třesu se vzteky. Ale jedno jsem už pochopila. Ačkoli pohrdám touhle destrukcí a masakrováním člověka, není v mých silách ho zarazit. Přesto se mě to dotýká. Cítím smutek a vždycky budu.

Soustředila jsem se na Phoenix.

„… už jsou to tři roky. Myslela jsem, že Annaliese buď zabil jeden z těch magorů, co nenáviděj ženský, anebo že nechala řemesla.“ Phoenix si prstem setřela tabák z jazyka a odhodila ho. „Před dvěma dny se ukázala. Vypadala, jako by ji přejel vlak, a prosila, aby u mě mohla přespat. Nechat ji na ulici bylo to samy jako předhodit vlkům syrovou flákotu. Jestli je zločin, že jsem ji vzala k sobě, tak mě zatkněte.“

„Je pořád v Ráji?“

Phoenix pokrčila rameny.

„Annaliese potřebuje pomoc, kterou vy jí nemůžete poskytnout.“ Ryan povznesl pravdomluvnost na zcela novou úroveň.

„Šichta mi končí až ve dvě. Ty dýška potřebuju.“

Ryan se podíval na Ollieho, který kývl bradou.

„Potřebujeme jen souhlas se vstupem do vašeho pokoje,“ řekl Ryan.

„A nic mi neseberete?“

„Samozřejmě že ne.“

„Pan Kalasnik nemá rád poprask.“

„Vůbec se nedozví, že jsme tam byli.“

Zahoukal klakson auta. Další mu odpověděl. Plastový pytlík v průchodu se odlepil od země a s tichým šustěním se vznesl vzhůru.

Phoenix se rozhodla. Z kroužku u opasku odepjala řetízek, vyndala jeden klíč a podala ho Ryanovi.

„Číslo čtrnáct. Až úplně na konci. Klíč nechte v pokoji. Mám ještě jeden.“

„Děkuji vám.“ Ryan se usmál jako velebníček.

„A neubližujte jí.“

Marlborka dopadla na zem ve spršce jisker. Phoenix ji rozdrtila podpatkem boty.

Edmonton si několik let držel pochybné prvenství nejvyšší hrdelní zločinnosti ze všech kanadských velkoměst. V roce 2010 se posunul na třetí místo. Při jízdě po setmělých popůlnočních ulicích jsem si říkala, jestli pokles ratingu E-townu přiměl místní obyvatelstvo uvažovat nad změnou oficiální přezdívky jejich domova, která zní „město šampiónů“.

Cestou k motelu Ráj jsme probírali Susan Forexovou. Lépe řečeno, pokoušeli jsme se. Chlapi na sebe většinou jenom štěkali.

„Drží se zpátky,“ podotkl Ryan.

„Fakt? A pročpak asi?“

„Nejspíš sepisuje paměti. Myslí si, že kdyby prozradila děj, klesla by cena jejího duševního vlastnictví.“

„Kryje si zadek,“ prohlásil Ollie.

„Je to vážně tak jednoduché?“ zeptala jsem se.

„Co tím myslíš?“

Nebyla jsem si jistá a na okamžik jsem se zamyslela. Nepomohlo to. „Susan Forexová i Phoenix Millerová se snažily Annaliese Rubenovou chránit,“ řekla jsem.

„Patrně obdivují její mateřské sklony,“ ucedil Ryan kysele.

„Ani děvky nemají v lásce zabijáky dětí.“ Ollieho způsob, jak vyjádřit souhlas.

„Tak proč jí pomáhaly?“ ptala jsem se.

Na to mi nedovedli odpovědět.

„Opravdu seženeš povolení k prohlídce domu Forexové?“ obrátila jsem se na Ollieho.

Zavrtěl hlavou. „Skoro bez šance. Musel bych přesvědčit soudce, že se tam Rubenová pravděpodobně zdržuje, že je v Quebeku vyšetřovaná kvůli těžkému zločinu, že je na útěku a že nemáme čas čekat, až z Quebeku přijde příkaz k zatčení.“

Sladký domov Phoenix Millerové byla patrová budova ve tvaru písmene L. Venkovní cestičky vedly asi ke třiceti pokojům. Obrovský nápis vyvedený snad kilometrovým písmem hlásal Motel Ráj. Zářící šíp naváděl potenciální hosty k zastřešenému portiku. Pod ním byly dveře kanceláře, jejichž strany zdobily luxusní květináče s mrtvými rostlinami.

Motel bohužel nenabízel nic z toho, co sliboval jeho název. Mnohem lépe by se hodila Špinavá díra. Anebo Krajní nouze.

Na betonovém parkovišti před budovou stálo několik aut a pick-upů. Vlevo za nimi jsem zahlédla pár karavanů a tirák.

Ve většině motelů zaváháte, než v jednu ráno nenápadně vystoupíte z auta. Ráj k nim nepatřil. V kanceláři tma. Ochranka nikde. V dohledu nebyla živá duše.

Ztichli jsme a Ollie pomalu popojížděl podél budovy. Pokoj číslo čtrnáct byl na konci odbočky vedoucí na Stojedenáctou. Před vchodem začínaly betonové schody do patra. Ani tady, ani u vedlejších dveří nestálo žádné auto.

Ollie zhasl přední světla, zaparkoval na místě před pokojem třináct a vypnul motor. Vystoupili jsme a tiše zavřeli dveře.

Z mexické restaurace na druhé straně úzké služební silnice asi padesát metrů za motelem sem doléhala hudba. Nahoře na dálnici číslo 16 svištěl neutuchající provoz.

V zástupu jsme došli ke dveřím Phoenix Millerové. Ollie se postavil k jedné straně dveří, Ryan k druhé a rukou na mě mávl, abych se schovala za ním.

Pode dveřmi byla tma, záclona se nehýbala, neblikalo ani modré světlo televizoru.

Ollie zaklepal, aby ohlásil naši přítomnost.

Nic se nedělo.

Zaklepal ještě jednou.

Ticho.

Zabušil do dveří dlaní.

Nic než mariachi a hučení aut a náklaďáků.

Ryan udělal krok vpřed a zasunul klíč do zámku.

12

V pokoji bylo ticho a tma.

Všichni jsme se zastavili a pátrali po zvucích prozrazujících přítomnost člověka. Můj nos zaregistroval pach dezinfekce a osvěžovače vzduchu Louka po dešti, který používám i doma.

Ryan šmátral dlaní po stěně. Cvakl vypínač a v kouli nad našimi hlavami se rozzářilo bledě žluté světlo. Lustr plnil ještě jednu funkci: krypty pro mrtvý hmyz.

Přejela jsem očima pokoj ve směru hodinových ručiček. Vlevo stála na omláceném sekretáři stará televize s anténou zabalenou v igelitu. Vedle visela na kovovém věšáku ubohá sbírka šatstva na ramínkách, další bylo vyskládané v hromádkách na spodní polici.

Postel byla u protějších dveří, ustlaná a zakrytá červenobílým květinovým přehozem, který vypadal jako z výprodeje oddělení ložního prádla v Targetu. Oba polštáře měly červený povlak.

Vedle postele v zadním levém rohu místnosti stála na bílém plastovém nočním stolku červená plastová lampa. Nad čelem postele přišroubovaným ke zdi visel laciný zarámovaný plakát vázy s červenými tulipány.

Zavřené dveře vpravo vepředu nejspíš vedly do koupelny. Vedle nich jsem v pravém rohu spatřila vestavěnou minikuchyňku s mikrovlnkou, plotýnkou a miniledničkou.

Bílý plastový stůl se židlemi trůnil pod jediným oknem v místnosti, vpravo od vchodu. Stůl zdobil keramický květináč s maličkými kaktusy. Na všech židlích byly rozložené červené polštářky.

Cítila jsem prázdnotu. I když byl nábytek hodně laciný a omšelý, bylo zřejmé, že pečlivá majitelka se snaží ze všech sil. Přehoz a ladící polštářky. Lampa. Plastový nábytek. Květiny. Podsedáky. Phoenix Millerová vydělávala sotva na živobytí, a přesto si dala tu práci, aby si tenhle depresivní miniaturní prostor trochu zpříjemnila.

„Annaliese Rubenová?“ zvolal Ollie.

Nic.

„Slečno Rubenová?“

Žádná odpověď. Nikde se nic nepohnulo.

Stejně jako u hlavního vchodu jsme se s Ryanem přesunuli na jednu stranu zavřených dveří, Ollie na druhou. Ollie pak natáhl ruku a stiskl kliku.

Koupelna byla neuvěřitelně malá a všechno vybavení se muselo vejít do prostoru, který nebyl o moc větší než skříň.

Nádržku od toalety zdobila kosmetika a tělové mléko. Vedle visela na háčku růžová noční košile. Přes tyč na stěně byly pečlivě naaranžované červené a bílé ručníky. Igelitový závěs ve sprše byl samozřejmě červený. Dlaždice byly čisťounké, zrcadlo i umývadlo se leskly.

„Čistotná dáma.“ Z Ollieho slov čišela povýšenost.

„Ze všech sil se snaží vytvořit si tu domov,“ opáčila jsem.

„V týhle smradlavý díře to fakt není lehký.“

Ollie otevřel toaletní skříňku a začal zkoumat její obsah. Rozčílilo mě to. „Přišli jsme kvůli Annaliese Rubenové. Není tady. Jdeme.“

„Někam pospícháš?“

„Millerová nás nezajímá. Není důvod narušovat její soukromí.“

Ollie mi věnoval jeden veletrpělivý úsměv, ale skříňku zavřel.

Vrátila jsem se k Ryanovi do pokoje a zaslechla odšoupnutí závěsu ve sprše.

„Co teď?“ zeptala jsem se, když se vynořil Ollie.

Podíval se na mobil a očividně tam nenašel nic zajímavého. „Teď se půjdeme trochu vyspat. Já dám mezitím sledovat tenhle bejvák i Millerovou.“

„Někdo by se tu měl zítra poptat kolem, promluvit si s majitelem,“ navrhoval Ryan.

„To mě nenapadlo, detektive.“

Ryanova čelist cvakla, ale neřekl nic.

Ollie došel k provizorní skříni, projel rozvěšené šaty, botou šťouchl do hromádek na zemi a pak si klekl a nakoukl pod postel.

„A co zkontrolovat ještě mikrovlnku?“ Ryan hodil klíče na sekretář. Ne zrovna jemně.

Ollie jeho sarkasmus ignoroval. „Jedeme.“

Vyšli jsme ven.

V Best Western se Ryan zapsal na recepci a zmizel.

„Doprovodím tě do pokoje,“ nabídl se Ollie, když jsem dostala klíč. „Ne, díky.“

„Trvám na tom.“

„Odmítám.“

„Tohle je tvrdý město.“

„Jsem v hotelu.“

Ollie vytáhl držadlo mého kufříčku. Napřáhla jsem ruku. Narovnal ho a ukázal mi, abych šla první.

Vzdychla jsem a vykročila rozlehlou hotelovou halou, Ollie za mnou. Kolečka kufru cvakala na dlaždicích. Dveře jsem odemkla s ledovým mlčením.

„Domluvíme se na osmou ráno,“ prohlásil Ollie.

„Zavolej mi, kdyby ses něco dozvěděl.“

„Ano, madam.“

Ollie se očividně nechystal dát kufr z ruky, takže jsem mu vytrhla držadlo, udělala dva kroky vzad a zabouchla dveře.

Pokoj jako v kterémkoli jiném typickém severoamerickém motelu. Dvojlůžko, skříň, psací stůl, polstrované křeslo. Sladěné závěsy a povlečení, pečlivě vybrané ze zeleného kvadrantu barevného spektra. Zarámované obrázky přišroubované ke stěnám. I když dekor by asi neinspiroval redaktory z Architectural Digest k napsání oslavného článku, ve srovnání s Rájem to byla jiná galaxie.

Ne že by na tom záleželo. Umýt obličej. Vyčistit zuby. Byla jsem grogy. Po pár minutách mě probrala irská národní hymna. Ruka mi vystřelila k nočnímu stolku, iPhone dopadl na koberec, ale chlapci zpívali dál. Po chvíli šátrání ve tmě jsem konečně našla telefon a stiskla displej. „Brennanová.“ Snažila jsem se budit zdání, že jsem dávno vzhůru. Marně. Byla noc.

„Doufám, že jsem vás nevzbudila.“ Ženský hlas, mluvil francouzský. „Tady Simone Annouxová.“

Můj polobezvědomý mozek zapátral. Bezvýsledně.

„Oddělení DNA.“

„Jistě, Simone. Copak se děje?“

Přepnula jsem si hlasitý odposlech a přitom si všimla, že hodiny ukazují šest dvacet. V Montrealu osm dvacet. Spala jsem skoro čtyři hodiny. Lehla jsem si na záda a položila si telefon na hrudník.

„Vy jste posílala vzorky z případu mrtvého novorozeněte v Saint-Hyacinthe? A při našem posledním rozhovoru jste se zmínila, že je problém s určením totožnosti?“

Simone je drobná žena s vlasy barvy mrkve, tlustými brýlemi a asertivitou škvora. Její přehnaná nesmělost má za následek, že většinu vět formuluje jako otázky. Přivádí mě to k šílenství.

„Ano.“

„Zkusili jsme jednu poněkud kontroverzní metodu. Doufám, že to nevadí?“

„Kontroverzní?“

„Napadlo mě, že byste to chtěla vědět, nemám pravdu?“

„Co jste vyzkoušela, Simone?“

„Znáte BGA?“

„Letiště Bena Guriona?“

„Biogeografický původ.“

„Tony Frudakis,“ odpověděla jsem.

„Ano. A další. I když se domnívám, že doktor Frudakis už tento směr výzkumu opustil.“

Na samém počátku 21. století došlo v Baton Rouge v Louisaně k vraždě několika žen. Na základě profilu FBI a výpovědi jednoho očitého svědka tým vyšetřovatelů pátral po mladém bělochovi. Bez úspěchu. Byli v koncích a obrátili se na molekulárního biologa Tonyho Frudakise.

V té době se DNA získaná na místě činu nebo z oběti využívala jen pro porovnání se vzorky obsaženými v CODIS, kombinovaném rejstříku DNA, tedy databázi obsahující přibližně pět milionů profilů.

Pokud měli detektivové vzorek bez podezřelého, mohli ho zadat do databáze a hledat případnou shodu.

CODIS je fajn, pokud potřebujete spojit neznámého podezřelého s osobou, která je vzhledem ke spáchaným trestným činům zanesena do databáze. Ovšem při pátrání po původu či fyzických vlastnostech je k ničemu. A není to náhoda. Když Národní poradní rada pro DNA vybírala genové markéry – tedy sekvence DNA se známým umístěním na chromozomech, které se budou v rámci CODIS používat –, záměrně vyloučila všechny, které souvisejí s fyzickými charakteristikami nebo geografickým původem. Nemohla riskovat, že se dotkne některých etnických skupin. Tento způsob uvažování raději nebudu komentovat.

DNAWitness, test, který Frudakis vyvinul a použil v případech z Baton Rouge, naopak zohlednil sadu markérů, které odhalovaly informace o fyzických znacích. Některé se nacházely především u osob s indoevropskými kořeny, jiné hlavně u lidí afrického, jihoasijského nebo indiánského původu.

Frudakis podal louisianské meziresortní vyšetřovací skupině informaci, že jejich podezřelý na 85% pochází ze subsaharské Afriky a na 15% patří k původnímu obyvatelstvu Ameriky. Nakonec se ukázalo, že sériovým vrah z Baton Rouge, jehož test DNA spojil se sedmi oběťmi, byl čtyřiatřicetiletý černoch Derrick Todd Lee.

„… rozložení těchto genetických markérů souvisí s širokou geografickou oblastí, což vede k uznání BGA a využití markérů jako hlavního genetického komponentu při určování rasy. Ale je třeba mít na paměti, že diverzita těchto markérů se zvýšila během dlouhodobých historických událostí, například při migraci populace.“

Přemýšlela jsem o Frudakisovi a Annouxová plynně přešla do přednáškového režimu. Když mluvila o práci, otazníky zmizely.

„Lidé se stěhují,“ poznamenala jsem.

„Ano. Paleontologové se domnívají, že všichni pocházíme z populace, která asi před dvěma sty tisíci lety migrovala z Afriky. Nejprve se usídlili v oblasti takzvaného úrodného půlměsíce. Postupně se oddělovaly menší skupinky, pokračovaly v migraci různými směry a někteří nakonec překonali Beringovu úžinu a dostali se do Ameriky. Vzhledem k velkým vzdálenostem ovlivnila různorodost genového fondu i reprodukční izolace.“

„A jak to souvisí s novorozenětem?“ Na debatu o evoluční molekulární biologii bylo příliš brzy.

„Pomocí markérů BGA lze určit, kolik procent DNA má člověk společných s Afričany, Evropany, Asijci nebo původním obyvatelstvem Ameriky. Tahle technika se používá v řadě vysoce sledovaných kriminálních případů. Mám vám ten proces vysvětlit?“

„Stručně, prosím.“

„Testy zkoumají přítomnosti sto sedmdesáti pěti SNP zvaných AIM, neboli informačních markérů původu. Rozumíte?“

SNP, neboli jednonukleotidový polymorfismus, je sekvence DNA, kde se báze liší u různých druhů anebo mezi párovými chromozomy jednotlivce. Hodně zjednodušeně to znamená, že zde existují mnohonásobné formy „genu“. V lidském genomu jsou identifikovány miliony SNP. Některé jsou odpovědné za choroby, například srpkovitou anemii. Jiné jsou normální odchylky.

„Ano,“ odpověděla jsem.

„V porovnání s ostatními živočišnými druhy je u Homo sapiens genetická diverzita minimální právě proto, že jsme ještě nedávno byli tolik propojeni. Na úrovni DNA jsme všichni na devadesát devět celých devět procenta stejní. Odlišuje nás pouhá desetina procenta.“

Ozvalo se několikeré pípnutí a já se podívala na displej telefonu. Ollie. Tak brzy? I když jsem byla zvědavá, stiskla jsem „ignorovat“.

„… podle Frudakise, s nímž souhlasí i řada dalších, asi jedno procento z tohoto promile se historicky liší. Frudakisova metoda zkoumá tuhle nepatrnou část celku a zjišťuje v ní odlišnosti determinující genetický původ. Existují firmy, které tuto analýzu využívají při genealogické práci, jiné při soudním vyšetřování. Třeba Sorenson Forensics má program nazvaný LEADSM. Mám tam velmi dobrou přítelkyni, která…“

„Genetické markéry dítěte ze Saint-Hyacinthe jste porovnávala s markéry konkrétních referenčních populací?“ Nemohla jsem se dočkat, až tenhle hovor ukončím a zavolám Olliemu.

„Ano? Výsledky naznačují, že je ze sedmdesáti dvou procent původní Američanka a z dvaceti osmi procent západní Evropanka.“

To mě zaujalo. „Rodiče dítěte jsou původní obyvatelé?“

„Jeden nebo druhý by mohl do této kategorie spadat. Otázka rasy je tak složitá…“

„Mockrát vám děkuji. Opravdu mi to pomohlo. Omlouvám se, ale musím vyřídit další hovor.“

Přerušila jsem spojení a vytočila Ollieho číslo. Vzal to po prvním zazvonění.

„Brennanová. Tys mi volal?“

„Dobré ráno, sluníčko. Promiň, že jsem tě vzbudil.“

„Už jsem byla vzhůru.“ Informovala jsem ho o hlášení Annouxové. „Ten přístup je trochu kontroverzní.“

„Proč?“

„Rasové profilování DNA.“

„Jasně. Takže Rubenová je indiánka.“

„Původní Američanka. Ona nebo otec dítěte.“

„Nebo oba dva.“

„Ano. Proč jsi mi volal?“

„Mám dobré zprávy.“

„Našli jste Rubenovou?“

„Tak dobré zas ne. Zrovna jsem mluvil se Susan Forexovou. Má menší problém se svou současnou podnájemnicí a chce ji dostat z baráku.“

„Tak proč ji prostě nevyhodí?“

„Ne a ne s ní pohnout.“

Docvaklo mi to.

„Lepší než povolení k prohlídce,“ řekla jsem.

„Ano, lepší než povolení k prohlídce,“ souhlasil Ollie.

13

Koncem osmnáctého století společnost Hudson’s Bay

Company, podnícená rostoucí konkurencí v kožešnickém průmyslu, expandovala na západ do kanadského vnitrozemí a vybudovala pás svých základen v okolí velkých vodních toků. Jednu postavili i v severním Saskatchewanu, na místě současného Edmontonu. E-town hrál velkou roli za zlaté horečky na Klondiku v devadesátých letech 19. století i v ropném boomu po druhé světové válce.

Dnešní Edmonton je hlavním městem provincie Alberta. Má působivou budovu parlamentu, univerzitu, konzervatoř, muzeum oživlé historie a milion parků, které lákají tisíce turistů. Nákupnímu centru se ale nemůže rovnat vůbec nic.

Západoedmontonský mail zabírá plochu téměř šesti set čtverečních metrů a nachází se v něm přes osm set obchodů. Je to největší severoamerický obchoďák a na celém světě zaujímá co do velikosti páté místo. V téhle monstrózní gorile nejde jen o nakupování. Najdete tam obří akvapark, umělé jezero, bruslařský ovál, dva minigolfy, jedenadvacet kinosálů, kasino, zábavní park a bezpočet dalších radostí.

Susan Forexová odtamtud bydlela, co by kamenem dohodil. A ani by se nemusela moc napřahovat.

Ollie, Ryan a já jsme dorazili ve tři čtvrtě na osm. Ollie koupil koblihy a kafe, nasnídali jsme se v autě. Většina koblih byla s marmeládou, kterou nemám ráda, a tak jsem bezostyšně popadla všechny tři s čokoládovou polevou.

Nabuzená cukrem a kofeinem jsem si začala prohlížet okolí. Domy natěsnané v řadách byly na jedno brdo; některé se honosily velkými verandami, jiné měly jen maličké terásky. Všude rostly květiny nebo keře a k chodníku se táhly maličké trávníky. Na trávě se tu a tam válelo zapomenuté kolo anebo hračka na provázku.

Ollie zajel k obrubníku před patrovým domem s šedými stěnami a černými okenicemi. Schody byly nalevo. Po celé délce přední zdi vystupovala do stran veranda.

„Idylka.“

S Ollieho hodnocením jsem nemohla nesouhlasit. Tohle jsem nečekala.

„Madam si asi ráda odpočine od svý řehole,“ dodal Ollie.

„To většina z nás,“ podotkl Ryan.

„Vsadím se, že sousedi nemají ani páru, čím se živí.“

„Ty si snad povídáš o práci se sousedem přes plot?“ zeptal se Ryan suše.

„Já bydlím v bytě.“

„Víš, jak to myslím.“

„Jenže já v práci nemusím kouřit péra v průjezdu.“

„Mon Dieu, snad si tu nebudeme hrát na soudce?“

„Moje chyba. Forexová nejspíš organizuje každoroční piknik majitelů domů.“

„A proč by ne?“

„Musí se ale konat ve dne.“

„V tom spočívá kouzlo živnosti. Člověk si může nastavit pracovní dobu.“

„Pěkná představa. Forexová s bandou kurviček servíruje zelnej salát.“

Jejich nepřátelské tahanice jsem už měla plné zuby. „Co víš o té podnájemnici?“

„Jmenuje se Aurora Devereauxová. Není ve městě dlouho a zatím na ni nic nemáme.“

„Prověřil jsi ji?“

Ollie se praštil dlaní do čela. „Škoda, že mě to nenapadlo.“

„Jsi fakt idiot,“ pronesl Ryan ledovým tónem.

Poslední kapka.

„Dochází mi trpělivost.“ Podívala jsem se na Ollieho a pak na Ryana na zadním sedadle. „Nevím, v čem je problém, ale oba byste měli trošku ubrat.“

Ollie neslyšně pronesl slovo „hormony“.

„Devereauxová?“ Odolala jsem pokušení vlepit mu facku.

„Zbrusu nový jméno, jedno z mnoha. Ve skutečnosti se jmenuje Norma Devlinová. Je jí dvaadvacet, pochází z Calgary a do Edmontonu přijela před čtyřmi měsíci. Na policejním oddělení v Calgary má poměrně bohatý spis, ale většina záznamů pochází z doby, kdy byla nezletilá, takže bez povolení nám je nemůžou vydat. Samý blbosti, krádeže v obchodech, nabízení sexuálních služeb, rušení pořádku. Spousta podmíněných trestů, žádný vězení.“

„Devereauxová něčím naštvala Forexovou, ale prostituce to určitě nebyla,“ poznamenala jsem.

„To ne.“ Ollie si rozepnul pás. „Jdeme vystěhovávat.“

Forexová otevřela po druhém zazvonění. Na sobě měla džíny a volnou modrou bavlněnou košili. S vlasy staženými dozadu a bez make-upu vypadala mnohem starší než u Kovboje. A unavenější. Člověk by řekl, že zrovna odvezla děti na fotbal.

„Dali jste si na čas,“ zašeptala hlasitě.

„Dobrý ráno, Foxy. Jo, máme se dobře. A ty?“

Forexová se na Ollieho rychle podívala a pak přelétla očima ulici. Otevřela dveře dokořán a ustoupila.

„Zveš nás dál?“ Ollie to chtěl slyšet.

„Ano,“ sykla.

„Všechny tři?“

„Ano.“ Rukou nás vybízela, abychom si pospíšili.

Ollie vstoupil. Ryan. Moje maličkost. Forexová rychle zavřela dveře.

Rozhlédla jsem se. Stáli jsme v předsíňce se spoustou nábytku, která měla tvar písmene L a vedla do stejně přecpaného obýváku. Mechový koberec, pohovka se světle modrými a zelenými pruhy, tyrkysová křesla, která s ostatním zařízením moc neladila.

Vlevo se zvedalo schodiště; po dvou schodech podesta, zatáčka doprava a nahoru. Na stěně nad ním visely obvyklé zarámované obrázky miminek, maturantů a nevěst.

Kuchyně byla přímo před námi. Ve výklenku stál zapnutý mac, na obrazovce byla načtená tabulka. Vedle něho se na stole po obou stranách válely účetní knihy a potištěné papíry. Police nad počítačem byla plná černých pořadačů.

Všimla jsem si, že i Ollie si stůl prohlíží.

„Výplaty?“ zeptal se.

„Dělám účetnictví pro pár firem. Je to naprosto legální.“

„Abys mohla sousedům tvrdit, že jsi účetní?“

„Do toho, co tvrdím sousedům, vám nic není.“

„Něco umíš. Tak proč se zahazuješ na ulici?“ Ollie byl vážně zvědavý.

„Protože mě to baví,“ bránila se. „Takže dostanete tu mrchu z mýho baráku?“

„Proč chceš, aby odešla?“

„Proč? Já vám řeknu proč. Vzala jsem ji k sobě a ona zradila mou důvěru.“

„Aurora Devereauxová.“

„Ano. Nechala jsem ji tu bydlet. Skoro zadarmo.“

„Neplatí nájem?“

„V tom to není. Jasně jsem jí vysvětlila pravidla. Bydlíš v mým domě, tak se budeš chovat jak Doris Dayová. Žádný chlapi. Žádnej chlast. Žádný drogy.“ S každým slovem Susanina tvář rudla víc a víc. „A jak se mi odvděčila? Každou noc se sjede, jak zákon káže. Jednou bych mohla přimhouřit oko. Všichni děláme chyby. Ale tahle slečinka je smažka závislá na tvrdejch drogách. Pod mou vlastní střechou si píchá, šňupe nebo čuchá, co já vím.“

Ollie se pokusil položit otázku, ale Forexová byla v ráži.

„Přijedu domů z Kovboje a víte, co dělá? Sedí na dvorku s nahou prdělí.“ Plácla se dlaní do modré košile. „Zpívá! Jsou dvě ráno a ona mi tu před barákem předvádí striptýzový karaoke.“

„Co zpívala?“ zeptal se Ollie.

„Cože?“ zapištěla Forexová. Byla vyčerpaná a zoufalá.

„Jen mě zajímá její hudební vkus.“

Forexová pohodila hlavou dopředu, až se jí vzadu na krku napjaly šlachy. „Co na tom kruci záleží?“

„Já vždycky jedu Holky s velkým zadkem.“

Forexová mávla oběma rukama do vzduchu. „Ona mě kurva nenávidí!“ Sloveso zdůraznila a protáhla.

Olliemu nedošlo, že to je název písničky. „Budeš si muset vypěstovat tlustší kůži, Foxy.“

„Puddle of Mudd,“ podotkla jsem.

Tři tváře se ke mně otočily.

„Jsou z Kansas City. Ta písnička se ve skutečnosti jmenuje Ona mě nenávidí. Vulgarismus je implicitní.“

„Vy se mi snad všichni jenom zdáte.“ Forexová spustila paže. „Já jsem z tý nudistky na trávníku skoro na hlavu a vy si tu hrajete na televizní soutěž? Pitomci!“

Podívala jsem se na Ryana. Rychle se otočil, ale úsměv, který mu přelétl přes rty, mi neunikl.

„Požádala jsi Devereauxovou, aby odešla?“ Teď už se Ollie choval jako polda.

„Hned potom, co jsem jí řekla, ať si zakreje tu svou tlustou bílou prdel. Nadávala mi, utekla do pokoje a zamkla se tam. Proto jsem vás zavolala.“

„Pořád tam je?“

„Dveře jsou zamčený.“

„Nemáš klíč?“

„Nerada bych potom šla s obličejem na plastiku.“

„Fajn. Takže to uděláme takhle. Vytáhneme Devereauxovou z pelechu a ty zmizíš. Žádný poznámky. Žádný zasahování. Nebudeš dělat vůbec nic.“

„Ta nevděčná…“

„Dostaneme ji odsud.“ Ollie se otočil ke dveřím.

„O.k.“ Forexová ho chytla za paži. „Její pokoj je vzadu nad garáží.“

„Tam, kde bydlela Annaliese Rubenová?“

„Jo, jo. Už to chápu. Nic není zadarmo, že jo?“ Forexová vytáhla ze zásuvky ve stole klíč a hodila ho Olliemu. „Nemusíte to tam převracet naruby. Věci, který tam Annaliese nechala, jsou v přístěnku.“

Forexová nás zavedla kuchyní k zadním dveřím. Vycházelo se z nich na menší terasu obklopenou umně posekaným trávníkem.

„Má Devereauxová střelnou zbraň?“ První Ryanova slova od chvíle, kdy vkročil do domu.

„Pokud vím, tak ne. Je to proti pravidlům. Ale co? Její Výsost je stejně nedodržuje.“

Vyšli jsme ven a Forexová za námi volala: „Dávejte na sebe pozor. Nejspíš už potřebuje dávku a bude pěkně hnusná.“

Do garáže se autem zajíždělo z uličky vzadu, pěšky se tam vcházelo dveřmi po straně naproti domu. Vydali jsme se po cestičce z betonových dlaždic.

Dveře byly odemčené, a tak jsme vešli. Uvnitř to páchlo po oleji, benzinu a hnijících odpadcích. Stříbrná Honda Civic zabírala většinu prostoru. Obvyklé zahradní nářadí, nádoby na recyklovaný odpad, kolečkové popelnice na smetí kolem stěn. Přímo před námi za malým skladištěm začínaly schody do patra. Potichu jsme vyšli nahoru. U dveří jsme zaujali osvědčenou pozici a Ollie zaklepal.

„Slečno Devereauxová?“

Ticho.

„Auroro Devereauxová.“

„Polib si.“ Tlumeně a nezřetelně.

„Policie. Otevřete.“

„Táhni.“

„To nemám v úmyslu.“

„Nejsem oblečená.“

„Počkáme.“

„Jestli mi chceš čumět na prsa, bude to za dvacku.“

„Vezměte si něco na sebe.“

„Máš povolení?“

„Rád bych to provedl v přátelském duchu.“

„Jestli nemáš povolení, tak mi polib prdel.“

„Jak chceš, holka. Promluvíme si tady, nebo ve městě.“

„Jdi do prdele.“

„No tam asi půjdeš ty. Mám svědkyni, která tvrdí, že provozuješ prostituci.“

„Zasraná…“

„… práce,“ dokončil Ollie. „Ale kvůli tomu tady nejsme.“

„Ne? Tak čím jsem si to zasloužila?“

„Slyšeli tě zpívat a poprosili nás, abychom ti přišli nabídnout smlouvu na desku.“

Nějaký předmět narazil do dveří a pak se zřítil na podlahu. Sklo se roztříštilo.

Ollie se na nás podíval a povytáhl jedno obočí. „Jdu dovnitř,“ prohlásil.

„Si posluž. Lamp je tu dost.“

Ollie zasunul klíč a otočil.

Do dveří nic neuhodilo. Na podlaze se neozvaly žádné kroky.

Ollie se otočil, rukou otevřel dveře a ustoupil stranou, jak nejdál mohl. Ryan a já jsme se stáhli ke stěně.

Aurora Devereauxová seděla na rozházené posteli, opřená o polštáře. A já se musela hodně ovládat, abych nedala najevo šok.

14

Devereauxová měla úchvatné modré oči a odbarvené blond vlasy vyrůstající hodně nízko na čele. Tmavé, vysoko vyklenuté obočí se sbíhalo v chlupatou skvrnu na kořeni nosu, který byl krátký a zakončený nahoru obrácenými dírkami. Úzké rty měla rozevřené, takže odhalovaly křivé zuby s velkými mezerami.

Kombinaci rysů jsem poznávala. Syndrom Cornelie de Langeové, neboli CdLS, genetická porucha způsobená změnou pátého chromozomu.

Hlavou mi proletělo jméno, na které jsem si nevzpomněla snad čtyřicet let. Dorothy Hermannová. Narodily jsme se šest dní po sobě. Naše rodiny bydlely v jižní chicagské čtvrti Beverly. Dorothy a já jsme byly nerozlučné kamarádky od chvíle, kdy jsme začaly běhat po svých, až do osmi let, kdy jsem se odstěhovala do Severní Karolíny. Říkaly jsme si Rip a Rap. Dorothy je přítomna v každé mojí vzpomínce na rané dětství.

Dorothina mladší sestra Barbara měla CdLS. Na starých fotkách stojí ve skupince všech dětí ze sousedství oblečená do vánočního svetru s příliš dlouhými rukávy anebo přestrojená za panenku na Halloween. Vždycky má ve tváři úsměv, stud za své podivné rysy a zuby připomínající svítilnu vyřezanou z dýně.

Až na neodborně zesvětlené vlasy a ohavné chování by Barbara Hermannová nyní vypadala jako dvojče Aurory Devereauxové. Kdyby žila.

Během studií na univerzitě jsem se dozvěděla, že spáchala sebevraždu. S Dorothy jsme zůstaly ve styku, ale já, zavalená vlastním světem dospívání, jsem byla slepá k náznakům sílících depresí její sestry. Anebo jsem se v touze po bezproblémovém životě rozhodla je ignorovat. Barbara byla šťastná, pořád se usmívala. Nic se přece nedělo.

Měla jsem jednat? Zaskočit na návštěvu, napsat dopis, zavolat?

Zabránila bych tím Barbařině smrti? Jistěže ne. Nepodařilo se to ani její vlastní rodině. Přesto mě má vlastní necitlivost dodnes pronásledovala.

Devereauxová seděla na posteli a drobné ruce měla položené na skrčených kolenou. Podle délky trupu a nohou jsem odhadovala, že je vysoká jako průměrný žák druhého stupně základní školy.

Někteří lidé s CdLS, a patřila k nim i Barbara Hermannová, mají abnormální mentální schopnosti. Ovšem vzhledem k průběhu slovní výměny s Olliem jsem pochybovala, že by se to týkalo Devereauxové.

„Jdeme dovnitř.“ Ollieho hlas už nebyl tak tvrdý. Z výrazu jeho tváře bylo jasné, že i on je v šoku. Ryan na tom byl podobně, i když dovedl svou reakci lépe zamaskovat.

Devereauxová nás mlčky pozorovala, jak sestupujeme z posledního schodu a obcházíme rozbitou lampu ležící na obdélníkových dlaždicích hned za dveřmi.

Pokoj mohl měřit tři a půl na tři a půl metru. Kromě pohovky tu stál ještě dřevěný stůl se dvěma křesly, prádelník a police nacpané oblečením, kabelkami, toaletními potřebami a časopisy. Na zdi byla přimontovaná televize jako v nemocničním pokoji.

Pravou stranu místnosti tvořila kuchyňka s miniaturní lednicí, dřezem a vařičem stojícími u stěny těsně vedle sebe. Na podlaze byly stejné dlaždice jako u vchodu a opticky oddělovaly obývací/spací zónu s kobercem. V dřezu a na pultě se válely hory špinavého nádobí a příborů, otevřené konzervy a zbytky jídel z fastfoodu.

Z kuchyňky vedla úzká chodba k přístěnku a koupelně. Oboje dveře byly otevřené a nad nimi svítila světla. Vypadalo to tu jako po výbuchu granátu. Po zemi se válely šaty, prostěradla, šminky, špinavé prádlo, boty a směs neidentifikovatelných předmětů, další byly přehozené přes nábytek nebo visely z klik, háčků na ručníky a sprchy.

Ollie sebral ze židle zářivě zelený župan a hodil ho na postel. Devereauxová mu nevěnovala pozornost.

„Foxy s tebou není moc spokojená,“ začal Ollie.

„Ta kráva není nikdy.“

„Prý sis včera udělala pořádnej mejdan.“

Devereauxová zvedla ruku a nahé rameno. A co?

„Foxy chce, abys vypadla.“

„Foxy chce spoustu věcí.“

„Máš nájemní smlouvu?“

„Jasně. Schovávám si ji v sejfu ještě s povolením ke stavbě baráku.“

„Takže podle zákona tady nemáš právo zůstat.“

Devereauxová mlčela.

„Čas jít, Auroro,“ řekl Ollie skoro soucitně.

Devereauxová se natáhla na noční stolek pro malou plastovou lahvičku. Zvedla bradu a nasála antihistaminikum do jedné a pak do druhé nosní dírky. Čekali jsme, až dokončí očistu nosu, a já se zatím rozhlédla kolem sebe. Nebyly tu žádné osobní věci. Žádné fotky, magnety na lednici, cetky ani drhané závěsy na květináče.

Kromě antihistaminika stála na nočním stolku zpola plná láhev pepta a hora zmačkaných kapesníčků. Vybavila jsem si další symptomy CdLS – gastroezofaegální reflux, stav, který znepříjemňuje příjem potravy, a k ženě na posteli, jež připomínala spíš malé dítě, jsem pocítila soucit.

Devereauxová smrkala tak důkladně, až jsem ji musela obdivovat. Couvla jsem do chodby, abych lépe viděla na přístěnek, a snažila jsem se být nenápadná, jak to jenom šlo. Můj pohyb však naší nesnášenlivé hostitelce neunikl.

„Kam to sakra jde?“

„Nevšímej si jí,“ ucedil Ollie.

„Jak si jí nemám všímat, kurva? Nelíbí se mi, když se mi cizí lidi hrabou ve spoďárech.“

„Slečna Forexová má v přístěnku plátěnou tašku,“ řekla jsem. „Máme svolení ji prohledat.“

Neonově modré oči se na mě zadívaly. Rámovaly je nejdelší natočené řasy, jaké jsem kdy viděla.

„Slečna Forexová,“ odfrkla si, „je blbá jak salámovej sendvič.“

„Byla na vás hodná.“

Husté obočí se překvapeně zvedlo. „Tomu říkáte hodná? Houby. Byla jsem akorát její poslední charitativní projekt.“

„Charitativní projekt?“

„Ujímá se vadnejch kousků a dělá jim ze života ráj.“

„Annaliese Rubenová byla vadnej kousek?“ Soucit se měnil v nelibost. „Miss Amerika to nebyla.“ Devereauxová si odfrkla, byl to ošklivý vlhký zvuk.

„Znala jste ji?“

„Slyšela jsem o ní.“

„Kde je ta taška?“ Stroze. Olliemu rychle docházela trpělivost.

„Nemám zdání.“

„Zkus to jako ve škole, Auroro.“

„Nemáte povolení, dostanete hovno.“

„Snažím se apelovat na tvou lepší stránku, děvče.“

„Žádnou nemám.“

„To máš asi pravdu. Zkusíme to jinak. Mám tu hlášení paní domácí, že se v jejím domě nacházejí nezákonné látky. Co kdybychom to tady celé prohledali a začali u tebe?“

Ollie zvedl z podlahy u postele tašku přes rameno. Byla metalická a tak přezdobená, že by se snad začervenala i Dale Evansová. Devereauxová se vyklenula v pase a chňapla po tašce. „Dej mi to!“

Ollie držel kabelku těsně z jejího dosahu.

„Ty hajzle!“

Ollie se usmíval a komíhal taškou jako kyvadlem.

„Hajzle!“

Ollie ukázal na župan.

„Otočte se.“

Ryan a já jsme poslechli. Ollie ne.

Slyšela jsem pohyb, šustění látky a pak chřestivou ránu, jak kabelka dopadla na postel.

„Skvělé.“

Při Ollieho poznámce jsme se s Ryanem zase obrátili.

Devereauxová seděla na straně, lýtka spuštěná přes okraj matrace, ale prsty se jí nedotýkaly koberce. Na sobě měla župan a ve tváři úšklebek, který říkal „polibte mi“.

Ollie zopakoval otázku. „Kde je taška?“

„Na polici v přístěnku.“

„Myslím, že bys měla začít balit.“

„Radši sežeru psí hovno, než bych strávila v tyhle díře další den.“

Kabelku tiskla k hrudi a sjela zadkem z postele. Z hromady na polici si vzala šortky a tričko, vykročila ke koupelně a práskla za sebou dveřmi.

Ryan, Ollie a já jsme se dali do práce.

Miniaturní přístěnek měl na jedné stěně ve výšce hlavy dlouhou tyč, na druhé pak dvě kratší pod sebou. Na ramínkách tu visely šaty, halenky a sukně, většinou v jasných barvách a s velkými lesklými ozdobami.

Po kotníky jsme se brodili vrstvou bot a špinavého prádla, která malý prostor zaplnila sladkým upoceným pachem.

Nad věšákem byla police ve tvaru L, plná do posledního místečka. Role toaletního papíru a papírových utěrek. Krabice od bot. Tiskárna. Mixér. Ventilátor. Plastové roury, jejichž obsah jsem nedovedla identifikovat.

Tašku jsem spatřila v rohu, kde se obě police stýkaly. Byla z olivově zeleného polyesteru, měla černé uši a vepředu zip. Prodrala jsem se změtí nebezpečně šik hadříků z Walmartu a odstrčila několik kousků na ramínkách. Na zemi u stěny stály opřené schůdky. Když jsem se po nich natahovala, zaujalo mě jedno místo na zdi napůl zakryté velkým kufrem. Tep se mi zrychlil.

Později.

Vycouvala jsem zpod šatů a opřela schůdky. Pak jsem se pod Ryanovým bedlivým dozorem začala soukat nahoru.

Stačilo třikrát zatáhnout a taška se uvolnila. Podle váhy se dalo soudit, že uvnitř toho moc nebude.

Podala jsem ji Ryanovi a ten ji předal Olliemu. Vrátili jsme se do obýváku. Tekoucí voda za dveřmi koupelny naznačovala, že Devereauxová ještě nedokončila svou ranní toaletu.

Ollie mi naznačil, že čest připadne mně. Roztáhla jsem uši a otevřela zip.

V tašce byly čtyři věci. Laciné plastové sluneční brýle s prasklým sklem. Sněžící skleněná koule s pandou a motýlky uvnitř. Zrezavělé holítko Bic. Gumový sandál, který patrně pamatoval Woodstock.

„Teď už to bude brnkačka.“

Já i Ryan jsme se na Ollieho tázavě podívali.

„Nedovedu si představit, že by se pro tyhle poklady nevrátila.“

Ollieho vtípku se nikdo nezasmál.

„A co přední kapsa?“ navrhoval Ryan.

Zkontrolovala jsem ji. Prázdná.

Všichni jsme jen stáli a zklamaně mlčeli. Dveře koupelny se otevřely. Otočili jsme se.

Devereauxová měla blond vlasy vyčesané nahoru a pořádně nalakované, obličej jí svítil gauguinovskou paletou odstínů. Zelená a levandulová víčka. Růžové tváře. Rudé rty. Snad by mi připadala i komická, ale na to byla její situace příliš smutná. Vypadala jako holčička v dětské soutěži krásy.

Devereauxová nás ignorovala, vešla do pokoje, klekla si a zpod postele vytáhla kufr. Rozzlobenými pohyby do něj začala házet oblečení z polic a podlahy. Žádné skládání ani vrstvení. Nepomačkané šaty teď nebyly prioritou.

Tichým hlasem jsem Olliemu a Ryanovi oznámila, co jsem viděla za kufrem v přístěnku.

„Panel je sundavací?“ zeptal se Ryan.

„Myslím, že jo.“

„Mohl by to být přístup k trubkám v koupelně,“ hádal Ryan.

„Další mrtvé dítě?“ Ollie se tvářil zachmuřeně.

Pohledem jsem sjela k Devereauxové. Vyprazdňovala zásuvku prádelníku a našeho rozhovoru si vůbec nevšímala.

Přikývla jsem.

Beze slova jsme se vrátili do přístěnku. S Olliem jsme pozorovali Ryana, jak vytahuje kufr za oblečením.

Panel měl tvar čtverce o straně třiceti centimetrů a na stěně ho držely hřebíky v rozích.

Opsala jsem očima kruh a zastavila se u páru oranžových lodiček na jehlách. Jednu jsem popadla a podala ji Ryanovi.

Zaklínil špičku podpatku za okraj panelu a trhnul. Hřebíčky se uvolnily, ani nekladly velký odpor.

Saint-Hyacinthe ještě jednou od začátku. Zadržela jsem dech, když Ryan zasunul prsty dovnitř, posunul panel dolů a sundal. Za ním se rozevřela černá zlověstná díra.

Ollie vytáhl kapesní baterku. Ryan ji rozsvítil a namířil paprsek do temnoty. Jak jsme očekávali, v bílém oválu světla se objevily vodovodní trubky. Tmavé a obalené rozpadající se izolací.

Sledovala jsem pohybující se světlo, které se plazilo nahoru po stoupačce. Přes obrubu. Nalevo přes vodorovnou trubku.

Rachot v předsíni mě upozornil, že Devereauxová kontroluje zásuvky a skříňky v kuchyni.

Dunělo mi v uších a srdce mi bilo jako o závod.

Světelný ovál se nepatrně vrátil, pak pokračoval doprava a začal klesat dolů.

Ubíhaly vteřiny. Věky.

Bylo tam. Nacpané v dutině odpadního kolena.

Udělalo se mi zle.

Modrý ručník s droboučkou aplikací na okraji. Pevně stočený, širší konec blíž k nám.

„Zavoláme soudního lékaře?“ zeptal se Ryan.

Ollie zavrtěl hlavou. „Musíme si být jistí. Nechci sem tahat doktora pro nic za nic.“

V hlavě se mi rozkřičel hlas odmítající brutální realitu vizuálního vjemu. Ne, proboha, ne!

Ryan položil baterku na podlahu a iPhonem pořídil několik snímků. Zkontroloval výsledek. „Mám to.“

Odkopla jsem hromádku oblečení, abych si udělala prostor. Ryan mezitím vytáhl stočený ručník. Oba muži mě pozorovali. Klekla jsem si a zhluboka se nadechla.

Tkanina se rozpadala a trhala. Vrstvy byly pevně spojené, slepené dávno zaschlými a ztuhlými tekutinami. Třesoucíma se rukama jsem se pokoušela dostat dovnitř a napáchat přitom co nejmenší škodu.

Celý svět ztichl, mé vlastní emoce zablokovaly veškeré zvuky.

Froté konečně povolilo. Rozmotala jsem ručník.

Shluk malých tmavých kostí kolem rozbité lebky.

„Ježíšikriste!“

Zvedla jsem hlavu.

Ollieho tvář měla barvu ovesné kaše. Uvědomila jsem si, že ostatní mrtvá miminka neviděl.

Opatrně jsem znovu zavinula ručník.

„Takže to jsou čtyři, o kterých víme.“ Ryan naposledy posvítil baterkou do otvoru.

„Ta vraždící svině za sebou nechává mrtvý děti od Quebeku až po Albertu! A my nejsme schopní ji najít, do prdele?“ V Olliem se vzedmula vlna znechucení a mluvil hlasitěji, než by bylo vhodné.

Ryan vstal. „Najdeme ji.“

I já jsem se zvedla a položila Olliemu ruku na paži.

„Zavolej na soudní,“ řekla jsem.

15

V půl druhé jsme s ryanem stáli převlečení u nerezového stolu. Byl s námi doktor Dirwe Okeke, nejnovější posila soudního lékařství v Albertě. Okeke provedl předběžné ohledání – fotky, rentgeny, měření, popisné pozorování. Já očistila kosti štětcem a urovnala je do anatomického postavení.

Spíš než patologa Okeke připomínal defenzivního tackla amerického fotbalu z týmu edmontonské střední školy. Rodiče hráčů ze soupeřícího mančaftu by možná požadovali rodný list. Měřil minimálně metr osmdesát a vážil přes sto deset kilo. Kdybych ho potkala na ulici, odhadla bych ho na osmnáct.

Když jsem telefonovala do kanceláře soudního lékaře, recepční mě vyslechla a přepojila na Okekeho. Přijel v Cadillaku Escalade s předním sedadlem uzpůsobeným pro přepravu velryb. Za ním následovali dva technici v dodávce.

Když Devereauxová spatřila Okekeho, zkrotla jako beránek. Nedivila jsem se. Pohledný doktor vypadal, jako by patřil k jinému živočišnému druhu; jeho silné černé tělo ostře kontrastovalo s její malou bledou postavou. Okeke nemusel mluvit ani se hýbat, a přesto ho bylo všude plno.

Okeke nám položil několik otázek a pak v tichosti prohlédl dětské kosti. Vyslechl Devereauxovou, která přísahala, že o nich nic neví. S Rubenovou se nesetkala a nikdy neměla důvod panel ze stěny sundávat.

Ani Forexová nic nevěděla. Anebo to aspoň tvrdila. Dle jejího šokovaného výrazu se dalo soudit, že mluví pravdu.

Ollie počkal, až Devereauxová nacpe svoje poklady do druhého kufru, a pak ji odvezl do ženského útulku. Podezřívala jsem ho, že kromě soucitu ho k tomu vedlo nutkání dostat se od maličké kostry co nejdál.

Ryan, Okeke a já jsme sledovali techniky, jak ruční motorovou pilou zvětšují otvor a prohledávají stěnu. Kromě hnízda vyděšených švábů ovšem nic dalšího neobjevili.

Nechali jsme oba techniky, aby prohlédli a zdokumentovali místo činu. Okeke naložil ostatky do cadillaku a mě i Ryana odvezl do úřadu soudního lékařství na 116. ulici. Cestou jsme se dozvěděli, že Okeke pochází z Keni a medicínu vystudoval ve Velké Británii. To bylo všechno. Moc toho nenamluvil.

A tak jsme se ocitli v pitevně.

Stejně jako v případě miminka ze stropu v Saint-Hyacinthe zbyla z dítěte jen kostra a kousíčky vysušených tkání. Jelikož na lebce nebyly svaly, které by ji držely pohromadě, rozpadla se. Lebeční kosti nyní ležely na stole, vyskládané jako na obrázku z učebnice anatomie.

„Prosím, ujměte se toho.“ Okekeho hluboký hlas zněl rytmem Masai Mary, přetaveným roky studia na britské univerzitě.

„Věk dítěte v době úmrtí byl minimálně sedm měsíců gestačního věku.“

„Takže nebylo donošené?“

„Možná bylo. V takovém případě by ale spadalo do nejmenší percentilní hmotnostní skupiny. Plod byl ale každopádně životaschopný.“

Vysvětlovala jsem svá měření a pozorování a Okeke si psal poznámky.

V jeho obrovských tlapách podložka vypadala jako dětská hračka. „Pohlaví?“

„To z kostí určit nemohu.“

Když Okeke přikývl, kůže nad krkem se mu zvrásnila a pak zas narovnala.

„Zranění?“

„Žádná,“ řekla jsem. „Žádné zlomeniny ani známky fyzického zneužití.“

Dlouhé zapisování. „Příčina smrti?“

„Kosti a rentgeny nevykazují žádné známky podvýživy, choroby ani deformace.“ Vzpomněla jsem si na zmačkaný toaletní papír v krčku dítěte z lavice. „Ani vniknutí cizího tělesa.“

„A co původ?“

„Lícní kosti vypadají dost široké, ale u nespojených kostí se to těžko odhaduje. Na horním řezáku je trošku vidět mírné vyklenutí.“

„Což naznačuje to, čemu se kdysi říkalo mongoloidní rasový původ.“

„Ano.“ Informovala jsem ho o výsledcích testů DNA, které Simone prováděla u dítěte z koupelny.

„Takže tohle dítě může být domorodého původu?“

„Za předpokladu, že je to sourozenec nebo alespoň poloviční sourozenec testovaného novorozeněte.“

„Pochybujete, že se jedná o děti jedné matky?“

Podívala jsem se na Ryana. Okeke taky.

„Důkazy nemáme,“ opáčil Ryan. „Zatím. Ale přesto se domníváme, že Annaliese Rubenová porodila všechny čtyři děti.“

„Proč by matka zabíjela vlastní potomky?“

Ach jo. Okeke zatím moc zkušeností nenasbíral.

„Stává se to.“

Okekeho černé oči ještě více ztmavly. „Kde je ta žena?“

„Hledáme ji,“ odpověděl Ryan.

Okeke se chystal položit další otázku, když zazvonil telefon. „Omluvte mě.“

Dvěma kroky se přesunul do zadní části pitevny, k psacímu stolu vedle umývadla. Já bych jich musela udělat aspoň pět.

Stáhl si rukavici, stiskl tlačítko a zvedl sluchátko. „Ano, Lorno.“ Pauza. „Raději bych teď s nikým nehovořil.“

Lorna cosi namítla. Napadlo mě, že to bude asi tatáž recepční, která přepojovala i můj hovor.

„Co je to za muže?“ Následovala další dlouhá pauza. „A kde pan White k těmto informacím přišel?“

Okeke poslouchal Lorninu odpověď a přitom se podíval na mě. „Přepojte ho.“

Stalo se.

„Doktor Okeke.“

Whiteův hlas byl o poznání silnější než Lornin. Od Okekeho ucha se neslo bzučící skučení.

„Tuhle informaci vám nemohu poskytnout, pane.“

Další kňouravá věta zakončená vysokým tázacím tónem.

„Je mi líto, je to důvěrné.“

Nemohla jsem se dočkat, až budu pokračovat v prohlídce, a tak jsem došla k pultu, abych rozmotala ručník, do něhož byly zabalené dětské ostatky. Připadala jsem si jako ve filmu Na Hromnice o den více; znovu pitevna číslo čtyři. Zase jsem opatrně kroutila ručníkem. Zase jsem se bála, že něco poškodím.

Nevnímala jsem Okekeho rozhovor a soustředila se na své prsty, které nadzvedávaly tkaninu, vnikaly hlouběji a oddělovaly další vrstvu. Špinavý ručník milimetr po milimetru povoloval a záhyby se vyrovnávaly.

Na půl ucha jsem zaregistrovala, že Okekeho odpovědi jsou stále úsečnější. Vytrvale jsem škubala a cukala.

Konečně byl ručník skoro celý rozložený, zbýval poslední slepený roh. Jemně jsem zatáhla. Ozval se zvuk, jako když se rozpíná suchý zip, a vlákna se oddělila. Narovnala jsem překlopený roh.

Ano. Na Hromnice o den více. Jenomže tentokrát jsem nenašla pytlíček s pískem a malými zelenými oblázky.

K vnitřní straně ručníku byl přilepený útržek papíru. Pokusila jsem se prsty v rukavici zachytit růžek. Nešlo to. Lísteček držel jak připečený.

Nastavila jsem lampu a naklonila se blíž. Byla tam písmena, hůlková, černá na modrém podkladě. Nad nimi bílý ozdobný rámeček.

Otočila jsem ručník ve snaze rozluštit vzkaz. LA MONFWI.

Probírala jsem možné významy, přidávala písmena na obou koncích. Vtom Okeke promluvil a já prudce zvedla hlavu.

„Říkali mi, že voláte, jelikož máte informace o Annaliese Rubenové.“

Ryan se na mě podíval. Lehce povytáhl obočí. Já také.

Okeke čekal, až druhá strana dokňourá. „Mohu se zeptat, proč vás to zajímá, pane?“

Kňučení se protáhlo na dlouhé vysvětlování. Okeke však nenechal dotyčného domluvit. „Vy jste reportér, pane White?“

Mumlání pokračovalo. Tentokrát je Okeke ukončil; práskl telefonem.

Okeke si chtěl něco zapsat na desku s papírem, zatřepal propiskou a praštil s ní o stůl. Spadla na zem. Neohnul se, aby ji sebral.

„Novinář?“ hádala jsem.

„Jakýsi pan White. Pokud je to jeho pravé jméno.“

„Pro koho pracuje?“

„Na tom nezáleží.“ Okeke ukázal podložkou na žalostnou sbírku kostiček. „Jak se o dítěti dozvěděl? A o těch ostatních?“

„On věděl o quebeckých případech?“ zeptala jsem se šokovaně.

„Ano.“ Okeke mě provrtal rozzlobeným pohledem. Jako by mě chtěl zastrašit.

„Ode mě nic nemá. Ani od Ryana.“ Stroze. Nevyslovené obvinění mě urazilo.

„Ani já, ani doktorka Brennanová nepodáváme tisku žádné informace o probíhajícím vyšetřování.“

Okeke obrátil zlostné oči na Ryana. „Ale ten chlap to věděl.“

„O tomhle dítěti se musel dozvědět od Devereauxové nebo Forexové.“ Ryan mluvil tichým, vyrovnaným hlasem. „Anebo od některého z vašich techniků. I když to samozřejmě nevysvětluje jeho povědomost o dění v Quebeku.“

Ollie věděl o všech, napadlo mě. Ale neřekla jsem to.

„Proč by naši zaměstnanci něco takového dělali?“

Ryan spojil palec s konečky ostatních prstů. „Někdo zavolá Whiteovi a tvrdí, že má informace o ženě, která za sebou nechává po celé Kanadě mrtvé děti. Trofej připadne nejvyšší nabídce. White tuší, že by to mohl být trhák, a tak souhlasí, že zaplatí.“

Okeke zavrtěl znechuceně hlavou. „Hlad po odporných šokujících zprávách. Jako ty vaše slavné děti z krabic od másla. Kniha, dokonce i film. Proč?“

Okeke měl na mysli případ z porodnické kliniky Ideal v Novém Skotsku, kterou v letech 1928 až 1945 pro svobodné těhotné ženy provozovali William Peach Young, nevysvěcený kněz a chiropraktik, jenž se sám prohlašoval za adventistu sedmého dne, a jeho manželka Mercedes, porodní asistentka. Mnoho let tam rodili děti a dávali je k adopci. Časem se sešlo několik obvinění z nelegálního získávání peněz. Vysoká úmrtnost kojenců uvrhla toto zařízení pod pečlivý dohled.

Vyšetřování odhalilo, že Youngovi záměrně zabíjeli „neumístitelné“ děti. Krmili je pouze melasou a vodou. Tělesné postižení, vážné onemocnění nebo „tmavá“ barva pleti znamenaly nulovou šanci na adopci, tudíž i nulový zisk a smrt vyhladověním.

Mrtvá tělíčka se pohřbívala na pozemku v malých dřevěných bedničkách, jaké se obvykle používaly na mléčné výrobky – odtud pocházel i název: děti z krabic od másla. Další mrtvé děti házeli do moře nebo pálili v peci přímo v porodnici. Odhadem tam tehdy přišlo o život čtyři sta až šest set dětí.

„Chci vědět, kdo tohle udělal.“ Žíla na pravém spánku doktora Okekeho vztekle pulzovala.

„To my také,“ ucedila jsem.

„Budete informovat seržanta od kanadské jízdní, který byl na místě činu?“

„Hm.“

Voda tiše odkapávala z kohoutku do nerezového dřezu. Okeke nakonec obešel stůl a sebral pero.

„V ručníku jsem něco našla,“ řekla jsem.

Oba muži došli k pultu, naklonili se a prohlíželi si podivný vzkaz.

„Schází začátek prvního a konec posledního slova,“ řekla jsem.

„Možná ne.“

Už jsem se chtěla Ryana zeptat, co má na mysli, když můj iPhone znovu spustil irskou národní hymnu.

Ollie.

Stáhla jsem si rukavici a hovor přijala. Ryan a Okeke dál studovali útržek.

„Kde jsi?“ zeptal se Ollie.

„Pořád u Okekeho.“

„Přišli jste na něco?“

„Mateřství Rubenové nesedlo. Co se děje?“

„Odvezl jsem Devereauxovou do WIN House a doufám, že tohle potěšení už nikdy mít nebudu. Pak jsem se stavil na ústředí pro nové informace. A měl jsem tam vzkaz od strážmistra Flunkyho.“

„Vážně?“

„Zajímá tě to?“

„Dám tě na hlasitý odposlech. Ryan je tu se mnou.“ Stiskla jsem tlačítko a jako pitomec upřela oči na telefon.

„… aby mu něco neuteklo. No nic. Rozeslal jsem fotky Rubenové a požádal naše policisty, aby se s nimi trošku prošli po ulicích. Flunky to udělal.“

Příjem byl mizerný a Ollieho hlas buď řval, nebo se ztrácel. Zvedla jsem hlavu, abych se podívala, jestli tomu Ryan věnuje pozornost. Mačkal displej na vlastním iPhonu.

„Jeden úředník z Greyhoundu na autobusovém nádraží si vzpomněl na ženu odpovídající popisu Rubenové, která si kupovala lístek do Hay River.“

„Kdy?“

„Včera.“

„Kde je Hay River?“

„Jižní pobřeží Velkého Otročího jezera.“

„Severozápadní teritoria.“

„Jednička ze zeměpisu.“

„A ten úředník ví jistě, že to byla Rubenová?“

„Ne. Ale tohle si poslechni. Nejdřív jí nechtěl lístek prodat kvůli čoklovi.“

„Ta žena měla psa?“ Cítila jsem, jak mi poskočilo srdce.

„Jo. Greyhound zvířata nepřepravuje. Jedinou výjimkou jsou služební psi.“

„Takže nenastoupila?“

„Nakonec se mu jí zželelo a nechal ji jet.“

Chvilku jsem přemýšlela. Dávalo to smysl. V Severozápadních teritoriích žije velká populace Denéů. Už jsem to chtěla vyslovit nahlas, když mě Ryan překvapil.

„Já vím, kam Rubenová odjela.“

16

Okeke i já jsme si ryana skepticky měřili.

„Pokouší se dostat do Yellowknife.“

„Co povídá?“

Nevěnovala jsem Olliemu pozornost a volnou rukou jsem vyzvala Ryana, aby pokračoval.

„Poslední řetězec písmen tvoří celé slovo.“

Znovu jsem si prohlédla papírek.

„Monfwi je volební okrsek do zákonodárného shromáždění Severozápadních teritorií.“

„Jak to víš?“ zeptala jsem se, aniž bych zvedla oči.

„Před dvěma lety jsem zatýkal kluka z Monfwi, co v Montrealu prodával crack u stanice metra Guy-Concordia. Ukázalo se, že ten malej spratek je za vodou. Dvacet minut poté, co jsem mu dovolil zavolat tatínkovi, mi telefonoval jeho MLA.“ Ryan použil zkratku označující člena zákonodárného shromáždění.

„Co to povídá?“

Praskání v mobilu jsem dál ignorovala, protože Ryan už předčítal z displeje iPhonu. „Okres Monfwi zahrnuje Behchoko, Gameti, Wekweeti a Whati.“

„Denéské komunity.“

„Přesněji řečeno národ Tlíčů. Existuje pět hlavních denéských skupin. Čipevajané žijící na východ od Velkého Otročího jezera, Žluté nože na severu, Otroci podél řeky Mackenzie na jihozápadě a Tlíčové mezi Velkým Otročím a Velkým Medvědím jezerem a Sahtuové v centrální části Severozápadních teritorií.“

„Jednička z etnografie.“ Pomohla jsem si Ollieho hláškou.

„Google.“ Ryan zamával telefonem. „Miluju ho.“

Znovu jsem se podívala na papír. „Ty si myslíš, že LA je konec MLA?“

„Je to nejspíš vytržené z volebního zpravodaje, co rozdávají politikové, aby si volič o nich myslel, že si svý velký prachy zaslouží. Tyhle cancy vypadají všechny stejně.“

„Okres Monfwi je blízko Yellowknife?“

Ryan přisvědčil. „A zákonodárné shromáždění sídlí v Yellowknife.“

„To ale neznamená, že tam Rubenová jela.“

„Co to sakra povídá?“ dožadoval se Ollie stále hlasitěji.

„Zavolám ti za chvíli.“ Ukončila jsem hovor.

„Díval jsem se na jízdní řády autobusů.“ Ryan znovu zakýval panem iPhonem. „Aby ses dostala z Edmontonu do Yellowknife, musíš jet s Greyhoundem do Hay River a tam přesednout na linku společnosti Frontier.“

„Žádný přímý spoj?“

Ryan zavrtěl hlavou.

„Kam ještě se dá z Hay River odjet? Kromě Yellowknife.“

„Moc toho není.“

Chvíli jsem přemýšlela. Všechno do sebe zapadalo. Rubenová byla se vší pravděpodobností aspoň zčásti domorodého původu. Ralph Trees říkal, že Robertsová/Rogersová/Rodriguezová mluví anglicky s přízvukem. Podle Phoenix Millerové nepochází Rubenová z Edmontonu. Žena podobná Rubenové se pokusila nastoupit do autobusu do Hay River. Se psem. Trees tvrdil, že Robertsová/Rogersová/Rodriguezová má psa. V bytě v Saint-Hyacinthe byla miska pro domácí zvíře. U dítěte nalezeného v domě Susan Forexové se našel útržek z okresního zpravodaje z Monfwi.

Kromě toho jsme nic dalšího neměli.

Zavolala jsem Olliemu.

Yellowknife leží asi patnáct set kilometrů severně od Edmontonu. Autem se tam dostanete po dálnici číslo 60 až k Enterprise v Severozápadních teritoriích, pak na západ do Fort Providence a trajektem přes řeku Mackenzie. Proplujete obrovskou bizoní svatyní, v bezpečné vzdálenosti od volnosti si užívajících turů procházejících se po břehu.

V Behchoko to střihnete na jihovýchod k severnímu pobřeží Velkého Otročího jezera.

Cesta trvá osmnáct hodin. Většina turistických internetových stránek doporučuje, abyste ji podnikli, když svítí slunce. A vzali si s sebou hodně repelentu.

Pokud není zima. V takovém případě se musíte připravit na ledovou dálnici.

Takže výlet po silnici nepřipadal v úvahu. Ani za nic. Něco takového si nechám raději ujít.

Jenomže letecké spojení na tom nebylo o moc líp než autobusy.

Ollie nám zarezervoval let Canadian North v půl deváté večer. Špatná zpráva: na YZF přistaneme až po desáté. Dobrá zpráva: slunce zapadne mnoho hodin po našem příletu.

Během odpoledne Ollie znovu vyslechl prodavače jízdenek z Greyhoundu a zatelefonoval do Hay River, Yellowknife a dalších míst, jejichž názvy jsem slyšela poprvé v životě. Konečně se objevil i pasák Ronnie Scarborough a Ollie ho pozval na kus řeči. Ryan a já za nimi máme přijít kolem šesté.

Podle seznamu od Ollieho jsme s Ryanem obcházeli bary a hotely, které se těší oblibě edmontonských lehkých děv. Ve srovnání s některými z nich vypadal Kovbojský salon jako luxusní zařízení z bohaté čtvrti.

Všude jsme ukazovali fotografii Rubenové a ptali se, zda ji někdo nezná nebo neviděl. Také jsme se vyptávali na bohatého klienta, s nímž se měla Rubenová sejít tu noc, kdy odjela do Quebeku.

Dozvěděli jsme se dvě věci. V podsvětí jsou tři roky tak dlouhá doba, že si nikdo už nic nepamatuje. A naše přítomnost byla stejně žádoucí jako invaze švábů.

Po příjezdu do sídla kanadské jízdní jsme zjistili, že Ollie toho ví zhruba tolik co my. Takže nic. A byl kvůli tomu protivný jak činže.

Ronnie „Jizva“ Scarborough se chladil ve výslechové místnosti. A byl kvůli tomu protivný jak činže.

Ollie navrhl, že výslech povede sám. Souhlasili jsme a on nám zařídil obrazovku a odposlech ve vedlejší místnosti.

Na obrazovce jsme sledovali Ollieho, jak vchází do malé kóje a sedá si na židli naproti chlápkovi, který vypadal, jako by se na hereckém konkurzu ucházel o roli mafiána z New Jersey. Byl šlachovitý jako fretka, pleť měl poďobanou od akné, oči hluboko posazené a nad zjizveným horním rtem křivý nos. Zlatý řetěz na krku i zápěstích. Lesklé šedé sako přes upnuté černé tričko, z něhož vykukovala chlupatá hruď. Špičaté černé boty. Jediná věc, která sem nepasovala, bylo tetování po stranách krku a v zátylku. Připomínalo stylizovaného ptáka, uprchlého z indiánského totemu.

Jizva seděl s nataženýma nohama a překříženými kotníky a pravou paži měl přehozenou přes opěradlo židle.

„Jak to jde, Jizvo?“

Muž pohlédl na Ollieho.

„Pěkný tričko. Moc mě těší, že máš jasno o svý sexuální orientaci.“

„Proč mě tady kurva držíte?“

„Napadlo mě, že bychom mohli probrat tvoji budoucí kariéru.“

„Chci zavolat právníkovi.“

„Nejsi zatčený.“

Jizva přitáhl nohy a vstal. „Tak to odsud padám.“

„Sedni si.“

Jizva zůstal stát. Rysy se mu zkřivily do výrazu pohrdání.

Ollie plácl na stůl fotografii Annaliese Rubenové a otočil ji k Jizvovi. Hlodavec nespouštěl z Ollieho zrak.

„Podívej se na to, pitomče.“

Jizva sklonil hlavu a zase ji narovnal. Neříkal nic.

„Víš, kdo to je?“

„Řekni ségře, že momentálně nerandím.“

„Annaliese Rubenová. Doneslo se mi, žes jí dělal pasáka.“

„Neopodstatněným pomluvám nevěnuju pozornost.“

„Je na seznamu projektu KARE. Možná je mrtvá.“ Částečně pravda, minimálně v jednom bodě.

„Život je krutej.“

„Víš, o co nám jde, Jizvo? Nevíme jistě, jestli je Rubenová naživu, nebo ne, a tak nás napadlo pořádně si proklepnout všechny, kdo se s ní poslední dobou dobře znali.“

Jizva předvedl působivé pokrčení jedním ramenem.

„A začínáme s pasákem.“

Jizva znovu pokrčil ramenem. Tím samým.

„Anebo můžeme začít soudním příkazem na zpřístupnění výpisu hovorů z jeho mobilu.“

„To nemůžete.“

„Ale můžu.“ Ollie ukázal prstem na papír.

Jizva si vzdychl, dosedl na židli a podíval se na fotku. „Fajn. Jo. Možná to je ta tlustá holka, co se tu nějakou dobu potloukala.“

„Úchvatné, jak ti začala fungovat paměť.“

„No tak jsem zapomněl. Mám toho moc.“

„Jasně, ministrantský povinnosti.“

„Přesně tak.“

„Anebo se poflakuješ u autobusovýho nádraží? Hledáš mladý maso? Víš přece, jak to myslím?“

Tentokrát už pokrčení ramenem nebylo tak sebejisté.

„Třeba bychom si mohli pokecat s tvejma kočičkama. Prověřit doklady. Zjistit, kolik svíček budou při příštích narozeninách sfoukávat na dortu.“

„To je šikana.“

„Kolik bylo Rubenové, když sis ji vzal pod křídlo?“

Jizva zkřivil ústa do úlisného úšklebku. „Tak to nebylo.“

„A jak to bylo?“

„Snažil jsem se jí pomoct.“

„Jasně. Byls její učitel.“

Jizva pomalu kýval hlavou. „Jste, kurva, úplně vedle, nemáte vůbec ponětí…“

„Jsi otec jejího dítěte?“

„Rubenová neměla dítě.“

„Ano. Měla.“

„To slyším prvně.“

„Pomáhal jsi jí ho zabít?“

„Jste cvok, kurva?“

Čím déle jsem se dívala, tím odpornější mi ta lasice byla.

„Kde je?“

„Tu potvoru jsem už tři roky neviděl.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Jak to?“

„Odstěhovala se.“

„S kým?“

„S Tomem Cruisem, kurva. Jak to mám vědět?“

„A to tě rozčiluje? Že se Rubenová jen tak vypařila?“

„Žijeme ve svobodný zemi.“

„Rubenová pro tebe makala, Jizvo? Je to ono? Zůstala ti po ní díra v distribučním systému?“

„Ta kráva blbá si neviděla ani na špičku nosu.“

„Anebo ušlej zisk? Máš teď málo holčiček, co ti platěj za to, že jim dovolíš kouřit chlapům ptáky v průjezdu?“

„Byla to velryba. Nestála ani za zlámanou grešli.“

„Oddělal jsi ji? Aby si ostatní daly majzla?“

„Do prdele, vy jste fakt cvok.“

Ollie vycítil, že maska tvrďáka začíná mít trhliny, a tak zůstal chvíli zticha.

„Hele, já doufám, že se jí nic nestalo. Vážně. Rád bych pomoh.“

Ollie se opřel a založil paže. „Pověz mi, co o ní víš.“

Jizva se zatvářil, jako by ho Ollieho žádost zmátla.

„Je Rubenová frankofonní? Anglofonní? Domorodého původu?“

„Mluvila anglicky.“

Když Jizva zakýval hlavou, všimla jsem si, že se mu na horním rtu třpytí pot.

„S kým to táhla?“

„Prej bydlela u nějaký holky, co jí říkaj Foxy.“

„Kam by Rubenová odjela, kdyby chtěla vypadnout z Edmontonu?“ Jizva zvedl ruce a oči ke stropu.

„Jak by cestovala?“

„Ježíšikriste, člověče, vždyť to povídám. Nevím. Do osobního života těch holek se nikdy nemíchám.“

To byla poslední kapka. Moje zlost přetekla. „Ten prťavej hajzl zahákuje holky na drogách, udělá z nich kurvy, aby měly prachy na to svinstvo, týrá je, vydírá, ale do osobního života se jim nemíchá?“

Ryan mě chytil za ruku, která mi vyletěla k obrazovce. Na chvíli se naše pohledy střetly. On odvrátil zrak jako první. Vykroutila jsem dlaň a spustila paži podél těla.

Pokračovalo to ve stejném duchu. Ollie kladl otázky, Jizva tvrdil, že nic neví, já bojovala s nutkáním sáhnout do monitoru a toho šmejda vlastnoručně zaškrtit.

V sedm Ollie přeříkal Jizvovi obehranou písničku o odjezdu z města. Pak rychle vstal a vyšel z místnosti.

Jizva ještě ucedil pár posledních nadávek za Ollieho zády. Než obrazovka ztmavla, stihl vykřiknout poslední větu.

„Nemáte ani páru, kurva. Víte velký kulový.“

Moc jsme toho nenamluvili ani cestou na letiště, ani při odbavení a krátkém čekání u gejtu. Stal se zázrak a všichni cestující nastoupili včas. A zásahem zlomyslného božstva jsem vyfasovala místo vedle Ollieho.

Zapínali jsme si pásy a vypínali mobily, když se z reproduktorů ozval pilotův hlas. Hned jsem věděla, že nemá dobré zprávy.

Technické problémy. Třicet minut zpoždění.

„Svatá Matko boží. Odstartují tyhle aerolinky někdy na čas?“

Odpovídat na Ollieho otázku mi připadalo zbytečné, a tak jsem mlčela.

„Když to není počasí, tak je něco s letadlem anebo se ztratí posádka.“

Vykašlala jsem se na slušné vychování, beze slova otevřela román Iana Rankina a dala se do čtení. Seržant Citlivka narážku nepochopil.

„Jizva je pěknej dáreček, co?“

Oči jsem měla přilepené ke knize.

„Myslíme si, že se snaží expandovat a posílat zboží na sever do teritorií.“

Otočila jsem stránku. Sakra, začínala jsem se v Rebusovi ztrácet.

„Ten hajzl je chytřejší, než vypadá. Drží si právníka, co stojí mezi ním a ulicí. Nemůžeme mu přišít ani hovno.“

Nic.

Konečně ho přestalo bavit komunikovat s mým pravým uchem.

Několik minut listoval v brožuře s bezpečnostními pokyny a palubním časopise. Pak teatrálně vzdychl a obojí vrátil do kapsy před sebou.

„Myslím, že Jizva ví o Rubenové víc, než říká.“

Tohle upoutalo mou pozornost. Zaklapla jsem knihu a otočila hlavu na stranu. „Proč?“

„Nepamatuješ si, jak ten ubožák přišel ke svý přezdívce?“

„Spálil holku pohrabáčem.“

„Povídá se, že ji sledoval až do Saskatoonu. Aby ostatní varoval.“

„Ostatní?“

„Všechny, který by napadlo, že pro něj přestanou makat.“

„Rubenová odjela z Edmontonu před třemi lety. Proč by čekal tak dlouho?“

„Montreal je velkej. A daleko. Rubenová si změnila jméno a držela se v ústraní, takže mu zmizela z radaru. Teď se vrátila do jeho rajónu. Jo a je tu ještě jedna maličkost.“

Čekala jsem.

„Jizva je z Yellowknife.“

„Jak to víš?“

„Prostě vím. Po tomhle hajzlovi paseme už roky.“

„Myslíš, že jde po Rubenové?“

„Povídá se, že Jizva se pokouší rozjet na severu kšefty. Aby se mu to povedlo, musí ukázat, že je tvrdej hráč.“

V útrobách se mi rozlila chladná prázdnota. Opřela jsem se a zavřela oči. Proč ta divná předtucha? Obava o bezpečí Rubenové? Ta žena se vší pravděpodobností zabila své vlastní děti. Opustila jejich mrtvá těla a ani se neohlédla.

Anebo ne? Měla na vybranou? Udělal to někdo jiný? Donutili ji?

V Montrealu to nemohl být Jizva. Tak kdo? Je ten člověk teď s ní? Pomáhá jí?

Nedávalo to smysl.

Forexová i Jizva tvrdili, že Rubenová není moc chytrá. Přesto se dostala do Quebeku a tři roky tam v tajnosti žila. Skrývala těhotenství, porodila nejméně čtyři děti a zavraždila je. Nenašli ji ani pracovníci projektu KARE. Nevystopovala ji kanadská jízdní ani QPP.

Jak to? Pomáhá jí někdo? Je jich víc? Vyzná se v tlačenici? Má prostě kliku?

Otočila jsem se k Olliemu. „Jizva říkal, že nemáš ani páru. Co tím myslel?“

„Kecy prdy.“

„Pěkně řečeno.“

„Jo, mám v mobilu aplikaci, co mi hází každej den novou hlášku.“

„A už ti to hodilo ‚velký kulový?‘“ naznačila jsem uvozovky. Do smíchu mi ale nebylo.

„Jenom tak plácá. Určitě nestojí o to, abychom si na něj posvítili.“

„Řekl to dvakrát.“

„Možná mu pošlu odkaz na tu aplikaci.“

Ve čtvrt na jedenáct letadlo konečně odstartovalo. Příčinu jeho záhadné choroby jsme se nedozvěděli.

Jediné, co si pamatuji z yellowknifeského letiště, je vycpaný lední medvěd trůnící nad výdejem zavazadel. A ještě že tam bylo prázdno. Venku před budovou se k zemi v šikmých provázcích snášel déšť se sněhem. A byla zima jak v márnici.

Do nedalekého města nás odvezl seržant Rainwater. S Ryanem jsme seděli vzadu. Z útržků rozhovoru, který probíhal vepředu, jsem si domyslela, že Rainwater už něco málo zjistil; patrně stejným způsobem jako my v Edmontonu – fotky, dotazy. A měl víceméně i stejné výsledky.

Do hotelu Explorer jsme se dostali těsně po půlnoci. Trůnil na kopci, vedla k němu dlouhá klikatá příjezdová cesta a hlavní vchod střežil dva a půl metru vysoký Inuksuk.

Na recepci všechno proběhlo díkybohu rychle. A Ollie tentokrát netrval na tom, že mi poskytne eskortní službu.

Pokoj jsem měla v pátém patře. Byl vybavený manželskou postelí, minibarem, mikrovlnkou, televizorem s plochou obrazovkou a výhledem na vodní dílo; slíbila jsem si, že si jeho jméno po ránu zjistím.

Připojila jsem iPhone k radiobudíku a naladila zvuk mořských vln. Spánek mě přemohl do pěti minut.

17

Miminko natáhlo ruce s roztaženými prsty a droboučké údy se mu chvěly, jak prosilo o pomoc. Mne.

Snažila jsem se utíkat, ale nohy se mi bořily do písku stále hlouběji.

Výjev se přiblížil.

Dítě sedělo na mělčině na dlouhé černé pláži. Za ním nad rozbouřenými vlnami hrozivá obloha ztmavla fialovými mračny.

Dívala jsem se, jak aureola z chmýří zdobící jeho hlavičku roste a vytváří záplavu plavých kudrn. Drobné rysy vykrystalizovaly do známé tváře. Modré zorničky zezelenaly.

Katy!

Pokusila jsem se vykřiknout. Znovu a znovu.

Z hrdla mi nevyšel ani hlásek.

Zoufale jsem se snažila dostat k dceři.

Nohy jsem měla jak z olova.

Voda už sahala Katy k pasu.

Příliv!

S bušícím srdcem jsem se pokoušela rozběhnout.

Mezera mezi námi se zvětšovala.

Na pláži se zhmotnila nezřetelná postava. Tvář, dokonce ani pohlaví se nedaly rozeznat.

Volala jsem.

Postava nereagovala.

Zabrala jsem vší silou.

Ale mé úsilí bylo marné.

Voda už sahala Katy k hrudníku.

Znovu jsem zakřičela a po tvářích mi stékaly slzy.

Před očima se mi udělaly mžitky, jako bych viděla fatu morganu.

Voda stoupla Katy až k bradě.

Napjala jsem všechny svaly v těle.

Ječela jsem.

Výjev praskl jako bublina a vypařil se jako konfety v mlze.

Zmateně jsem zamrkala.

Seděla jsem strnule na posteli, srdce mi bušilo a kůži jsem měla vlhkou potem. V dlaních jsem svírala prostěradlo zmačkané do dvou malých pevných kuliček.

Číslice na budíku ukazovaly pět čtyřicet dva. Oknem dovnitř pronikalo šero před úsvitem. Před pěti hodinami jsem totiž nezatáhla závěs.

Venku už přestalo sněžit, ale bezejmenná vodní hladina vypadala temně a mrazivě. V pokoji byla taková zima, že by tu pravděpodobně klidně zmrzla i voda.

Uvolnila jsem prsty, opřela se a přitáhla si pokrývku k bradě.

Byl to jen sen.

Jenom sen.

Opakovala jsem si tahle slova jako mantru a pokusila se o obvyklý kritický rozbor zlého snu. Což nevyžaduje žádné speciální psychoanalytické schopnosti. Mé podvědomí zas tak kreativní není. Staré dobré id jen plive remix nedávných událostí.

Ohrožené dítě. Žádná freudovská hádanka.

Katy. S dcerou jsem nehovořila už týden.

Pláž. Z iPhonu stále vycházely uklidňující zvuky moře.

Postava v mlze. Tady jsem musela začít trochu přemýšlet.

Annaliese Rubenová, protože zabila své děti? Ronnie Scarborough, protože patrně ohrožuje Rubenovou? Ryan, protože ukončil náš vztah?

Má matka, protože mě moc brzy učila na nočník?

To je fuk.

Odhodila jsem deku, po špičkách jsem odcupitala ke kufru, vytáhla džíny, triko s dlouhým rukávem, šedou mikinu lululemon, tenisky a ponožky. V červnu. Vítejte v subarktickém pásmu. Nebo v tundře? Anebo co to tady sakra vlastně je.

Opláchnout obličej. Rychle vyčistit zuby. Vlasy do culíku.

Na hodinách bylo šest. Vyslala jsem do nebes prosbu, aby byla hotelová restaurace otevřená, a vykročila dolů po schodech.

Šťastný den! V Traders Grill se podávají vejce. Anebo se aspoň chystají. Žena pokládala nerezové lžíce na řadu stolů u stěny. Když zaslechla mé kroky, otočila se a ukázala k oknu na stůl pro dva. Na její jmenovce stálo Nellie.

Černé vlasy měla spletené do copu, který jí sahal do poloviny zad. Bavlněná blůzka a dlouhá červená sukně zakrývaly tělesné proporce náklaďáku.

Sedla jsem si, kam mi ukázala, a rozhlížela se po jídelním lístku. Žádný jsem nenašla, a tak jsem se opřela a začala s prohlídkou okolí.

Já a Nellie jsme nebyly jediná ranní ptáčata. U stolku vedle vyhaslého kruhového krbu s měděnou stříškou seděli dva muži. Oba měli na sobě džíny, vysoké boty a kostkované košile a na bradě vousy, které volaly po nůžkách.

Nellie zmizela a vzápětí se objevila s nerezovými konvicemi na kávu a velkými porcelánovými hrnky. Jakmile obsloužila Paula Bunyana i jeho kámoše, došla ke mně.

„Omlouvám se, ale bufet otevírá až v sedm.“ Nellie zvedla konvici v tázavém gestu. Široké lícní kosti a měděná pleť prozrazovaly domorodý původ.

„Ano, prosím.“

Nellie nalila kávu a postavila hrnek přede mě. „Můžu vám udělat snídani, tedy pokud to nebude nic složitého.“

„Vejce a toast, kdybyste byla tak hodná.“

„Míchaná?“

„Jistě.“

Nellie odsupěla pryč.

Usrkávala jsem kávu. Byl tak silná, že v ní skoro stála lžička.

Očima jsem zabloudila k oknu. Za sklem se rozkládala jakási zenová scenerie. Skupinky balvanů, neupravované rostliny rašící mezi náhodně rozhozenými oblázky, gumové hadice plazící se po zemi. Nedokázala jsem odhadnout, zda je projekt ve výstavbě, anebo se rozpadá, protože se o něj nikdo nestará.

Na okraji skalky kroužili dva obrovští černí ptáci nad skupinkou surrealisticky vysokých borovic. Pozorovala jsem jejich pomalé líné kruhy a v duchu jsem se vrátila ke snu.

Proč Katy nevolá?

Zkontrolovala jsem, zda mám na iPhonu signál. Plné čtyři čárky. Ale žádná hlasová zpráva ani esemeska od dcery.

Prohlédla jsem e-maily. Od chvíle, kdy jsem opustila Edmonton, jich dorazilo čtyřiadvacet. Většinu jsem ignorovala nebo rovnou vymazala. Upomínky. Inzeráty na přípravky pro zvětšení penisu, léky, kosmetiku, prázdninové domy. Nabídky stoprocentně spolehlivých zahraničních investičních plánů.

Pete mi poslal krátkou zprávu, že Birdiemu se daří dobře a šikanuje jeho čau-čau Boyda.

Má sestra Harry psala, že chodí s bývalým astronautem. Jmenuje se Orange Curtain. Doufala jsem, že to je překlep aplikace pro kontrolu pravopisu.

Katy mi poslala odkaz na sociální síť, kde její kamarádka vyvěsila program své rozlučky se svobodou. Fajn, je v pořádku. Jenom toho má hodně.

Od Ollieho jsem tam měla prázdný mail s přílohou. V řádce „předmět“ bylo napsáno: Ulož si do telefonu. Zvědavě jsem si přílohu stáhla a otevřela.

Fotky Annaliese Rubenové, neskenované a zvětšené. I když se některé detaily ztratily, tvář byla rozpoznatelná.

Dobrý nápad, seržante Hasty. Vytištěné Annaliesiny podobenky už byly značně potrhané.

Prohlížela jsem si fotku. Tmavé vlasy. Kulaté lícní kosti. Rysy, které můžete spatřit při procházce Dublinem, Drážďany i Dallasem.

„Doufám, že nejste vegetariánka.“ Tolik jsem se soustředila na Rubenovou, že jsem neslyšela Nellii přicházet. „Přihodila jsem vám tam slaninu.“

„Slaninu mám ráda.“ Odložila jsem telefon a přitáhla lokty k tělu.

Nellie přede mě položila talíř. Kromě vajec a slaniny na něm byl toast, bramborové placičky a malá hnědá věc nejasného původu.

„Může být?“ zeptala se.

Přikývla jsem.

Nellie vytáhla z opasku účet. „Ještě kávu?“

„Ano, prosím.“

Naklonila se přes stůl a pohled jí padl na můj telefon s fotkou Rubenové na displeji.

Nellie se zachvěla, jako by jí projel elektrický proud. Netrefila se do šálku a káva se vylila na stůl. Rychle se nadechla, narovnala a ustoupila.

Zvedla jsem hlavu.

Nellie pevně tiskla rty a zarputile se mi vyhýbala pohledem.

Rozčílila ji fotka Rubenové? Anebo si mi to jenom zdálo?

„Promiňte,“ mumlala. „Dojdu pro hadr.“

„Nedělejte si s tím hlavu.“ Zvedla jsem iPhone a kávu jsem setřela ubrouskem. „Tenhle telefon už toho zažil…“

Nelliina ústa zůstávala sevřená.

„Možná vás to bude zajímat.“ Koukla jsem na displej, jako by vůbec o nic nešlo. „Tahle žena se podle všeho narodila v Yellowknife.“ Zvedla jsem telefon, aby na něj Nellie lépe viděla. Stále upírala oči na špičky bot. „Jmenuje se Annaliese Rubenová.“

Žádná reakce.

„Znáte ji?“

Nic.

„Myslím, že se do Yellowknife nedávno vrátila. Z Edmontonu.“

„Musím si jít po svý práci.“

„Víte, já ji opravdu potřebuju najít.“

„Musím připravit snídaňový bufet, než odejdu.“

„Možná bych jí mohla pomoct s jedním problémem.“

Na druhé straně restaurace se Paul Bunyan s kamarádem zvedl k odchodu. Nellie je sledovala očima.

Vteřiny ubíhaly.

Byla jsem si jistá, že Nellie Rubenovou zná, a možná i ví, kde je. Chtěla jsem to ještě jednou zkusit, když se zeptala: „S jakým problémem?“

„Nezlobte se, ale to je hodně důvěrné.“

Nellie ke mně konečně zvedla oči. Cítila jsem, že se mi snaží číst myšlenky. „Jde o Horace Tynea?“

„Co víte o Tyneovi?“ Blufovala jsem, to jméno jsem slyšela prvně.

„A co o Tyneovi víte vy?“

Pomalu, Brennanová, nevylekej ji.

„Poslyšte, Nellie, já chápu, že nemáte jediný důvod mi věřit. Ale já se opravdu snažím Rubenové pomoct. Nechci jí ublížit.“

„Jste polda?“

„Ne.“

Tvář nade mnou se uzavřela jako dveře v ilegálním výčepu.

To byla blbost. Malý hotel, velké drby. Určitě se tu o Olliem a Ryanovi špitalo.

„Ale jsem tu se dvěma policisty.“ Pokusila jsem se ten přehmat napravit. „Oni nevědí, že se vás tady na něco vyptávám.“

„Proč jsou tady?“

„Domníváme se, že se Rubenová dostala do potíží.“

„A poldové ji chtěj zachránit?“

„Ano.“

Nellie se beze slova otočila na patě a odkráčela.

Jedla jsem vystydlá vejce a hodnotila dnešní ráno. Samu sebe jsem vyděsila zlým snem a následně provedla amatérskou analýzu obsahu. Odkryla jsem karty ohledně Annaliese Rubenové. A znepřátelila si informátorku, která možná ví, kde se Rubenová nachází.

Ale mám jedno jméno. Horace Tyne.

Skvělé. Ryan mě patrně navrhne do seznamu uchazečů o zkoušku na detektiva.

Vidličkou jsem šťouchla do hnědé hromádky na talíři. Kdysi dávno to možná byla zelenina.

Objevila se jiná servírka a s hlasitým řinčením a mlácením pokračovala v přípravě snídaňové nabídky.

Zvedla jsem hrnek a dopila zbytek kávy. Ruka se mi zastavila na půli cesty.

Nellie přece říkala, že bufet musí připravit sama. Teprve pak může odejít.

Tak kde je?

Načmárala jsem na účet své jméno, číslo pokoje a podpis a vyrazila do haly.

Nellie zrovna vycházela hlavními dveřmi.

Mám zavolat Ryana? Ollieho?

Nellie mi rychle mizela na kruhové příjezdové cestě. Vyběhla jsem za ní.

18

Ranní mlha, hustá jako omáčka od babičky, vířila ve světle hotelového neonu. Ačkoli slunce se tady nikdy úplně nepodvolovalo noční obloze, na blížící se úsvit se muselo ještě trochu připravit.

Jinými slovy, viditelnost na houby.

Nadmořská výška ovšem pracovala v můj prospěch. Nelliina nadýchaná šedá bunda mi sice v mlze splývala, ale jasně červená sukně se sledovala snadno. Když jsem vyšla zpod stříšky portika, šarlatový majáček mizel v zatáčce.

Pospíchala jsem po chodníku. Sice jsem pochybovala, že by si mě Nellie všimla, ale stejně jsem se raději držela na vnitřní straně oblouku. Byla jsem asi v půlce kopce, když jsem svůj cíl ztratila z dohledu. Zrychlila jsem tempo. U paty kopce jsem se rozhlédla nalevo a napravo. Rudá sukně šustila po Veterans Memorial Drive, který zel v tak časnou hodinu prázdnotou.

Zatočila jsem a zalitovala svého rozhodnutí vyrazit ven bez náležitého oblečení. Při každém výdechu mi ze rtů unikala pára.

Centrum Yellowknife vypadá, jako by sem filmaři ve spěchu natahali kulisy. Představte si seriál Zapadákov, maličko zvedněte počet barů, jídelen, obchodů, tuctových kanceláří a správních budov a máte to.

Sledovala jsem Nellii po Padesáté ulici. Pohybovala jsem se tak svižně, abych vyprodukovala tělesné teplo, a zároveň tak pomalu, abych si udržela odstup. Což nebylo těžké. I přes krátké nohy a nadváhu byla Nellie dost rychlá.

Yellowknife se co do názvů ulic hodně podobá Charlotte. Padesátá ulice kříží Padesátou avenue. Velmi kreativní.

Nellie se valila přes křižovatku, aniž by počkala na zelenou. Ve snaze vyhnout se odhalení jsem pár okamžiků počkala, pak jsem přešla ulici a schovala se ve výklenku před vchodem do obchodu se suvenýry.

Půl bloku za Padesátou ulicí jsem zahlédla dlouhou oranžovou markýzu u dvoupatrového domu, který už zažil lepší dny. O moc lepší. Nápis na markýze a štuk na úrovni prvního patra budovu identifikovaly jako hotel Gold Range. Nellie bez zaváhání zatlačila do vchodových dveří a vstoupila.

Z kapsy kalhot jsem vytáhla iPhone a vyťukala Ryanovo číslo. Ruce se mi zimou tak třásly, že jsem se přehmátla a musela začít znovu.

Hlasová schránka.

Nechala jsem vzkaz. Zavolej mi. Hned.

Očima jsem těkala mezi Gold Range a telefonem a zkusila Ollieho číslo. Stejný výsledek. Stejný vzkaz. Textovkou i do schránky.

Ti blbci ještě spí? Vypnuli si zvonění? Nebo už vstali a jsou pryč? Po méně než šesti hodinách spánku to bylo dost nepravděpodobné.

Rukama jsem si objala trup, abych se trošku zahřála, a prohlížela si Gold Range. S nevkusnou markýzou, vyřezávanými okenicemi, horními patry v tudorském stylu a tmavým dřevěným obložením v přízemí hotel připomínal křížence švýcarské horské chaty a Super 8.

Nellie v Gold Range bydlí? Rubenová? Je tam zrovna teď?

Probírala jsem možnosti. Jít dovnitř a pokusit se je obě najít? Počkat? Jak dlouho? Vyprdnout se na sledování a vydat se zpátky k Exploreru?

Pod mikinou a tenkým bavlněným tričkem mi naskakovala husí kůže. Masírovala jsem si paže nahoru i dolů. Poskakovala z nohy na nohu.

Kde vězí Ryan a Ollie?

Rychle jsem se ohlédla na obchod za sebou. Ve výloze byly plakáty, plastoví lední medvědi a další kýče pro turisty. A ještě něco: mikiny a bundy s nápisem Miluju Yellowknife.

Na dveřích cedulka s otevírací dobou. Pondělí až pátek od devíti do osmi. Pracovitý personál, ale to mi teď moc nepomůže. Krom toho jsem si s sebou na snídani nevzala ani hotovost, ani kreditku.

Jukla jsem na hodinky. Deset minut po sedmé.

Znovu jsem upřela pohled na Gold Range. Tichý a potemnělý v mlze před rozbřeskem.

Sedm čtrnáct.

Klepala jsem se zimou a znovu zatelefonovala Ryanovi i Olliemu. Ani jeden to nevzal.

Rozhodnuto. Počkám do půl osmé a pak vezmu hotel útokem.

Pokud do té doby nezemřu na podchlazení.

Znovu jsem začala poskakovat a třít si paže.

Chladná mlha postupně měnila odstín. Na kopci za Explorerem pod cínovými mraky valícími se těsně nad zemí zespoda prosvítala růžová a žlutá.

Sedm sedmnáct.

V Gold Range bylo ticho. V přibývajícím světle jsem za jedním oknem rozeznala smotanou tkaninu připomínající houpací síť. Pěkné.

Za chvíli, která mi připadala dlouhá jako hodina, jsem se znovu podívala na hodinky.

Sedm dvacet.

Sledování zdaleka není ono úžasné vzrušení, jak si ho představují filmaři.

Už jsem se chystala přejít ke druhé fázi plánu, když se otevřely hlavní hotelové dveře. Nellie vykročila na chodník a se skloněnou hlavou zamířila rovnou ke mně.

Přiznávám, srdeční svalstvo v tom okamžiku poněkud zrychlilo aktivitu.

Těsně před přechodem to ale Nellie stočila šikmo přes Padesátou ulici a zabočila doprava na Padesátou avenue.

Úlevou jsem vypustila do vzduchu obláček páry a spěchala za ní.

Yellowknife mezitím ožil. Na hlavní ulici se hemžily tři postavy.

Dva muži před A&W si přestali povídat a ohlédli se za mnou. Jejich tváře nebyly pod kapucemi zimních bund skoro vidět. U KFC jsem minula děcko v červené teplákové soupravě, černé flísové vestě a oranžovém kulichu. Pod paží svíralo skateboard. V obou případech jsem se usmála a řekla: „Dobré ráno.“ V obou případech mi odpovědí byly jen nepřívětivé pohledy.

Co se dá dělat, že?

Někde za Padesátoučtvrtou ulicí se z Padesáté avenue stala Franklinova. Stále v charlottském stylu. Spěchala jsem dál a snažila se zapamatovat názvy ulic, do nichž odbočuji.

Po několika blocích za School Draw Avenue to Nellie střihla doprava na Hamiltonovu a znovu za roh na polní cestu. Nápis na kameni hlásal Ragged Ass Road. Tak tuhle na plánu města Charlotte nenajdete.

Nellie se valila po Ragged Ass a o mé přítomnosti neměla ani ponětí. Zastavila jsem se v zatáčce, protože jsem se bála, že mě prozradí křupání štěrku pod nohama. Letmo jsem pohlédla nalevo a napravo a zhodnotila okolí. Slunce už stálo výš a spalovalo mlhu. Detaily byly jasnější.

Byla to obytná čtvrť se zahnědlou travou rostoucí až k silnici a telefonními dráty visícími nízko nad hlavou. Cítila jsem vodu páchnoucí po rybách a brakickém bahnu. Někde tu bude jezírko.

Architektonické ladění by se dalo popsat jako severský mišmaš. Novější domy vypadaly, jako by si je majitelé smontovali ze stavebnic zaslaných poštou. Hliníkové zábradlí. Prefabrikovaná okna. Okenice a dveře v rádoby koloniálním stylu.

Ty starší připomínaly chatičky v hippiesáckém kempu. Vchodové dveře s malbami nebo obrázky přírody. Kovové okapy a keramičtí trpaslíci na dvorcích a u plotů.

Každý dům měl aspoň jednu kůlnu, zrezlou nádrž na vodu a hromadu dříví na topení. A jak jsem se obávala, i obyvatelstvo nepřátelsky naladěné k nezvaným cizincům.

Psi? Znepokojivou předtuchu jsem rychle zahnala.

Pokud jde o uličku samotnou, Ragged Ass to daleko nedotáhla. Pouhé dva bloky. Nellie bez jediného ohlédnutí zamířila rovnou na konec, došla ke vchodu a zmizela v domě, jehož majitelé v mládí bezpochyby trávili spoustu času na letních táborech.

Ragged Ass spala dál, nevšímavá či lhostejná k ranním vetřelcům.

Rozklepaná zimou a očekáváním jsem se plížila vpřed.

Žádný rotvajler se nerozštěkal. Žádný pitbul mi neskočil na záda.

A je to. Sledovačka jak vyšitá.

Dům, do něhož Nellie vešla, vypadal jako lepší dřevěná kůlna s vnitřní plochou kolem pětasedmdesáti čtverečních metrů. Reflexní čísla přibitá ke stěně do ulice hlásala 7243.

K domku z jedné strany přiléhal podomácku zbudovaný skleník ze dřeva a plastové fólie, z druhé potrhaná hnědá markýza. Pod ní trůnil plastový stůl s židlemi a zrezlý gril na dřevěné uhlí.

Auto neparkovalo ani u vjezdu, ani v přístřešku.

Co teď?

Zatím se mi čekání vyplatilo. Rozhodla jsem se v něm pokračovat.

Schovala jsem se u kůlny a pozorovala jsem dění z druhé strany cesty.

Stejně jako na Padesáté se čas pohyboval rychlostí ledovce.

Palcem jsem oživila mobil.

Za deset minut osm. Žádná textovka ani vzkaz.

Vytočila jsem Ryanovo číslo a zanechala mu aktuální zprávu o místě svého pobytu.

Pokud jde o teplo, mé nové působiště bylo něco za něco. Ačkoli východ slunce atomizoval mlhu a vytlačil teplotu o kousíček výš, vytrvalý vánek přinášel vlhko z vodní hladiny, kterou jsem neviděla.

Zkřížila jsem ruce a nacpala si dlaně do podpaží. Z úst už mi nevycházela pára, ale moc k ní nechybělo.

Veškeré dění na Ragged Ass obstarávali havrani, kteří nahoře na elektrickém vedení soupeřili o nejlepší místečko. Pak bouchly dveře a nastartoval motor u auta.

Rychle jsem se podívala doleva. Třicet metrů ode mě z vjezdu couval červený pick-up. Pozorovala jsem ho, jak vyjíždí, zastavuje a pokračuje na Hamiltonovu.

Ve čtvrt na devět pokleslo mé nadšení ze sledovačky pod hodnotu tělesné teploty. Hlavou mi vířil milion důvodů, proč to vzdát.

Tenhle dům třeba nemá s Rubenovou nic společného. Třeba tu Nellie bydlí, teď je vevnitř, pěkně v teplé posteli a Rubenová zůstala v Gold Range. Nellie se možná zastavila v hotelu, aby Rubenovou upozornila na naši přítomnost v Yellowknife, takže Rubenová se stáhla do ilegality a já to zas celé podělala.

No a co? Znám adresu. Můžeme se sem vrátit později a zjistit, jestli tu Rubenová je.

Občas dávám sama sobě dobré rady. Ve vzácných případech je uposlechnu. Bohužel tahle chvíle k nim nepatřila.

Rozhodla jsem se, že ještě očkem nakouknu a pak to teprve zabalím. Ne, to není úplně přesné. Nešlo o vědomé rozhodnutí. Moje polozmrzlé nohy se prostě samy začaly pohybovat k domu.

Rychlý pohled doleva a doprava a už jsem cupitala po Ragged Ass nahoru, obešla markýzu a pokračoval podél domu. Gril jsem obešla stylem napodobujícím plížení a opřela jsem se zády o stěnu vedle kovových posuvných dveří.

Zatajila jsem dech a poslouchala.

Zevnitř ke mně doléhala tlumená kadence hlasů z rozhlasu nebo televize. Venku bylo naprosté ticho.

Pomaloučku jsem odlepila pravé rameno a posunula se doleva.

Zbytečné. Skleněné dveře zevnitř zakrývaly dvě tenké kovové žaluzie. Obě byly zatažené a lamely pevně zavřené.

Posunula jsem se doprava a vyzkoušela stejný manévr u okna, jehož parapet mi dosahoval k ramenům. Další žaluzie.

Už jsem to chtěla vzdát, když jsem za stěnou zaslechla zvuk, který připomínal ňafání. Pes Rubenové?

Řádně mě to nabudilo, takže jsem se plížila dál k zadní části domu.

Na pravé straně dvorku byla od stěny domu natažená šňůra na prádlo až k zakrslé bříze vzdálené asi šest metrů. Naproti bříze stála hliníková kůlna. Vedle ní omlácený dřevěný kontejner se zkoseným víkem.

Asi v polovině zdi byly dveře se třemi prohnutými dřevěnými schůdky. Vedle stál popraskaný keramický květináč a za ním vratký dřevěný stůl. Flekatá deska a zrezlé nože na kuchání napovídaly, že se stůl používá na čištění ryb.

Mezi schody a levým rohem domu bylo další, poněkud vyšší okno. Z místa, kde jsem stála, mi připadalo, že mezi parapetem a žaluziemi je asi dvaceticentimetrová mezera.

Se smysly v nejvyšší pohotovosti jsem obešla roh a začala se sunout podél zadní stěny. Zakrákal havran a vznesl se z břízy.

Ztuhla jsem.

Nic.

Sunula jsem se dál.

Po osmi krocích jsem se dostala k oknu a okraji mělké jámy pod ním. Zdálo se, že je vykopaná ručně, vyložená černou plastovou fólií a ohraničená kameny. Od kamenů se vinula hadice ke kohoutku na zdi. Všude kolem bylo svinstvo a deset centimetrů neprůhledné zelené vody hrající duhovými barvami činilo z jámy pekelný rybníček pro kapříky koi.

Pokusila jsem se z odlehlejšího břehu nahlédnout do domu. Jenomže odtud jsem mezírkou pod žaluziemi neviděla nic.

Mezi břehem a zadní stěnou bylo asi půl metru místa. Ošidné, ale vejdu se tam.

Opřela jsem se dlaněmi o dřevo a pomalu jsem úkrokem obcházela stěnu. Pod podrážkami tenisek mi klouzalo vylité bahno.

Poslední dva kroky mě dopravily k okennímu rámu. Parapet vyčníval v úrovni mého nosu. Sevřela jsem ho zmrzlými prsty a vytáhla se na špičky.

Ačkoli bylo zhasnuto, v potemnělém interiéru domu vystupovalo několik předmětů. Vršek lednice. Hodiny na stěně ve tvaru ryby. Velmi úspěšná mucholapka.

Chystala jsem se udělat další krok vlevo, když se mi cosi sevřelo kolem lýtka. Do celé nohy mi vystřelila ostrá bolest. Potlačila jsem výkřik.

Kouslo mě něco? Uhodilo?

Než jsem se stihla podívat dolů, kotník mi obepjala chapadla. Stiskla.

Noha se mi podlomila.

Můj obličej se blížil k duhově zelené hladině.

19

Nohy mi vyletěly do vzduchu. Dopadla jsem na lokty a bradu.

Neviditelná chapadla se sevřela pevněji a táhla mě dozadu přes kamení. Hlava mi klesla pod hladinu.

Smrdutá voda mi tekla do očí, nosu i úst. Nemohla jsem dýchat a nic jsem neviděla.

Vyděšeně jsem šmátrala po nějaké opoře. Nahmatala jsem břeh a oběma rukama jsem se přitáhla.

Trup mi klouzal bahnem plným věcí, které jsem si ani nechtěla představovat. Obličejem jsem si razila cestu.

S očima slepenýma od bahna jsem lapala po dechu a pokusila se vylézt na trávník, odkud jsem před chvílí žuchla do rybníka. Pocítila jsem odpor. Sevření na kotnících.

Můj mozek zběsile hledal nějaké vysvětlení, když mi nohy opět vystřelily k obloze. Páteř se mi nepřirozeně prohnula, bederní obratle se vzpříčily a vyslaly šípy bolesti rovnou do nervového centra.

Odletěla jsem o kus dozadu, dál od domu. Sevření povolilo. Bradou jsem se praštila o kámen a pak mi hlava opět zmizela pod hladinou. Ponořila jsem ruce a prsty ohmatávala slizkou fólii.

Připadala jsem si jako ryba na vlasci. Vzápětí mě vytáhli z rybníka nohama napřed a hodili se mnou na trávník.

S bušícím srdcem jsem se opřela o předloktí a snažila se popadnout dech. Co se to děje?

Prudké škubnutí mě znovu přišpendlilo k zemi. Pokusila jsem se překulit na záda. Jenže mezi lopatky se mi zaryla bota a srazila mě zpátky na břicho do studené, zablácené trávy.

„Co tady sakra děláte?“ Hlas byl mužský, vysoký a velmi nepřátelský. „Někoho hledám,“ vydechla jsem.

„Koho?“

„Annaliese Rubenovou.“

Bez odpovědi.

„Myslela jsem, že je třeba v domě,“ dostala jsem ze sebe. V tepnách mi pulzovala krev a ani dech jsem neměla plně pod kontrolou.

Ticho.

„Mám důležité informace.“

Koutkem oka jsem nad sebou zahlédla tmavou siluetu.

„Musím ji najít.“

„Takhle hledáte lidi? Že jim čumíte do oken?“

„Snažila jsem se…“

„Jste úchylná?“

„Cože?“

„Pokoušíte se někoho načapat s nahým zadkem?“

„Ne. Jenom jsem kontrolovala, jestli jsem na správné adrese.“

„A to vás nenapadlo zaklepat na dveře?“

A měl mě.

„Nemyslela jsem to zle.“

„A jak mám vědět, že nemáte v úmyslu ten barák vybílit?“

„Vypadám jako lupička?“

„Pro mě za mě klidně.“

I když jsem mu neviděla do tváře, cítila jsem, že na mě upřeně hledí. „Bolí mě záda.“

V následujícím okamžiku tlak na páteři povolil. Zašustil nylon a silueta mi zmizela z periferního vidění.

Překulila jsem se na záda a třesoucími se prsty jsem si odsunula slizké mokré vlasy z očí. Pak jsem zvedla hlavu.

Můj věznitel byl středně vysoký, pod džínami a tmavomodrou větrovkou se mu rýsovaly svaly. Pleť měl světlou jako tykev a oči barvy den starého kafe. Nagelované vlasy mu na hlavě vytvořily lesklou černou helmu.

Všimla jsem si, že ruce má popraskané a ztvrdlé jako hovězí kůže.

V levé držel lano se smyčkou na jedné a třemi dlouhými provazy na druhé straně. Na konci provazů byly šikmo seříznuté kusy kostí, které mi před chvílí omotaly kotníky.

„Pěkný kipooyaq“

„Takže mluvíte trochu inuitsky. Velmi působivé.“

„Tohle je lehký.“ Po pravdě, musela jsem zapátrat hodně hluboko v paměti a oprášit znalosti z dob, kdy jsem na univerzitě navštěvovala přednášky z polární archeologie.

Kávové oči si prohlížely mou tvář a hodnotily míru nebezpečnosti mé osoby.

„Můžu?“ ukázala jsem na nohy.

Muž upjatě přikývl.

Necitlivými prsty jsem začala rozmotávat bolaso.

„Ptal jsem se, co tady děláte.“

„A já vám odpověděla. Hledám Annaliese Rubenovou. Znáte ji?“

„Co jí třeba zkusit zavolat?“

„Neznám číslo.“

Muž mlčel.

„Možná byste mi s tím mohl pomoct.“

„Zkuste telefonní seznam.“

„Není tam. To se pak těžko dovoláte.“

„Lidi, co nejsou v seznamu, k tomu asi mají dobrej důvod.“

„Bydlí tu Annaliese?“

„Víte, co mě napadá? Kdyby ta dáma chtěla, abyste znala její adresu, tak by vám ji dala.“

„Znáte Annaliese?“

„Jednu věc vím určitě, neznám vás.“

Uvolnila jsem poslední uzel a vysoukala nohu. Pomalu jsem vstávala a muž zatím namotával smyčky lana na předloktí.

„Papíry.“

„Cože?“ Do háje.

„Řidičák? Kartičku zdravotní pojišťovny? Něco s fotkou.“

„Nic u sebe nemám.“

„Dostal jsem hlášku, že někdo čumí lidem do oken na Ragged Ass Road. Přijedu sem a vidím vás tu s nosem na skle. A vy mi teď klidně řeknete, že nemáte doklady.“

„Bydlím v hotelu Explorer. Původně jsem vůbec nechtěla jít ven.“

„Ale jste tady.“

„Jmenuji se Temperance Brennanová. Jsem soudní antropoložka.“ Zuby mi jektaly. „V Yellowknife jsem v souvislosti s policejním vyšetřováním.“

„A to přitom musíte špehovat slušný občany?“

I když jsem neměla tušení, co je to za chlápka, neměla jsem na výběr. A byla mi zima. Nabídla jsem poněkud upravenou verzi. Ollie. Ryan. Nebezpečí, které Annaliese Rubenové patrně hrozí od Ronnieho Scarborougha.

Muž naslouchal. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Mám tady mobil. Můžeme zavolat detektivu Ryanovi nebo seržantu Hastymu. Anebo seržantovi Rainwaterovi. Pracuje v útvaru G kanadské jízdní. Tady v Yellowknife.“

Uvědomila jsem si, že blábolím, a jelikož muž nic nenamítal, vytáhla jsem z kapsy iPhone a roztřeseným palcem ho zapnula.

Nic.

Zkusila jsem to znovu.

A znovu.

Ať jsem ťukala a třásla sebevíc, obrazovka neobživla.

Do prdele.

Zvedla jsem hlavu. Z mužovy tváře se stále nedalo nic vyčíst.

„Chcípnul.“

Žádná reakce.

„Nejspíš se namočil v rybníku.“

Muž ze mě nespouštěl oči, vytáhl z opasku telefon a stiskl tlačítko rychlého vytáčení. „Zeb Chalker. Je tam Rainwater?“

Pauza.

„Ujde to. Znáš chlápka z Káčka, co se jmenuje Oliver Hasty?“

Pauza.

„Proč je ve městě?“

Dlouhá pauza.

„Přijel sám?“

Pauza.

„Marsí.“

Chalker si připjal mobil zpátky na opasek, překřížil paže a hodně dlouho si mě prohlížel. Nakonec řekl: „Navrhuju tohle. Teď se vrátíte do Exploreru. A od tyhle chvíle se budete držet kolegů. Jasný?“

Chalkerův postoj mě rozžhavil doběla. Co si o sobě myslí, že mi tady dává rozkazy? Jenomže jsem momentálně nejvíc toužila po hotelovém pokoji a horké sprše. Kromě toho mi současná situace nedávala velký prostor k protestům.

Přisvědčila jsem.

Chalker beze slova odkráčel.

„A nedělejte si se mnou starosti,“ mumlala jsem za jeho vzdalujícími se zády. „Chytím si taxíka.“

Než jsem se dovlekla na ulici, Chalkera už nebylo nikde vidět.

Rozběhla jsem se po Ragged Ass a přemýšlela. Kdo mě to vlastně chytil do pasti? Bdělý občan? Příbuzný majitele domu? Polda?

Chalker zná Rainwatera. A jak se zdá, má ho v telefonu na seznamu rychlého vytáčení. Jenže tohle je Yellowknife s necelými dvaceti tisíci obyvatel. Patrně se tu znají všichni navzájem.

Ať tak či tak, Chalker zůstával záhadou.

Tohle každopádně nebyl můj šťastný den. Se skloněnou hlavou jsem poklusem zrovna zatočila na Hamiltonovu, když do mě zboku narazilo kolo.

Odhodilo mě. Bicykl se divoce zakymácel, ale pokračovalo v jízdě z kopce.

Dopadla jsem na zadek a dech mi opět zmizel kamsi do lepších zítřků. Chvíli jsem se dokázala soustředit jen na obnovení příjmu kyslíku.

Ještě jsem lapala po dechu, když jsem zaslechla křupání štěrku a pak hlasité zatroubení. Ohlédla jsem se přes rameno.

Asi pět metrů ode mě seděl na humpoláckém červeném schwinnu kluk, kterého jsem ráno zahlédla před KFC. Kolo vypadalo, že z výrobní linky sjelo někdy v padesátých letech. Z kovového košíku na zadním blatníku vykukoval žlutý skateboard.

„Haha!“ Kluk se chechtal a kostnatým prstem mířil přímo na mě. „Vypadáš jako moje babička, když spadla do hnoje k prasatům.“

„A ty by sis měl na kolo přidělat přídavný kolečka.“

Kluk byl docela velký, sahal mi k bradě. Pod obrovskou teplákovou soupravou se ale schovávalo vyhublé tělo. Odhadovala jsem ho na dvanáct let a necelých třicet kilo.

„Jo? A kolik mi podle tebe je?“

Plíce se mi křečovitě svíraly, takže jsem neodpovídala.

Škrábala jsem se na nohy. Kluk se přiblížil. Měl tmavé oči posazené daleko od sebe a tmavé vlasy, které mu v kudrlinách vykukovaly zpod čepice. Jizva na horním rtu vypovídala o operovaném rozštěpu patra. „Teda, vypadáš jak sračka.“

A měl pravdu. Bradu jsem měla sedřenou do masa. Vlasy mokré. Oblečení nacucané vodou a špinavé od bahna.

„A i tak smrdíš.“

„Nebudou tě ve školce hledat, až začnou počítat děti?“ Ubohé. Jenže ten mizera mě pěkně provokoval.

„Jestli hledáš domov důchodců, můžu se zeptat babičky, třeba ti poradí.“

„Babička by tě spíš mohla naučit slušnýmu chování.“

„Na tom nesejde. Stejně budeš furt stará jako dinosaurus.“

Rozběhla jsem se nahoru po ulici. Kluk šlapal vedle mě.

„Viděl jsem tě dneska ráno na Padesátý.“

„Super. Ale lízátka mi už došly.“

„Sledovala jsi paní Snookovou.“

Nellie Snooková. To příjmení si zapamatuju.

„Co děláš u nás ve městě?“

„Hledám kamarádku.“

„A jak to, že máš na sobě ten sajrajt?“

„Upadla jsem.“

„Asi Alzheimer.“

„A ty budeš za deset dvanáct let potřebovat suspenzor.“

„Tou dobou už budeš čůrat do plínek.“

Zpomalila jsem a ohlédla se na kluka. Tvářil se povýšeně, ale nevypadalo to, že by měl zlé úmysly.

„Moje kamarádka se jmenuje Annaliese Rubenová.“

„A proč ji hledáš?“

„Něco pro ni mám.“

„Dej to mně. Já to vyřídím.“

„Jo, poběžíš rovnou k překupníkovi.“

„Aspoň jsem to zkusil.“ Kluk se zeširoka zakřenil a odhalil křivé zuby s mezerami.

„Takže ty znáš Nellii Snookovou?“

„To jsem neřek.“

„A Annaliese Rubenovou?“

„Je to stará baba jako ty?“

„Jak se jmenuješ?“

„Binny.“

„A dál?“

„Binny Hleďsisvýho.“

Byla jsem přesvědčená, že Binny odprejskne, jakmile zahnu na Franklinovu. Ale neudělal to. Ušli jsme asi půl bloku, když mě něco napadlo. „Hele, mrňousi.“

„Ano, babko?“

„Znáš chlapíka, co se jmenuje Horace Tyne?“

„Horace zná každej.“

„Jak to?“

„Je to eklogog.“

„Ekolog?“

Na okamžik se zatvářil rozpačitě.

„Spousta lidí se zajímá o životní prostředí. Čím je Horace tak výjimečný?“

„Všichni žvaněj o velkejch zvířatech. Ale Horace něco dělá.“

„A co?“

„Snaží se zachránit karibu a tak.“

„A jak chce zachránit karibu?“

„Udělá rezervaci. A když bude stádo v rezervaci, nikdo už mu nebude moct ublížit.“

„Tvojí babičce nevadí, jak mluvíš?“

„A co tvoje vrásčitá tlama? Ta se snad někomu líbí?“

„Jak to, že nejsi ve škole?“

„Mám planý neštovice.“

Znovu mě napadlo, že to vzdá. A znovu jsem se spletla.

Pokračovala jsem tedy v chůzi a v hlavě si přehrávala rozhovor s Nellií. Její otázka naznačovala spojení mezi Rubenovou a Tynem. Tohle děcko Tynea zná.

„Ráno ses poflakoval u KFC, mrňousi. Měli otevřeno?“

„Ne, babko.“

„A teď už mají?“

„Pochybuju.“

„Jsi dost starej na palačinky?“

„Platíš ty?“

„A promluvíme si o Horáci Tyneovi?“

„Nasaď si naslouchátko.“

20

Binny a já jsme se blížili k Třiačtyřicáté ulici, když nás zvuk motoru přiměl ohlédnout se přes ramena.

Za volantem bílé Toyoty Camry seděl Ryan. Přijel zezadu a nyní se pomalu sunul podél chodníku.

Zastavila jsem se. Binny zaváhal, podíval se na mě, pak spustil jednu nohu v tenisce na chodník a opřel se.

Ryan zastavil vedle nás. Přes přední sklo jsem viděla, jak přepnul na parkovací světla. Hodně prudce.

Došla jsem k autu. Binny mě pozoroval, jednu nohu položenou na pedálu.

Usmála jsem se, sklonila se a zaťukala na okýnko u spolujezdce. Ryan ho nestočil, namísto toho škubl klikou, vyvalil se ven a obešel kufr auta.

„Chlape, to jsem ráda, že tě vidím,“ řekla jsem s úsměvem.

„Co to má sakra znamenat, Brennanová?“ Ryanovi se ve tváři mísil vztek i úleva.

„Jsem zmrzlá jak rampouch.“ Úsměv zakolísal, ale vydržel.

„Kde jsi do prdele byla?“

Binny skrčil lokty a sevřel řidítka. Došlo mi, že má v úmyslu vyrazit pryč, a tak jsem se pokusila rozptýlit napětí humorem. „Detektivovala jsem.“ Zvedla jsem obočí.

„Tobě to připadá legrační?“

Roztáhla jsem paže, abych ukázala, v jakém jsem stavu. „Trošku.“

„To myslíš vážně?“

„Volala jsem ti. Neměl jsi tam zprávu?“

„Měl jsem tam zprávu! A palec mě bolí z toho, jak se ti snažím dovolat.“

„Klid, muchacho“ Ještě nikdy jsem Ryana neviděla takhle vytočeného.

„Proč jsi to nebrala?“

„Do telefonu se mi dostala kapička vody.“ Znovu jsem rozpažila.

Ryan si teprve teď všiml, jak vypadám. Za normálních okolností by patrně předvedl nějakou vtipnou improvizaci na téma rybníček s kapry koi. Teď ale hromoval dál. „Tohle je naprosto amatérský, Brennanová.“

Amatérský? To stačilo. Úsměv se rozplynul. „Obviňuješ mě z nedostatku profesionality?“

„Lajdácký, bezohledný, blbý, nezodpovědný. Mám pokračovat?“

„Co když jsem našla Rubenovou.“

Ryan byl v ráži a vůbec mě nevnímal. „Nepřijeli jsme sem na skautskej tábor. Jizva a jeho kamarádíčci hrajou tvrdě a hrajou o všechno.“

„Dej si voraz, Ryane.“

„Cože? Řeklas mi, abych si dal voraz?“

„Nedramatizuj to.“

„Hledají tě všichni policajti v Yellowknife. Přijde ti to dostatečně dramatický?“

Při těchto slovech Binny vyrazil kupředu a hubené nožky šlapaly do pedálů jako o život. Na rohu zabočil doprava a zmizel mi z dohledu.

„Tohle bylo neprofesionální.“ Hleděla jsem Ryanovi přímo do očí.

„Nastup si.“ Ryan udělal krok vzad a prudce otevřel dveře.

„Ten kluk měl užitečné informace.“

„Nastup.“

Nehýbala jsem se.

„Nastup do toho pitomýho auta.“

Vlezla jsem dovnitř, práskla dveřmi, zapnula si pás a založila ruce na prsou.

Ryan vklouzl za volant, nadechl se a vydechl snad sto litrů vzduchu. Zaťal sanici, uvolnil a pak vyťukal na mobilu číslo. „Mám ji.“ Čekal na odpověď. „To máš pravdu. Jedeme do Exploreru.“

Uložil aparát do kapsy, zapnul pás, nastartoval a vyjel na Padesátou.

„Nezapomeň odvolat choppery a psy.“ Upřeně jsem hleděla před sebe, koutky úst svěšené dolů.

Ledové ticho.

Fajn. I já byla naštvaná. A taky ponížená. Rainwater po rozhovoru s Chalkerem očividně zavolal Olliemu. Ollie Ryanovi. Tváře mi hořely hanbou při pomyšlení, kolik lidí kvůli mně uvedli do stavu pohotovosti.

Ježíšikriste.

Ryan promluvil, teprve když brzdil u hotelu. „Zavolej, až budeš hotová.“

V pokoji jsem si dopřála hodně dlouhou a hodně horkou sprchu. Ať si Ryan trhne. Ať si počká.

Vyfrotýrovala jsem se, vyfénovala si vlasy a celou tu dobu zírala na svůj odraz v zrcadle. Průměrné husté vlasy, ani dlouhé, ani krátké, ani blond, ani hnědé. Pár šedin už nesměle vystrkuje růžky.

S řasenkou v ruce jsem provedla důkladnější rozbor. Kůže na bradě vypnutá. Rozzlobené zelené oči, horní i dolní víčka pevná.

Když přišla řada na rtěnku a růž na tváře, obraz v zrcadle vypadal vcelku normálně.

Až na bradu, která darovala velkou porci své kůže kamenům v kapřím rybníčku.

Smotala jsem oblečení, vyplnila žádanku pro prádelnu a pak vytočila Ryanovo číslo. Požádal mě, ať za ním přijdu do restaurace.

Když jsem tam dorazila, Ryan mluvil do mobilu, usazený u stejného stolu, který jsem si před pár hodinami zabrala já. Hrnek a šest prázdných sáčků od cukru naznačovalo, že už tam strávil dost času.

Posadila jsem se naproti. Vzápětí se objevila servírka od snídaňového bufetu s hrnkem a konvicí kávy. Přikývla jsem a ona mě obsloužila. Uvažovala jsem, zda se jí mám zeptat na Nellii, ale pak jsem to zavrhla.

Podle toho, co Ryan říkal, jsem si domyslela, že mluví s Olliem.

Když hovor skončil, zamíchal si kafe, a to tak pečlivě, že to na mě udělalo dojem.

Ticho už začínalo být nepříjemné, a tak jsem se zeptala: „To byl Ollie?“

Ryan přisvědčil, stále soustředěný na lžičku.

„Mluvili jste o podnikatelských úmyslech Jizvy v Yellowknife?“

Další přikývnutí, další míchání.

„O místním podsvětí?“

„Taky.“

Ryan si oknem prohlížel budoucí zenový koutek.

„Hodláš mě informovat?“ zeptala jsem se.

„Hlavní hráči jsou Tom Unka a Arty Castain. Unka toho má v záznamech požehnaně. Castain měl větší štěstí.“

„Mají mezi sebou dohodu?“

„Ano.“

„V čem jedou?“

„Hlavně koks, tráva, trošku speedu.“

„Unka a Castain asi nemají radost z hrozící konkurence, že?“

Ryan přikývl. „Na ulici se proslýchá, že oba jsou chladnokrevní vrazi.“

Čekala jsem.

„Před pár lety se tu pokusil rozhodit sítě dealer z Jasperu. Unka a Castain ho nejdřív varovali; zabili mu kolii. Ucho mu poslali poštou. Chlápek dealoval dál. Po třech měsících našel jeho tělo pilot malého letadla v Back Bay. Ve vodě, ksichtem dolů.“

„Bez uší.“

„Správně.“

„Jestli chce Jizva expandovat do Yellowknife, tak bude muset tyhle dva týpky zastrašit.“ Tím, že ublíží Rubenové. To jsem nahlas neřekla.

„A jejich klientelu.“ Ryan usrkl kávu. „O Rubenové se psalo všude.“

Rychlá změna mě zmátla.

„Cože?“

„White,“ prohlásil Ryan místo vysvětlení.

Asi jsem se tvářila naprosto zmateně.

„Ten sráč, co volal Okekemu.“

„Novinář, co telefonoval do pitevny?“ zhrozila jsem se. „On napsal článek o dítěti z Edmontonu?“

„National Post. A nejen o Edmontonu. O všech čtyřech. Lidi šílí. Přetiskly to noviny po celé Kanadě.“ Ryan zvedl hrnek a ironicky zasalutoval. „Na zvýšení počtu čtenářů a ratingu jsou mrtvé děti nejlepší recept.“

„Počkej.“ Tohle nedávalo smysl. „Jak se White dostal k důvěrným informacím?“

„Od nás.“

„Cože?“

„Aurora Devereauxová slyšela, jak se spolu bavíme, vycítila příležitost a skočila po ní. Sama jsi to Okekemu řekla, Devereauxová nejspíš prodala informace nejvyšší nabídce.“

„Do prdele práce,“ ujelo mi.

„Jo,“ souhlasil Ryan.

Dlouho jsme oba zírali do zahrady.

„Nechtěla bys mi vysvětlit, co to mělo dneska ráno znamenat?“ Chladně.

„Nemluv na mě tímhle tónem, Ryane.“

„Fajn.“ Dva butanové plameny mě sežehly pohledem. „Jak jste se dnes ráno měla, doktorko Brennanová?“

Spustila jsem. O Annaliesině fotce. O Nellie. O Gold Range. O domě na Ragged Ass. O Chalkerovi.

„Ten chlapík tě sundal bolasem?“ Ve tváři se mu objevil první náznak úsměvu.

„Je to úžasná zbraň. V pravěku s ní lovili mamuty.“ Tím jsem si nebyla jistá, ale neznělo to špatně.

„A protáhl tě rybníkem pro kapry?“

Můj pohled jasně říkal, že nemám náladu stát se terčem jeho vtípků. „A kdes byl ty, když jsem ti volala? Třikrát.“

Ryan buď mou otázku ignoroval, anebo na ni takto odpovídal – vytáhl blok a obrátil pár stránek. „Dům na Ragged Ass je psaný na Josiaha Stanleyho Snooka.“

„Nellie Snooková. Tak se jmenuje servírka, kterou jsem sledovala.“

„Divný, že ženská jde po práci domů, že jo?“

„Povídám ti, že odsud vypadla, protože jsem se jí zeptala na Rubenovou. Měla dokončit přípravu snídaňového bufetu.“

„Aha. Takže ty tvrdíš, že Snooková se nejdřív zastavila v Gold Range, kde se patrně schovává Rubenová. V hotelu se slézají kurvičky, takže se tam asi cítí jako doma.“

„Se psem?“

„Co máš pořád s tím psem?“

„Podle Ralpha Treese měla Rubenová psa.“

„Vzhledem k tomu, co má ta ženská za sebou, vořech už nejspíš dávno skončil na ulici.“

Ryan zvedl telefon a vytočil číslo. Opět jsem slyšela jen polovinu rozhovoru.

„Lepší. Až na tu bradu.“

Skvělý.

„Jak to dopadlo v Gold Range?“

Podívala jsem se na svůj mobil. Pořád nefungoval.

„Hasty ještě vyslýchá Unku a Castaina?“

Pauza.

„To je mi překvapení.“

Pauza.

„Je důvěryhodná?“

Pauza.

„Fajn. Dej mi vědět.“ Ryan ukončil hovor a gestem požádal o účet. „Ollie někoho poslal do hotelu?“

„Rainwatera. Ollie dělá na Unkovi a Castainovi.“

„Co zjistil?“

„Hoši nejsou moc ukecaní.“

„Ptal ses, jestli je důvěryhodná. Kdo?“

„Prostitutka, která tvrdí, že kolem třetí ráno viděla U zlýho Sama chlápka, co odpovídá popisu Jizvy.“

„U zlýho Sama?“

„Hospoda v Gold Range. Místní tomu hotelu říkají Strange Range.“

„Vtipný. A dá se jí věřit?“

„Když je střízlivá.“

„Sakra. Neměli bychom tam zajet?“

„Je tam Rainwater. Pokud Rubenovou najde, zavolá.“

„Takže co teď?“

„Teď budeme čekat.“

„Ale…“

„Brennanová. Já jsem sice polda, ale na návštěvě. Víš, co to znamená? Znamená to, že tu nemám žádnou pravomoc. A jako host dělám to, co mi nakáže hostitel.“

„V domě Snookové jsem slyšela štěkat psa.“

„Ježíšmarjá, zas to psisko.“

„A co když Rubenová není v Gold Range? Co když bydlí u Snookové? Pokud je Jizva v Yellowknife, jak dlouho mu asi potrvá, než ji najde?“

Ryan mlčel.

„Měli bychom něco podniknout.“

„Podnikáme. Čekáme, až se ozve Rainwater. Nezapomínej, že v Quebeku nebyl na Rubenovou vydaný zatykač. Je podezřelá a je potřeba ji vyslechnout. Jediné, za co ji mohou zatknout, je, že v Edmontonu nepřišla k soudu.“

„A proč nevyrazíme na Ragged Ass? Nemusíme přece klepat na dveře. Můžeme se dívat z auta. Pro případ, že by někdo šel dovnitř nebo ven. To přece nemůže škodit.“

Přišla servírka a Ryan podepsal účet. Pak se na mě podíval a rozhodl.

„Jedem.“

21

Seděli jsme v autě na Ragged Ass asi třicet minut, když se Ryan dočkal zazvonění telefonu.

Rainwater vyslechl nočního i denního recepčního, zkontroloval knihu hostů a mluvil se všemi ubytovanými, kteří projevili ochotu. Bez zatykače toho víc nezmohl. Byl si jist, že Rubenová v Gold Range není, a pochyboval, že tam někdy byla.

Pár okamžiků po tomto rozhovoru se otevřely dveře domu Snookových a vyšla Nellie. Měla na sobě stejnou šedou bundu, ale červenou sukni vyměnila za džíny.

Podívala jsem se, jestli si jí Ryan všiml. Sluneční brýle byly otočené jejím směrem.

Nellie neměla o naší přítomnosti ponětí, zapískala a pleskla rukou o stehno. Ze dveří se vyřítil malý šedý pes, seskočil z verandy a jako maličký roztočený derviš začal lítat dokola po trávníku.

„Jo!“ zapumpovala jsem vítězoslavně paží.

„V severní Americe mají psa dvě ze tří domácností.“

„To sis vymyslel.“

„Ale daleko od pravdy to nebude.“

„Tanku,“ zavolala Nellie, „vyčurej se.“

Tank? Z místa, kde jsem seděla, vypadalo to stvoření jako kříženec yorkšíra a pískomila.

Tank pokračoval v šíleném kroužení.

„Tanku, no tak, vyčurej se.“

Další potřeštěná kolečko.

„Mám dobroty.“ Nellie zašustila sáčkem.

Tank se zastavil a pohlédl na Nellii, uši našpicované, hlavu na stranu.

Stav zásob ho patrně uspokojil, protože očichal pár míst, zvedl nožičku a stál. Pozoruhodně dlouho.

Jakmile si vyprázdnil měchýř, doklusal k Nellie a dostal odměnu. Nellie psa zvedla a hodila dovnitř.

Zavřela a zamkla dveře a pak zmizela pod markýzou. Za okamžik se objevila s vozíkem na kolečkách.

„Asi jde nakupovat,“ řekla jsem.

„Možná.“

„Mohli bychom se tu mezitím porozhlídnout. Třeba –“

„Tohle se ti už jednou vymstilo.“

„Fajn. Tak sleduj dům a já s ní promluvím.“

„To ti taky nevyšlo.“

Ryanův postoj mi lezl na nervy. Stejně tak zoufalství z nečinnosti. A navíc jsem dneska vypila spoustu kafe.

„Víš co? Na to, abych položila pár otázek, zatykač nepotřebuju. A ani tvoje svolení.“

Vyskočila jsem z auta a spěchala po cestě. Kravál koleček vozíku poskakujících po štěrku zamaskoval můj příchod. Anebo Nellie špatně slyší.

Promluvila jsem až necelé dva metry od ní. „Nellie.“

Otočila se. Překvapení v její tváři vystřídal zmatek a pak panika.

„Prosím.“ Zvedla jsem obě ruce. „Mohly bychom si promluvit?“

„Chtěla jste se mi vloupat do baráku.“

„To ne. Vážně.“

„Viděla jsem vás. Zavolala jsem bratrance. Přišel a našel vás na dvorku.“

„Nechtěla jsem se k vám vloupat.“

„Proč mě špehujete?“

„Už jsem vám to řekla v restauraci. Dělám si starosti o Annaliese Rubenovou.“

„A proč se o ni staráte?“

Toť otázka. Proč? Rubenová patrně zabila čtyři novorozeňata. Chci ji chránit? Anebo chci přispět k tomu, že ji chytí a obviní z vraždy?

„Nemám ráda, když se lidem ubližuje,“ řekla jsem.

Při těch slovech se maličko uvolnila.

„Annaliese je u vás?“

„Už jsem vám to řekla, neznám ji.“

„Je v Gold Range?“

Prsty pevně sevřely rukojeť vozíku.

„Proč jste šla dnes ráno do hotelu?“

„Pracuje tam můj manžel.“

„Josiah.“

Do očí se jí znovu vkradl strach. „Nechte mě na pokoji.“

„Mohla byste mi říct, proč jste šla do Gold Range?“

„A když vám to povím, přestanete mě otravovat?“

„Ano.“

Zaváhala. Přemýšlela, co říct? Jak se nejlíp vykroutit? „Zapomněla jsem si klíče od domu. Šla jsem si je půjčit od muže.“

Byla jsem dost skeptická. Nijak to nevysvětlovalo její urychlený odchod z Exploreru. Ale žádná vhodná navazující otázka mě nenapadla.

Nelliina zmínka o Horáci Tyneovi mi dnes ráno poskytla malý pocit vítězství. Věřila jsem, že jsem objevila stopu. Možné spojení s Annaliese Rubenovou. Jenže kromě jména, které zřejmě nemá žádný význam, jsem se nedozvěděla nic nového. A to mě dovádělo k šílenství.

Ale dodržela jsem slovo a dál se neptala. „Jmenuji se Temperance Brennanová.“ Podala jsem jí vizitku. „Annaliese možná hrozí nebezpečí. Kdyby se vám ozvala, zavolejte mi prosím do Exploreru.“

Vrátila jsem se do auta a Ryan po mně střelil tázavým pohledem. Aspoň myslím, měl sluneční brýle. Zavrtěla jsem hlavou.

„Ollie sem posílá Rainwatera.“

Přikývla jsem.

Dalších pět minut jsme mlčky sledovali dům. Pak se Ryan zeptal: „Není to ten kluk, co se s tebou ráno vybavoval?“

Sledovala jsem směr jeho pohledu. Na druhém konci Ragged Ass seděl na balvanu Binny. Měl zkřížené nohy a kolo položené na trávníku vedle sebe. Oči upíral na nás.

Stočila jsem okno a zamávala. Binny nereagoval.

„Jmenuje se Binny.“

„Divnej kluk.“

„Líbí se mi. Má kuráž.“

„Netvářil se moc statečně, když šlapal na kole po Padesátý. Natahoval moldánky.“

„Vybouch jsi jako kamna, až se z toho chudák malej skoro poto…“ Znovu jsem zamávala.

Binny naskočil na kolo a odjel.

Možná měl Ryan pravdu. Jednat s lidmi fakt moc neumím.

„Jak by nám ten kluk mohl podle tebe pomoct?“

„Když jsem se ptala Nellie na Rubenovou, utrousila jméno Horace Tyne. Binny tvrdí, že ho zná.“

Ryan mě skrčenými prsty vyzval, ať pokračuju.

„Binny mi říkal, že Tyne je ekologický aktivista.“

„Co dál?“

„Nic. Vyděsil ho tvůj záchvat vzteku.“

Ryan si posunul brýle na čelo a vytočil číslo na mobilu. Ukončil hovor. Vytočil znovu. Ukončil. „Tak jo, zkusíme to jednoduše.“ Znovu začal ťukat do tlačítek. Do hodně tlačítek. „Mám to.“ Oči upřené na maličký displej.

„Našel jsi ho na googlu?“

Nevěnoval mi pozornost.

„Přihořívá?“

„Hoří. Horace Tyne vede organizaci nazvanou Přátelé tundry. Podle webovek, který jsou mimochodem příšerný, se organizace snaží o záchranu původní flóry a fauny ekosystému tundry v Severozápadních teritoriích.“

Ryan dál četl a hledal.

„Zdá se, že Tyne se pokouší zřídit jakousi přírodní rezervaci.“

„Jsou tam kontaktní informace?“

„Je tu adresa, kam můžeš poslat příspěvek.“

„Tady v Yellowknife?“

„Jmenuje se to Behchoko.“

Ryan googloval další instrukce a v tu chvíli za námi zastavilo služební auto kanadské jízdní. Za volantem seděl Rainwater. Mávl na nás.

Ryan pozdrav opětoval a pak si znovu nasadil na nos sluneční brýle.

A věci se daly do pohybu.

Behchoko je denéská obec se dvěma tisíci obyvateli, která se až do roku 2005 jmenovala Rae-Enzo. Netuším, proč název změnili. O Rae jsem v životě neslyšela. Ale podle brožurky z půjčovny aut, kterou jsem vydolovala z přihrádky na rukavice, Enzo byl kdysi jejich náčelníkem.

Na cestu jsme ani nepotřebovali gépéesku. Jedinou možností byla yellowknifeská dálnice.

Ryan vyhrál spor, kdo bude řídit. On si vůz najal, on bude kočírovat. A já budu zase jen dřepět. Tentokrát aspoň nebude ze zadního sedadla Ollie házet bonmoty. Ještě pořád měl v péči Unku a Castaina.

Náš cíl ležel asi osmdesát kilometrů severozápadně od Yellowknife. Z mapy jsem vyčetla, že za Behchoko asfaltka pokračuje přes Dehk’e a Frankův kanál a po šedesáti kilometrech se přirozeně napojuje na sezónní ledové dálnice, po nichž jezdí náklaďáky se zásobami do dolů. Předpokládala jsem, že se v nich těží zlato.

Podělila jsem se o své poznatky s Ryanem. Jindy by nejspíš zanotoval pár úvodních taktů Livin on the Edge. Dnes žádní Aerosmith.

Cesta trvala asi hodinu. Neviděli jsme žádná jiná auta, jenom spoustu, spoustu stromů.

Behchoko tvořila skupinka budov na uzounkém pobřeží posetém balvany, které podle mapy rámovaly severní okraj Velkého Otročího jezera.

Ryan pokračoval po hlavní silnici a já si všimla školního hřiště s houpačkou, kůlny bez oken s nápisem ATM, dřevěných domů se zvětralými nátěry v odstínech červenohnědé, hnědé, šedé a modré a desítek sloupů vysokého napětí naklánějící se v podivných úhlech.

Jedinou vegetací tu byly trsy trávy a několik stromů. Ani jeden vydlážděný chodník.

Ryan zaparkoval před malým srubem s anglickým a francouzským nápisem Královská kanadská jízdní policie. Vystoupili jsme.

V kanceláři byl stůl, židle a pár registraček. Jinak už nic. Za stolem seděl desátník a na jmenovce měl napsáno Schultz.

Schultz zvedl oči, když jsme vešli, ale neříkal nic. Malý podsaditý třicátník se syslovskými tvářemi, které mu dodávaly mírný výraz.

Upřeně sledoval Ryana, mě ignoroval, a tak jsem nechala mluvit řidiče.

„Dobrý den, desátníku.“ Sluneční brýle dolů.

„Dobrý den.“ Pokud Schultze náš příchod překvapil, nedal to znát.

„Hledáme Přátele tundry.“

Schultz naklonil hlavu a podrbal se vzadu na krku.

„Horace Tynea.“

„Jo jasně. Už vím.“ Schultz ukázal čtyřmi prsty ke dveřím za našimi zády. „Jeďte po hlavní až na konec a u modrého baráku se zelenou kůlnou zahněte doleva. O čtyři vchody dál je červený dům s bílými dveřmi a plotem. To je ono.“

„Vy se s Tynem znáte?“

„Občas ho tu vídám.“

Čekali jsme, ale Schultz to nerozváděl. Chystali jsme se k odchodu.

„Přijeli jste z Yellowknife?“

„Ano.“

„Příbuzní?“ Rozpoznala jsem „lhostejný“ policajtský tón.

„Ne.“

„Greenpeace?“

„Víte něco o Tyneově organizaci?“

„Moc ne. Ale aspoň má co dělat.“

„Co tím myslíte?“

„Co se zavřely zlatý doly, je bez práce.“

„Kdy to bylo?“ zeptala jsem se.

„Začátkem devadesátých let. Ještě než jsem sem přišel.“

„Je to solidní člověk?“

Schultz pokrčil ramenem. „Neožírá se ani nepere.“

„Co víc si můžete přát?“ Ryan si nasadil brýle. „Díky za pomoc.“

Desátníkovy instrukce byly přesné. Dům jsme našli bez problémů. Malá stavba barvy brusinek se dvěma kovovými trubkami trčícími ze střechy. Plot byl stlučený z hrubých svislých prken v pěticentimetrových rozestupech. Vzrostlá bříza vrhala stíny na špinavý dvorek. U vjezdu stál šedý pick-up.

„Do Trump Tower to má daleko,“ prohlásil Ryan s očima upřenýma na dům.

„Tyneovi patrně stačí jeden počítač.“

„Nízký personální náklady.“

„Zbude víc na karibu.“

Ryan otevřel branku. Došli jsme k verandě a on zaklepal na dveře. Nic.

Zaklepal znovu. Silněji.

Uvnitř se ozval ostrý hlas, dveře se otevřely.

Prohledala jsem archiv vzpomínek.

Pusto prázdno. Tohle jsem jakživa neviděla.

22

Tyne měl na sobě bederní roušku s leopardím vzorem, korálky

a elastickou čelenku do vlasů. Víc nic.

Holá hlava mu zářila jako měď. Z chomáčku vlasů na temeni vyrůstal dlouhý černý culík, který tvořilo všeho všudy asi dvanáct vlasů. Leskl se buď mastnotou, nebo vlhkostí. Nebyla jsem si jistá, zda chlapík zrovna rituálně uctívá předky nebo prostě jen vylezl ze sprchy.

„Dobrý den, pane Tyne.“ Ryan mu podal ruku. „Doufám, že nerušíme.“

„Nikdy nekupuji nic, co bych si sám nešel vybrat. A když člověk nikam nejde, tak to znamená, že nic nepotřebuje, je to tak?“

„My nic neprodáváme.“

„Církev?“

„Ne, pane.“

Tyne potřásl rukou nejprve Ryanovi a potom mně a nakonec se uhodil dlaní do holé hrudi. „Zrovna jsem se chystal potit. Zlepšuje to krevní oběh.“

Ryan si vzal slovo a použil taktiku naznačující větší familiárnost, než která byla v dané situaci na místě. „Já jsem Andy. Tohle je Tempe. Dozvěděli jsme se o vás od Nellie Snookové. Jsme známí Annaliese Rubenové.“

Tyne chvíli mlčel. Už jsem čekala, že nás vyhodí, ale nakonec se přece jen slabě usmál.

„Annaliese. Fajn. To by šlo.“

„Prosím?“

„Prima holky, obě. Znám je celej život. I jejich příbuzný. Občas se dostali do pěkný šlamastyky. Annaliese se před pár lety odstěhovala. Rád se dozvím, jak se jí daří.“

„Myslíme si, že se vrátila do Yellowknife.“

„Vážně?“

Zdálo se mi to, anebo Tyne opravdu přivřel oči?

„Přijeli jsme z Edmontonu. Annaliese tam bydlela. Známe se s její bývalou domácí. Když se paní Forexová doslechla, že jedeme do Yellowknife, dala nám pár věcí, které si u ní Annaliese zapomněla. Rádi bychom ji našli, než zas odjedeme.“

Každá věta byla sama o sobě pravdivá.

„Tak pojďte dál,“ vyzval nás Tyne a ustoupil. „Můžeme si navzájem povědět, co víme.“

Následovali jsme Tynea spoře osvětlenou předsíní do obývacího pokoje vybaveného standardními kousky ze Sears. Lino na podlaze se usilovně snažilo vypadat jako cihly. Ve vzduchu byla cítit cibule a slanina.

Tyne ukázal na pohovku. Sedli jsme si. Nabídl nám kávu. Odmítli jsme.

Když se Tyne uvelebil v křesle naproti nám, vytočil kostnatá kolena a nám se naskytl ničím nerušený výhled pod bederní roušku.

V duchu jsem děkovala, že jsem ještě neobědvala.

„Klidně se oblékněte,“ usmál se Ryan. „My rádi počkáme.“

„Jasně, nerad bych tady dámu rozptyloval svými vnadami.“ Tyne zamrkal.

Ryan se usmál.

Pokusila jsem se o totéž.

Tyne odešel a za pár okamžiků se vrátil v mikině a džínách. „Tak. Dejme hlavy dohromady.“

Ta představa mě odpuzovala skoro stejně jako pohled pod sukýnku.

„Za prvé vám chci poděkovat, že s námi mluvíte,“ začal Ryan. „Nezdržíme vás dlouho.“

„Čas je jedna z věcí, kterých mám dostatek.“

„To je luxus.“

„Který končí ve chvíli, kdy přijdou složenky.“

„Jste bez práce, pane?“

„Patnáct let jsem makal v Giant. Pak přišli a zavřeli ho. ‚Promiň, brácho. Máš padáka.‘ Zkoušel jsem uplatnit pár nároků. Jezdil s náklaďákem. Tady v okolí moc příležitostí není.“

„Giant je zlatý důl?“ zeptala jsem se.

„Byl. Desítky let bylo zlato krví tohohle regionu.“

„To jsem nevěděla.“

„Jasně že ne. Všichni slyšeli o zlatý horečce na Klondiku, ale i Yellowknife si užil svou chvilku na slunci.“

„Opravdu?“ Ryana zlato nezajímalo. Věděla jsem, že se pokouší Tynea jenom uvolnit.

„V roce osmnáct set devadesát osm se jeden zlatokop vydal do Yukonu a štěstí mu přálo. Přes noc se tady narodilo prosperující město.“ Tyne se zasmál. Připomínalo mi to spíš škytavku. „Což znamená, že se počet obyvatel vyšplhal na celou tisícovku. Ale teprve ve dvacátým století se tu začalo těžit zlato ve velkým.“

„Kolik dolů tady fungovalo?“

„Con otevřeli v šestatřicátém a zavřeli v roce dva tisíce tři. Giant fungoval od osmačtyřicátého do roku dva tisíce čtyři. Vyčerpaný zásoby, vysoký výrobní náklady. Starý známý kecy. ‚Zisky klesají, takže máte výpověď, pánové.‘“

„To je mi líto,“ opáčil Ryan.

„Mně taky.“ Tyne zakýval hlavou. „Con byl fakt něco. Až sto šedesát metrů hluboký šachty se táhly skoro pod celým Yellowknife a Yellowknifeským zálivem až k Dettah. A Giant taky nebyl žádnej chudinka.

V roce devatenáct set osmdesát šest byl jedním z několika dolů na světě, který dokázaly za rok vyrobit deset tisíc zlatejch cihel.“

Vzpomněla jsem si na jiné období, kdy se Giant proslavil. V roce 1992 jeden roztrpčený horník zavraždil devět mužů. Šest z nich byli stávkokazi, kteří se postavili proti zaměstnancům dolu. Jeho bomba jim vybuchla ve vozíku, když sfárali dvě stě metrů pod zem. Jednalo se o nejhorší zločin v dějinách kanadského dělnictva.

„Doslechli jsme se, že se angažujete v ochraně přírody,“ řekla jsem.

„Někdo to udělat musí.“

„Kvůli karibu?“

„Karibu. Jezera. Ryby. Dolování diamantů celej tenhle ekosystém zničí“.

To mě zaujalo. „Diamantů?“

„Poklady v tundře?“ Z Tyneova hlasu čišelo pohrdání. „Spíš to znamená její smrt.“

Ryan se na mě podíval. Dost chození kolem horké kaše. „Říkal jste, že znáte rodinu Annaliese Rubenové,“ prohlásil ve snaze dostat se k věci.

„Dost dobře jsem znal jejího tátu. Farley McLeod byl charakter.“

„Byl?“

„Je mrtvej. Dělali jsme spolu pro Fipkeho.“

„Fipke?“

„Vy ho neznáte?“ Tyne se na mě podíval, jako kdybych ho požádala o vysvětlení, co je mýdlo.

„Neznám.“

„Chuck Fipke objevil v Arktidě diamanty. Společně se Stuem Blussonem. Všichni je pokládali za blázny. Jenže oni nebyli. A dneska tady kvůli nim dostávají karibu pořádně na frak.“

„Těžba diamantů tu vystřídala těžbu zlata?“ zeptala jsem se.

„To nevíte?“

Tyne si v tom očividně liboval, ale já si tentokrát na papouška nezahrála. „Kolik je tu dolů?“

„Ekati otevřeli v osmadevadesátým, Diavak v roce dva tisíce tři, Snap Lake v roce dva tisíce osm. Ten poslední je jedinej pod zemí.“

„Kde jsou?“

„Pár set kilometrů na sever. Snap Lake je první důl společnosti De Beers mimo Afriku. Teď se pokoušejí zřídit další. Gahcho Kué. Jestli se jim to povede, nezbude tu jedinej karibu.“

Mé znalosti o těžbě diamantů byly dost omezené. Ne, to jsem příliš velkorysá. Věděla jsem, že společnost De Beers založil koncem devatenáctého století Cecil Rhodes, že firma sídlí v Londýně a Johannesburgu a odpovídá za pětasedmdesát procent celosvětové produkce diamantů. Věděla jsem, že diamanty se těží v Angole, Austrálii, Botswaně, Kongu, Namibii, Rusku a Jižní Africe. Netušila jsem, že v tom jede i Kanada.

„Říkal jste, že jste uplatňoval nároky. Co to znamená?“ zeptala jsem se.

„Snažil jsem se získat povolení.“

„K těžbě?“

„Pálí vám to, paničko.“

„Docela jo.“

Tyne na mě namířil dva prsty. „Jakmile Fipke našel žílu, rozpoutalo se hotový peklo. Ve srovnání s tím, co se tady dělo, byla zlatá horečka zahradní slavnost.“ Tyne se znovu škytavě zasmál. „Jasně, to už je stará historie. Dneska v tundře nenajdete čtvereční centimetr půdy, kterej by neměl zaregistrovanej nějakej pitomec, co si myslí, že na diamantech zbohatne. Všechny místa, který za něco stály, stejně shrábli ti nahoře. Rio Tinto. BHP Billiton. De Beers.“

„Jak ta žíla vypadá?“ zeptala jsem se.

Tyne si mě změřil. „A já myslel, že vás zajímá Annaliese Rubenová.“

„Zajímá,“ prohlásil Ryan. „Annaliese bydlela u Farleyho?“

„Farley nebyl moc dobrej otec. Děti plodil, ale dál se o ně nestaral. Jako kapr.“

„Takže žila s matkou?“

„Micah Rubenová. Pak si změnila jméno na Micah Leeová. Ale nemyslím, že se někdy vdala. Ty dvě si prostě rády měnily jména.“

„Prosím?“

„Micah pojmenovala svou dceru Alice. Pak to byla Alexandra. A pak Anastasia. Asi jim to připadalo fajnovější.“

„Co se stalo s Micah?“

„Pila. Před pěti-sedmi lety ji našel soused. Ležela ve sněhu. Zmrzlá na kost.“

Vzpomněla jsem si na DNA. „Micah patřila k původnímu obyvatelstvu?“

„Dené.“

„A Farley?“

„Poctivej bílej chleba. Farley umřel chvilku po Micah. Dva tisíce sedum, myslím.“

„Kolik bylo Annaliese?“

Vypadalo to, že Tyne v duchu počítá. „Myslím, že zrovna začala chodit na střední. Takže kolik? Čtrnáct? Patnáct? Annaliese nebyla moc chytrá makovička, takže jí možná bylo víc.“

„Jak Farley zemřel?“

„Napálil to s cessnou do Lac La Martre. Jeden lovec ho viděl padat.

Našli spoustu úlomků, ale Farleyho ne.“ Tyne se odmlčel. „Myslím, že Annaliese v tý době bydlela u táty. Protože Micah už byla po smrti.“

„Kde to bylo?“ pocítila jsem záchvěv vzrušení.

„Taková malá díra v Yellowknife.“ Tyne zakýval hlavou. „Farley žil ze dne na den. Když došly úspory, děcko vyhodil. Sirotek nesirotek. Sourozenci se nepřetrhli, a tak jsem ji nechal chvíli u sebe. Tenkrát jsem ještě bydlel ve městě.“

„A potom?“

„A potom odešla.“

„Pracovala?“

Tyne pokrčil rameny. „Z něčeho žít musela.“

„Takže prostituce,“ řekl Ryan.

„Jen hádám. Podle její mámy.“

„Pokusil jste se nějak zasáhnout?“ Vzrušení se měnilo ve znechucení. „Naléhal jste na ni, aby dokončila školu?“

„Nejsem příbuznej. Nemám do toho co kecat.“

„Ona byla…“

Ryan vycítil mé nepřátelské naladění, a tak se mezi nás raději vložil. „Říkal jste, že měla sourozence.“

„Vím jenom o nevlastním bratrovi a nevlastní sestře.“ Znovu škytavý smích. „Ale po světě jich určitě běhá celý hejno. Farley to s ženskejma uměl.“

Vybavila se mi bederní rouška a to pod ní. Mlčela jsem.

„Kdo byl její nevlastní bratr?“

„Jmenoval se Daryl Beck. Stejnej otec, jiná matka. Beck byl jinej než Al-Annaliese.“

Ryanovi neunikl slovesný čas. „Beck je také mrtvý?“

„Přehnal to s poslední dávkou. Barák mu shořel do základů. Moc toho nezbylo, takže ho jen tak tak identifikovali.“

„Beck šňupal kokain?“

„Povídám jen to, co jsem slyšel.“

„Kdy to bylo?“

„Tak před třema čtyřma rokama.“

„Proběhlo vyšetřování?“

„Poldové se snažili.“

„Co to znamená?“

„Lidi jsou tady u nás uzavřený, víte?“

„Byli si Annaliese a její bratr blízcí?“ zeptala jsem se.

„Nemám páru.“

„Měl Beck ještě další příbuzné?“

„Nevím.“

„Chodil za ní Beck na návštěvu, když u vás bydlela? Volal jí?“

„Ne.“

„Někdo jiný?“

Tyne se na mě beze slova díval.

„Kam se od vás Annaliese odstěhovala?“

„Neřekla mi, kam jí mám posílat poštu.“

Znovu to zašimrání. „A poptával jste se kolem?“

Tyne si mě změřil. Cítila jsem, jak se mi pokouší číst myšlenky. „Rozešli jste se s Annaliese ve zlém?“ Kousavě.

„Nelíbí se mi, co naznačujete. Na lidi, co chtěj jen doručit balíček, jste nějak moc zvědaví.“

Tyne vstal. Rozhovor byl u konce.

„Děkujeme, že jste si na nás udělal čas.“ Ryan si posadil sluneční brýle na kořen nosu.

U dveří jsem ještě vypálila poslední otázku.

„Víte, proč Annaliese odjela z Yellowknife?“

„Do toho mi nic není.“

„Kdyby se vrátila, kam by podle vás šla? Na koho by se obrátila?“

„Možná na nevlastní sestru.“

„Jak se jmenuje?“

To nevíte?

23

Nellie Snooková.

Tuhle informaci nedokázal vydolovat ani Ollie, ani útvar G.

Celou zpáteční cestu do Yellowknife jsem si to rovnala v hlavě. „Jak to, že nepřišli na Snookovou, když prověřovali Annaliese?“

„Nebyl důvod.“

„V tomhle městě nežije ani dvacet tisíc lidí.“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „Přece se musí všeobecně vědět, že Snooková a Rubenová jsou nevlastní sestry.“

„Jak vidíš, tak ne.“

Ryan zaparkoval před jasně modrou boudou. Vystoupili jsme z toyoty a zamířili k domku.

„Ani jediná osoba, kterou vyslýchali, neměla ponětí?“

„Tyne ti to říkal. Lidi jsou tady uzavřený.“

Nade dveřmi boudy visely sněžnice, paroží a podivně tvarované pádlo. Vedle byl přibitý nápis: Fňukání zakázáno.

Ryan na něj ukázal a povytáhl obočí.

„Já nefňukám.“ Ne, nefňukala jsem. „Vybíjím vztek.“

Pak ukázal na další nápis. Teplé pivo. Mizerné jídlo. Špatná obsluha. Vítejte. Přejeme hezký den. Otevřel dveře. Zazvonil zvoneček a my vešli dovnitř.

Nalevo visela vycpaná losí hlava plnící funkci věšáku na kabáty a klobouky. Naproti Bullwinkleovi byl bar, pult na smažení a pokladna. Žena v černé kšiltovce, kostkované košili a džínách špachtlí seškrabovala z plotny připálené kousky. Zbytek bistra zabíraly dřevěné stoly a židle s vysokými opěradly, některé jednoduché, jiné vyřezávané.

Kšiltovka zaslechla zvonek a otočila se. „Máte rezervaci?“ Její hlasivky očividně zažily hodně cigaretového kouře.

S Ryanem jsme se na sebe překvapeně podívali. Byly tři hodiny odpoledne. Hospoda byla úplně prázdná.

„A mám vás!“ Kšiltovka se rozesmála a ukázala díry v místech, která dřív obývaly stoličky. Pak mávla špachtlí, že si můžeme sednout, kam chceme.

Vybrali jsme si stůl počmáraný graffiti u okna zastíněného žaluziemi. Mezírkami byly vidět stromy a modré zahradní stolky. Stěna vedle okna byla plná fotografií a vizitek, z nichž mnohé byly vybledlé až k hranici nečitelnosti.

„Ještě že nejsem ten typ, co opakuje ‚Já ti to říkala‘,“ pokračovala jsem neodbytně. „Protože teď by se to hodilo.“

„Uvidíme.“

Když se Kšiltovka objevila u stolu, já i Ryan jsme si objednali smaženou rybu a hranolky. Sem k Bullockovi nás poslal Rainwater, protože prý všechno, co je na jídelním lístku, vytáhli před chvílí z jezera.

„Doufejme, že není pozdě,“ pokračovala jsem, když se Kšiltovka vrátila „Zase.“

„Podle Rainwatera nikdo do domu nevstoupil ani z něj nevyšel od chvíle, kdy se Snooková vrátila z obchodu.“

„Ollie ho požádal, aby s ní promluvil?“

„Asi před deseti minutami. Jenže ona ho dovnitř nemusí pustit a on s tím nic nenadělá.“

Kšiltovka přinesla pití. Colu bez cukru pro mě, pivo Moosehead pro Ryana. Doufala jsem, že svou volbou neurazil kamaráda na stěně.

Ollie dorazil, když nám Kšiltovka servírovala jídlo. Měl napjatý výraz a tváře mu hořely asymetrickými skvrnami malinové barvy. Věděla jsem, co to znamená. Lov začal a tohle on miluje.

Jak se ukázalo, Ollie a Kšiltovka se znali. Jmenovala se Mary.

„Co dneska vaříš, zlato?“ Věnoval jí svůj patentovaný pohyb spodní čelistí.

„Tresku, pstruha a štiku.“

„A co je dobrý?“

„Všechno.“

„Štiku.“

„Skvělá volba.“

Ollie počkal, až bude Mary z doslechu, a pak se obrátil na mě. „Dobrá práce. Ne každá ženská má tu kuráž vystavovat bradu, co vypadá jako syrověj hamburger.“

„Dělala jsem modelku pro Chanel.“

„Fakt?“

„Ne. Kdo je Zeb Chalker?“

Velký úsměv. „Prej tě dostal.“

Z mé tváře vyčetl, že mě to nepobavilo.

„Chalker je od MP.“

Obrátila jsem obě dlaně v tázavém gestu.

„Městská policie. Mají asi šest strážníků, dva šéfy, několik služebních aut a sněžných skútrů. Většinou řeší dopravní přestupky, zvířata a pořádek na ulici. A samozřejmě rybníčky.“

„Velmi vtipné. A co Scarborough?“

„Je ve městě. Bydlí u jednoho z těch Taliánů.“

„Unka a Castain vědí, že je tady?“

Ollie se podíval na Ryana. „Oba tvrdí, že toho pána neznají.“

„Popřeli, že Jizva se pokouší navézt do jejich podnikání?“ zeptala jsem se.

„Žádné podnikání nepřipouštějí. Prý nemají ponětí, na co se jich vlastně ptám. Jsou slušní občané, kteří si vydělávají peníze pořádáním dobrodružných outdoorových programů pro turisty. Castain mi nabídl, že mě vezme pozorovat ptáky.“

Mary přinesla Olliemu bylinkovou limonádu. Odešla.

„Takže nemáš nic,“ shrnul Ryan.

„Dozvěděl jsem se, že Unkovi i Castainovi jsem ukradenej.“

„Jistě.“

„Oba mě počastovali několika nepěknými jmény. Unka byl kreativnější.“

„Musel jsi je pustit?“

„Víme, kde je najít.“

„Pověsil se na ně někdo?“

„To by mě fakt nenapadlo.“

„A na Scarborougha?“

„To by mě…“

„Proboha.“ Už takhle to byl náročný den. Na jejich testosteronové potyčky jsem neměla náladu. „Nechte toho.“

Ryan a já jsme dojedli. Pak jsme v trapném tichu čekali, až Mary přinese Olliemu štiku. Zatímco jedl, podrobně jsem mu vylíčila naši návštěvu u Horace Tynea.

„Nevlastní sestru jsme proklepli,“ opáčil, když jsem skončila. „Za svobodna Nellie Franceová, provdaná Snooková. Narodila se ve Fort Resolution.“

„Kde to je?“

„Jižní pobřeží Velkého Otročího jezera. Tam, kde končí silnice.“

„Doslova?“

„Ano.“

„Takže lidi z Yellowknife možná opravdu nevědí, že je příbuzná s Rubenovou.“

„Je to možné, i když Chalker by to vědět měl.“ Ollie si namočil hranolek v majonéze a strčil si ho do pusy.

„Rainwater šel za Snookovou?“

„Pokouší se být milej. Pokud to nezabere, požádá o povolení k prohlídce. Co si myslíš o Tyneovi?“

„Hnusák. Ovšem s ekologickým povědomím.“

„Přátelé tundry.“ Ollie si namočil a snědl další hranolek. „V životě jsem to neslyšel.“

„Překvapilo mě, že těžba diamantů je tady velký kšeft.“

„Nevšimla sis plakátů? Visí na každý lampě ve městě.“ Ollie máchl rukou. „Yellowknife, diamantové srdce Severní Ameriky. Na oficiálním logu města mají skálu jako kráva.“

„Slyšel jsi někdy o Fipkem?“

„Děláš si srandu?“ Ollie se na mě podíval stejně nevěřícně jako předtím Tyne. „Chuck Fipke je legenda.“

„Fajn. Koupím si knížku.“

„Najdeš ji v každým obchodě se suvenýry. Anebo si ho vygoogluj.“

„Má Tyne pravdu, že jsou ohrožena stáda karibu?“

„Místní, hlavně původní obyvatelé tvrdí, že těžba diamantů ničí přirozené migrační trasy. Je to tady dost ožehavá otázka. Když De Beers navrhla otevřít důl Snap Lake, náčelníci se spojili. Povedlo se jim projekt o pár let opozdit. Studie dopadu na životní prostředí a tak. Teď chce De Beers otevřít další. Název jsem zapomněl.“

„Gahcho Kué.“

„To je ono.“ Ollie zmačkal ubrousek a hodil ho na stůl. „Měla by sis pokecat s Rainwaterem. O těžbě toho ví víc než já.“

Dopíjela jsem colu, když Olliemu zazvonil mobil. Rozhovor netrval ani minutu. Moc jsem toho nepochytila. Jedině snad, že to Ollieho rozčílilo.

„Snooková si nedá říct.“ Nacpal telefon do pouzdra na opasku. „Rainwater požádá soudce o povolení k prohlídce.“

„Co teď?“

„Teď počkáme, až to někdo podělá.“

Tři hodiny strávené v hotelovém pokoji zahrnovaly neplánovaného šlofíčka, vzkaz od Katy, že má novinky, které mi nechce sdělovat po mailu, a rozsáhlé informace o Chucku Fipkem a geologickém průzkumu.

Než jsem zapnula notebook, věděla jsem jen to, že diamant je uhlík přetvořený vysokou teplotou a tlakem na nejtvrdší a nejčistší nerost na Zemi. A že vzhledem k pevné tetrahedrální stavbě molekul – pravidelný čtyřstěn tvořený třemi trojúhelníky – lze diamant řezat pouze jiným diamantem nebo laserem.

Věděla jsem, že třpytivé kamínky jsou drahé jak blázen. A že se z nich vyrábějí šperky.

To je asi všechno.

Každých třicet minut jsem přerušila hledání a volala Katy. Pokaždé mě to hodilo do hlasové schránky. S neklidným srdcem jsem se vracela k internetu.

Mezi telefonáty jsem se dozvěděla následující.

Pro přeměnu uhlíku na diamant je nutný tlak čtyřiačtyřicet až padesát kilobarů a teplota minimálně tisíc stupňů Celsia. Teplotu jsem si představit dokázala, ale nebyla jsem si jistá přesnou podobou kilobaru.

Vhodná kombinace tepla a tlaku se vyskytla před miliardou let v hloubce 130 až 200 kilometrů, a to ve formaci hornin zvané kratony, což jsou staré stabilní části litosféry.

Později podzemní sopky vyslaly magma neboli roztavenou horninu – nerosty, úlomky kamenů a sem tam i nějaký ten diamant – nahoru do kratonů. Cestou tahle směs přibývala na objemu, ochlazovala se a vytvářela mrkvovité průduchy vedoucí na povrch nebo široké a ploché podzemní útvary. Tuhnutím vznikaly horniny zvané kimberlity.

Většina kimberlitů obsahujících diamanty je spojena s kratony z období prahor, rané části prekambria, kdy byla Země teplejší než dnes. Mnohem teplejší. Celá řada kimberlitových žil leží pod mělkými jezery, která vznikla v neaktivních sopečných kráterech zvaných kaldery.

Tak. Hledáte-li diamanty, musíte objevit žílu stoupající z opravdu starého kratonu. Brnkačka? Kdepak. Tyhle potvůrky se neuvěřitelně těžce hledají.

Na scénu přichází Chuck Fipke se Stuem Blussonem. Oba věděli, že Otročí kraton ležící pod Severozápadními teritorii – od Velkého Otročího jezera k jihu Korunovačního zálivu v Ledovém oceánu – je jedním z nejstarších skalních útvarů na zeměkouli. A vymysleli účinnou techniku, jak ho prozkoumat.

Fipke pochopil význam indikátorových nerostů, souputníků diamantů. V kimberlitů k nim patří uhličitan vápenatý, olivín, granát, slída, pyroxen, serpentin, horniny vnější vrstvy zemského pláště a další stopové minerály. Fipke se soustředil na vedoucí trojici – chromit, ilmenit a granát G10 s vysokým obsahem chrómu a nízkým obsahem vápníku.

Blusson pochopil význam pohybu ledovců během poslední doby ledové. Vyvodil, že po erozi kimberlitové žíly za sebou ustupující ledovec zanechává stopu obsahující nerosty indikující výskyt diamantů. Stačí jít po této stopě, tvrdil, a najdete žílu.

Fipke a Blusson strávili deset let v tundře – v příšerné zimě hledali, mapovali, zkoumali, vrtali a sbírali vzorky, které pak analyzovali v laboratoři, když bylo počasí nesnesitelné. Všichni z branže je pokládali za blázny.

Jednoho dne se Fipke vydal jen s pilotem nad jezero Lac de Gras, odkud vytéká řeka Coppermine. Všiml si eskeru, vlnícího se úzkého hřbetu ze štěrku a písku, který za sebou zanechává tající ledovec, a nařídil pilotovi, aby přistál na poloostrově zvaném Pointe de Misere.

Esker chránil malé jezero s písčitým břehem s tmavou striací. Posbíral tu vzorky G71, poslední za celé desetileté nesmírně rozsáhlého zkoumání.

Pointe de Misere se nacházel u ledovcového zlomu. Z místa, kde Fipke stál, se led valil na východ k Hudsonovu zálivu, na sever k severovýchodním ostrovům, na jih do střední Kanady a na západ do řeky Mackenzie a jezera Blackwater. Nabral vzorky z celého pásu táhnoucího se na západ na ploše přes 518 tisíc čtverečních kilometrů.

V laboratoři se Fipke pokusil odhalit smysl modelu, který ze vzorků vyčetl. Zakresloval výsledky do velkých podrobných map. Pod elektronovým mikroskopem zkoumal jeden vzorek po druhém.

A závěr? Indikátorová stopa začíná u jezera Blackwater, pokračuje na východ a 320 kilometrů severovýchodně od Yellowknife, končí nedaleko Lac de Gras.

Zkontroloval obsah batohu se vzorky G71. Bylo v nich přes 1500 diopsidů a 6000 pyropů.

Fipke našel žílu. Nebo žíly.

Zběsile začal kolíkovat pozemky.

Další vzorky, další analýzy. Potvrzení.

Fipke naleziště pojmenoval Point Lake, částečně ze zeměpisných důvodů, částečně aby zmátl konkurenci, protože další Point Lake ležel severozápadně od jeho místa.

Dalším krokem bylo přesně určit místo výskytu diamantů. A to stálo peníze.

Fipke a Blusson měli existenci kimberlitových žil potvrzenou a podařilo se jim získat společníky s finančními zdroji. V roce 1990 Dia Met, firma založená Fipkem v roce 1984, a australská těžební společnost BHP, podepsaly smlouvu o společném podniku pro projekt těžby diamantů v Severozápadních teritoriích. Za 51% akcií v budoucím podniku BHP financovala geologický průzkum. Dia Met si ponechala 29%, Fipke a Blusson měli každý 10% podíl.

V roce 1991 Dia Met a BHP oznámily nález diamantů ve Fipkeho Point Lake. Zpráva vyvolala diamantovou horečku v Severozápadních teritoriích, která neměla od dob Klondiku obdoby.

Lac de Gras francouzsky. Ekati v jazyce denéského národa. Fat Lake v obou.

V roce 1991 se Ekati stává prvním kanadským diamantovým dolem.

Následujícího roku se zde vytěží milion karátů. Roční objem produkce dnes dosahuje 400 milionů amerických dolarů a 4% světových hornin.

Fat Lake je bezesporu tučným jezírkem.

V roce 2003 zahajuje provoz důl Diavik, který vlastní společný podnik Diamantové korporace Harryho Winstona a Diavik Diamond Mines, Inc., pobočka skupiny Rio Tinto. Tento druhý největší důl v Kanadě leží tři sta kilometrů severně od Yellowknife. Tvoří jej tři kimberlitové žíly na ploše téměř dvaceti čtverečních kilometrů na takzvaném Východním ostrově v Lac de Gras. Diavik je hlavním dodavatelem „šperků pro hvězdy“.

V roce 1997 objevili kimberlit i ve Snap Lake, tři sta padesát kilometrů severovýchodně od Yellowknife. Právo těžby zakoupila v roce 2000 De Beers Canada. V roce 2004 získala povolení k výstavbě a provozu.

Na rozdíl od většiny kimberlitových nalezišť obsahujících diamanty, které mají podobu žil, je Snap Lake dva a půl metru široký příkop pod jezerem vybíhající ze severozápadního břehu. Snap Lake je tudíž prvním zcela podzemním diamantovým dolem v Kanadě.

Snap Lake oficiálně zahájil těžbu v roce 2008. Podle informací na internetových stránkách společnosti De Beers se do konce roku 2010 vydalo 1,5 miliardy dolarů na výstavbu a provoz. Z toho se 1,077 miliardy dolarů zaplatilo dodavatelům ze Severozápadních teritorií včetně 676 milionů vložených do kontraktů či společných podniků s původním obyvatelstvem.

Článek o Snap Lake končil zdůrazněním závazku De Beers v oblasti trvale udržitelného rozvoje lokálních komunit. Vyzdvihl i skutečnost, že důl Snap Lake podepsal dohodu o pozitivním dopadu a výhodách s Denéi a Tlíči v Yellowknife, aliancí severských Metisů a denéskými národy Lutse K’e a Kache.

Mezi řádky jsem nicméně vycítila nevraživost původního obyvatelstva vůči těžbě, o které se zmiňoval Ollie.

Asi po miliónté jsem zkusila zavolat Katy. Opravdu jsem se začínala bát o Birdieho. Vtom mi někdo hlasitě zaklepal na dveře. Došla jsem k nim a podívala se kukátkem.

Ryan.

Něco se stalo.

24

„Castain je mrtvý.“

Ryan se kolem mě protáhl dovnitř a začal popocházet sem a tam.

„Cože?“

„Někdo ho zastřelil.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou.“

„Kde?“

„Tři rány do hrudi. Proboha, záleží na tom?“

„Ne.“ Nutnost sledovat pohybující se objekt mému chápání moc nepomohla. „Myslela jsem, kde Castain byl, když se to stalo.“

„Rozdával si to s přítelkyní.“

„Přestaň tu lítat.“

Ryan ani nezpomalil.

„Střelce mají?“

„Ne.“

„Ale vždyť Castaina sledovali.“

Ryan si hlasitě odfrkl. „Víš, jak si Rainwater představuje sledování? Jedno auto pendluje mezi Snookovou, Unkou a Castainem.“

„Ježíšmarjá.“

„Prý nemá dost lidí, aby mohl sledovat tři místa naráz.“

„No, třeba je to pravda.“

„A proč to sakra neřekl? My dva jsme si mohli vzít na starost Snookovou. Anebo si na ní moh posvítit seržant Blbeček.“

Tohle jsem ignorovala. „Takže dům v Ragged Ass nikdo nehlídá?“

„Víš, kolik mají v Yellowknife vražd za rok?“

Nevěděla jsem.

„Každej, kdo má na klopě placku, po tomhle skočí jak slepice po flusu.“

„Unka je podezřelý?“ zeptala jsem se.

„Jako jeden z mnoha.“

„Kde je?“

„V prdeli.“

„A Jizva?“

„Tamtéž.“

„Krucinál.“

„Jo, přesně. Jedu na místo činu.“

Popadla jsem bundu a oba jsme spěchali k toyotě.

Ryan kouřil. Nezeptal se, jestli mi to vadí. Prostě si zapálil.

Jela jsem s otevřeným oknem, klepala jsem se a dýchala tak mělce, jak to šlo, aniž by se mi zatočila hlava.

Castainova přítelkyně byla striptérka Merilee Twillerová. Naštěstí nebydlela daleko od Exploreru.

Podle Ollieho pokynů jsme dojeli do Sunnyvale Court, podkovy maličkých bungalovů na miniaturních pozemcích. Některé vypadaly vcelku dobře udržované, ale většina už byla vybydlená, pár dokonce zatlučených a opuštěných. Asi je to už hodně dávno, kdy bylo tohle údolí v souladu se svým jménem zalité sluncem.

Twillerová bydlela až vzadu, na severní straně zatáčky. Dům potřeboval nový nátěr, nová okna a sud postřiku proti plevelu. Anebo buldozer. Soused Twillerové měl na verandě dvě popelnice a ve vjezdu auto na cihlách.

Dorazili jsme na místo, kde vládl obvyklý ruch. Přední dveře domu byly otevřené a všechny žárovky vevnitř i venku svítily. Trávník lemovala modrá a žlutá světýlka označující místo nálezu důkazního materiálu nebo možná kousky Castainova těla.

Tělo přikryté igelitem leželo na cestičce k verandě uzavřené rezavým železným zábradlím. Páska kolem místa činu tvořila trojúhelník mezi zábradlím a dvěma zakrslými borovicemi na dvoře. Osvětlovaly ji přenosné halogenové reflektory.

Další páska byla natažená souběžně s chodníkem na opačné straně slepé ulice a zamezovala v přístupu čumilům kochajícím se cizím neštěstím. A možná i novinářům.

Ryan měl pravdu. Zdálo se, že se sem sjeli všichni policajti z okolí. Zahlédla jsem policejní auta kanadské jízdní i městské policie, pohřebák, dodávku a minimálně půl tuctu neoznačených aut a pick-upů. Většina jich měla zapnuté majáčky na střeše nebo palubní desce. Ke všeobecnému zmatku pokřikujících hlasů se přidalo statické praskání vysílaček.

Ollie stál stranou a mluvil se ženou, jejíž šaty byly příliš krátké a příliš těsné na silná stehna a špeky valící se z podprsenky. Předpokládala jsem, že se jedná o Merilee Twillerovou.

Ryan zajel na konec řady zaparkovaných vozů. Desátník od kanadské jízdní přistoupil ke dveřím. Ryan ukázal odznak. Vystoupili jsme a vydali se k Olliemu.

Jak jsme se blížili, všimla jsem si, že Twillerové je něco přes čtyřicet a usilovně se snaží na to nevypadat. I přes silnou vrstvu make-upu mi neunikla oteklá spodní víčka, síť hlubokých vrásek a rozšířené kapiláry po obou stranách nosu.

Ollie nás nepředstavil. „Viděli jste ho?“

Ryan odpověděl za oba. „Ještě ne. Co jste zatím zjistili?“

„Kolem sedmé se Castain zastavil na rychlý číslo u lásky svýho života.“ Ollie ukázal palcem na Twillerovou.

„Jsi fakt kokot,“ prohlásila.

„Odešel kolem osmé. Ale na konec pozemku už to nestihl.“

„Svědkové?“ zeptal se Ryan.

„Truchlící přítelkyně tvrdí, že slyšela výstřely a pak skřípění pneumatik. Neviděla ani střelce, ani auto.“

„Tak to bylo,“ bránila se.

„Kam se odsud ten tvůj miláček chystal?“

„Tohle jsme už probírali.“ Twillerová upírala na Ollieho rozzlobené duhové oči.

„Jsem trochu pomalejší. Vem to ještě jednou.“

„Arty se mi nesvěřoval.“

„A ty ses neptala.“

„Ne.“

„Myslím, že pokračoval v rozvážce zboží. Proto přece přijel, ne? Pícháš si, princezno, že jo?“

„Jdi do prdele i s těma pitomejma otázkama.“

„Co kdybych tě odvez do klece?“

„Protože mi odpráskli frajera?“

„Co myslíš, že najdeme u tebe doma?“

„Nočník s kočičíma chlupama.“

Svaly na Ollieho spáncích se vztekle napjaly. Věděl, že má Twillerová pravdu. Pokud doma nějaké drogy měla, spláchla je do záchodu dřív, než zavolala policii.

Ollieho přístup očividně nepřinášel kýžený výsledek. Zachytila jsem Ryanův pohled a kývla bradou k domu. Chápavě přikývl.

„Co kdybys mi ukázal oběť?“ navrhl Ryan.

Ollie přisvědčil. Nařídil Twillerové, aby se ani nehnula.

Pozorovala jsem je, jak se prodírají davem policajtů a techniků, kteří zaplnili slepou uličku.

„Upřímnou soustrast,“ obrátila jsem se na Twillerovou.

Poprvé se na mě podívala. V pulzujícím červeném světle měla napjatá ústa a propadlé tváře.

„Jasně.“ Víc neřekla.

„Nenapadá vás někdo, kdo by chtěl Artymu ublížit?“ zeptala jsem se jí.

Twillerová si přitáhla pravou paži k břichu, opřela si o ni levý loket a začala si kousat kůžičku u nehtu na palci. Už teď ji měla rozedřenou do masa.

Viděla jsem Ollieho a Ryana, jak docházejí k ženě stojící nad Castainovým tělem. V jasném světle se logo na její bundě dalo snadno rozeznat.

V Severozápadních teritoriích vyšetřuje každé náhlé úmrtí úřad koronera, který spadá pod ministerstvo spravedlnosti. Hlavní sídlo má v Yellowknife a zaměstnává asi čtyřicet koronerů v celém regionu. Nemají tu žádné řádné zaměstnance pro ohledání těla.

Věděla jsem, že zástupkyní hlavního koronera je Maureen Kingová. Došlo mi, že se na ni právě dívám. A že právě ona nařídí převoz Castainova těla do úřadu vrchního soudního lékaře Alberty v Edmontonu, kde proběhne pitva.

„Měl Arty s někým spory?“ zeptala jsem se Twillerové. „Rozzlobil někoho?“

Twillerová zakroutila hlavou.

„Nechodili za ním cizí lidé? Nevolali mu?“

„Už jsem to říkala tomu policajtovi. Tolik jsme se zas nestýkali.“

„Alty se scházel i s jinými ženami?“

„Nebylo to mezi námi vážný, víte?“ Twillerová si přejela dlaněmi po tvářích. „Ale tohle si nezasloužil.“

„Já vím.“

„Fakt? A co jako kurva víte?“

„Je mi to líto.“

Necelých deset metrů za námi Kingová nadzvedla roh igelitu. Ryan si dřepl na bobek, aby na Castaina lépe viděl.

„To ten hajzl Unka.“ Řekla to tak tiše, že jsem ji skoro neslyšela.

„Prosím?“

„Unka si myslel, že Arty si ulejvá prachy.“

„To vám řekl Arty?“

„Slyšela jsem je, když o tom mluvili. A on když se nasere, je zlej.“

„Unka?“

Přisvědčila.

„Dokáže i zabít?“

„Svou mámu píchnul do břicha a pak si objednal pizzu.“

Pohřební vůz odjel po desáté hodině. Ollie zůstal na místě, aby pomohl s vyslýcháním sousedů. Tahle vražda sice nebyl jeho problém, ale doufal, že vyšťourá pár informací o Jizvovi.

Ryan a já jsme mlčky dojeli do Exploreru. Já se dívala z okna na holé stromy s náznaky rašících pupenů a sněhové vločky z včerejší noci, které se snažily udržet na větvích. Vyzařovaly podivné zklamání, které jsem cítila i já…

Ryan promluvil první. „Tvůj kámoš vede výslech jako imbecilní slimák.“

„Není to můj kámoš.“

„Ale byl.“

„O co ti jde?“

„Je neschopnej.“ Ryan sáhl do kapsy bundy.

„Nekuř,“ řekla jsem.

Ryan se na mě podíval, ale s hledáním cigarety přestal.

„Oba jste se chovali jak pitomci,“ dodala jsem.

„Takhle bezcitný já nikdy nejsem.“

„Měl asi pocit, že mu Twillerová něco zatlouká.“

„A zatloukala?“

„Ano.“

Blížili jsme se ke kruhovému vjezdu a já mu řekla, co jsem se od Twillerové dozvěděla o Unkovi.

„Takže jen potvrzuješ, co jsem říkal.“

Vystoupili jsme a došli k hotelu.

„Je toho na něj moc,“ podotkla jsem a sama jsem nevěděla, proč Ollieho bráním.

Ryan skepticky povytáhl obočí.

„Už ho všechno to násilí unavuje. Pořád se motá v hnusu, ze kterého se člověku chce vydrbat si celý tělo lyzolem.“

„To mluvíš za seržanta Blbečka, nebo za sebe?“

Zatraceně dobrá poznámka. Ale nepřiznala jsem to.

„Oběma nám je jasné, že Castain právě odsunul Rubenovou na druhou příčku. Možná se na ni teď úplně vybodnou.“

Za normálních okolností bych si z Ryana utahovala kvůli jeho metaforám. Dnes ne.

„Celé to je strašně ubíjející.“ Vykročila jsem k výtahu.

„Najdeme ji.“

Otočila jsem se.

„Ale teď už musíme spoléhat jen na sebe,“ dodal.

„A na seržanta Blbečka,“ poznamenala jsem.

„A na Blbečka.“

Příměří. Víceméně.

V pokoji jsem zkusila iPhone. K mému překvapení slaboučce zablikal. V naději, že se vzpamatuje, jakmile docela vyschne, jsem ho zapojila do nabíječky.

Z pevné linky jsem zatelefonovala své unikající dceři. Stále nedostupná. Nechala jsem další vzkaz.

Byla jsem vyčerpaná, a tak jsem se jen rychle osprchovala a padla do postele. Jenže mozek se odmítal odpojit. Přemýšlela jsem o Artym Castainovi. Kdo ho zabil? Proč? Byl to skutečně Unka, anebo v tom má prsty Scarborough? Je Castainova smrt první v krveprolití, které bude následovat? Jaké tajemství si Castain odnesl do hrobu?

Kde je Tom Unka? Ronnie Scarborough?

Co měl Scarborough na mysli, když tvrdil, že Ollie nemá o Annaliese Rubenové ani ponětí? Je snad víc než její pasák? Ví věci, které nás zatím ani nenapadly?

Ryan měl pravdu. Místní policie se nyní soustředí na vraždu Castaina a propuknuvší válku kvůli kontrole nad obchodem s drogami. Jenže já se nemohla zbavit své posedlosti Rubenovou. Ta žena zavraždila čtyři novorozeňata.

Lidé Rubenovou popisují jako přihlouplou. Scarborough. Forexová. Tyne. Jak to, že tak dlouho uniká zatčení? Dostala se ze Saint-Hyacinthe do Edmontonu a Yellowknife? Ví vůbec, že je stíhaná? Určitě ano. Ale má větší strach z Jizvy?

Pomáhá jí Jizva? Nellie Snooková? Skrývá se Rubenová v domě na Ragged Ass? Anebo odjela jinam? K dalšímu nevlastnímu sourozenci, o němž nevíme? Místnímu strážníkovi, který je možná bratranec nebo vzdálený příbuzný?

Otcem Rubenové byl Farley McLeod. Její matkou Micah Leeová. Micah byla Dené. Sahají rodinné vazby Rubenové na místa, která jsou pro všechny zvenčí uzavřená?

A co Horace Tyne? Tyne pracoval s otcem Rubenové a je minimálně o třicet let starší než ona. Byl jeho vztah k Rubenové vážně jen otcovský?

A tak to šlo pořád dokola. Obrazy. Spekulace. Otázky. Většinou otázky.

Zrovna jsem usnula, když zazvonil telefon. Myslela jsem, že je to Katy, a tak jsem sáhla po sluchátku. Očima jsem sjela k budíku na stolku. Za pět minut půlnoc.

„Doktorka Temperance Brennanová?“ Tichý dětský hlásek.

„Ano.“

„Musím se s vámi sejít.“ Lehký přízvuk. Ale neznělo mi to jako Binny.

„Kdo volá?“

Odpověď vyslala můj pulz do stratosféry.

25

„Jsem v lese.“

„V kterém lese?“

„Za hotelem.“

„Dobře.“

„Přijďte sama.“

„Ale já…“

„Jestli s váma někdo bude, jdu pryč.“

„Budu tam za deset minut.“

„Za pět.“

Cvak.

Vystřelila jsem z postele. Naházela jsem na sebe oblečení, které jsem předtím nechala na židli. Popadla jsem bundu. Do kapsy jsem si nacpala baterku, klíč od pokoje a ze zvyku i mobil. Vyrazila jsem ze dveří.

Napumpovaná adrenalinem jsem minula výtah, seběhla ze schodů a utíkala přes halu. Hotel musí mít zadní vchod. Jenže jsem nevěděla kde, a tak jsem hrála na jistotu a vyšla ven hlavními dveřmi.

Noc byla chladná, ale ne dost, aby sněžilo. Trávu pod mýma nohama olizoval lehký déšť.

Pádila jsem kolem budovy a probírala možnosti. Útěk už Rubenovou omrzel? Chce se vzdát? Anebo je to léčka, jak mě odpálkovat?

Zbavit se mě?

Ta myšlenka mě zarazila.

Je Rubenová nebezpečná? Ano, zabila své potomky, ale představuje hrozbu i pro mne? Co by z toho měla?

Vytáhla jsem iPhone. Zareagoval s větším nadšením, ale pořád neměl dost šťávy, aby normálně fungoval.

Nevadí. Musím se dostat k Rubenové.

Znovu jsem se zastavila v zahradě. Zen a umění vraždy nemluvňat. Divné. Ale přesně tahle slova vyslalo mé mozkové centrum.

Rozmazaný srpek měsíce vrhal měkké stíny nakupených balvanů a mrtvých rostlin na mokré oblázky na zemi.

Upírala jsem oči do strašidelného pološera před sebou. Viděla jsem jen temné siluety borovic.

Vytáhla jsem baterku a zapnula ji. Částečně proto, abych si posvítila na cestu, a částečně proto, abych dala Rubenové najevo, že přicházím.

Skoro bez dechu jsem pospíchala dál.

Už jsem byla skoro u stromů, když se ve stínu zhmotnila osamocená postava. Nejasná. Rozmazaná deštěm.

Postava se nehýbala, její tvář tvořil bledý ovál nasměrovaný ke mně.

Jakou zvolit taktiku? Přemlouvat? Přesvědčovat? Vyhrožovat?

Tak pojď přece. Chci ti pomoct. Mám zavolat chlapíky s odznaky a pistolemi? Jak to bude, Annaliese?

Kráčela jsem dál a světlo baterky proráželo provázky deště.

Panebože, prosím, ať neuteče.

Vešla jsem do lesa.

Jako kdyby mi četla myšlenky, Rubenová zvedla obě paže a vstoupila do paprsku světla.

Byla malá a dle lékařských měřítek obézní. Měla dlouhé tmavé vlasy a obličej, který byl svým způsobem hezký, asi jako u zavalitého batolete.

U nohou jí seděl Tank.

Její vzkaz byl jasný. Nemám zbraň a nechci ti ublížit.

Dva páry očí sledovaly, jak se blížím.

Než jsem mohla promluvit, Rubenová se pomalu otočila kolem dokola, ruce rozpažené do stran. Tank jí skákal u nohou, jako by mi i on chtěl ukázat, že od něj nic nehrozí.

Rubenová dokončila otočku a podívala se na mě. Z Tanka se stal dvounožec a přední tlapky si opřel o její koleno. Nesklonila se, aby ho pohladila.

„Hledali jsme tě, Annaliese.“

„Lidi mi to řekli.“

„Potřebujeme s tebou mluvit.“

„Vyděsila jste mou sestru.“

„To mě mrzí.“

„Chci, abyste s tím přestala.“

„Přestanu, když budeš ochotná si promluvit s policií.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Řeknou, že jsem udělala ošklivé věci.“

„A udělala?“

„Už to nedělám.“

„Můžeš dát ruce dolů.“

Poslechla mě. Tank jí vyskočil do náruče.

„Pověz mi o miminkách.“

„O miminkách?“ Její zmatek vypadal opravdově.

„Kvůli nim tě hledáme.“

Na čele se jí objevily vrásky. Podívala se na psa. On na ni. Podrbala ho za uchem. „A já myslela, že je to kvůli chlapům.“

„Jakým chlapům?“

„Těm chlapům, co mi dávali peníze.“

Myslela si, že ji chceme zatknout za prostituci.

„Policie chce vědět, co se stalo s tvými dětmi.“

Neříkala nic.

„Zabila jsi je?“

Déšť vytvořil ze srsti na Tankově hlavě mokré špičaté chomáče. Rubenová je začala rychlými nervózními pohyby uhlazovat.

„Ublížila jsi těm dětem?“

Prsty se jí pohybovaly stále rychleji.

„Našli jsme čtyři, Annaliese. Tři v Saint-Hyacinthe a jedno v Edmontonu.“

„Našli jste děti.“ Bezvýrazně.

„Ano.“

„Umřely.“

„Jak?“

„Musely.“

„Proč?“

„Nemohly žít.“

„Proč ne?“

„Já jim dala něco špatného.“

„Annaliese.“ Ostře.

Rubenová přestala tahat Tanka za chlupy a přitiskla si ho k hrudi. „Podívej se na mě.“

Pomalu zvedla hlavu, ale oči upírala dolů.

„Zabalila jsem je do ručníků,“ řekla.

„Co tím myslíš, že jsi jim dala něco špatného?“

„Dovnitř.“

Nerozuměla jsem tomu, ale nechala jsem to být. Na to bude čas později. „Víš, kdo byli jejich otcové?“ zeptala jsem se.

Annaliese nespouštěla oči z Tanka. „Neříkejte to, prosím, Nellii.“

„Budeš to muset vysvětlit policii,“ řekla jsem.

„Nechci.“

„Nemáš na vybranou.“

„Nemůžete mě donutit.“

„Ale ano, můžu.“

„Já nejsem špatná.“

Stála jsem v měsíčním svitu a dešti a uvědomila si smutnou pravdu. Annaliese Rubenová není zrůda. Je jen prostomyslná.

„Já vím,“ řekla jsem mírně.

Natahovala jsem ruku, když můj pohled upoutalo cosi za jejím pravým ramenem. Jehličí na jedné borovici vypadalo divně, okraje byly mnohem světlejší než okolní temnota.

Udělala jsem krok doleva, abych viděla za Annaliese.

Vteřina a pak mihotavé světlo, jako kdyby někdo zapálil pochodeň a vzápětí ji zase uhasil.

„Annaliese,“ zašeptala jsem. „Přišla jsi sama?“

Odpověď na tuhle otázku se už nedozvím.

Tichem zazněla tlumená rána. Viděla jsem záblesk.

Annaliese otevřela ústa. Z čela jí vytryskla kapka a nad pravým obočím se objevila černá díra.

Tank se s příšerným jekotem odrazil od hrudníku své paničky a zmizel v lese.

Padla jsem na zem.

Nocí zazněla další rána.

Annaliese zavrávorala a otočila se ke mně. Pak upadla.

Po břiše jsem se k ní plazila, odstrkovala jsem se lokty a odrážela nohama.

Annaliese ležela s očima doširoka otevřenýma, jako kdyby nechápala, co se stalo. Z rány jí přes obličej až do vlasů vytékala tmavá řeka.

Přitiskla jsem třesoucí prsty k jejímu hrdlu. Pulz jsem necítila.

Ne! Ne!

Ohmatávala jsem měkké tělo a zoufale hledala známky života.

Nic.

S rozbušeným srdcem jsem se pokoušela přemýšlet. Kolik jich tam je? Byla jejich cílem Annaliese, nebo já?

Mysli!

Co střelec očekává?

Že budu utíkat? Anebo zůstanu a poskytnu první pomoc?

Takže neudělám ani jedno.

Při zemi jsem se plazila zpátky k místu, kde jsem stála v okamžiku výstřelu. Jak jsem se tiskla ke kamení, v kapse jsem ucítila tvrdý předmět.

Na okamžik jsem se zastavila a napínala zrak a sluch. Žádné světlo nebylo vidět. A neslyšela jsem ani pohyb.

Šmátrala jsem ve spadaném jehličí po baterce. Konečně jsem ji sevřela v prstech. Dlaní jsem zakryla sklo a třesením probrala baterie k životu. Pak jsem namířila na Annaliesino tělo tak, aby střelec světlo žárovky nezahlédl. Napřáhla jsem se a baterka dopadla na zem. Tiše to bouchlo, ale paprsek nebylo nad zemí skoro vůbec vidět.

Žádná střelba.

Žádný zvuk, jen kapky dopadající na silné větve nad mou hlavou.

Překulila jsem se na bok, vytáhla z kapsy telefon a držela ho u břicha.

V zoufalé naději jsem palcem stiskla výstupek dole na přední straně.

Displej zablikal a zčernal.

Zkusila jsem to znovu a usilovně jsem mačkala tlačítko.

Vteřiny.

Hodiny.

Už jsem to chtěla vzdát, když se ikonky rozzářily úžasnými barvami. Skoro jsem vykřikla úlevou, ťukla na malý zelený obrázek telefonu a vybrala číslo ze seznamu rychlého vytáčení.

„Ryan.“ Byl grogy, ale pokoušel se to nedat znát.

„Jsem v borovém lese za hotelem,“ šeptala jsem.

„Já tě ne… ím.“

„Les za hotelem.“

„…pakuj… ří… ala.“

„Rubenovou zastřelili,“ sykla jsem.

„…tě ztr… ím.“

„Přijď do lesa za zenovou zahradou,“ šeptala jsem tak nahlas, jak jsem si troufla.

„Zavěs… volej… pevnou…“

„Nejsem v pokoji. Potřebuju, abys přišel –“

Spojení se přerušilo. Zkusila jsem poslat zprávu. Nešlo to.

Byla jsem odkázaná sama na sebe.

Strčila jsem telefon do kapsy.

Zaposlouchala se.

V lese bylo absolutní ticho.

Najednou mě něco napadlo.

Tank.

I pejsek je tu sám. Co když se tu válejí pasti na kojoty a vlky? Pobíhají další nečekaní lovci?

Zavolat na něj?

To jsem nemohla riskovat. Někde mezi stromy může být i střelec. Slabé žluté světlo označovalo místo, kde ležela Annaliese. Nebylo jí pomoci. Ale já cítila potřebu sem někoho přivolat. Odnést její tělo do sucha.

A svůj vlastní zadek dostat do bezpečí.

Pochopí Ryan útržky mého vzkazu?

Jak dlouho mám čekat?

Dala jsem mu deset minut.

Rozhlížela jsem se kolem sebe po orientačních bodech.

Rubenová ležela pod vysokou borovicí, jíž se po kmeni asi do výše půldruhého metru vinul sukovitý útvar. Vlevo byla menší, asymetrická borovice s větvemi, které vypadaly mrtvé.

Jakmile jsem si byla jistá, že dokážu místo znovu najít, vyrazila jsem.

26

Ryan otevřel dveře. Na sobě mel džíny. Jenom džíny. Vlasy rozcuchané, ale zdálo se, že už se probral.

„Nemusíš bušit.“ Ryan si všiml mých mokrých vlasů a jehličí na oblečení. Úsměv mu zmizel ze rtů. „Co to sakra –“

„Rubenová je mrtvá.“ Celou cestu jsem běžela, takže jsem stěží popadala dech. Třásla jsem se. Bojovala s pláčem.

„Cože?“

„Není to zrůda, Ryane. Je retardovaná. Proboha. To se vlastně nemá říkat, ‚retardovaná‘, že jo? Ale jak? Jak se to říká? Hendikepovaná? Jaké slovo se používá?“

Šok, že jsem se konečně setkala s Rubenovou tváří v tvář. Hrůza, že jsem viděla, jak ji zastřelili. Úleva, že jsem zpátky v hotelu. Blábolila jsem nesmysly, nemohla jsem si pomoct.

„Asi ani nevěděla, že je těhotná. Možná pojem těhotenství vůbec nechápala. Neměla pojem o pojmu.“

Slzy se vyvalily s plnou silou. Nepokoušela jsem se je otírat.

„Střelce jsem neviděla.“

„Zpomal.“ Ryan ničemu nerozuměl. Anebo neslyšel slova tlumená vzlyky.

„Dva výstřely. Zabila ji patrně rána do hlavy.“ Nahlas. Moc nahlas.

Ryan mě zatáhl do pokoje. Zavřel dveře. V minibaru našel malou lahvičku Johnnieho Walkera a podal mi ji. „Vypij to.“

„Nemůžu. Přece víš, že nemůžu.“

Odšrouboval uzávěr a vrazil mi skotskou do ruky. „Vypij to.“

Vypila jsem.

V krku se mi rozhořel známý oheň. Zavřela jsem oči. Teplo se šířilo z břicha do hrudníku, do mozku. Třes ustával.

Zvedla jsem víčka. Ryan si mě prohlížel. „Lepší?“

„Ano.“ Dobrý bože, opravdu bylo.

„Tak,“ řekl Ryan, „a teď znovu od začátku.“

„Rubenová je mrtvá. Její tělo leží v lese za hotelem.“

„Tabarnac!“

„Pes utekl.“

„Pes?“

„Tank. Ten malej…“

„Vykašli se na psa. Řekni mi, co se stalo.“

„Před půlnocí mi Rubenová volala. Tvrdila, že se chce sejít.“

„Kde vzala tvoje číslo?“

„Asi od Snookové.“

Ryan si prohrábl vlasy. To znamenalo, že mu není do zpěvu. „Rubenová mi řekla, ať přijdu sama.“

„Ježíšikriste, Brennanová. Kdyby ti řekla, ať si uřízneš bradavku, tak to uděláš?“

„Buď přijdu sólo, nebo se se mnou nesejde vůbec.“ Pořád jsem byla rozklepaná a Ryanova reakce mi šla na nervy.

Ryan se na mě jen díval.

„Volala jsem ti. Nemůžu za to, že je tu mizernej signál.“

„Sešla ses s ní v lese uprostřed noci.“

„Ano.“

„Neměla jsi sama vůbec nikam chodit.“ Vikinsky modré oči plály hněvem.

„Jsem velká holka,“ odsekla jsem.

„Mohli tě zabít!“

„Nezabili!“

„Ale Rubenovou jo.“

Ryanova slova mě praštila jako facka.

Odvrátila jsem pohled. Abych skryla bolest. A hlavně pocit viny. Protože hluboko uvnitř jsem věděla, že má pravdu.

„Nemyslel jsem to tak,“ pronesl mírnějším tónem.

„Ohlas to,“ řekla jsem stroze.

Ryan došel k nočnímu stolku, zvedl mobil a vytočil číslo. Mluvil zády ke mně. Když skončil, vydoloval z kufru mikinu a natáhl si ji přes hlavu. Statická elektřina jeho vlasům příliš neprospěla.

„Tak co?“ zeptala jsem se.

„Posílají sem služební auto.“

„Měli bychom to říct Olliemu.“

Ryan znovu vytočil, mluvil, zavěsil. „Ještě pořád je na místě Castainovy vraždy.“

„Co říkal?“

„To radši nechtěj vědět.“

Ryan se zhluboka nadechl. Vydechl. A pak pronesl slova, která rozpustila můj vztek.

„Omlouvám se. Neměl jsem to říkat. Ale ty se prostě občas řídíš srdcem, a ne hlavou. Bojím se, že na to jednou doplatíš. Nesnesl bych, kdyby se ti něco stalo.“

Zachovala jsem nicneříkající výraz.

„Nebyla to tvoje vina, Tempe.“

Byla, pomyslela jsem si. Byla.

Služební vůz řídil Zeb Chalker. Žádná dodávka od kriminálky. Žádný pohřebák. Jenom Chalker. S hustou mafiánskou vraždou se smrt prostitutky očividně nemohla měřit. Nikoho dalšího od Castaina nepovolali.

Ryan a já jsme se s Chalkerem sešli v hale. Netvářil se moc nadšeně.

Popsala jsem mu, kde stál střelec. Chalker si zavolal o posilu, aby mohl prohledat udaný sektor lesa a pročesat úsek nedaleké cesty.

„Až se tam dostaneme, půjdu první. Sice není moc pravděpodobné, že by se pachatel motal kolem, ale dokud nebudu vědět, s kým máme tu čest, radši bych hrál na jistotu.“

Ryan i já jsme přisvědčili.

Chalker nás vedl ven předními dveřmi, z kufru služebního auta vyndal velké baterky a pláštěnky a podal nám je.

V zástupu jsme obešli budovu, prošli zahradou a pokračovali k borovicím. Naše podrážky zanechávaly v blátě a promočeném jehličí mělké otisky.

V místě, kde začínaly stromy, jsem ukázala směrem k místu, kde leželo tělo Rubenové. „Je asi tři metry odsud, přímo před námi.“

Chalker pokračoval sám. Ani ne za minutu jsme ho slyšeli volat: „Čistý vzduch.“

S rozkročenýma nohama a baterkou namířenou na zem nás Chalker sledoval přicházet.

Můj paprsek se spojil s jeho.

A já překvapením zatajila dech.

Tělo Rubenové bylo pryč.

„Tohle je to místo.“ Marně jsem svítila baterkou na borovici s nádorem.

Chalker nic neříkal.

„Byla tady.“ Jezdila jsem baterkou sem a tam kolem paty stromu.

„Je velká tma, paní doktorko. Možná…“

„Nejsem blbá,“ odsekla jsem; pořád jsem jela na vysokou dávku adrenalinu. Nebo na Johnnieho Walkera.

„Víš určitě, že byla mrtvá?“ zeptal se Ryan.

„Měla uprostřed čela díru velkou jako pěst!“

„Možná ji odtáhlo nějaké zvíře.“

„Možná.“ Nemyslela jsem si to.

Rozšířila jsem rozsah pátrání a pomalu se pohybovala ve větších a větších kruzích. Ryan a Chalker dělali totéž.

Za deset minut jsme se sešli na původním stanovišti. Ruce se mi třásly, v hrudi mi syčela krev.

Oba muži se na mě dívali. Pochybovačně.

„Přísahám. Ležela přímo tady.“ Klekla jsem si a ve světle baterky jsem zkoumala zem zblízka.

Jehličí bylo všude stejně mokré. Nikde nebylo polámané, odhrábnuté ani převrácené. Neviděla jsem žádnou krev, vlasy, tkáň ani úlomky kostí.

Ani jediný důkaz, že tu zabili člověka.

Šokovaně jsem vstala a namířila světlo směrem, odkud vycházely výstřely. „Musíme to tam prohledat. Kvůli nábojnicím.“

„Myslím, že jsme skončili.“

„Těžko.“

Chalker vypustil z nosu proud vzduchu; ztělesněná trpělivost. „Teď, paní doktorko…“

Přestala jsem se ovládat. „Na co si to tady hrajete? Na strážníka Murrayho? Do prdele, tady zastřelili ženu. Viděla jsem, jak jí mozek vylít z hlavy.“

„Potřebujete se uklidnit.“

„Uklidnit? Uklidnit?“ Vrhla jsem se dopředu a zastavila se s obličejem těsně u Chalkerovy tváře. „Myslíte si, že jsem pošahaná nána s premenstruačním syndromem, co si pro zábavu vymýšlí krimi historky?“

Chalker ustoupil. Ucítila jsem ruku na rameni. Bylo mi to jedno. Ječela jsem dál.

„Já vám něco povím, desátníku Chalkere. Já jezdila na místa činu, ještě když jste držel ve skautu bobříka mlčení. Ani páni géniové z kanadský jízdní a SQ nedokázali Annaliese Rubenovou najít. Já jo.“ Vrazila jsem mu třesoucí se palec do hrudi. „Rubenová se obrátila na mě. A nějakej sráč jí prohnal hlavu kulkou.“

„Tady jsme skončili.“

Chalker prošel kolem mě a pokračoval ven z lesa, vysoké boty mu na mokrém jehličí tiše šustily.

Otočila jsem se k Ryanovi. „Je na mě vysazenej.“

„Jdeme,“ vyzval mě mírně.

„Já nejsem cvok.“

„Já ti věřím.“

V hotelu jsem ze sebe shodila mokré šaty, osprchovala jsem se a natáhla si tepláky. Byly už skoro dvě, ale mozek jsem měla nabuzený adrenalinem a kořalkou.

Zrovna jsem zapínala notebook, když jsem zaslechla klepání.

Stejně jako předtím jsem se nejdřív podívala kukátkem.

Ryan měl na sobě stejné džíny a mikinu. V ruce držel nízkou čtvercovou krabici. Otevřela jsem dveře. „Pizza?“ zeptal se.

„S ančovičkama?“

„Věčně nespokojená?“ povytáhl obočí.

„Holky musí být vybíravý.“

„Bez ančoviček.“

„Beru.“

Při jídle jsem Ryanovi vylíčila všechny detaily, na něž jsem si vzpomněla, počínaje telefonátem Rubenové a konče okamžikem, kdy jsem doběhla k němu na pokoj.

„Cožpak se místo činu dá takhle rychle uklidit?“ Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Pomohl jim déšť.“

„Jednali rychle.“

„Velmi.“

„Myslíš, že to má na svědomí Jizva?“

„Moc se těším, až se ho na to zeptám.“

Oba jsme sáhli po druhém kousku pizzy.

„Donutíš místní poldy, aby vraždu Rubenové začali pořádně vyšetřovat?“

„Donutím.“

„Díky.“

„Pod jednou podmínkou.“

Cukla jsem obočím.

„Že mi něco vysvětlíš.“

Přikývla jsem.

„Kdo je strážník Murray?“

„Cože?“ Takovou otázku jsem nečekala.

„Ječela jsi to jméno na Chalkera.“

„Vážně?“

Ryan přisvědčil.

„Strážník Stephen Murray z Lincolnu ve státě Maine. Tys neviděl video, jak zastavil auto?“

Ryan zavrtěl hlavou.

„Pověsili to na soudní kanál i na YouTube. Všichni z toho byli bez sebe. Murrayovi začali přezdívat nejtrpělivější polda v Americe.“

Ryan se natáhl do krabice. Mlčel.

„Ale no tak. Tobě se z toho mučednického Chalkerova sebeovládání nechtělo zvracet?“

„Dělal svou práci.“

„Choval se jako nadutej kretén,“ opáčila jsem.

„Pochybuju, že tě má na prvním místě svý hitparády.“

Chvíli jsme jedli mlčky. Bylo to příjemné. Jako za starých časů.

A pak mě něco napadlo. „Jestli chtěl Jizva místním ukázat, že je tvrdej zabiják, proč odnesl Annaliesino tělo? Spíš by ji tam měl nechat, abychom ji našli, ne?“

„Pamatuješ na nezvaného hosta z Jasperu?“

„Toho s kolií?“

„Nejdřív oddělali psa, potom Jaspera a oběma ufikli uši.“

Představila jsem si tvář Rubenové v měsíčním světle.

Po zádech mi přejel mráz.

27

Telefon mě probral ze zmateného snu z nesouvisejících fragmentů. Ryan a já jíme těstoviny. Rubenová mi mává z autobusu. Ollie na mě volá, ale já mu nerozumím. Tank štěká na havrana, který se mu snáší střemhlav k hlavě.

„Brennanová.“

„Ahoj, mami.“

Byla jsem štěstím bez sebe, že slyším Katyin hlas. Ale trvalo to jen půl minuty.

„Jak se ti daří, zlato?“

„Máš rozespalý hlas. Ježíšmarjá, já zapomněla, u vás je teprve sedm.“

„Stejně jsem chtěla vstávat. Mluvila jsi s tátou? Je Birdie v pořádku?“

„Má se skvěle.“

I když pokoj zalévalo slunce, okraje okenních tabulek lemovala námraza. Zavřela jsem oči a opřela se.

„Sedíš?“

„Hm.“

„Vstoupila jsem do armády.“

„Neuvěříš, co si myslím, žes mi právě řekla.“ Zívla jsem.

„Slyšela jsi správně. Narukovala jsem.“

Prudce jsem otevřela oči. Narovnala se. „Co jsi udělala?“

„Patnáctého července nastupuju do Fort Jacksonu.“

Nebyla jsem schopná slova. Když byla Katy malá, milovala růžovou a k zubaři si oblékala volánkovou sukni.

„Jsi tam?“

„Jsem.“

„Překvapená?“

„V šoku. Kdy jsi to podepsala?“

„Minulý týden.“

„A mají nováčci nějakou dobu odkladu, kdy si to můžou ještě rozmyslet?“

„To jako když si něco koupíš, pak si to rozmyslíš a jdeš to vrátit?“

„Ano.“

„Mami, já tohle dotáhnu do konce. Hodně jsem o tom přemýšlela.“

„Děláš to pro Coopa?“

Webster Aaron Cooperton byl Katyin přítel. Loni na jaře ho zabili v Afghánistánu, kde působil jako humanitární pracovník.

„Pro něj ne. Je mrtvý.“

„Tak kvůli němu?“

„Trochu. Coopův život spočíval v tom, že pomáhal lidem. Já dělám prd.“

„A další důvody?“

„Nesnáším svou práci. V armádě poznám nové přátele. Budu cestovat.“ Na místa, kde se lidi střílejí a vyhazují do povětří. Polkla jsem.

„Coop nebyl u vojska,“ řekla jsem.

„Ale já budu.“ Odhodlaně.

„Ach, Katy.“

„Mami, prosím, nechci se kvůli tomu hádat.“

„Jasně že ne.“

„Bude to dobrodružství.“

„Jen mi slib, že neuděláš nic šíleného. Že se nebudeš dobrovolně hlásit do bojové linie.“

„Ženský stejně nemůžou.“

To byla pravda. Oficiálně. Jenže mě napadalo až příliš mnoho způsobů, jak se mohou ženy dostat na frontu. Pilotky stíhaček. Vojenská policie. Program Lioness námořní pěchoty.

„Víš, jak to myslím,“ řekla jsem.

„Mám tě ráda, mami.“

„Katy?“

„Musím už jít.“

„Mám tě ráda, zlato.“

Seděla jsem s telefonem přitisknutým k hrudi a hlavou se mi honil milion obrazů. Katy na narozeninové oslavě, když jí byly dva roky. Na tanečním recitálu převlečená za elfa. Na maturitním plese v korzetu, ve kterém měla pas asi jen dvakrát silnější než paži.

Cítila jsem… co? Pochybnosti, že zvládne výcvikový tábor a zapadne do vojenského života? Úzkost, že se jí to podaří? Pocit zrady, že se o svém rozhodnutí nejdřív neporadila se mnou? Strach, že ji pošlou do válečné zóny?

Všechno. A ještě mnohem víc.

Cítila jsem vinu za to, jak jsem na Katyinu novinku zareagovala. Armáda odvádí nedocenitelnou práci. Zajišťuje životně důležitou obranu země. A všechny její součásti potřebují schopné dobrovolníky. Hlásí se synové i dcery jiných lidí. Proč ne moje?

Protože Katy byla pořád moje malá holčička.

U hrudní kosti mi zavibrovala irská hymna.

Zvedla jsem telefon k uchu. „Brennanová.“

„Slyšel jsem o tvým včerejším nočním dobrodružství.“

Jelikož jsem neměla na kázání od Ollieho náladu, mlčela jsem.

„U místních teda moc neboduješ.“

„Kvůli tomu mi voláš?“

„Volám ti, protože potřebuju informace. A potřebuju je hned. A nemám čas na blbý kecy.“

Čekala jsem. Byla jsem tak naštvaná, že jsem ani nemohla mluvit.

„Popiš mi, co se včera stalo.“

Udělala jsem to.

Následovalo dlouhé ticho. Hádala jsem, že si Ollie dělá poznámky.

„Musím se tě na něco zeptat, Tempe.“

Jeho tón ve mně vyvolal ostražitost.

„Dala sis včera večer pár panáků?“

„Cože?“

„Slyšela jsi dobře.“

„Proč se mě na to proboha ptáš?“

„Chalker říkal, že z tebe cítil chlast.“

„Chalker je kretén,“ opáčila jsem.

„Oba dva víme, že jsi mívala slabší chvilky.“

„A proto nepiju.“

„No zeptat jsem se musel.“

„Kriminálka v Sunnyvale už skončila?“ změnila jsem téma.

„Před dvěma hodinami.“

„Sebrali jste Scarborougha nebo Unku?“

„Máme Unku. Vyslýchají ho na místní policii. Já s Ryanem jsme spustili pátrání po Jizvovi.“

Je to možné? Přiměří?

„Myslíš, že Jizva zastřelil Rubenovou?“

„Je schopný všeho.“ Pauza. A pak: „Kolem deváté přijede do hotelu chlapík z ústředí. Chci, abys mu vylíčila svou verzi událostí.“

Mou verzi událostí?

„A chci, aby ses hned potom vrátila do pokoje a zůstala tam dřepět na tom svým pěkným zadečku. Jasný?“

„Jistě, seržante Hasty. A můžu si dojít koupit knížečku o diamantech? Pěkně prosím.“

„Jo. To můžeš.“

Oblékla jsem se a rychle posnídala slaninu s toastem osmaženým ve vaječném těstíčku. Nellie Snooková v restauraci nebyla.

Desátník Lake mi zavolal z haly ve čtvrt na deset. Měl blond vlasy, pihy a vypracované svaly. Prošli jsme zahradou a zamířili do lesa k místu, kde zemřela Rubenová.

Ani za denního světla jsem tu neviděla žádné stopy krve. Otisky bot. Ani jediný důkaz. Borové jehličí je odolné; nezůstaly tu ani včerejší stopy po mně, Ryanovi a Chalkerovi.

„Samé jehličí,“ prohlásil Lake, jakmile se porozhlédl kolem.

„No právě. Střelec odnesl tělo a zahladil stopy. Ale proč se s tím namáhal? Proč prostě nezdrhnul?“

„Odkud vycházely výstřely?“

„Támhle odtud,“ ukázala jsem.

Lake šel za mnou. Znovu jsme to místo prozkoumali.

„Žádné prázdné nábojnice,“ řekl.

„Jasně že ne. Jestli odnesl tělo, uklidil je.“

Lake přikývl. „Ještě se podíváme u silnice.“

Pokud tam vrah zanechal otisky bot nebo pneumatik, déšť už je dávno smyl.

Lake se na mě hodně dlouho díval. Pak řekl: „Zastavte se u nás, ať to můžeme sepsat.“

Jasné poselství: další ohledání místa činu se konat nebude.

„Dobře.“

Lake pokrčil rameny. „Takové věci se stávají.“

Než jsem se stihla zeptat, co tím myslí, otočil se a vykročil k hotelu.

Jaké věci se stávají? Že vás někdo zastřelí? Že zmizí tělo?

Že opilí občané vyšlou policii po falešné stopě?

S hořící tváří jsem se dívala, jak Lake vychází z lesa a mizí. V nejmenším ho nezarazilo, že jsem se zastavila. Neohlédl se.

Nad hlavou mi zakrákal havran.

A spustil synapsi.

„Tanku,“ zavolala jsem.

Čekala jsem.

„Tanku, tady.“

Vracela jsem se a znovu volala psa jménem.

Z cesty přede mnou uskočilo pár veverek.

Ale po Tankovi ani stopa.

V pokoji jsem si zapnula televizi i počítač.

Po dvaceti minutách jsem ovšem nevnímala, co mám na monitoru ani co vysílají v éteru.

Provinilost kvůli Rubenové. Starost o Katy. Neblahá předtucha o významu podivné Lakeovy poznámky. Ježíšikriste. Kolik lidí si ještě myslí, že jsem byla zkárovaná a měla halucinace?

A ten zpropadenej pes.

Zatímco jsem seděla na svým pěkným zadečku, Ollie a Ryan pátrali po Jizvovi.

Kašlu na to.

Do tašky jsem strčila spis, oblékla si bundu a sešla do haly.

Hlavním vchodem jsem zahlédla toyotu zaparkovanou hned za vjezdem. Jelikož jsem znala Ryanovy zvyky, popošla jsem k recepci. Tam stála dáma s jmenovkou Nora.

„Promiňte, Noro, detektiv Ryan mi volal a požádal mě, abych mu co nejdřív doručila spis. Vím, že to není obvyklá prosba, ale mohla byste mi prosím půjčit klíč od dvěstěsedmičky?“

„Je mi líto, paní Brennanová. Abychom mohli hosta pustit do cizího pokoje, musíme mít výslovný souhlas toho, kdo pokoj obývá.“

„Jenomže,“ naklonila jsem se jako informátor s přísně tajným sdělením, „detektiv Ryan je na místě činu, takže ho nemůžeme rušit.“

Jak jsem předpokládala, zvěsti o Castainově smrti už pronikly do tiché pošty Yellowknife. Nora spiklenecky přikývla, otočila se a podala mi magnetickou kartu.

„Díky,“ zašeptala jsem.

„Doufám, že to pomůže,“ zašeptala na oplátku Nora.

Význam jejího činu jsme ještě podtrhly tím, že jsme si drahnou chvíli hleděly vážně do očí.

„Mimochodem,“ řekla jsem, „je Nellie Snooková dneska v práci?“

Nora zavrtěla hlavou. „O víkendech mívá volno.“

Klíče ležely na Ryanově nočním stolku.

Doběhla jsem k autu, nastartovala a vyrazila na příjezdovou cestu. Jde se na to. Byl to sakra dobrý pocit.

Když jsem parkovala na Ragged Ass, Nellie Snooková v přístřešku pro auta čistila kočičí záchod. Měla na sobě obří černý rolák a stejné vybledlé džíny jako včera. Vystoupila jsem a došla k ní.

Jakmile mě uviděla, upustila pytel, vrazila do postranních dveří domu a pokusila se je přibouchnout. Já se vrhla za ní a rychle do nich strčila ruku.

„Jděte pryč,“ křičela na mě škvírou.

„Annaliese Rubenová je mrtvá.“

„Zavolám policii.“

„Někdo ji zastřelil.“

„Lžete.“

„Byla jsem u toho.“

Jedinou reakcí byl větší tlak z druhé strany dveří.

„Vrátila se Annaliese včera domů?“ zeptala jsem se.

Ticho mi napovědělo, že jsem trefila do černého.

„Nebyla jsem k vám upřímná, Nellie. Je načase, abych vám pověděla, proč jsem hledala vaši sestru.“

Jednou rukou jsem zalovila v kabelce, vytáhla složku a prostrčila ji škvírou. Slyšela jsem, jak dopadla na podlahu.

„Teď dám ruku pryč. Jenom se, prosím, podívejte, co je v těch deskách.“ Ustoupila jsem.

Dveře práskly tak, až se otřásla futra.

Abych si zkrátila čekání, dosypala jsem podestýlku do kočičího záchodu. Pak jsem zavázala pytel s odpadem a odsunula ho ke stěně.

Konečně cvakl zámek.

Dveře se pomalu otevíraly.

28

Oči Nellie Snookové tonuly ve stínu. „Proč nám to děláte?“

„Můžu jít dál?“

„Co to je?“ Zvedla papírové desky s fotografiemi mrtvých novorozeňat Rubenové.

„Mohly bychom si o tom promluvit?“

Kůže mezi obočím se jí zkrabatila do svislých vrásek. Sjela pohledem ke kočičímu záchodu a pak se znovu podívala na mou tvář. „To jste fotila vy?“

„Jsou to oficiální fotografie z místa činu.“

„Na to jsem se neptala.“

„Já nejsem policistka.“

Cukla bradou.

„Nefotila jsem to. Ale byla jsem tam, když je fotograf pořizoval.“

Čekala jsem, že mě pošle do háje. Ale ona udělala krok vzad.

Vešla jsem do potemnělé místnůstky se starodávnou kombinovanou pračkou a sušičkou a plastovými koši u stěny. Vonělo to tady po kouři z komína, pracím prášku a čisticích prostředcích.

Snooková zavřela a zamkla dveře a vedla mě do prosluněné kuchyně. Položila desky na pult a nabídla mi čaj. Přijala jsem.

Zatímco plnila konvici vodou z kohoutku a dávala do hrnečků sáčky, rozhlížela jsem se kolem.

Kuchyně byla lemovaná skříňkami ze sukovitého borového dřeva s litinovým kováním. Dvířka zdobily obrázky zvířat, pečlivě vystříhané z kalendářů nebo časopisů. Jestřáb, sova, karibu, nosorožec. Na stěně byl připínáčkem přišpendlený kalendář Světového fondu na ochranu přírody. Na lednici se vyjímaly nálepky Kanadské federace na ochranu přírody, Společnosti pro divokou přírodu provincie Alberta, klubu Sierra a Federace albertských ochránců přírody.

Na malém rozkládacím stolku pod oknem s kostkovaným závěsem stálo kulaté akvárium. Vedle na židli s mřížkovaným opěradlem spala obrovská tříbarevná kočka.

„Vidím, že se zajímáte o ochranu přírody,“ řekla jsem.

„Někdo musí.“

„Ano.“

„Kvůli farmaření, lesnictví, těžbě a staré dobré nenasytnosti má skoro polovina živočišných druhů v téhle provincii problémy. Dvacet z nich je ohrožených a dva už vymřely.“

„Jestli jsem vám zničila rybníček, tak se omlouvám.“

„Ten je pro žáby. Na jaře se páří. Snažím se jim pomoct.“

„Krásná kočka,“ řekla jsem. Ale nebyla. „Jak se jmenuje?“

„Murray.“

V domě bylo ticho. V duchu jsem se ptala, jestli pan Snook je ve vedlejší místnosti a špicuje uši, aby slyšel, o čem mluvíme.

„Mrzí mě, že jsem vás s manželem vylekala.“

„Nemám manžela.“

Konvice začala pískat.

„Ale říkala jste, že vám manžel včera v Gold Range dával klíče.“

„Lhala jsem.“

„Proč?“

„Do toho, co dělám, vám nic není.“

No tak jo.

Snooková nalila vroucí vodu do hrnků. „Před šesti lety si Josiah odskočil pro pivo a už se nevrátil.“

„To je mi líto.“

„Mně ne.“

Snooková mi podala čaj a posadily jsme se ke stolu, který byl o pár generací mladší než ostatní zařízení. Stůl s laminovanou deskou a dřevěné židle, bílé nohy a opěradla.

Snooková si sladila čaj, já si prohlížela její tvář a pokoušela se přijít na to, jak začít. Předběhla mě.

„Je moje sestra vážně mrtvá?“

„Strašně mě to mrzí.“

„Někdo ji zastřelil?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Nevím.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Proč mi tohle ukazujete?“ Kývla hlavou k pultu.

Vstala jsem a donesla složku ke stolu. „Jsou to policejní a koronerovy fotografie.“

Otevřela jsem desky. Snímek osm krát třináct a na něm novorozeně z koupelny. Obrátila jsem ho, aby na něj Snooková viděla. Zalesklo se na něm světlo pronikající dovnitř oknem.

„Vaše sestra žila poslední tři roky v Saint-Hyacinthe nedaleko Montrealu. Před šesti dny přišla do nemocnice na pohotovost. Vzhledem k symptomům dospěl ošetřující lékař k závěru, že nejspíš porodila. Jelikož Annaliese popřela, že by měla dítě anebo byla těhotná, nahlásil své podezření na policii. Druhý den ráno se pod umývadlem v Annaliesině bytě našlo tohle miminko.“

Snooková nespouštěla oči z hrnku.

„Podívejte se na to, Nellie.“

Snooková odložila lžičku na stůl a poslechla. Dívala se na oči bez života, pusinku plnou larev, nafouklé bříško. Poklesla jí ramena, ale neříkala nic.

Položila jsem před ní další snímek. „Tohle jsme našli v lavici pod oknem.“

Třetí. „Tohle v podkroví.“

Čtvrtý. „A tohle bylo schované za stěnou v Annaliesině bytě v Edmontonu.“

Nechala jsem Snookové čas, aby vstřebala příšernou skutečnost. Kapičku po kapičce. Konečně se na mě podívala, ve tváři netečný výraz.

„Líp to neumí,“ řekla prázdně. „Neuměla.“

„To už vím,“ odpověděla jsem jemně.

Spočinula pohledem na neurčitém místě mezi lžičkou a hrnkem.

A patrně také kdesi v prázdnotě mezi touto chvílí a dávnou minulostí, napadlo mě.

Murray za jejími zády se protáhl a tiše zamňoukal.

„Nemáte tušení, kdo by mohl být otec? Nebo otcové?“

„Snažili jsme se ji hledat. Já i bratr. Alice byla pomalá.“ Tiše, smutně vydechla. „Annaliese. Bavilo ji zkoušet nová jména. Nebyla úplně v pořádku, doktoři pro to mají i jméno, ale já to neumím vyslovit. Podle zákona ale byla dospělá. A nesnášela, když jí někdo říkal, co má dělat.“

„Není vaše vina, že zemřela,“ řekla jsem.

„To není nikdy.“

Připadalo mi to jako divná poznámka, ale neříkala jsem nic.

„Má policie nějaké stopy?“

„Jednoho podezřelého vyslýchají, druhého hledají. Nevzpomenete si na něco, co by nám mohlo pomoct?“

Snooková pomalu zavrtěla hlavou.

„Proč Annaliese odjela z Yellowknife?“

„Bylo jí sedmnáct. Tady ji nic nečekalo.“

„Brala Annaliese drogy?“

Tmavé oči se ke mně rychle obrátily, plné opovržení. „Jasně, jak jinak. Indiánská holka přece vždycky chlastá nebo fetuje. Přesně tohle říkali o našem bratrovi. A budou to říkat i o mně. Nikdy se to nezmění.“

„Myslíte Daryla Becka?“

„Jste důkladná, to se vám musí nechat.“

„Chcete mi tvrdit, že Beck drogy nebral?“

„Byly doby, kdy se Daryl chytil chlastu i fetu. Pořádně. Neměl to jednoduchý. Máma mu odešla, když mu bylo dvanáct. A náš otec na nás odjakživa kašlal.“

„Farley McLeod.“

„Jediná věc, kterou Farley dal svým děckám, byla rychlá dávka spermatu a kus bezcenný hlíny uprostřed pustiny. Nejspíš si chtěl ukonejšit špatný svědomí.“

„Chcete říct, že váš bratr přestal pít a brát drogy?“

„Posledních devět měsíců svýho života byl Daryl čistej. Dodělával si maturitu.“ Zase to smutné odfrknutí. „Chtěl, aby z něj něco bylo.“

To mi nesedělo. „Horace Tyne tvrdil, že Daryl bral.“

Snooková nakrčila obočí, ale neřekla nic.

„Mluvila jsem s Tynem krátce potom, co jste mi o něm řekla,“ dodala jsem.

Potřásla hlavou nad vší tou ironií. „Takže já jsem vás přivedla na Annaliesinu stopu.“

„Šla jsem po její stopě mnohem dřív, než jsem se s vámi seznámila. Jste jen jedna z mnoha. Tyne říkal, že po Farleyho smrti u něj Annaliese bydlela.“

„Tenkrát jsem nebyla v Yellowknife.“

„Tyne je o dost starší než vaše sestra.“

„To je.“

„Napadá vás k tomu něco?“

„Kromě mě a mého bratra je Horace Tyne jediný člověk v tomhle městě, komu nejsou ostatní tvorové ukradený. Je to dobrej chlap a dříč. Teda, pokud najde práci.“

„Annaliese ho měla ráda?“

„Ne. Ale ona je prostě taková.“

„Jaká?“

Snooková škubla ramenem. „Tvrdohlavá. Doktoři říkali, že myšlením se nikdy nedostane dál než do čtvrtý třídy.“

Kocour si sedl, vytrčil nohu a začal si čistit břicho. Moc srsti na něm nebylo.

„Víte, proč se Annaliese vrátila do Yellowknife?“

„Něco ji vyděsilo.“

„Co?“

„To nevím. Byla moc unavená, většinu času prospala. Netlačila jsem na ni, myslela jsem, že na povídání budeme mít ještě spoustu času.“ Snooková zvedla hrnek. Zafoukala do něj, i když čaj už dávno vystydl. „Na mou sestru se nedá tlačit, nefunguje to.“

„Znáte Susan Forexovou? Zmínila se o ní Annaliese někdy?“

„Ne.“

„Phoenix Millerovou?“

„Ne.“

„Máme informace, že Annaliese odjela z Edmontonu do Montrealu s mužem jménem Smith. Podepsal s ní nájemní smlouvu na byt.“

„Vím asi o dvou tuctech dalších.“

Dobrá poznámka.

„A co Ralph Trees? Říká si Rocky.“

„Ne.“

„Ronnie Scarborough?“

„Proč se mě na ty lidi ptáte?“

„Víme, že se znali s vaší sestrou.“ Další větu jsem pronesla tak jemně, jak jsem dokázala. „Ronnie Scarborough jí dělal pasáka.“

Snooková položila hrnek na stůl. Pevně ho svírala.

„Scarborough je hlavní podezřelý z Annaliesiny vraždy,“ dodala jsem. „Povídala jste, že nejste u policie, ale mluvíte tak.“

„Jsem soudní antropoložka.“

„Co to znamená?“

„Zkoumám ostatky, které jsou… poškozené.“

Znovu se zamračila na znamení, že nerozumí.

„Pomáhám koronerům a soudním lékařům identifikovat mrtvé, kteří už nejsou k poznání. A pomáhám zjistit, co se jim stalo.“

Zdálo se, že o tom přemýšlí. „Koroner bude dělat mý sestře pitvu?“ Naklonila jsem se blíž a chytila ji za ruku. „Ten, kdo Annaliese zastřelil, odnesl její tělo.“

Poklesla jí čelist.

„Najdeme vaši sestru, Nellie. I toho hajzla, co ji zabil.“

Murray vystřídal nohy. Zvoneček na obojku tiše zacinkal.

„Co se stalo s Tankem?“ chtěla vědět Snooková.

„To nevím.“

„Říkala jste, že jste tam byla.“

„Utekl do lesa.“

Snooková svěsila bradu na prsa.

Dívala jsem se na temeno její hlavy a připadala si jako voyeur.

V duchu jsem se ptala, zda bych dokázala tváří v tvář takovému žalu zachovat stoický klid.

Pohledem jsem zaletěla k Murrayovi, pak k rybičkám plujícím v kouli po jeho boku. Jedna byla bílá, druhá zlatá. Sluneční svit ozařoval písek a kamínky na dně jejich světa.

Uběhla dlouhá chvíle ticha.

A pak Snooková řekla něco, co převrátilo vzhůru nohama všechny domněnky o vraždě Annaliese Rubenové.

29

„Ronnie nezabil Alici. Annaliese.“

„Jak to můžete vědět?“

„Když jsem říkala, že na ni bratr dával pozor, nemyslela jsem Daryla.“

„Já vám nerozumím.“

„Mluvila jsem o Ronniem.“

„Počkejte. Cože? Jizva je váš bratr?“

„Neříkejte mu tak. Ale jo, je. Byly mi tři, když se John Scarborough oženil s mou matkou, pět, když mě adoptoval. Ronniemu bylo deset.“

Ježíšikriste. To je vážně v tomhle městě každý příbuzný s každým?

„Jizva je dealer a pasák,“ řekla jsem.

„Na kšefty se ho neptám.“

„Aha.“

„Ronnie se snažil držet mou sestru stranou toho všeho. Dával jí peníze a zařídil jí bydlení.“

„Ale svědkové tvrdí, že Annaliese šlapala chodník.“ Ukázala jsem na desky. „A otěhotněla.“

„Moje sestra se nechala snadno ovlivnit. A chtěla spoustu… věcí.“

„Co to znamená?“

„Viděla, jak Ronnie žije, a připadalo jí to báječné. Pokaždé, když ji spustil z očí, vyrazila ven.“

„A prodávala se.“

„Byla důvěřivá a milá a bažila po pozornosti.“

„Podle toho, co jsem slyšela, váš bratr prakticky vládne edmontonskému podsvětí. Jak to, že nedokázal dát všem jasně na srozuměnou, že Annaliese není k mání?“

„Si vážně myslíte, že Ronnie může mít pod palcem každýho parchanta, co má prachy a péro? Omlouvám se za svůj slovník.“

„Kde je Jizva teď?“

„To vážně nevím.“

„Včera byl v Gold Range. Proto jste tam šla.“

Přikývla. „Ale vím jistě, že Ronnie by Annaliese neublížil.“

„Proč je váš bratr v Yellowknife?“

„Volala jsem mu, že Annaliese přišla ke mně domů. Byl vzteky bez sebe, tvrdil, že to tu pro ni není bezpečný.“

„Proč ne?“

„Myslím, že to má něco společnýho s jeho kšeftama. Ale jak jsem říkala…“

„Já vím. Neptáte se.“

V autě jsem dlouho seděla a zírala do prázdna, ztracená v pocitech viny, zmatku, hněvu a zklamání.

Otec Snookovou opustil a nakonec zahynul při havárii letadla. Její bratr uhořel, sestru zastřelili. A to všechno během pouhých pěti let. Ukázala jsem jí fotky mrtvých synovců a neteří… byla jsem krutá?

Mluvila Snooková o Jizvovi pravdu? O Darylu Beckovi? Její verze se neshodovala s verzí Horace Tynea. Podle něj byl Beck feťák. Spletl se? Anebo si Snooková upravila pravdu, aby oba bratry ukázala v nejlepším možném světle?

Věřila jsem, že Snooková neměla o Annaliesiných těhotenstvích ani ponětí. Při pohledu na fotky byla opravdu v šoku. A zpráva o smrti Rubenové jí každopádně způsobila bolest. Pochybovala jsem, že by chránila vraha své sestry.

I kdyby střílel její bratr?

Ať tak či tak, pro mě pátrání skončilo. Přijela jsem do Yellowknife na žádost Královské kanadské jízdní policie. Na Ollieho naléhání. Předmětem pátrání byla Rubenová a ta je teď mrtvá. Pokud se bude konat soud s jejím vrahem, půjdu svědčit.

Dojde k tomu někdy? Dostane se vraždě Rubenové pozornosti, jakou si zaslouží? Věří vůbec policie, že je Annaliese mrtvá? Anebo si myslí, že se někde objeví? Anebo ji přiřadí ke spoustě dalších prostitutek, které se samy rozhodly zmizet?

Ve zpětném zrcátku jsem se střetla s vlastním pohledem. Usouženým. Byla jsem posedlá nalezením ženy, která zabíjela děti. Teď jsem věděla, že ona sama byla obětí. Dětskou obětí. Přesunula se moje posedlost na dopadení vraha?

Jestli se Snooková ve Scarboroughovi neplete, tak kdo zastřelil Rubenovou? Unka? Někdo z jeho lidí? Objeví se její tělo odporně zohavené? Jaký měl Unka motiv? Dostat Jizvu? Věděl, že je Scarborough s Rubenovou příbuzný?

Uchýlí se nyní Jizva k masakru, jímž zabije dvě mouchy jednou ranou – pomstí smrt Rubenové a sebere Unkovi kontrolu nad místním obchodem s drogami?

Všechny úvahy se sbíhaly do jediného potupného bodu. V Yellowknife mě dostihla má vlastní minulost. Policajti si myslí, že jsem byla namol a strašidelnou scénu v lese jsem si vymyslela. Z vyšetřování mě vyšachovali.

Podělal mi pověst Ollie? Ryan to určitě nebyl.

Vzpomněla jsem si na Ollieho nadutý úsměv, když mě v Edmontonu v Burger Express vzal do náručí. Naštvaný výraz, když jsem mu v hotelu zavřela dveře před nosem.

A taky jsem si vzpomněla na Ollieho hlas, když mluvil o projektu KARE. Byl v něm soucit se ženami, které někdo v Albertě vraždí.

Rubenová byla na seznamu KARE.

I kdyby mě Ollie sebevíc nesnášel, nevykašlal by se na mentálně zaostalou ženu, kterou někdo chladnokrevně odstřelil.

Nastartovala jsem. Od pneumatik létal štěrk a já vyrazila po Ragged Ass.

A skoro narazila do služebního auta kanadské jízdní.

Zabrzdila jsem tak prudce, až mi brada se sotva zaschlými strupy narazila na volant.

Od volantu vystřelil Ollie. Na sedadle spolujezdce seděl nejspíš Ryan.

Ollie si to štrádoval přímo ke mně a z auta bylo slyšet praskání vysílačky.

Vystoupila jsem.

„Říkal jsem ti, do prdele, že máš zůstat ve svým pokoji.“ Na čele mu pulzovala žíla. Tváře měl rozpálené doruda.

„Tenhle rozohněnej odstín ti pěkně ladí k vlasům.“

„Hledáme tě po celým městě, krucinál.“

„Tak jste mě našli.“

„Ty si asi myslíš, že pro tebe pravidla neplatí, že jo, Tempe?“

„Při scrabblu nepodvádím.“

Ollie si založil ruce v bok. „Co to s váma, lidi, je? Pořád potřebujete bejt v rauši? Jen tak se dokážeš držet od flašky dál? Tím, že riskuješ?“

Když jsem naštvaná, obvykle odseknu. Když mám vztek, opravdový doběla rozpálený vztek, jsem ledově klidná. „Nemáš nejmenší právo hrabat se v mojí minulosti,“ odpověděla jsem chladně.

„A je to?“

„Co?“

„Opravdu minulost?“

„Zeptej se Ryana, co se stalo.“

„Řekl mi o tý skotský.“

„Takže v tomhle máme jasno.“

„Nemáme jasno v tom, co děláš venku, když jsem ti nařídil, aby ses nehnula z pokoje.“

„Nařídil?“ ucedila jsem přes zaťaté stoličky.

„Když jsem se naposled díval, policejní odznak jsi neměla.“

Nadechla jsem se. Poslouchala jsem, jak mi vzduch vstupuje nosem do těla a zase vychází ven. „Jen jsem informovala Nellii Snookovou, že její sestra je po smrti.“

„Nemáš k tomu žádnou pravomoc.“

„Já to viděla, Ollie. Mozek jí vylít z hlavy a pak se sesula k zemi.“

Nespouštěl ze mě oči.

„Ty mi věříš, že ano?“

Prohlížel si mou tvář tak dlouho, až jsem si myslela, že vůbec neodpoví. Pak řekl: „Věřím ti.“

„A vyšetříš to, viď? Rubenová byla na seznamu KARE.“

„Omylem.“

„I tak tam patřila.“

Ollie se rozkročil a palce zastrčil za opasek.

„Místní policie se soustřeďuje jen na Castaina,“ přitlačila jsem. „Nechci, aby se na Rubenovou zapomnělo.“

„Všechno spolu souvisí.“

„Nejsem si tím tak jistá.“

Ollie zamrkal, jako by říkal: „A jak by to asi jinak bylo?“

„Podle Snookové utíkala Rubenová před nějakým nebezpečím v Edmontonu,“ prohlásila jsem.

„Jakým?“

„To nevěděla.“

„Aha.“

„Snooková potvrdila, že Rubenová byla mentálně zaostalá,“ řekla jsem. „Jak to, že se o její retardaci nikdo nezmínil?“

„Všichni ji prostě považovali za hloupou.“

„A nikdo si nevšim, že se nechala čtyřikrát zbouchnout?“

„Rubenová byla obézní, nosila volné oblečení. Tohle se stává každou chvíli.“

„A ona neměla zdání, co se děje, když z ní vypadlo mimino?“

„Stejná odpověď.“

„Tak proč šla do špitálu?“

„Myslím, že ji vystrašilo to krvácení.“

„Lhala doktorovi.“

„I on ji patrně vyděsil.“ Na něco jsem si vzpomněla. „V lese mi Rubenová říkala, že ty děti umřely, protože jim dala něco špatného.“

„V krku jednoho z nich jsi našla toaletní papír.“

„Možná to bylo ono.“

„Ale proč by to dělala?“

„Jestli to udělala.“

Vysílačka v autě znovu zapraskala.

„Snooková přísahá, že Jizva Rubenovou nezabil.“

„Takže ten sráč nemá problém poslat tohle velký děcko ven jako jednu ze svejch chodníkovejch princezen, ale když dojde na střílení na její pěknou hlavinku, tak vezme zpátečku?“

„Jizva je adoptivní bratr Snookové.“

Ollie překvapeně povytáhl obočí. „Snooková je nevlastní sestra Rubenové. Takže Jizva je Rubenové co?“

„Nevím. Ale Snooková přísahá, že Jizva se snažil Rubenovou držet od tohohle způsobu života dál.“

Ryan otevřel dveře.

„Takže Jizva se dozví, že Rubenová je v Yellowknife, a vypraví se na sever, aby ji chránil,“ řekl Ollie.

„To tvrdí Snooková.“

Ryan vystoupil a kráčel k nám.

„Aby nejezdil nadarmo, zabije Castaina, čímž si uvolní cestu a v budoucnu sem bude dodávat drogy. Unka na oplátku odrovná Rubenovou.“

I o tomhle scénáři jsem uvažovala.

„Co ještě Snooková říkala?“ zeptal se Ollie.

Pověděla jsem mu o Darylu Beckovi.

„Sakra, co ten s tím má společnýho?“

„Asi nic. Ale nemám ráda nesrovnalosti. Myslíš, že existuje policejní hlášení o Beckově smrti?“

„Domovní požár s obětí na životě? Možná. Ale mnohem pravděpodobnější je, že se toho rovnou ujal koroner.“

Ryan došel k nám a tvář měl jako obvykle napjatou. „Dostali Scarborougha.“

„Kde je?“ chtěl vědět Ollie.

„Ve Stantonově nemocnici. Mrtvý. Dvě kulky v mozku.“

30

Ollie zapnul houkačku a jel opravdu rychle. My s Ryanem jsme ho v toyotě následovali poněkud mírnějším tempem.

Shodli jsme se, že jezdit do Stantonovy nemocnice nemá smysl. Ale nebylo to daleko a my neměli nic jiného na práci.

Cestou jsem Ryanovi vyprávěla o Katy.

„To je skvělý,“ prohlásil.

„Můžou ji poslat do válečné zóny,“ opáčila jsem.

„Bude v pohodě,“ ujišťoval mě.

Pak jsem ho informovala ho o všem, co jsem se dozvěděla od Snookové. Dál jsme pokračovali mlčky. Pomalu jsem si na to zvykala.

Měli jsme pravdu, naše cesta do nemocnice byla zbytečná.

Když jsme vešli do recepce pohotovostní ambulance, Rainwater byl zrovna na cestě ven. Řekl nám, že Jizvovo tělo už převážejí do Edmontonu a Ollie odjel na místo činu. Jakmile začal s výčtem podrobností, napadlo mě, že by mohl klidně hovořit o Castainově případu.

Jizvu dostali, když odcházel z bytu jakési Dorothey Sliderové. Neviděla nic. Sousedi také ne. Jediný rozdíl spočíval v míře drzosti pachatele. Jizvu odstřelili z jedoucího auta za bílého dne.

Mou osobu Rainwater okázale ignoroval, zato Ryana se zeptal, zda by mu nechtěl pomoct prověřit tip související s Unkou. Ryan byl natolik zdvořilý, že se na mě otočil a tázavě povytáhl obočí.

Nastavila jsem ruku.

Ryan mi hodil klíčky do dlaně. Vzadu na druhém konci vykachlíkované haly jsem zaregistrovala Maureen Kingovou z úřadu koronera, jak mluví do mobilního telefonu. Když jsem ji viděla stát nad Castainovým tělem, připadala mi větší. Odhadla jsem ji na 158 centimetrů a plus minus padesát kilo.

Stála k nám zády. Na sobě měla černé džíny, bílý rolák a stejnou bundu jako včera.

Kingová si přendala telefon k druhému uchu a na rameno si přehodila velkou černou kabelu. Otočila se a všimla si mě. Zatvářila se překvapeně a pak mě mávnutím ruky vyzvala, abych se k ní připojila.

Stále mluvila do telefonu, ale jedním prstem mi naznačila „momentík“. Po pár slovech hovor ukončila a hodila telefon do tašky.

Podala jsem jí ruku. „Temperance Brennanová.“

„Já vím, kdo jste.“ Možná se i usmála.

Potřásly jsme si rukama.

Kingová byla starší, než jsem si myslela, táhlo jí už na padesát. Hnědavě plavé vlasy jí vyrůstaly vysoko na čele. Pokoušela se to zamaskovat dlouhou ofinou, což ovšem byla vzhledem ke zplihlým a jemným vlasům velká chyba.

„Jste ta antropoložka.“

„A vy ta koronerka.“

„Zástupkyně.“

„Soudní.“

Obě jsme se usmály. Pak Kingová náhle zvážněla: „Někdy to vyjde, někdy ne.“

„Prosím?“ neměla jsem tušení, o čem mluví.

„Kdybyste potřebovala, mohla bych vám domluvit sezení.“

Z hrdla se mi vyvalilo horko do tváří. „Nevím, co jste slyšela za zvěsti, paní Kingová, ale…“

„Maureen. A nehrajte to na mě. Touhle cestičkou jsem si taky prošla, takže to poznám na sto honů.“

Mlčela jsem.

„Jsem na suchu už devět let. Ale ještě dneska mám dny, kdybych nejradši odjela do cizího města, našla si maličkej bar, kde mě nikdo nezná a aspoň na chvilku si vymazala z hlavy celej tenhle pomatenej svět!“

Její slova do mě narazila jako rolba. A ne proto, že by nebyla pravdivá. Byla. Přesně jsem věděla, jak to myslí. Jenomže tentokrát to bylo úplně jinak. Nehledala jsem únik a tu skotskou jsem do sebe hodila jen proto, že na tom Ryan trval.

„Celej tenhle pomatenej svět si myslí, že jsem byla nalitá?“

„Někteří jo.“

„Viděla jsem vraždu Annaliese Rubenové. Stála tři metry ode mě. A teprve pak jsem si dala panáka skotské na uklidnění.“

„Další důvod, proč se k tomu vracíme.“

„Ano.“

Dívaly jsme se na sebe. Její oči byly stejně zelené jako moje.

„Věříte mi?“

„Seržant Hasty tvrdil, že jste spolehlivá.“

Vážně?

„Slyšela jsem, že se znáte s Nellií Snookovou,“ řekla. „Bydlí na Ragged Ass.“

„Vypráví velmi zajímavé příběhy.“

Kingová mi gestem ruky naznačila, abych pokračovala.

Mluvila jsem o mrtvých dětech, vztahu Snookové a Rubenové, Scarborougha a Snookové. Zopakovala jsem, že podle Snookové Jizva Rubenovou chránil. Poslouchala a nepřerušovala mě.

„Rubenová i Scarborough jsou mrtví,“ uzavřela jsem.

„Obávám se, že to mají v rodině.“

„To bylo drsné.“ Vzpomněla jsem si na Nelliina slova o tom, jak běloši pohlížejí na původní obyvatelstvo.

„Nemyslela jsem to tak. Jen konstatuji fakta. I druhý nevlastní bratr Snookové zemřel násilnou smrtí.“

„Daryl Beck.“

„Ano.“

„Měl Daryl před smrtí problém s alkoholem nebo s drogami?“

„Daryl měl spoustu problémů.“

„Znala jste ho?“

„Tu a tam jsme se potkávali.“

Vydržela můj přímý pohled. Věděla jsem, co mi chce říct. S Beckem chodili na stejná sezení Anonymních alkoholiků, ale ona respektuje závazek důvěrnosti AA.

„Vyšetřovali jste v úřadě koronera Beckovu smrt?“ zeptala jsem se.

„Ano. Musíte pochopit, že Beck se několik let probouzel po opici ve vlastních zvratcích. Všichni tudíž předpokládali, že se tu noc opil a usnul se zapálenou cigaretou.“

„Hlavní koroner to uzavřel jako nešťastnou náhodu,“ hádala jsem.

„Ano.“ Cosi v hlase Kingové mě upozornilo, že jsem uhodila na správnou strunu.

„Vy s tím nesouhlasíte?“

Kingová se smutně pousmála. „Z Daryla toho moc nezbylo a kromě toho tady nemáme k ruce antropologa. A kdo by měl zájem vraždit obecního opilce, že?“

„Podle Snookové si Beck dodělával maturitu.“

„To můžu ověřit.“ Zaváhala. Pak se rozhodla. „Víte, s kým jsem právě mluvila? S Nelií Snookovou. Zdá se, že jste na ni udělala dojem.“

„To je mi novinka.“

„Jo. Slyšela jsem i o rybníčku.“

Maloměsto si prostě člověk musí zamilovat.

„Proč vám volala?“

„Chce, abychom vykopali jejího bratra.“

„Cože?“ Byla jsem ohromená. „Proč? Má podezření z vraždy? Žhářství?“

„Snooková vždycky zpochybňovala koronerův závěr o nešťastné náhodě. Ví, že jste tady, a ví, co děláte.“

„Vy máte pravomoc nařídit exhumaci?“

„Na žádost rodiny ano.“

To bylo šílené. Od mrtvých novorozeňat jsem se dostala k zavražděné šlapce a drogové válce. Teď se po mně chce, abych zkoumala tělo, které leží už čtyři roky pod zemí.

No a co? Pořád lepší než si sedět na rukou. Můžu být užitečná a přitom tu a tam popostrčit vyšetřování Annaliesiny vraždy.

A dokázat, že nepiju.

„Dáte mi k dispozici vybavení?“ zeptala jsem se.

„Co potřebujete?“

„Co budu zkoumat?“

„Ostatky se vejdou do jedné plastové krabičky.“

„To nezní moc slibně.“

„Ne. Co potřebujete?“

„Můžu udělat jen předběžné vyhodnocení. Zkoumání pod mikroskopem a speciální analýza budou muset proběhnout u mě v laboratoři.“

„Chápu.“

„Moc toho nebude,“ pokračovala jsem. „Stůl. Rukavice. Roušku. Zástěru. Zvětšovací sklo. Posuvné měřítko. Přístup k rentgenu.“

Vytáhla malý blok a začala si psát seznam. „Budu muset získat žádost s podpisem příbuzných. Spojit se se správou hřbitova kvůli umístění hrobu. Sehnat lidi.“ Psala a mluvila. „Zajistit přepravu rakve.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Analýzu můžeme provést tady. Nějakou dobu to potrvá.“ Nacpala blok do tašky a místo něho si vyndala telefon.

Podala jsem jí vizitku. „Tady je číslo na mobil.“

„Snooková vám to nezaplatí, nemůže si to dovolit. A my nemáme na externí konzultanty rozpočtovou položku.“

„Tohle půjde na mě.“

„Takže ho vykopem,“ řekla.

„Takže ho vykopem,“ odpověděla jsem.

Za běžných okolností soudní systém funguje rychlostí, jakou se pohybují kontinenty, takže jsem předpokládala, že „nějakou dobou“ Kingová myslí několik dní.

Ale jak se ukázalo, podcenila jsem bezbřehou zarputilost yellowknifeské zástupkyně koronera.

Zrovna jsem dojídala lo mein v restauraci Red Apple na Franklinově ulici, když mi zazvonil iPhone.

„Mohla byste být v šest hodin na hřbitově Lakeview?“

„Jak se tam dostanu?“

„Po Old Airport Road na sever z města, je to asi kilometr. Držte se vpravo směrem na jezero Jackfish. Nemůžete to minout.“

„Budu tam.“

Podívala jsem se na hodinky. Za deset minut půl čtvrté. S Kingovou jsme se rozloučily ani ne před čtyřiceti minutami.

Ta ženská je pitbul.

Líbila se mi.

Zavolala jsem Ryanovi, abych mu řekla, co mám v plánu. Překvapilo ho to, ale svůj názor mi nesdělil. Vlastně byl dost skleslý. „S Unkou to nevyšlo. Ten sráč je pořád v prachu.“

„Tělo Rubenové se asi taky nenašlo.“

„Ne.“

„Hledá ho někdo?“

„Dám ti vědět.“

V knihkupectví Book Cellar jsem si opatřila knížku o hledání diamantů v Arktidě. A druhou o jejich těžbě v Kanadě. Pak jsem se vrátila do Exploreru.

Ale než jsem zamířila ke vchodu, pokusila jsem se ještě jednou najít v lese Tanka. Ať jsem volala, jak jsem volala, pes se neobjevil.

Chvíli jsem zůstala stát a vdechovala vůni tmavé lepkavé pryskyřice vytékající ze stromů. Co si tu nalhávám? Je mrtvý.

S hlubokou bolestí jsem se vrátila do pokoje.

Čtyři odpoledne.

Našla jsem své nejteplejší oblečení a rozložila je na židli.

Čtyři deset.

Abych zabila čas, sedla jsem si do postele a otevřela knížku o těžbě diamantů. I když jsem se nemohla dočkat exhumace, pocítila jsem účinky nedostatku spánku posledních dvou dní. Pro jistotu jsem si na telefonu nařídila budík na pět dvacet.

Na zadní záložce byla mapa Nunavutu a Severozápadních teritorií.

Celý život mě fascinují atlasy a globusy. Jako dítě jsem si se zavřenýma očima píchala prstem do náhodných bodů, četla si názvy a představovala si exotický národ, který ono město, ostrov či poušť obývá.

Dostalo mě to.

A šokovalo.

Myslela jsem si, že Yellowknife leží na samém vršku planety. Ani zdaleka ne. Na sever od šedesáté rovnoběžky je ještě spousta zeměpisu.

Umingmaktok. Kugluktuk. Resolute. Pevnost Dobré naděje. Názvy odrážely střet kultur, k němuž v téhle oblasti kdysi došlo. A konečný výsledek všichni dobře známe.

Znovu jsem si vzpomněla na hořkost Snookové z přetrvávajících předsudků k domorodému obyvatelstvu. A v duchu jsem se ptala, zda má pravdu.

Můj pokoj nabízel dvě možnosti nastavení teploty, z nichž ani jednu neovlivnil porouchaný spínač plastového termostatu napůl visící ze stěny. Momentální režim byl obratník Raka.

Víčka mi ztěžkla. Hlava mi spadla, a to mě probralo.

Znovu jsem se soustředila na mapu. Našla jsem si diamantové doly Ekati a Diavik, které leží prakticky na hranici mezi Nunavatem a Severozápadními teritorii. Na jihovýchod bylo Snap Lake a od něho dál na jih Gahcho Kué.

Myšlenky se mi zatoulaly.

Gahcho Kué. Dříve Kennedyho jezero. Nový důl, který plánuje De Beers.

Horní víčka opět hledala své dolní protějšky.

Odnikud se vynořil obraz Horace Tynea.

Horace Tyne je proti projektu Gahcho Kué. Tvrdí, že jeho existence by ohrozila karibu.

Představila jsem si stádo.

Nápis hlásající Přírodní rezervace.

Nálepku Společnosti pro divokou přírodu provincie Alberta.

Dvě rybičky, jednu šedavě bílou, druhou zlatou.

Zlato.

Horace Tyne.

Zlatý důl Giant.

Rozezněly se kostelní zvony.

Prudce jsem otevřela oči.

Pět dvacet.

Hodila jsem na sebe mikinu a bundu, zavázala si boty a strčila iPhone do batohu.

Čas vykopat Daryla Becka.

31

Výhoda léta na dalekém severu: Přes dvacet hodin denního světla. Když jsem jela klikatou silnicí k Lakeview, obloha byla modrá jako za poledne.

Na parkovišti už stálo několik aut a pick-upů. Za volantem pohřebního vozu seděl kluk a hrál nějakou hru na konzoli. Když jsem zaparkovala vedle něho, ani nezvedl hlavu.

Nevýhoda léta na dalekém severu: hmyz, co žere lidi. Komáři zaútočili v okamžiku, kdy jsem vystoupila z toyoty, a bzučením předávali na všechny strany potěšující novinku, že se objevil další zdroj potravy.

Hřbitov Lakeview byl ze starých časů. Nízké desky na zemi pro pohodlnější sekání trávy, podomácku vyrobené dřevěné lavičky, vyřezávaná paroží losů a karibu, rytá pádla, tradiční náhrobky s kříži a anděly svírajícími v rukou kytice či harfy.

Napravo od hrobu obehnaného bílým laťkovým plotem jsem spatřila Kingovou. Vedle ní stál muž v tvídovém saku, které bylo o několik čísel větší, než potřeboval. Asi tři metry za nimi jsem si všimla rypadla se lžící zafixovanou ve zdvižené pozici.

Vydala jsem se ke Kingové a jejímu společníkovi a plácáním odháněla predátory velikosti pelikánů. Večer byl sice vlhký, ale docela teplý. Vzduch voněl po uvadlé trávě, tlejícím dřevě a čerstvě rozryté hlíně. Parfém značky Exhumace.

Tým Kingové tvořilo šest mužů, všichni domorodého původu. Už odstranili ornici, rypadlem se dostali do hloubky jednoho metru a pak skočili do jámy s lopatami. Nyní stáli po ramena v díře a odhazovali hlínu z Beckovy rakve.

Muže v saku mi Kingová představila jako Francise Bulliona z odboru pro komunitní služby. Bullion potvrdil umístění Beckova hrobu. Podali jsme si ruce. Měl šedé vlasy, brýle bez obrouček a velmi malou hlavu.

„Všichni už tu byli, tak jsem si řekla, že můžeme začít,“ prohlásila Kingová.

„S tím nemám problém.“

„Je to tak zvláštní.“ Bullion štěbetal jako ptáček. Velmi rozrušený ptáček.

Usmála jsem se na něj a pak se podívala na Kingovou. „Jednáte rychle.“

„Lidi potřebujou práci. A Snooková byla nedočkavá.“

„Stejně jako já,“ zacvrlikal Bullion. „Nevadí mi, že je sobota. Vůbec ne.“

„Děkuji vám, pane,“ ocenila jsem to.

„Viděl jsem to jednou v televizi. Dělali to přesně takhle.“

„Určitě.“

I kopáči byli nedočkaví. A efektivní. Rakev měli venku v sedm čtyřicet.

V osm už trůnila v pohřebním voze. Bullion se nabídl, že tu s ostatními počká. Kingová mu poděkovala a poslala ho, ať si jde po svých.

S Kingovou jsme následovaly pohřební vůz do Stantonovy nemocnice. U zadní rampy na nás čekala sestřička se dvěma zřízenci. Všichni, včetně Kingové a mladičkého řidiče, jsme společnými silami přeložili rakev na vozík. Potom už to byla jen holčičí práce.

Sestřička se jmenovala Courtney. Měla dlouhé plavé vlasy, oříškově hnědé oči a vypadala na dvacet. Kingovou oslovovala křestním jménem, takže jsem předpokládala, že se znají. Anebo jsou příbuzné.

Courtney nás zavedla do velké místnosti s dvojitými lítačkami. Na podlaze byly zelené dlaždice, na stropě bzučely zářivky, na stěně tikaly hodiny, jejichž vteřinová ručička při každém pohybu hlasitě poskočila, u stěny stálo nerezové umývadlo a pult.

Na dlaždicích trůnil další vozík. Na pultě byly na podnose rozložené věci, o které jsem požádala.

Rakev jsme umístili ke stěně. Byl to levný model, nejspíš osmnáctka ocel. Venkovní část byla růžová a zdobená orchidejemi. Vzhledem k tomu, že strávila pod zemí čtyři roky, byla docela v dobrém stavu.

Už teď se místností linul zápach rakve a jejího obsahu. Rezavějící kov. Tlející tkanina. Vlhká půda. Ale neznamenala jsem žádný z nechutných organických pachů doprovázejících většinu exhumací.

S Kingovou jsme si svlékly bundy. Ona rozmístila identifikační kartičky a pořídila pár fotografií. Pak jsme si navlékly rukavice a za krkem a v pase uvázaly zástěry.

Natáhla jsem ruku. Kingová mi podala kovový nástroj. Přistoupila jsem k rakvi a otevřela zámek. Horní víko se bez odporu zvedlo.

Plastová krabice byla nacpaná do plesnivé skvrnité růžové sametové výstelky, která se kdysi prodávala jako „nastavitelné lůžko věčného odpočinku“.

Kingová začala znovu fotit.

Přemístila jsem krabici na druhý vozík.

Courtney vše pozorovala vykulenýma očima. Zatím ze sebe nevypravila ani slovo.

Zvedla jsem spodní část víka. Kingová nabídla baterku. Zkontrolovala jsem vnitřek rakve, odstranila výstelku i látku a prsty zkoumala záhyby a zákoutí.

Nic jsem nenašla.

Podívala jsem se na Kingovou.

„Ven s ním,“ řekla.

Otevřela jsem víko krabice. Po požáru toho z Daryla Becka mnoho nezbylo. Ti, kteří přijeli na místo činu, pravděpodobně nedokázali rozpoznat ohořelé kosti nebo neměli trpělivost je hledat.

V krabici byly jen větší, silnější části kostry a kusy, které chránila tlustší svalová vrstva. Žádné obratle ani žebra. Žádná lopatka, klíční ani hrudní kost. Ani jediná kostička z obličeje, rukou a chodidel.

Ostatky byly vážně poškozené vysokou teplotou. Lebka explodovala a jednotlivé fragmenty následně shořely. Zbyly jen dva maličké kousky čelisti z místa u čelistního kloubu. U šesti dlouhých kostí, které požár přežily, chyběly konce. Pánev tvořily dva ohořelé kusy, kdysi kyčelní jamky, a kus kosti křížové.

Začala jsem kosti skládat do anatomického postavení. Lebka. Pravá paže. Levá paže. Pravá noha. Levá noha. Jasné jako facka. Až do chvíle, kdy přišla řada na pánev.

Zarazila jsem se.

Šokovaná.

Z pultu jsem popadla lupu a znovu zkontrolovala karbonizované kyčelní kosti.

To není možné.

Vzala jsem každou do jedné ruky. Pootočila. Ještě jednou. A znovu.

To přece není možné!

„Co se děje?“ Kingová si všimla mého rozčilení.

Její otázce jsem nevěnovala pozornost. Vzala jsem z vozíku úlomky čelistí, které jsem si tam odložila na později, a pečlivě je oba prohlédla. Goniální úhel. Otvor. Mylohyoidní linii. Zkrácené kousky čelisti a zubního oblouku.

To přece není možné, sakra!

Jenomže nebylo pochyb.

Dlaně v latexových rukavicích se mi potily. Jeden úlomek pánve a jeden kousek čelisti jsem odložila stranou a druhé dva přidala k rekonstruované kostře.

„Co to znamená?“ chtěla vědět Kingová.

Ukázala jsem na osamocené fragmenty. „Tohle jsou části čelisti a pánve. Oba pocházejí z pravé strany těla.“ Pak jsem ukázala na odpovídající úlomky v částečně sestavené kostře. „Tyhle pocházejí z naprosto stejného místa. Taky z pravé poloviny těla.“

„Takže?“ Podle jejího výrazu mi bylo jasné, že odpověď už zná.

„Máme tu dva lidi.“

„Děláte si ze mě srandu?“

„Jak Daryla identifikovali?“

„Většinou podle kontextu. Byl to jeho dům. Stálo tam jeho kolo. Soused ho slyšel v noci přijet a neviděl ho vycházet. Byl si jistý, Darylovo kolo prý hrozně skřípalo.“

„To je všechno? Žádná zubní karta?“

„Daryl si na ústní hygienu moc nepotrpěl. A zubaře by si nemohl dovolit, ani kdyby chtěl.“

Zářivky bzučely. Hodiny tikaly.

„Takže který je Daryl?“ Kingová upřeně hleděla na vozík.

„Oba jsou muži,“ řekla jsem.

„Jak to víte?“

„Detailů je tu víc než dost.“ Zvedla jsem dva kousky kyčelní kosti. „Oba sedací zářezy jsou hluboké a úzké.“ Ukázala jsem jí srpek na obou kostech. „Tady v těch místech se kyčelní kost spojuje s kostí křížovou. Povrch není zvýšený, oba jsou v jedné rovině s okolím. A na okraji není žlábek.“

„Mužské znaky.“

„Ano.“

Všimla jsem si, že se Courtney přisunula blíž. „Chcete se podívat?“ zeptala jsem se jí. Přisvědčila a já jí ukázala znaky, které jsem právě popsala.

„Z acetabula neboli jamky kyčelního kloubu moc nezbylo. Ale když porovnám průměr, mohu tvrdit, že jeden muž byl vyšší.“

Vzala jsem z pultu posuvné měřítko. Obě ženy mě pozorovaly, jak provádím měření, které by potvrdilo mé podezření.

„Dokážete říct něco k věku?“ zeptala se Kingová.

„Málo.“ V každé ruce jsem držela jeden fragment. „Všimněte si, že povrch kostí vyššího muže se vlní a kost je granulovitá. Kost menšího muže vypadá hladší a hustší.“ Hodně zjednodušené, ale dostačující.

Zvedla jsem oči. Kingová a Courtney byly očividně zmatené.

Položila jsem úlomky na stůl, vzala baterku a zhasla zářivky. „Dívejte se.“

Namířila jsem paprsek vodorovně. Na kostech vyššího muže se drobné důlky objevily jako příčné stíny.

Courtney si rozdílu všimla jako první. „Ten větší chlap tam má brázdy. Menší ne.“

Možná to Kingová viděla, možná ne. „Co to znamená?“ zeptala se.

„Vyšší muž byl mladší, něco málo přes dvacet. Menší spíš přes čtyřicet. Ale jsou to jen velmi hrubé odhady. Tato technika stanovení věku se pohybuje ve velkém časovém rozpětí a navíc mám k dispozici jen malé fragmenty.“

„Darylovi bylo čtyřiadvacet,“ řekla Kingová. „Měřil víc než metr osmdesát.“

Hopsající ručička odtikávala vteřiny.

„Ale kdo je ten druhý?“ Kingová mluvila nahlas, ale otázku kladla spíš sobě než nám.

Zvedla jsem obě dlaně v gestu „kdo ví“.

„Dokážete určit rasu?“ zeptala se mě Kingová.

„Spíš ne. Při extrémně vysoké teplotě se tekutiny v mozku rozpínají a lebka exploduje. Úlomky shoří. Přesně to se stalo i v našem případě.“

„Máte nějaké pohřešované z doby, kdy došlo k požáru?“

Dobrá otázka, Courtney.

„Nebude vám dvěma vadit, když to půjdu prověřit?“ zeptala se Kingová.

Obě jsme zavrtěly hlavou.

„Je to celé černé a šedé a drolivé.“ Courtney zírala na kostru. „Jak si můžete být jistá, že máte ty kosti roztříděné správně?“

Další bod pro sestru Courtney. Kvůli zautomatizovanému způsobu uvažování jsem udělala amatérskou chybu, když jsem předpokládala, že ostatky představují jednoho člověka.

Zhasla jsem světla a studovala jeden úlomek z čelisti pod lupou. Spálený toast. Vzala jsem druhý.

A žaludek mi lehce nadskočil.

„Sakra.“

„Práce?“

Zvedla jsem hlavu. Obě jsme se usmály.

„Na tomhle úlomku se zachovaly asi dva centimetry posteriorní části zubního oblouku včetně dvou zubních lůžek u molárů. Třeba budou vidět i úlomky kořenů.“

„Bomba.“

„Sestro Courtney, budete s tím muset na rentgen.“

Kupodivu mi nezasalutovala.

Přenesla jsem úlomky na tác a ukázala jí úhly, které potřebuji. „Než to zrentgenujete, znovu prohlédnu všechny kosti. Pak můžete nafotit obě sady.“

Úlomky lebky pocházely hlavně z temenní a týlní kosti. Všechny hrany a povrchy byly ohořelé. Ani jeden ektokraniální či endokraniální detail. Roztřídí je tak maximálně DNA, pokud tedy po požáru nějaká zbyla. A o tom jsem silně pochybovala.

Podle velikosti jsem dokázala odlišit jen střední části dlouhých kostí. Femur, tibie a ulna zůstaly u Daryla. Další femur a tibie přešly k menšímu muži. Humerus putoval k nepřiřazeným kraniálním úlomkům.

Zapisovala jsem si pozorování do bloku, když se vrátila Courtney. Tlačila před sebou přenosnou světelnou prohlížečku. Úlomky čelisti ležely na malých hnědých obálkách na spodní poličce vozíku.

„Myslím, že jste měla pravdu,“ oznamovala mi vzrušeně. „A myslím, že ten starší měl plomby.“

Vytáhla jsem snímky, první připevnila na prohlížečku a stiskla vypínač. Úlomky se rozzářily do odstínů šedi. U snímku vpravo byla vidět jen amorfní trámčitá kost. Courtney na něj ukázala. „To je Daryl. Ten mladší.“

Snímek úlomku staršího muže zobrazoval větší část zubního oblouku včetně lůžek, kterých jsem si dříve všimla. Vypadaly jako tmavé vroubky v houbovité šedi. V každém byl droboučký bledý váleček, zubní kořen. Středem každého válečku procházela svisle nahoru jasně bílá výplň.

„To jsou ošetřené kořenové kanálky, že ano? Mohly by ho identifikovat?“

Měla pravdu. V obou případech.

Ale nebyl to hlavní důvod, proč se mi zatajil dech.

32

Úlomek vypadal, jako by se ocitl ve sněhové bouři. U okraje spodní čelisti byl mrak bílých teček. Pár uprchlíků se dostalo dokonce ještě výš k boční části čelisti.

„Co to je?“ ptala se Courtney.

„Chci rentgen všech kostí.“ Mluvila jsem klidně. „Nejdřív Becka.“ Ukázala jsem na částečně sestavenou kostru. „Pak toho druhého.“ Ukázala jsem na hromádku obsahující kyčelní kost, stehenní kost a nepřiřazenou pažní kost. „Každého zvlášť. A nesmíchejte je. Jasné?“

„Jasné.“

„Začněte s Beckem,“ zopakovala jsem. Odebrala jsem čelistní úlomek a ostatní jeho kosti položila na tác.

Když Courtney odešla, zatelefonovala jsem Kingové. Vzala to hned.

„Starší oběť byla zastřelená.“ řekla jsem.

„To není možné.“

„Na rentgenu jeho čelisti se objevily stopy olova.“

Ticho.

„Velmi jemné rozptýlené částečky. Tělem prošla kulka z vysokorychlostní pušky.“ vysvětlovala jsem.

„Lovecká puška?“

„Napadlo mě to.“ řekla jsem.

„Těchhle drobečků tu v okolí máme pár tisícovek. A co Beck?“

„Rentgenujeme celé tělo. A znovu prohlížím kosti. Momentálně toho staršího. Zjistila jste něco?“

„Našla jsem si Beckův úmrtní list. Zemřel čtvrtého března dva tisíce osm. Kontrolovala jsem i policejní hlášení za celý rok, od tohoto dne zpátky. Vašemu profilu nikdo nevyhovuje.“

„Starší muž měl ošetřené kořenové kanálky u spodních molárů, nejspíš u druhé a třetí stoličky. Měli bychom snímky ukázat soudnímu odontologovi a zjistit podrobnosti, než vložíme dentální popis do CPIC.“

„Vy snad nějakého znáte?“

„Znám. Ale je v Montrealu a tam je hluboká noc.“ A flexibilita nepatří k vlastnostem Marka Bergerona. To už jsem neřekla.

„Beck je mrtvy už pár let,“ prohlásila Kingová. „Chvilku to ještě vydrží.“

Na iPhone jsem nafotila dentální snímky staršího muže a poslala je e-mailem Bergeronovi. Až mu budu ráno volat, bude je mít v poště.

Podívala jsem se na hodinky. Deset minut po dvanácté. Už je ráno.

Předpokládala jsem, že Ollie má plné ruce práce s vyšetřováním Jizvovy vraždy, a tak jsem zavolala Ryanovi. S Rainwaterem byli v baru na čtvrté dálnici a prověřovali další Unkovu stopu. Slyšela jsem hudbu a hluk způsobený velkým počtem lidí nacpaných v malém prostoru.

„Rainwater si myslí, že to na nás někdo hraje,“ Ryanův hlas zněl stejně unaveně, jako jsem se já cítila. „Nařídil šťáru a hodlá vyslechnout každého, kdo uvízne v síti.“

Pověděla jsem mu o smíchaných ostatcích a rozprášeném olovu.

„Někdo je oddělal?“

„To se dozvím za chvíli. Ten starší měl spravované kořenové kanálky.“

„Hodláš volat Bergeronovi?“

„Zítra. Už jsem mu poslala fotky.“

„Dobrý nápad.“

„Dej mi vědět, až něco zjistíš,“ požádala jsem ho.

„Ty mně taky.“

Courtney se vracela, právě když jsem ukončila hovor. Zatímco rentgenovala staršího muže, prohlížela jsem si Beckovy snímky.

Olovnaté sněžení se objevilo na všech úlomcích stehenní kosti i pánve. Jedna otázka byla zodpovězená. A vyvolala spoustu dalších.

Zabil někdo Becka i staršího muže? Pokud ano, proč?

Zastřelili se navzájem? Jeden přežil a obrátil zbraň proti sobě? Pokud ano, proč? A v jakém pořadí?

Po noci plné drog, alkoholu nebo obojího se Beck se svým společníkem popral? Mýlila se Snooková, když tvrdila, že její nevlastní bratr přestal na sklonku života pít?

Scénář vraždy a následné sebevraždy se mi nezdál příliš přesvědčivý. Při střelbě tváří v tvář se jen zřídkakdy objeví puška. Udělala jsem si poznámku, že se musím zeptat, zda se na místě činu našly zbytky zbraně.

Zapálil Beck se svým společníkem dům? Někdo jiný? Došlo k požáru náhodou?

Kdo byl ten starší muž? Jak to, že nikdo neohlásil jeho zmizení? Byl odsud?

Otočila jsem na čistou stránku v bloku a začala jsem kreslit časovou osu.

Farley McLeod zemřel v roce 2007, Daryl Beck v roce 2008, Annaliese Rubenová a Ronnie Scarborough včera. Všichni byli příbuzní. Souvisejí spolu jejich úmrtí? Jak?

Castaina zabili včera. Nebyl příbuzný. Jak do toho zapadá?

Castaina a Scarborougha zastřelili z projíždějícího auta. Rubenovou připravil o život člověk, který stál kus od ní, a téměř jistě puškou. Becka a jeho kamaráda také zabila lovecká puška.

Byla ve všech pěti případech použita stejná zbraň? Nebo měl střelec z auta pistoli?

McLeod se zabil v cessně. Jeho tělo se nikdy nenašlo. Zatím nemáme ani tělo Rubenové. Je to náhoda? Je to důležité?

Byla jsem rozjetá. Příliš mnoho otázek a příliš málo odpovědí. Komplikované.

Moc komplikované.

A tolik mrtvých těl. I bez nemluvňat.

Courtney se vrátila s kraniálními úlomky a rentgeny.

Na některých bylo sněžení vidět, na jiných ne. Neregistrovala jsem žádné znaky, podle nichž bych mohla jednotlivé kosti označit jako Beckovy nebo Nebeckovy.

Courtney se na mě dívala, evidentně čekala na pochvalu.

„Mockrát vám děkuji za pomoc.“ Vykouzlila jsem ultravřelý úsměv. „Bez vás bych to nezvládla.“

Otevřela ústa, aby něco řekla.

„Měla byste tu něco, čím bych mohla obě sady kostí vzájemně oddělit?“

Odkvačila a v oříškových očích se jí zračila bolest.

Zrovna jsem umisťovala Beckovy kosti do krabice, když se vrátila s dvěma bavlněnými utěrkami. Do jedné jsem zabalila kraniální úlomky, do druhé ostatky neznámého muže, oba balíčky jsem přidala k Beckovým kostem a zavřela jsem víko.

„A rakev?“ ozval se mírně mrzutý hlásek.

„Zavolejte do pohřebního ústavu,“ odpověděla jsem. „Vyzvednou si ji. A ještě jednou vám moc děkuji. Maureen bude mít radost.“

Courtney přikývla a snažila se zakrýt zklamání. Marně.

„Je mi líto, ale přece víte, že nemohu během vyšetřování sdělovat žádné informace.“

„Já vím.“

„A prosím vás, vše, co jste tu viděla, je přísně důvěrné.“

„Samozřejmě.“

„Určitě byste se skvěle uplatnila v soudním lékařství, Courtney.“

„Vážně?“

„Jestli chcete, pošlu vám nějaké informace.“

„Ano, prosím… kdykoli.“

„Nejdřív vám řeknu, co vidím. A pak mi vysvětlíte, proč se na to v neděli ráno dívám.“

Marc Bergeron nebyl při zohlednění rozdílného časového pásma tak ohleduplný, jako jsem byla já k němu. Jeho telefonát mě vzbudil ve tři čtvrtě na sedm.

„Dostal jste snímky?“ Zeptala jsem se a zapínala přitom notebook.

„Stáhl jsem si je do počítače.“

Představila jsem si Bergerona, jak mžourá přes upatlané brýle a vlasy připomínající pampeliškové chmýří mu září ve světle monitoru.

„Jsou dost ostré, abyste dokázal určit, které zuby mají ošetřené kořenové kanálky?“ zeptala jsem se.

„Bude to stačit. Předpokládám, že se jedná o problém s identitou.“

„Úlomky se našly ve shořelém domě. Pocházejí z pravé posteriorní části dolní čelisti.“

„To vidím.“

I já si stáhla fotky do počítače. Během pauzy, která následovala, jsem si otevřela soubor, abychom se oba dívali na totéž.

„Vidím tu i stopy po střelné ráně,“ konstatoval Bergeron.

„Ano.“

Čekala jsem. Dlouho.

„Podle postavení lůžek vzhledem k čelisti, jejich velikosti, zalomení a stlačení kanálků bych řekl, že střední zub je čtyřicet sedm a distální čtyřicet osm.“

Čekala jsem, že řekne třicet jedna a třicet dva. Pak jsem si vzpomněla. CPIC používá dentální systém FDA, zatímco NCIC univerzální systém.

„Takže druhá stolička vpravo a zub moudrosti,“ podotkla jsem.

„I když jsou neobvykle malé, třetí molár je dobře zformovaný a plně proříznutý. Potřeba ošetřit kořenový kanálek vznikla později, ať už bylo její příčinou cokoli. U zubů moudrosti se to často nevídá.“

„Skvělé. Děkuju. Poslyšte, koroner má teď plné ruce práce s hlášeními o pohřešovaných osobách v Yellowknife. Mohl byste tahle data zadat do CPIC?“

„Je to náš případ?“ Bergeron si potrpěl na pravidla.

„Ano.“ Ve velmi širokém smyslu slova to byla pravda. Tři děti Rubenové se našly v Quebeku. Tam jsem také na případu začala pracovat.

Skoro jsem slyšela, jak se Bergeron mračí.

„Nechala bych to udělat detektiva Ryana, ale bojím se, aby nepopletl kódy,“ dodala jsem.

„Doktor LaManche o případu ví?“

„Ví.“ Poznamenala jsem si, že musím šéfovi okamžitě napsat e-mail.

„Tak mi, prosím, sdělte podrobnosti.“

„Víme, že obětí je asi čtyřicetiletý muž, ne moc vysoký. Zemřel v březnu dva tisíce osm.“

„To není mnoho.“

„Není.“

„Pokud systém někoho najde, musíme požádat o původní spis.“

„Jistě.“

Poslala jsem zprávu LaMancheovi, vzala jsem si nově zakoupené knihy a vyrazila dolů.

Další úsvit v Traders Grill. Mými spolustolovníky byl postarší pár cvrlikající o krásách lučních květů.

Nečekala jsem, že spatřím Snookovou, a taky jsem ji neviděla. Objednala jsem si vejce a toast a pak zkontrolovala e-maily. Spíš z nudy. Na zprávu od Bergerona bylo brzy a pochybovala jsem, že by Kingová od půlnoci zjistila něco nového.

Otevřela jsem si knihu o Fipkem a jeho kámoších, když se objevil Ryan. Vypadal příšerně. Vaky pod očima. Zaťatá čelist, která mu dodávala strohý výraz. Všiml si mě a zamířil k mému stolu.

„Můžu?“

„Jasně.“

Ryan dopadl na židli a rozhlédl se. „Mám štěstí, že jsem našel volné místo.“

„Později tu bude větší cvrkot.“

Ryan povytáhl obočí.

„Tahle hospoda je vyhlášená nedělním brunchem.“

„To nedělají brunch každý den?“

„Jak jsem koupila, tak prodávám.“

Servírka mi přinesla vajíčka a nalila Ryanovi kávu. Objednal si totéž co já a ona odešla.

„Nějak se poslední dobou míjíme,“ prohlásil.

„Všechno je jinak, než jsme doufali.“ A místní si myslí, že nasávám. Tohle jsem nahlas neřekla.

„Tak spusť. Já ti to pak oplatím.“

Usmála jsem se. Bylo to naše heslo pro sdílení informací o případech. Za starých dobrých časů.

Stručně jsem mu popsala exhumaci a rozhovor s Bergeronem.

Ryan mi řekl, že Rainwater strčil do chládku několik Unkových grázlů. Za chvíli se mají sejít s Olliem a vyrazit na ústředí útvaru G.

Jakmile jsme si vyměnili aktuální informace, zůstali jsme jen tiše sedět a pohledem se vyhýbali jeden druhému.

Dorazila Ryanova snídaně. Snědl ji.

Na druhé straně restaurace se šedovlasý pár rozplýval nad knihou o rostlinstvu. Zajela jsem k nim pohledem. A pomyslela si: Jak šťastně vypadají. Jak dokonale se k sobě hodí.

Cítila jsem, jak mi Ryanovy prsty přejely po ruce. Pokračovaly k zápěstí a zastavily se na hodinkách. Pokožka, které se dotkly, brněla. Překvapeně jsem se na něj podívala.

Díval se přímo na mě. Zahleděla jsem se mu do očí.

Byly tak neskutečně modré… a zmučené. Vzpomněla jsem si na svůj vlastní odraz ve zpětném zrcátku auta.

„Lily je ve vězení,“ řekl tiše.

„Zase bere?“ Byla jsem v šoku. „Vždyť si vedla tak dobře.“

„Je to rozená herečka.“

„Bože, Ryane. Je mi to tak líto. Jak…?“ Nechala jsem otázku viset ve vzduchu.

„Dala se dohromady s tím zmetkem, co s ním vloni chodila. Strčil jí pár dávek zadarmo a zas do toho spadla. Bezpečnostní služba ji vyhmátla, když kradla telefon v Carrefour Angrignon.“

„To je ten obchoďák v LaSalle?“

„Jo. Tentokrát už jsem nemohl nic dělat.“

Ryan se tvářil tak zkroušeně, až se mi chtělo sevřít ho v náručí a pevně držet. Cítit škrabání jeho strniště na své tváři. Vdechovat vůni jeho kolínské.

Namísto toho jsem seděla a v duchu si představovala ono smíšené požehnání, jímž pro něho Lily byla. A vzpomínala, jak mi Ryan popisoval její vstup do svého života.

Lilyina matka Lutetia pocházela z ostrova Abaco a v době dobrodružných Ryanových studií žila v Novém Skotsku. Nebyli tak úplně milenci, ale byli velmi, velmi kompatibilní.

Poté, co Ryana pobodali nožem v hospodské rvačce, přešel na druhou stranu a nastoupil k SQ. S Lutetií si šli každý svou cestou, ale po několika letech se znovu potkali a dopřáli si ještě jedno bonusové kolo vzájemného okouzlení.

Lily na cestě.

Lutetia se chtěla vrátit domů do Karibiku a obávala se, že by jí v tom Ryan mohl bránit, a tak mu o těhotenství neřekla. Ačkoli i s dcerou po dvanácti letech přijela do Kanady, rozhodla se toto opomenutí nenapravovat.

Posuneme se nevyhnutelným vývojem o pár let dopředu.

Lily se objevila tatínkovi za dveřmi. Bylo jí sedmnáct a sršela roztrpčením a vztekem. A jak se ukázalo, byla závislá na heroinu.

Ryan jí znovu a znovu zařizoval odvykací kúry. A ona se znovu a znovu vracela k drogám.

Jako každý otec chtěl Ryan své dítě zaštítit před bolestí, chránit je před zlým světem. Jenže Lily mu to znemožňovala a na Ryanovi si to všechno vybralo pořádnou daň. Jednou z obětí byl i náš vztah.

Co se dá dělat. Ryan miloval svou holčičku celou svou bytostí.

Dobrý bože, já si tady dělám hlavu, že Katy chce vstoupit do armády, a Ryanova dcera si opět píchá jed do žil. Zastyděla jsem se.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala jsem se.

„Poslouchat?“

„Jistěže ano. Víš, že jsem vždycky tady.“

„Kde?“ Jen stín starého Ryanova úsměvu.

„Cože?“

„V Yellowknife? V Exploreru? V Traders Grill?“

Oči v sloup. „Víš, jak to myslím.“

„Já vím.“ Ryan mě pohladil po ruce a pak ukázal na knihy. „Máš v úmyslu investovat do diamantového dolu?“

„Pokouším se trochu zorientovat v místní historii.“

„A co jsi zjistila?“ Ryan servírku gestem požádal o další kávu.

„Zjistila jsem, proč jsou třpytivý kamínky tak zatraceně drahý. Nejdřív musíš najít diamanty. Pak musíš vypracovat studii, kolik bude důl stát a jak ho vybudovat. A potom lítáš od čerta k ďáblu: dohoda s odborem životního prostředí, povolení k využití pozemku, licence na vodu, studie o dopadech a výhodách, socioekonomický rozbor. Abys získal všechna povolení, musíš jednat s federální i místní vládou, se správou domorodého obyvatelstva, regulačními orgány, majiteli půdy… prostě začneš u farmáře ze sousedství a skončíš u papeže.“

Servírka nalila Ryanovi kávu.

„Pak musíš postavit důl, což je v tomhle podnebí noční můra. Místa jsou tak odlehlá, že veškerý personál i zásoby dopravuješ letecky anebo po ledových cestách.“

„Tiráky na ledě!“

„Víš, kolik stojí provoz ledové silnice?“

„To nevím.“

Nalistovala jsem v knize příslušnou stránku. „Lupinská je dlouhá skoro šest set kilometrů, vede od Tibbitova jezera na východ od Yellowknife až k dolu Lupin v Nunavutu. Stavba a údržba stojí asi šest a půl milionu dolarů ročně.“ Podívala jsem se na Ryana. „A to jsou ledové cesty otevřené zhruba deset týdnů v roce.“

„Velký prachy.“

„A to je jenom jedna rozpočtová položka. Přistávací plochy, elektrárny, strojovny, kanalizace a likvidace odpadů, čističky vody, telefonní sítě, sklady, kanceláře, zpracovatelské závody. Dělníci taky nemůžou jezdit každý večer domů. Doly jim musí zajistit ubytování, stravu, rekreační zařízení. Spousta dělníků pracuje tak, že se střídají po dvou týdnech. A to je hodně dlouhá doba na to nic nedělat. Poslechni si tohle.“

Nedala jsem mu šanci protestovat.

„Výstavba Ekati stála devět set milionů dolarů. Diavik jedna celá tři miliardy… miliardy, Ryane. Vysušili celý pitomý jezero.“

„Přesně tohle štve pana Bederní roušku, ne? Mimochodem, včera jsem ho viděl u dolu Giant. S Rainwaterem jsme projížděli okolo.“

„Myslela jsem, že ten důl už nefunguje.“

„To ne. Ale pořád se tam řeší arzenik.“

„Arzenik?“

„Vedlejší produkt těžby zlata. Když důl zavřeli, majitelé prostě zmizeli a nechali po sobě moře toho svinstva.“

„Ale než těžební společnosti dostanou stavební povolení, musejí přece složit miliony dolarů právě na pokrytí likvidace škod.“

„Bejvávalo.“ Ryan do sebe hodil poslední lok kávy. „Poslyš, jestli tě to vážně zajímá, Rainwaterův prastrýc pracuje v těžební registrační kanceláři a ví o téhle branži úplně všechno.“

„Jasně, udělám nedělní přepadovku.“

„Podle Rainwatera tam ten starý moula skoro bydlí. Je to profesor geologie na penzi a tohle místo pro něj vlastně vymysleli. Nebo něco na ten způsob.“

„Vy si budete s Rainwaterem psát, až tohle skončí?“

Ryan zvedl dlaně i obočí. „Ale no tak. Prostě spolu trávíme hodně času. Když si povídáme, líp to ubíhá.“ Vstal. „Nemůžu nechat trávu růst. Dej mi…“

„Vědět. Jistěže.“

Tak. Lily se vykašlala na odvykačku. Proto je Ryan tak odměřený? Tak popudlivý na Ollieho? Nejde o žárlivost, ale o strach o dceru?

Z myšlenek mě vytrhlo zazvonění telefonu. Bergeron. Vzala jsem to.

„Mám pro vás jméno.“

33

„Deskriptory určily jen jedinou shodu. Asi proto, že výplň kořenového kanálku v zubu moudrosti je hodně neobvyklý zákrok. Eric Skipper, běloch, čtyřicet čtyři let, v době zmizení bydlel v Bramptonu v Ontariu.“

„Kdy se Skipper dostal do systému?“

„Osmnáctého března dva tisíce osm. Údaje zadal doktor Herbert Mandel z Bramptonu.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ano. Doktor Mandel mě informoval, že panu Skipperovi prováděl celou řadu stomatologických zákroků včetně extrakcí, plomb a dalších výplní v kanálcích. Posílá kartu FedExem.“

„Kdo ohlásil zmizení?“

Slyšela jsem šustit papír. „Manželka pana Skippera Michelle. Doktor Mandel říkal, že je nadále jeho pacientkou.“

„Máte její telefonní číslo?“

Bergeron mi ho nadiktoval a já si ho zapsala.

„Ještě něco?“

„Já jsem odontolog, doktorko Brennanová. Ne detektiv. Od vás budu potřebovat původní rentgenové snímky.“

„Pošlu vám je.“

„Zavolám, jakmile bude potvrzena totožnost.“

„Děkuji vám, doktore Bergerone. Máte to u mě.“

„To tedy ano.“

Zatelefonovala jsem Maureen Kingové. Hlasová schránka.

Byl krásný den. Slunce na obloze a vyhlídky na teplotu dosahující deseti stupňů. Rozhodla jsem se pro návštěvu kanceláře koronera.

„Ahoj, babko.“

Kráčela jsem po cestě k budově Searle. Zastavila jsem se a otočila.

Binny stál na trávníku před soudní budovou na druhé straně Devětačtyřicáté, kolo mezi koleny. Kulicha nahradila baseballová čepice naražená hluboko do čela. Stejné tepláky. Stejné tenisky.

„Nazdar, škvrně,“ řekla jsem.

„Skvrně? Na nic lepšího se nezmůžeš?“ Pod falešnou suverenitou se skrývalo napětí, které jsem při našich předchozích setkáních nevnímala.

„Dobré ráno, pane Binny Hleďsisvýho.“

„Na babku máš dobrou paměť.“

„Mám teď docela napilno.“

„No aspoň že dneska nejseš celá od hoven.“

„Vybraný slovník, jen co je pravda.“

Pod kšiltem jsem si všimla, že se Binny kouše do rtu.

„Chceš mi něco říct?“

„Slíbilas mi palačinky.“ Vylekané oči.

Sáhla jsem do kabelky a zamávala mu před očima buchtičkou, kterou jsem šlohla ze snídaňového bufetu. Já vím. Ale během dne bývá o jídlo nouze. Chtěla jsem mít zásobu.

Binny ke mně došel a vzal si pečivo. Doloval buchtičku z papírového obalu malými hnědými prsty. Za nehty měl špínu. Když dojedl, zmačkal papír a napřáhl ruku.

„Hej, ty čuně. Já myslela, že ti ochrana životního prostředí připadá hustá.“

Zatvářil se zmateně a pak řekl: „Mluvíš o tom švihlým starým páprdovi a jeho karibu?“

Povytáhla jsem obočí.

„Pfff.“

„Takže podle tebe je potřeba chránit karibu, ale nevadí, když si házíme odpadky do postele?“

Natáhla jsem ruku. Binny zakroutil hlavou, ale papír mi podal.

Ke vchodu do budovy kolem nás prošly dvě ženy. Jedna byla mladá a tlačila kočárek. Druhá měla kudrnaté bílé vlasy a svírala kabelku tak pevně, jako by za každým křovím číhal zloděj.

„Měla by sis dávat majzla, babko.“ Binny mluvil tiše a odvrátil přitom tvář.

„Co tím myslíš?“

„Už jsi tu naštvala dost lidí.“

„Jaký lidi?“

Pokrčil kostnatým ramenem. „Prostě ti to říkám.“

„Co mi říkáš? Musíš se vyjadřovat jasně.“

„Já nemusím nic. A stará babizna mě nebude komandovat.“

„Mluvíš o Tomu Unkovi a jeho kumpánech?“

„Žádný méno jsem ti neřek.“

„Ty něco víš, že ano, Binny?“

„Ulice je škola. Držím se stranou. Hlavně nenápadně.“ Rozpřáhl paže a zeširoka se uklonil. Rozesmál se.

„Jakpak se máme? Jmenuju se Gavroche.“

„Víš něco o vraždách Castaina a Scarborougha?“

„Kreténi. Taky naštvali spoustu lidí.“

„Proč?“

„Šéf může bejt jenom jeden.“

„A to je teď Unka.“

Binny se na mě podíval zpod směšně velkého kšiltu.

„Zabil Unka i Annaliese Rubenovou?“

Kšilt se sesunul dolů. „Povídá se, že to byl někdo zvenku.“

„Kdo zvenku?“

Binny postavil nohu na pedál.

„Annaliese byla moje přítelkyně, Binny.“

„Musím pádit.“

A byl pryč.

Kingová seděla u psacího stolu a mluvila do telefonu, který vypadal, jako by pocházel z éry války ve Vietnamu. Mávla prstem do vzduchu a pak ukázala na židli.

Posadila jsem se.

„Dobře. Díky.“ Položila sluchátko.

„To byl soudní lékař z Edmontonu. Castaina a Scarborougha odrovnala devítka.“

„Pistole, co střílí plášťové střely.“

Přikývla. „Ať byla jedna nebo dvě, na Becka a jeho kámoše se z ní nepálilo.“

„Druhou obětí byl Eric Skipper.“

„Co o něm víme?“

Řekla jsem jí všechno, co mi sdělil Bergeron. Běloch, Brampton, často u zubaře. „Musím našemu odontologovi poslat rentgenové snímky. Co možná nejdřív.“

„No problemo. Moje sekretářka je naskenuje a odešle.“

„Pracuje v neděli?“

„Řekněme, že je horlivá.“

Podala jsem jí obálku a nadiktovala Bergeronovu adresu v LSJML. „Něco nového o Rubenové?“

Kingová zavrtěla hlavou.

„Mluvila jste se Snookovou?“

Chystala se mi odpovědět, když se rozeřval telefon. Přiložila si sluchátko k uchu. Poslouchala. „Jak se jmenuje?“ Překryla mluvítko dlaní a obrátila se ke mně: „Znáte pana Hleďsisvýho?“

„Je to malej kluk. Jmenuje se Binny.“

„Binny Twiller?“

„Celý svůj biografický profil mi ten chlapec nesdělil.“

„Twiller je venku a chce s vámi mluvit.“

„Divné. Potkala jsem ho cestou sem. Proč mi jméno Twiller něco říká?“

„Merilee Twillerová.“

Žádné „aha“.

„Castainova přítelkyně.“

Jasně. Teď už to dávalo smysl.

„Prý se na ulici povídá, že Rubenovou zabil někdo zvenčí.“

„Kolik mu je? Dvanáct?“

„Binny je jedno velký ucho.“

„Co říkal o Castainovi a Scarboroughovi?“

„Nic.“

„To mě nepřekvapuje. Ale on dovnitř stejně nepůjde.“

„A co tohle? Vy zařídíte rentgeny a zavoláte Michelle Skipperové. Já se půjdu podívat, co má chlapec na srdci.“

Binny stál jako obvykle s nohama rozkročenýma přes kolo, tentokrát pod modřínem, který si zachovával náznak zelené barvy.

Došla jsem k němu. Oči pod kšiltem mu těkaly. Na okamžik je na mě upřel a zase rychle odvrátil.

„Řekni svejm policatjskejm kámošům, ať to zkusí v Unkově baráku.“

„To už zkoušeli. Není tam.“

„Ať kopou hluboko.“

„Díky, Binny.“

„Jestli cekneš, že to máš ode mě, řeknu, že jsi pedofil.“

Stejně jako předtím vyrazil po chodníku a nohy na pedálech se mu zvedaly jako dva písty.

Vrátila jsem se ke Kingové do kanceláře. Moje obálka ze stolu zmizela. Po pár otázkách, které položila, jsem pochopila, že má na drátě Michelle Skipperovou.

Zvolila jsem číslo na iPhonu.

„Ryan.“

„Asi to bude znít šíleně. Ale pamatuješ na toho kluka, co se kolem mě v pátek motal?“

„Rosemaryino děťátko?“

„Má přístup k interním informacím.“

„A to znamená co?“

„Je to syn Merilee Twillerové. A poslouchá. Zrovna mi dal tip, že Unka se schovává v domě své matky. Pod zemí.“

„Proč by ten kluk takhle riskoval?“

„Mám neodolatelné charisma.“

„To bude ono.“

„A dala jsem mu buchtičku.“

„Fajn, zkontrolujem mámin sklep.“

„Binny říkal, abyste kopali hluboko.“

„Takhle to řekl?“

„Ano.“

„Díky.“

Chvíli jsem uvažovala, zda se mám zmínit i o Binnyho varování, abych si dávala majzla. Rozhodla jsem se počkat.

„Jsi pořád na ústředí?“ zeptala jsem se.

„Jo. Jeden z Unkových grázlů se nám rozezpíval.“

„Jak to?“

„Policajti mu v trenkách našli Sig Sauer. Porušil tím podmínku. A to by znamenalo ztrátu krásných osmi let života.“

„Co vyklopil?“

„Jizva prý oddělal Castaina a Unka Jizvu.“

„Merilee Twillerová si myslí, že Unka zabil Castaina, protože mu sbíral smetanu.“

„Asi se spletla.“

„Bude ten chlap ochotný svědčit?“

„Právě probíráme, jaké by mu z toho plynuly výhody.“

„Co říká o Rubenové?“

„Popírá, že by o ní něco věděl.“

Řekla jsem Ryanovi o Eriku Skipperovi a balistických důkazech, které naznačují, že ho s Beckem zabila jiná zbraň než pistole, z nichž se střílelo na Scarborougha a Castaina.

„Většina gangů má bohatý arzenál,“ poznamenal Ryan.

Všimla jsem si, že Kingová zavěsila, a udělala jsem totéž.

Podívala se do poznámek. „Skipper učil jako externista na jedné malé univerzitě v Bramptonu. Měl titul z ekologie nebo něčeho takového. Hledal si místo po celé zemi, ale nikdy nedostal nabídku na plný univerzitní úvazek. Manželka to přisuzuje zatčení ještě z dob studií.“

„Za co ho sebrali?“

„Protesty. Stávky vsedě. Pochody. Demonstrace. Byl to fanatický objímač stromů. Manželka tvrdí, že nezavadil o pořádnou práci a měl až moc volného času.“

Došlo mi, kam míří. „Takže protestoval dál.“

„Jo“

„I tady.“

„Jo. Chcete to komplet?“

„Jo.“

„Slyšela jste někdy o projektu Gahcho Kué?“

34

„Co Víte o Gahcho Kué?“ zeptala se mě.

„Je to nový diamantový důl, který chce otevřít společnost De Beers Canada.“

„Vlastně je to společný podnik s Mountain Province Diamonds, ale skoro jste to trefila.“

„Projekt vyvolal značnou kontroverzi, že ano?“

„Gahcho Kué je původní název oblasti kolem Kennadyho jezera. Myslím, že v denéském jazyce to znamená Místo velkého králíka. Hemží se to tam karibu a odpradávna tam žijí Denéové z Lutselk’e a Metisové z Fort Resolution. Kdysi se tam vyskytovali i Tlíčové a Dogribští Denéové.“

„Takže námitky vycházejí především od skupin původních národů?“

Zavrtěla rukou. Možná ano, možná ne. „Ale mají velký dopad na celý proces. Chcete podrobnosti?“

„Do toho.“

„V roce dva tisíce pět Rada pro zkoumání ekologických dopadů v Mackenzie Valley dospěla k názoru, že žádost De Beers o povolení k využívání pozemku a udělení vodní licence vyžaduje podrobnou studii ekologických dopadů. De Beers se proti tomu odvolala k nejvyššímu soudu Severozápadních teritorií, ale spor v dubnu dva tisíce sedm prohrála.

Zkrátím to. V prosinci dva tisíce deset De Beers konečně předložila studii. Loni v červenci přezkumný výbor usoudil, že je v souladu.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že výbor si teď celou tu hrůzu přečte. Jedenáct tisíc stran. Přezkum by měl skončit v roce dva tisíce třináct. De Beers doufá, že těžbu zahájí v roce dva tisíce čtrnáct.“

„Jak je Gahcho Kué velký?“

„Plánovaný důl by měl každoročně vyprodukovat čtyři a půl milionu karátů. Bude se těžit ze tří žil: 5034, Hearne a Tuzo. Metoda otevřeného lomu.“

„Jak dlouho?“

„Myslím, že životnost odhadují asi na jedenáct let.“

Rychle jsem počítala. Vzhledem k nákladům na projekt, výstavbu a údržbu a velmi omezenou dobu provozu musí být zisky v odvětví těžby diamantů obrovské.

„Kde je Kennadyho jezero?“ chtěla jsem vědět.

„Asi tři sta kilometrů severně odsud. Devadesát kilometrů jižně od dolu Snap Lake, který také patří De Beers.“

„A co to má společného s Erikem Skipperem?“

„Během přezkumu výbor pořádá veřejně přístupná zasedání, kde může každý vyjádřit svůj názor, má-li zájem.“

Chápala jsem, kam míří. „Skipper přijel do Yellowknife na jednu z těchto schůzí.“

„A zaklepal tu bačkorama.“

„Co tam chtěl říkat?“

„Neserte se do karibu.“

„Jak dlouho tady byl?“

„Z Bramptonu odjel prvního března. Autobusem.“

„I když odečteme cestu, strávil před svou smrtí několik dní v Yellowknife. Dostal se během svého pobytu do potíží?“

„To hned zjistíme.“ Vytočila číslo a opřela se. Židle vydala zvuk, jako když vzduchový kompresor naposledy vydechne.

„Ahoj, Franku. Tady Maureen Kingová.“

Nakřáplý hlas cosi odpověděl. Nerozuměla jsem.

„Mám se dobře.“

Další krákání.

„Tak jí řekni, ať to má v teple. Bude to dobrý. Poslyš, vzpomínáš si na nějakého Erika Skippera? Přijel z Ontaria na schůzi přezkumného výboru v březnu dva tisíce osm.“

Nakřáplý smích.

„Nemyslím. Můžeš mi udělat laskavost a podívat se na to? Třeba něco vyleze.“

Křáp.

„Ne, já počkám.“

Položila sluchátko na psací podložku.

A ke mně: „To by nemělo trvat dlouho.“

Trvalo to deset minut. Frank mluvil a Kingová si dělala poznámky. „Díky. Měj se.“

„Skipper se přece jen dostal do hlášení,“ řekla mi. „Sedmého března dva tisíce osm někdo na útvar G oznámil rvačku dvou chlapů na parkovišti na Sedmačtyřicáté. Strážník ve službě situaci urovnal a nikoho nezatkl. Jeden z rváčů byl Horace Tyne. Druhý Eric Skipper.“

To byl šok.

„Kvůli čemu se prali?“

„Hlášení má dvě řádky.“

„To nedává smysl. Tyne se prezentuje jako spasitel tundry. Se Skipperem se měl spíš kamarádit.“

Podívaly jsme se na sebe. A myslely na totéž.

„Popovídáme si s kapitánem Karibu?“

„Jo,“ odpověděla jsem.

Ryan mi volal, když jsme zajížděly do Behchoko. Poprvé po mnoha dnech zněl jeho hlas energicky.

„Máme ho.“

„Unku?“

„Ano.“

„Kde byl?“

Pohlédla jsem na Kingovou. Zvedla oba palce.

„Ve sklípku pod stodolou za domem své matky. Vypadal jako Saddám Husajn, když se soukal z tý podělaný díry.“

„Ničeho jste si nevšimli, když jste to tam prvně prohledávali?“

„Nad víkem byl zaparkovaný starý náklaďák. Musel lízt pod něj. Ten hajzl si to tam zařídil kempovacím nábytkem, a měl tam dokonce televizi na baterky. Předpokládám, že o jídlo se starala máti.“

„Kde je teď?“

„Sedí ve výslechové místnosti a snaží se vypadat tvrdě.“

„Obviníte ho z Jizvovy vraždy?“

„Rainwater to zrovna probírá s vrchním žalobcem.“

„Kde je Ollie?“

„Dostává nářez od útvaru K.“

„Proč?“

„Ale ne. Jenom chtěli, aby je informoval. Myslím, že si bude na dnešek večer shánět letenku.“

„Vážně?“

„Jizva sice bydlel v Edmontonu, ale koupil to v rajónu Géčka. Stejně tak Castain a Rubenová. Velkej šéf ho volá domů.“

„Olliemu to nevadí?“

„No víš, my dva už si nepovídáme tolik jako dřív.“

Čekala jsem.

„Vypadá vytočeně.“

„A co my?“ zeptala jsem se.

„Mohli bychom zkusit psychologa.“

„Jedeme domů?“

„Rubenová svý děti zabila v mým rajónu. A to je těžký zločin.“ Nadsázka byla ta tam. „Někdo jí pomohl utéct před zákonem, takže je to spolupachatel.“

„Máš tedy v plánu pokračovat ve vyšetřování?“

„To mám. Kde jsi ty?“

Řekla jsem mu o Skipperovi a Tyneovi. „Ryane, myslím, že tady jde o víc věcí.“

„Povídej.“

„Místní policie, Ollie, ty… všichni si myslíte, že tyhle vraždy zapříčinila Jizvova snaha sebrat Unkovi kontrolu nad obchodem s drogami. Co když je to zjednodušené?“

„Co tím myslíš?“

Co tím myslím? „Co když není jen jeden motiv? A jedna skupinka vrahů?“

„Pokračuj.“

„Je tu spousta nesrovnalostí. Tvůj informátor ukáže prstem na Jizvu i Unku, ale popírá, že by cokoli věděl o Rubenové. Chce se vyhnout vězení. Proč by tedy něco tajil? Čím víc toho ví, tím lepší má vyjednávači pozici. Proč by si nechával něco pro sebe?“

Slyšela jsem, jak Ryan vydechuje nosem.

„Podle Binnyho se na ulici povídá, že s Rubenovou to bylo jinak. Proč by si to vymýšlel?“

„Kluk má rád sladký.“

I přes sarkasmus v jeho hlase bylo zřejmé, že mi naslouchá. Stejně tak i Kingová.

„Balistika. Rubenová a Beck byli zastřeleni loveckou puškou, Jizva a Castain devítimilimetrovou pistolí.“

„Možná je to důležité, možná ne.“

„Daryl Beck zemřel v roce dva tisíce osm. Nic nenaznačuje, že by jel v obchodu s drogami.“

Ryan začal mluvit. Přerušila jsem ho.

„Drogová válka si vybírá daň. To beru. Ale co když se všichni pletou, když se pokoušejí nacpat důkazy do předem připraveného modelu? Špatného modelu. Víc netvrdím.“

„Můžu ti něco poradit na Tynea?“

„Co?“ Opatrně.

„Nekoukej mu pod bederní roušku.“

„Rrrr.“ Mrštila jsem telefonem do tašky.

„Co se děje?“ divila se Kingová.

„Ryan si myslí, že je George Carlin.“

„To si myslí většina chlapů.“

Tyne si dal s otvíráním dveří načas. Dneska měl na sobě pončo s podivným logem a džíny. A tvářil se, že není naší přítomností zrovna nadšen.

„Pamatujete si na mě, pane Tyne? V pátek jsme spolu mluvili o Annaliese Rubenové,“ řekla jsem.

„Musím do práce.“

„Jsem ráda, že jste si našel zaměstnání.“

„Hlídání o víkendech. Za pár babek.“

„Tohle je Maureen Kingová. Zástupkyně koronera.“

Tyneovy oči byly najednou prázdné jako sklo. „Někdo umřel?“

„Annaliese Rubenová.“

Tyne si zastrčil dva prsty za výstřih ponča a masíroval si hrudník.

„Zastřelili ji,“ dodala Kingová.

„Poslední dobou se tu střílí až moc.“

„Víte o tom něco, pane Tyne?“

„Annaliese byla milá holka, i přes ty potíže.“

„Na to jsem se neptala.“ Kingová se vlídně usmála.

„Ne, madam, nevím. Ale vím, že celej tenhle svět směřuje do pekla.“

Nejvyšší čas změnit téma.

„Znáte muže jménem Eric Skipper?“ zeptala jsem se.

„Ne, madam.“

„To je zvláštní, pane Tyne. S paní Kingovou jsme v policejních záznamech objevily hlášení, že v roce dva tisíce osm jste se se Skipperem do sebe pustili na parkovišti.“

Tyneovy prsty ztuhly. Pohyboval rty, jako by zkoušel vyslovit jméno. „Vy mluvíte o tom kokotovi, co přijel do Yellowknife kázat ekologii?“ Důraz na dlouhé e.

„Ano.“

„Ten idiot měl tuny vzdělání a ani gram zdravýho selskýho rozumu. Víte, oč mu šlo? Napsat článek, udělat si jméno, dostat místo na univerzitě. Na živočišných druzích, co vymírají, mu vůbec nezáleželo.“

„Názorově jste se neshodli?“

„To si teda pište.“

„Ale vždyť Skipper měl stejný cíl jako vy. Zachránit karibu.“

„Ten blbeček si myslel, že máme bojovat s novým dolem, který se nám vláda snaží pověsit na krk. Jenže to je jako pokoušet se zastavit vlak holýma rukama. Říkal jsem mu, že karibu pomůže jenom bezpečný místo, kam by mohli odejít.“

„Naštval vás?“

„Dobře, že odjel.“

35

Cestou zpět do Yellowknife někdo Kingové volal.

Jarní tání vyplavilo z jezera ženské tělo.

„Potřebujete pomoct?“ zeptala jsem se, i když jsem z toho moc nadšená nebyla.

„Ne. S přítelem se propadli na skútru tenkou vrstvou ledu těsně před tím, než na podzim uhodily mrazy. Tady u nás nahoře utopenci dobře přezimují. Rodina bude moct objednat otevřenou rakev.“

I mně zazvonil telefon.

„Bergeron potvrdil Skipperovu totožnost,“ řekla jsem, když hovor skončil.

„Hýbe se nám to kupředu.“

„Co si myslíte o Tyneovi?“

„Připadalo mi, jako by ztrácel nervy. Ale ten starej blázen je nejspíš neškodnej.“

„Nehodil by se vám jako podezřelý z vraždy Skippera a Becka?“

„Protože si se Skipperem dali do tlamy kvůli kopytníkům?“ Vyfoukla vzduch mezi rty. „Ne.“

„Co si myslíte o tom, že Tyne dělal poručníka mentálně zaostalé sedmnáctileté dívce?“

„Jednu věc musíte pochopit. Na příbuzenské vztahy se tady kouká trochu jinak.“

Možná.

Podívala jsem se na hodinky. Čtvrt na dvě. Jako na povel mi zakručelo v žaludku.

„Máte hlad?“

„Hm.“

„V přihrádce by měla být müsli tyčinka.“

„To je dobrý.“ Umírala jsem hlady. A litovala, že jsem buchtičku věnovala Binnymu.

Uvelebila jsem se na sedadle a pozorovala neměnnou paletu borovic, amerických modřínů, topolů a bříz, které jsem sledovala, když jsme tu jeli s Ryanem. Cítila jsem neklid. Jako kdyby se něco schovávalo za rohem mé mysli. Ale co?

Ten pocit se zrodil už včera. Lezl mi do snů. Viděla či slyšela jsem v sobotu něco, co nastartovalo tohle šimrání v podvědomí?

Prošla jsem si celý den do posledního detailu. Exhumace? Vražda Jizvy? Totožnost Skippera?

Staré dobré id nereagovalo.

Do reality mě vrátil hlas Kingové.

„Je mi líto, že vás opustím, ale musím se jít podívat na to tělo, než roztaje.“

„To je v pořádku, vysaďte mě u Exploreru.“

Udělala to.

Jenže v pořádku to nebylo.

V restauraci jsem si vzala lososový burger s hranolky a vrátila se do pokoje. Najedla jsem se, ale na klidu mi to nepřidalo. Byla jsem vytočená a nervózní.

Vydala jsem se do lesa. Volala na Tanka.

Nic. Jasně že nic. Pes je mrtvý. Proč jsem jím tak posedlá? Snažím se zachránit Annaliesina mazlíčka, protože se mi nepovedlo zachránit ji?

Napružená kvůli vlastní patetické a ujeté psychoanalýze jsem se vrátila do pokoje a otevřela knihu o diamantech. Jenže na čtení jsem byla moc rozrušená, a tak jsem jen koukala na obrázky. Nákres kimberlitové žíly. Snímek rozbitého vzorku. Detail minerálů indikujících přítomnost diamantů. Letecký snímek dolu Diavik.

Podvědomí mě bodlo jako řasa zapíchnutá do oka.

Co se včera ještě stalo?

Volala Katy.

To je ono? Dělám si prostě jen starosti kvůli dceři?

Ne. Stalo se to tady. A teď mi to uniká.

Ještě jsem mluvila s Nellií Snookovou.

V podvědomí se vztyčila skupinka buněk.

Cože?

Zavřela jsem oči a přehrávala si v duchu celou návštěvu, minutu po minutě, vše, co jsem si dokázala vybavit.

Obrázky divoké přírody, nálepky a kalendáře. Daryl Beck. Ronnie Scarborough. Fotky mrtvých dětí Rubenové. Kocour Murray. Dvě zlaté rybičky, každá jiná.

Jako dvě různé sestry, napadlo mě ponuře.

Představila jsem si rybky zírající přes sklo, obrovské vypoulené oči a slunce odrážející se od jejich bříšek.

Ztuhla jsem.

Tělo mi zaplavil adrenalin.

S bušícím srdcem jsem z tašky na notebook vytáhla spis, vyndala z něho obálku a vyklepala fotografie, které jsem pořídila při ohledání miminka z lavice pod oknem.

Rozklepanými prsty jsem jednu vybrala a položila ji vedle otevřené knihy o diamantech.

Představila jsem si duhové světlo na rybích šupinách.

Ježíšikriste.

Indikátorové nerosty. Obě sestry vlastnily malou sbírku. Snooková si tu svou schovávala v akváriu. Rubenová v černém sametovém sáčku.

Mozek se najednou rozběhl všemi směry a splašené neurony přistály na slovech, která pronesla Snooková.

Začala se tvořit myšlenka.

Na googlu jsem si našla jméno a adresu.

Vrhla jsem se do koupelny a vypláchla malou lahvičku od kečupu. Pak jsem zapakovala spis, popadla notebook, nacpala lahvičku do kabelky a vyrazila ven.

Snooková mi sice nepráskla dveřmi před nosem, ale ani je neotevřela ve vřelém uvítání.

„Mohu dál?“ zeptala jsem se.

„Čekám návštěvu.“

„Nezdržím vás dlouho.“

Snooková vzdychla a couvla. Šla jsem rovnou do kuchyně.

Rybičky si plavaly v kouli. Murray nebyl v dohledu.

Snooková byla buď nervózní, anebo skutečně spěchala, takže mě nevyzvala, ať se posadím, a ani mi nenabídla čaj.

Fajn. Plán B.

„Vysvětlila vám paní Kingová, k jakému závěru jsme při exhumaci dospěli?“

„Neměla jsem to Darylovi dělat.“

Změna postoje mě překvapila. „Proč ne?“

„Lidi se naštvali.“

„Jací lidé?“

„To je jedno. Mají pravdu. Není to křesťanské. Mrtví mají odpočívat v pokoji.“

„Ale vy jste udělala správnou věc, Nellie.“

Zkřivila rty, ale neříkala nic.

„Je mi líto, co se stalo vašemu bratrovi.“

„Nikdo nehne ani prstem.“

„Ne, slibuju vám, že udělám všechno, co budu moct, abychom našli Darylova vraha.“

Její oči prozrazovaly, že mi nevěří.

Nastražila jsem ucho, jako kdyby mě vylekal nějaký zvuk. „Ale ne. Není to Murray?“

„Cože?“

„Zdálo se mi, že slyším mňoukání.“

Snooková odběhla do prádelny. Slyšela jsem, jak otevírá dveře a volá: „Murrayi. Kde jsi, Murrayi? No tak, kocourku.“

Neztrácela jsem čas, přistoupila ke skleněné kouli a do lahvičky od kečupu nabrala vzorek třpytivé směsi kamínků na dně. Rybka uskočila od mé ruky, evidentně popuzená.

„Tady, kocourku.“

Murray se vyplížil odněkud z hlubin domu.

Došla jsem do prádelny.

„Falešný poplach,“ usmála jsem se. „Je tady.“

Jako by nám chtěl Murray dokázat, že mu nic neschází, přidal se k nám.

Snooková ho zvedla do náruče.

A já se měla k odchodu.

Bellanca Building je yellowknifeskou reakcí na vznik mrakodrapů. Do Burdž Chalífy má ovšem daleko. Tuhle dvanáctipatrovou krabici postavili v roce 1969. Po stranách má modrou fasádu a vepředu okna připomínající stavebnici lego.

Vešla jsem dovnitř z Padesáté ulice a podívala se na plánek. Oddělení nerostného bohatství odboru pro indiánské a severské záležitosti státu Kanada sídlilo v sedmém poschodí. Kancelář registru v šestém.

Pospíchala jsem k výtahu a uvnitř stiskla šestku. Když se otevřely dveře, registr byl přímo přede mnou. A kupodivu nebylo zamčeno.

Z peněz daňových poplatníků se na design interiéru mnoho neutratilo. Stěny sparťansky zařízené recepce zdobily zarámovanými obrázky kamenů, podzemních štol, velkých strojů a leteckých snímků míst, která turisté nejspíš nevyhledávají. U zdi stála řada dřevěných židlí. Vzadu psací stůl. To bylo všechno. Ale popravdě, očekávali byste v kanceláři těžebního registru nějaké serepetičky?

Zavolala jsem.

Bez odpovědi.

Vpravo od stolu byly dveře otevřené do chodby. Vešla jsem do ní a postupovala do zadní části budovy. V duchu jsem se ptala, jak poznám muže, jehož hledám.

Žádný problém. Každá kancelář měla jmenovku. Jacob Rainwater sídlil až vzadu. Dveře byly otevřené.

Rainwater vypadal jako starý profesor z disneyovky. Plandavý svetr, nedbale ostříhané vlasy, brýle s drátěnou obroučkou. Jediná věc, která nepasovala, byl zbrusu nový mac, u něhož pracoval.

Kancelář byla nejděsivější noční můrou klaustrofobika. Mezi obrovským psacím stolem a objemnými registračními skříňkami se dalo stísněným prostorem pohybovat pouze uzounkými uličkami. Všechny police a vodorovné povrchy byly pokryté hromadami papírů a časopisů, srolovanými mapami, nerosty a kusy shnilého dřeva a skleněnými nádobkami se štěrkem a pískem. Pokud na zdi něco viselo, nebylo to vidět.

Odkašlala jsem si.

Rainwater zvedl hlavu. „Ano?“

„Jmenuji se Temperance Brennanová. Mám pár otázek a vy se prý v těchto věcech báječně vyznáte.“

„Jakých otázek?“

„O těžebním průzkumu.“ Opatrně.

„Prospektorská licence stojí dva dolary pro jednotlivce, padesát pro společnost. V pondělí si ji můžete vyřídit u sekretářky v recepci.“

Rainwater se vrátil očima k monitoru. A jeho prsty se opět ponořily do tance v rytmu „hledej a ťukni“.

„Ale pokud potřebujete povolení pro těžební průzkum, tak nemáte štěstí. Žádosti se přijímají v prosinci. Schválené žádosti se vydávají od prvního února následujícího roku. Povolení platí tři roky v oblasti jižně od šedesáté osmé rovnoběžky a pět let v oblasti nad ní. Stojí dvacet pět dolarů a deset centů za akr.“ Rainwaterův tón připomínal robota; tuto informaci patrně opakoval už tisíckrát. „Povolení k těžebnímu průzkumu vám dává sice dočasné, ale zato výhradní právo průzkumu a vymezení pozemku, ovšem nikoli právo těžby.“

„Pane, já…“

„Abyste mohla vymezit pozemek, musíte mít platnou prospektorskou licenci, ale povolení pro těžební průzkum nepotřebujete. Nárokovaný pozemek musí být označen čtyřmi sloupky. Značky stojí po dvou dolarech za sadu. V pondělí si je můžete koupit u sekretářky v recepci.“

„Pane Rainwatere…“

„Než pozemek vymezíte, je vaší povinností to konzultovat s naším úřadem, abyste měla jistotu, že pozemek je dostupný, nikdo jiný na něj dosud nárok nevznesl a nebyl dosud nikomu pronajat. Sekretářka v recepci…“

„Já bych se chtěla něco dozvědět o nerostech indikujících výskyt diamantů.“

Rainwater zvedl oči. Prohlížel si mě horní polovinou staromódních bifokálních brýlí. „A co o nich chcete vědět?“

Vytáhla jsem z kabelky lahvičku od kečupu. „Mám vzorek.“ Položila jsem ji na stůl. „Já vím, že to není běžný postup, a vím, že jsem asi příliš troufalá, ale váš synovec říkal, že jste v téhle oblasti hotový génius.“

„Vy jste Josephova známá?“

„Hm.“

Rainwater zaváhal a pak mě vztyčenými prsty pozval dál.

Proplétala jsem se uličkou a on mezitím udělal místo na stole, rozprostřel bílý plátěný ubrousek a uhladil ho dlaněmi. Pak vyměnil bifokální brýle za jiné, které měly u každého skla připevněný malý mikroskop.

Podala jsem mu ukradený vzorek. Vysypal si kamínky na plátno, rozsvítil a nastavil lampu přicvaknutou ke straně stolu. Naklonila jsem se blíž.

Čekala jsem.

Rainwater šťoural do kamínků a sukovitým prstem je přerovnával.

Ubíhaly dlouhé minuty. V místnosti bylo absolutní ticho.

„Máte ještě něco dalšího?“ Robot byl ten tam. Rainwater vypadal, že ho to doopravdy zajímá.

Položila jsem na stůl fotografie.

Ramena starého pána se zachvěla a já slyšela, jak ostře nadechuje.

Znovu si nasadil bifokální brýle. Důkladně studoval fotografii. Nakonec se mi podíval do očí.

„Můj synovec vás sem poslal, abyste mě vyzkoušela?“

„Ne, pane Rainwatere.“

„Dobrý bože na nebesích.“

36

„To jste nasbírala vy?“

„Ne, pane.“

„Kdo jste říkala, že jste?“

Zopakovala jsem mu své jméno, ale nic dalšího jsem nedodala.

„Máte představu, co jsou indikátorové nerosty?“

„Krystaly, které se tvoří ve vrchním zemském plášti jako souputníci diamantů.“

„Hm.“

„Rozdíl spočívá v tom, že tyhle nerosty jsou miliónkrát četnější, takže nemají skoro žádnou cenu.“ Snažila jsem se udělat dojem.

Rainwater ťukl několikrát do klávesnice, aby si uložil práci. „Umíte se dívat do mikroskopu, mladá paní?“

„Ano.“ Kéž by tak Binny slyšel to oslovení.

Starý pán se otočil na židli a sundal kryt z mikroskopu, kterého jsem si v hromadě za stolem předtím nevšimla. Byl to obyčejný kousek, pocházející patrně ze studentské laboratoře. „Lepší by byl elektronový, ale i tenhle dědeček nám bude stačit.“

Rainwater přenesl vzorek na destičku. Pak stiskl spínač, posunul si brýle na čelo, zadíval se do okulárů a zaostřil.

„Podívejte se na to.“ Odjel s židlí kousek dál.

Vsunula jsem se za stůl a sklonila se.

A uchvátila mě krása toho, co jsem viděla.

„Je to dvěstěkrát zvětšené.“

„Páni,“ vydechla jsem.

„Hezké, co? Když prospektor venku rýžuje a pytluje, nebo co to vlastně dělá při sbírání vzorků, většinou hledá barvu.“

Byla jsem unesená barvami a tvary krystalů.

„Vidíte ty červené a oranžové? Ty pocházejí ze skupiny granátů. Ty zelené a citronově žluté zase z pyroxenové skupiny. Jedním z nich je olivín. A ti černí kluci jsou ilmenity.“

„Co způsobuje rozdílnost zabarvení?“

„Obsah železa, manganu a chrómu.“

„Takže podle vás tenhle vzorek obsahuje nerosty indikující výskyt diamantů?“

„Je tam toho plno. Jeden z nejbohatších vzorků, jaký jsem kdy viděl. Všimla jste si těch velkých zelených kousků?“

„Ano.“

„Podívejte se.“

Narovnala jsem se. Rainwater držel v ruce fotografii sametového sáčku Rubenové.

„Dobrá trefa včetně velikosti.“ Ukázal na zelené oblázky. „Tohle jsou úlomky diopsidu s obsahem chrómu. Obvykle bývají mikroskopické. Největší, na které si vzpomínám, měřily asi jeden centimetr. Ty vaše mají minimálně dva. Sakra, klidně byste mohla tyhle fešáky vzít a prodat v klenotnictví.“

„Diopsidy?“ zeptala jsem se klidně.

„Tyhle krystaly se tvoří hluboko v zemi a pak se dostávají na povrch v nerostu zvaném kimberlit, který je měkčí. Během miliard let kimberlit eroduje a krystaly zůstanou netknuté.“

„Takže tohle pochází z místa poblíž kimberlitové žíly?“ Další nevzrušený dotaz.

„Řekl bych, že je to velmi pravděpodobné. Hledal bych na místě, kde řeka vtéká do jezera, nebo nějakou podobnou formaci.“ Rainwater sepjal prsty a zkoumavě se na mě podíval. „Zdá se, že toho hodně víte.“

„Ba ne. Opravdu. Ale je tu ještě jedna věc. Zajímá mě, jak se dá dohledat pozemek, na nějž byl vznesen nárok…“

„Myslíte povolení k těžbě?“

Musela jsem se tvářit zmateně.

„Nejdřív se musí zaregistrovat u nás v úřadě, a to do šedesáti dní od data, kdy byl pozemek vykolíkován. Žadatel musí vyplnit nějaké dokumenty, nakreslit plánek a zaplatit poplatek.“

„A co tím získá?“

„Získá vlastnické právo na podzemní nerosty až na deset let, pokud každý rok na pozemku vykoná určité množství práce.“

Neuniklo mi, že Rainwater opět přechází do režimu robota.

„Pokud jsou na pozemku prováděny požadované práce, osoba nebo společnost může zažádat o pronájem pozemku, a to kdykoli do třiceti dnů od uplynutí desetiletého nároku. Povolení k těžbě platí jedenadvacet let a může se prodloužit o dalších jedenadvacet let, pokud je řádně splácen nájem a uhrazen obnovovací poplatek. Jestliže chce osoba nebo společnost zahájit výrobu, to znamená výstavbu dolu, těžbu, mletí a tak dál, musí mít pozemek v pronájmu.“

„Mohli bychom začít povolením těžby?“ požádala jsem.

„Tak na to si vezměte židli.“

Když jsem usedla, Rainwater stiskl pár kláves. Objevila se nová stránka. V hlavičce stálo anglicky a francouzsky Indiánské a severské záležitosti státu Kanada. Červená postranní lišta nabízela několik odkazů.

„Otevřu prohlížeč SID.“ Rainwater vložil uživatelské jméno a heslo. „SID obsahuje řadu prostorově propojených sad údajů.

Musím nastavit měřítko pod tisíc. Jinak se mi data nároků nezobrazí v obsahu. Prozatím zůstaneme v Severozápadních teritoriích.“

Na monitoru se vytvořil červený obdélník. Rainwater klikl na ikonku a obdélník se rozšířil.

Postranní lišta s volbami byla na pravé straně mapy. Rainwater vybral zobrazení dvou vrstev tím, že umístil tečky do kolonek vedle jednotlivých kategorií. Aktivní povolení k těžbě. Povolení k těžebnímu průzkumu.

Znovu načetl mapu, na níž se nyní objevily zvýrazněné šedé, zelené a žluté čtverečky. Každý čtvereček měl číslo. Rainwater zvolil ikonu z levého panelu a dole na obrazovce se načetlo dialogové okno. V položce „pole“ vyhledal „C_Vlastnici.vlastnik.jmeno1.“ V položce „provozovatel“ zadal „=“. U položky „hodnota“ se zarazil. „Jméno?“

„McLeod,“ řekla jsem.

Vyťukal písmena, označil „přidat“ a stiskl enter.

Pulzující stříbrný nápis oznámil, že systém vyhledává.

Za pár vteřin se pod mapou objevila tabulka. Obsahovala asi dvacet vyplněných sloupců.

Rychle jsem pročítala nadpisy. Číslo nároku. Stav nároku. Datum registrace nároku. Rozloha. Tvar. A pak nějaké zkratky, které jsem neuměla rozluštit.

„McLeod byl pilný chlapík.“ Rainwater projížděl okénka tabulky. „Devadesát sedm nároků. Většinu zaregistroval v devadesátých letech. Skoro všechny jsou stažené nebo vypršely. Kromě tří.“

„Mohl byste mi zjistit informace o těch třech aktivních?“

Rainwater stiskl pár kláves. „Zdá se, že všechny tři mají spolumajitele. Nellie M. Snooková. Daryl G. Beck. Alice A. Rubenová.“

Pulz mi nabral tryskovou rychlost. Snažila jsem se uklidnit. „McLeod zemřel v roce dva tisíce osm. Jaký to má vliv na pozemky?“

„Pokud zesnulý nezanechal jiné pokyny, předpokládám, že nároky plně přecházejí na společně registrované osoby. Musí se ale platit poplatky a plnit podmínky.“

„Mohl byste jeden z nich vybrat?“

Rainwater znovu zadal příkaz a na mapě se objevily zelené čtverečky. Byly na sever od Yellowknife, na západ od dolu Ekati a těsně pod hranicí s Nunavutem.

Zírala jsem na skupinku. Slova se spojovala. Tedy přesněji řečeno, oddělovala.

Snooková to přece říkala. Jenže já jsem neslyšela.

Jediná věc, kterou Farley McLeod dal svým děckám, byla rychlá dávka spermatu a kus bezcenný hlíny uprostřed pustiny.

Farley McLeod odkázal svým dětem právo těžby na pozemcích, které zaregistroval. Rubenová a Snooková měly vzorky bohaté na indikátorové nerosty, které jim věnoval patrně s pokynem, aby je opatrovaly jako oko v hlavě.

Vzorky pocházejí se vší pravděpodobností z pozemků, které si nechal zaregistrovat.

Prokristapána.

Beck a Rubenová nezemřeli kvůli drogové válce. Patřil jim nárok na pozemky, které možná mají hodnotu milionů. A někdo ty pozemky chtěl.

Jenže kdo?

Pár vedlejších čtverečků zářilo stejně jasně zelenou barvou jako pozemky Snookové a jejích sourozenců. Ukázala jsem na ně. „Tyhle jsou taky aktivní?“

„Ano. Vypadá to, že někdo skočil po pozemcích, u kterých McLeodovi vypršela registrační doba.“ Rainwater klikl na čtvereček. Na další. A další. „Všechny vlastní společnost s názvem Fast Moving.“ Mlaskl. „Rychlí stěhováci? Příliš rychle ovšem nepracují. Splnili sice požadavky pro zachování registrace, ale žádnou další činnost zatím nevyvíjejí.“

„To je nějaká firma?“

Rainwater se zakuckal. „Je mi líto, tohle už je nad mé schopnosti.“

Buňky v podvědomí nechaly kapelu pohromadě.

Fast Moving. Rychlé stěhování.

Název mi nic neříkal.

Zatímco jsem šťourala v podvědomí, mozková kůra stvořila děsivou myšlenku. Hrozí Snookové nebezpečí?

„Mockrát vám děkuji, pane profesore.“ Vstala jsem. „Bylo to velice podnětné.“

Rainwater nasypal kamínky zpět do lahvičky od kečupu. Podal mi ji. „Rádo se stalo.“

Kličkovala jsem kolem stolu. Už jsem byla u dveří, když Rainwater promluvil.

„Doktorko Brennanová.“

Otočila jsem se, překvapená, že starý pán použil můj titul.

„Vaše tajemství je u mě jako v hrobě.“

„Prosím?“

„Chyťte ty darebáky.“

37

Na Ragged Ass jsem začínala být pravidelným hostem. Atmosféra však zůstávala nepřátelská.

Když jsem parkovala na svém oblíbeném místě u krajnice, všimla jsem si šedého pick-upu ve vjezdu k domu Snookové. Měl rezivějící výfuk a na nárazníku samolepku s nápisem Nechte přírodu na pokoji. Už jsem ho viděla, ale nemohla jsem si vzpomenout kde. Rezavé pick-upy jezdí po celém Yellowknife.

Rozhodla jsem se počkat.

Dobrá volba.

Za deset minut se otevřely postranní dveře a z domu vyšel muž do přístřešku pro auta. Obličej měl ve stínu, ale postava mi připadala povědomá.

Muž nastoupil a couval k silnici. Když přeřazoval rychlost, podíval se mým směrem.

V obou našich tvářích se zračil šok.

Horace Tyne.

Tyne beze slova vyrazil po Ragged Ass. Prosvištěl kolem toyoty a od pneumatik mu létal štěrk.

Co dělal Horace Tyne u Nellie Snookové?

Vystoupila jsem, došla k domu a zabušila na dveře.

Snooková otevřela okamžitě a v ruce držela kšiltovku. „Žádnej strach. Je tady.“

Když si uvědomila, že nejsem Tyne, zamračila se. „Vy jste jak vyrážka. Nedáte pokoj.“

„To byl Horace Tyne?“

„Co chcete?“

„Říkala jste mi, že otec vám a vašemu bratrovi odkázal nějaké pozemky.“

„Nepamatuju se, že bych to říkala, ale i kdyby, tak co?“

„Patřily i Annaliese?“

„Udělal to, aby si usmířil svědomí, že nás celej život ignoroval. To je můj názor a nikdy ho nezměním.“

„Přemýšlejte přece. Patří vám pozemek, nebo povolení k těžbě?“

Snooková ještě víc zkrabatila obočí. „A jakej je v tom rozdíl?“

„Kde je ten pozemek?“

„Vím jenom, že to není v Yellowknife. Pozemek ve městě by měl hodnotu. Tohle je bezcenná díra tak daleko v tundře, že to nikdo nekoupí.“

„Vy jste se ho pokoušela prodat?“

„Správně.“ Odfrkla si. „Zbavím se ho. Teď, když už to patří jenom mně, hodím ten pozemek na krk charitě. Už mě nebaví cálovat za všechny tři. Annaliese a Daryl nikdy neměli ani niklák nazbyt.“

„Vy máte v úmyslu darovat pozemek Horáci Tyneovi?“

„Ano.“ Stáhla se. „Podepsala jsem pár papírů. Už nebudu muset platit ty daně nebo poplatky nebo co jsem to vlastně celou tu dobu platila.“

„Na jeho rezervaci.“

„Až otevřou nový důl, karibu nebudou mít kam jít. Zničí všechny jejich migrační cesty.“

V břiše se mi sevřela chladná pěst. „Jaký nový důl?“

„Gahcho Kué.“

Chytila jsem Snookovou za obě paže a upřeně jsem se jí zadívala do očí. Ztuhla, ale neodtáhla se.

„Nellie, slibte mi, že nebudete dělat nic, dokud si znovu nepromluvíme.“

„Já ne…“

„Vám patří právo těžby, ne pozemek. A může mít obrovskou hodnotu. Někdo se vám ho pokouší sebrat. A ten člověk možná zabil Daryla i Annaliese.“

Dívala se na mě, jako kdybych urychleně potřebovala dávku neurolu.

„Kdo?“ dostala ze sebe.

„To nevím. Ale přijdu na to.“

Rozběhla jsem se zpět k autu a v zádech cítila nedůvěřivé oči.

V toyotě jsem stiskla tlačítko rychlého vytáčení.

No tak. Dělej.

„Ahoj, pusinko. Už jsi zpátky v Charlotte?“

„Pete, poslouchej mě.“

Po dvaceti letech manželství je můj bývalý citlivý na ty nejjemnější nuance. Zachytil napětí v mém hlase. „O co jde?“

„Jsi právník. Víš, jak zjistit údaje o nějaké firmě, že jo?“

„To ano.“

„I v Kanadě?“

„Mais oui.“ Znělo to jako mej ví.

„Pete, víš co? Nemluv francouzsky.“

„Dobře.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„A co potřebuješ?“

„Jen jména vlastníků nebo ředitelů nebo co tam vlastně mají.“

„Tak to by mělo být rychlé.“

„Takže to uděláš?“

„Budu to mít u tebe, zlatíčko.“

„Upeču ti kopu sušenek.“

„Jak se ta firma jmenuje?“

„Fast Moving.“

„O lá lá. To se mi líbí.“

„Houby, to nejsou rychlý pohyby, to je rychlé stěhování.“

„Víš, jestli je to akciovka, společnost s ručením omezeným anebo prostě jen jméno, které používá fyzická osoba?“

„Ne.“

„Tak to bude těžší. A víš, kde je registrovaná?“

„Ne.“

„Tak to bude ještě těžší.“

„Začni v Albertě.“

Zajela jsem před budovu útvaru G. Ze dveří zrovna vycházel Ollie. Parkoviště bylo malé, skoro jsem ho přejela.

Zdvihl obě ruce a obešel toyotu. Stáhla jsem okýnko. „Promiň.“

„Zpomalte, sestro, jinak si vás budu muset zapsat.“

„To nemůžete, strážníku. Tady nemáte žádné pravomoci.“

Ollie na mě namířil prst.

„Od pátku jsem tě neviděla,“ řekla jsem.

„Věř mi.“ Kývl hlavou k budově. „Radši bych byl s tebou než s těma grázlama.“

„Co se děje?“

„Unka asi přizná Scarborougha. I když na tom vlastně nesejde. Bylo po všem už ve chvíli, kdy ho napráskal jeho kámoš.“

„Takže Jizva zabil Castaina a Unka Jizvu.“

„Levná metoda očisty společnosti, viď?“

„A Rubenová?“

„K tý se nikdo nehlásí.“

„Ryan je ještě uvnitř?“

„S Rainwaterem jdou za chvilku na to.“

„Říkal, že asi odjedeš.“

„Za dvě hodiny odlítám.“ Ollie se zakřenil, ale napjatá dolní čelist prozrazovala nespokojenost. „Díky, žes se mnou vyrazila na západ. A je mi líto, že to s Rubenovou nedopadlo. Ale ono se to ještě vystříbří.“

„Myslím, že její vražda s Castainem a Scarboroughem nesouvisí.“

„Co?“

Vyložila jsem mu svou teorii.

„A kdo by se ti hodil do role pachatele?“

„Já nevím. Ale Tyne přesvědčil Snookovou, že její,“ naznačila jsem rukou uvozovky, „‚pozemek‘ je životně důležitý pro rezervaci karibu. Že otevření dolu Gahcho Kué ohrozí stáda. A teď dávej pozor… Pozemek, na němž má Snooková povolenou těžbu, je u Ekati, ne u Gahcho Kué.“

„Co chceš dělat?“

„Čekám ještě na nějaké informace o majiteli práv na pozemky, které s tímhle sousedí. Mezitím se trošku prohrábnu Tyneovou minulostí.“

„Hodně štěstí.“

Ještě chvíli jsme se na sebe dívali. Pak Ollie natáhl ruku a pohladil mě po tváři. „Pořád si myslíš, že jsem ten nejúžasnější tvor, který ti kdy zkřížil cestu?“

„Myslím, že jsi protivnej narcis.“ Usmála jsem se.

„Třeba ti zas začnu volat.“

„Nezapomínej, že zpřísnili zákon o stalkingu.“

Ollie se rozesmál a ustoupil.

V Exploreru jsem si zapnula notebook a zadala jméno Horace Tyne.

Google mi poslal starou fotku podporučíka Horace Algara v koláži s Tyneovou elektrickou pobočkou Royal Engineers.

Zkusila jsem podrobnější řetězec. Horace Tyne. Karibu. Alberta. To mě dovedlo k odkazu na Přátele tundry. Ryan měl pravdu. Stránky byly primitivní.

Rozhodla jsem se pro jiný přístup. Média.

Začala jsem s Yellowkniferem, ale odkaz na archiv jsem nenašla. Proklikala jsem se několika novinovými portály. Deh Cho Drum. Invik Drum. Nunavut News. Kivalliq News. Všechny měly zajímavé názvy článků a barevné obrázky. Ani jeden nenabízel přístup do archivu.

Zklamaně jsem se vrátila k Yellowkniferu a zkusila se probojovat načteným menu. Jedno prezentovalo grafickou podobu sběratelského vydání k pětasedmdesátému výročí založení novin.

Na obálce byla černobílá fotografie muže v montérkách a hornickém klobouku. Klikla jsem a stáhla si nabízený soubor ve formátu PDF.

Zkoumala jsem snímek dolu Con asi z roku 1937, když mi zazvonil mobil.

„Mám pocit, že tohle tě bude stát víc než pár sušenek.“

„Co jsi zjistil, Pete?“

„Co takhle žemličky?“

„Hm.“

Poslouchala jsem a přitom pročítala článek nazvaný Zlatý věk padesátých a šedesátých let.

„Fast Moving je sdružení s ručením omezeným zaregistrované v Quebeku. Protože je to sdružení, a ne společnost, na další informace si musíš ještě chvilku počkat.“

„Dobře.“

Dočetla jsem inzeráty a dostala se k barevné fotografii starého hotelu Stope, který shořel v roce 1969. Návštěva prince Charlese v roce 1975. Protesty stávkujících v roce 1992.

Pokračovala jsem dál.

Pohled se mi zastavil na fotografii.

A já jen nevěřícně zírala.

38

Svět kolem mě se scvrkl. Neexistovalo nic kromě obrázku na monitoru.

Článek měl název Tiráky na ledu. Na černobílém snímku byli čtyři muži v parkách, kožešinových čepicích a bezpečnostních vestách.

Tři se usmívali a mhouřili oči, jako kdyby hleděli do slunce. Dva z nich jsem poznala.

Čtvrtý měl tvář odvrácenou od objektivu. I když jsem neviděla rysy, zdál se mi povědomý.

„Jsi tam?“

„Jsem tu, Pete.“ Přidržovala jsem si telefon ramenem. „Neuvěřitelně mi to pomůže.“

„Jsi v pohodě?“

„Jasně.“

„Nepřipadá mi to tak.“

„Vážně. Jsi senzační.“

„Já vím.“

„Půjdu za chvíli ven, mohl bys mi prosím tě poslat jména členů sdružení e-mailem, až je zjistíš?“

„Dobře. Co říkáš na Katyinu novinku.“

„O tom si promluvíme později.“

„Pěkně odvážnej krok.“

„Musím už jít, Pete.“

Ukončila jsem hovor, rychle přečetla článek a zadívala se na fotografii. Popisek identifikoval tři osoby hledící do objektivu: Farley McLeod, Horace Tyne a Zeb Chalker.

Fakta mi praskala v hlavě jako popcorn.

Charles Fipke objevil v Kanadě diamanty a v devadesátých letech odstartoval obrovský zájem o pozemky. McLeod a Tyne pracovali pro Fipkeho.

McLeod si během diamantové horečky zaregistroval pozemky. Za spoluvlastníky jmenoval své potomky – Nellii Snookovou, Daryla Becka a Annaliese Rubenovou.

Snooková a Rubenová vlastnily vzorky s vysokým obsahem nerostů indikujících výskyt diamantů. Tyto nerosty naznačují přítomnost kimberlitu. A kimberlitová žíla znamená diamanty. Diamanty mohou vynést miliony, dokonce miliardy dolarů.

Snookové nyní patří všechna tři aktivní povolení k těžbě.

Horace Tyne vtloukl Snookové do hlavy, že vlastní pozemky. Přesvědčil ji, aby je věnovala rezervaci pro karibu. Rezervaci, která musí vzniknout kvůli hrozícímu otevření dolu Gahcho Kué. Jenže registrovaný pozemek, na němž má Snooková právo těžby, je od Gahcho Kué pěkně daleko.

Beztvará myšlenka se začínala tříbit.

Zírala jsem na fotku a srdce mi bušilo do žeber.

McLeod. Tyne. Chalker.

Zeb Chalker mě odchytil u domu Snookové. Odpálil mě, když jsem hlásila vraždu Rubenové. Roznesl pověsti o mém alkoholismu.

Zdiskreditoval mě Chalker, aby odvedl pozornost od sebe a svých kumpánů?

McLeod. Tyne. Chalker.

McLeod zemřel při havárii letadla.

Tyne. Chalker.

Jeden z nich si brousí zuby na McLeodova práva těžby. Možná oba dva.

Rubenová a Beck jsou po smrti. Snooková, která jediná ještě žije, se dá snadno zmanipulovat.

Byla tohle jejich strategie? Zabít Becka, nechat Rubenovou zmizet v Montrealu a po sedmi letech ji prohlásit za mrtvou? Potom přesvědčit Snookovou, aby na ně přepsala práva těžby? Vynutil si náhlý návrat Rubenové změnu plánu?

Koho jsem to viděla v lese tu noc, kdy zemřela Rubenová? Kdo odstranil její tělo?

Najednou jsem měla pocit, že padám do prázdna.

„Ježíšikriste, ne.“

To kvůli mně Rubenová umřela. Uvrhla jsem do nebezpečí i Snookovou?

Podívala jsem se na hodinky.

Deset minut po sedmé. Ollie už je na letišti.

Popadla jsem mobil.

Hlasová schránka.

K čertu s Unkou. Musím mluvit s Ryanem.

Nacpala jsem si iPhone do kapsy, zaklapla maca a vyrazila ven.

Odemykala jsem toyotu, když jsem za sebou ucítila něčí přítomnost. Než jsem se stihla otočit, spánek mi políbila studená hlaveň.

Kolem krku se mi omotala paže a táhla mě nahoru.

Nemohla jsem se ani pohnout, ani promluvit.

„Ani slovo.“ Mužský hlas. Slyšela jsem ho už? Tyne? Chalker?

Napadlo mě, že bych mohla rychle padnout na zem a skulit se pod auto. Ale co z toho? Útočník měl zbraň. Skloní se a odpráskne mě.

Paže se sevřela pevněji a táhla mě doprava. „Hni se.“

Nejspíš aby nevyvolal pozornost, sundal paži z mého krku, stoupl si ke mně blíž a zbraň mi namířil na záda.

Udělala jsem pár drobných krůčků. Nohy jsem měla jako z gumy.

„K autu.“

Zaváhala jsem. Všichni poldové, co znám, tvrdí: Když tě zajmou, nikdy nenastupuj do vozu. Jakmile jsi uvnitř, naděje na únik klesá.

Hlaveň se mi zaryla do páteře. „Neser mě.“

Šla jsem tak pomalu, jak jsem si jen troufla. Půl metru od vozu jsem se zastavila.

Cítila jsem, jak pevně sevřel zbraň v ruce. Představila jsem si dlouhý tmavý tunel, kulku prorážející mé kosti, srdce, plíce.

Ale útočník mě místo toho postrčil dopředu vedle pick-upu. Pistoli vrátil na původní místo a strhl mi kabelku z ramene. „Nastup.“

Nepohnula jsem se.

„Řek sem nastup, kurva.“

Možná strach. Možná odvaha. Byla jsem přesvědčená, že mě zastřelí, ale zůstala jsem stát.

Muž za mnou se posunul. Koutkem oka jsem zaregistrovala pohyb. Na tvář mi dopadl stín.

Slyšela jsem zvuk, jako když praskne struna u klavíru.

Svět se rozprskl na milion bílých částic.

Zčernal.

Ležela jsem na dně hluboké tmavé díry a pokoušela se vylézt nahoru. Bezvýsledně. Můra mlátící se v míze a pomalu se měnící v jantar. Jáma se posunula.

Nad hlavou se mi objevil světelný bod.

Natáhla jsem se, abych na něj dosáhla.

Pomalu jsem plula vzhůru.

K vědomí.

Místo, kde jsem se nacházela, mi připadalo neskutečné.

Cítila jsem vlhkost. Staré kamení a hlínu. Neznámý štiplavý zápach. Svět se zakymácel.

Mé tělo se pohnulo.

Choulila jsem se v embryonální poloze, pod sebou studený hrubý povrch.

Poslouchala jsem.

A slyšela křupání štěrku pod pneumatikami. Tiché hučení.

Jsem ve voze. Ale ne v osobním autě. Motor zněl jinak.

Záblesk obrazů. Parkoviště. SUV.

Pistole!

Zvedla jsem hlavu.

A téměř vykřikla.

Znovu jsem si lehla a čekala, až přejde bolest a závrať.

Tlak na tělo se změnil. Vůz se pohyboval z kopce.

Pokusila jsem se převalit na bok.

Ale ruce se mi nepohnuly. Nohy také ne.

Proboha! Ochrnula jsem!

Srdce se mi prudce rozbušilo.

Adrenalin to ještě urychlil.

Pomalu se mi navracely smysly.

Cítila jsem brnění ve tváři a v konečcích prstů. Sucho v ústech a očích. Pokusila jsem se polknout. Jen stěží jsem vyprodukovala trochu slin. Otevřít oči. Byly slepené. Mrkala jsem a oddělila víčka od sebe. Inkoustová čerň.

Vůz zastavil. Motor ztichl.

Zatajila jsem dech.

Hlasy. Mužské. Blízko a všude okolo. Kolik jich je?

Kapající voda. Kohoutek? Potok?

Boty kráčející po štěrku. Jeden pár vlevo, druhý vpravo. Odcházejí? Přicházejí?

Každý zvuk měl svou vlastní ozvěnu. Nic nebylo zřetelné.

Hlasy sílily. Divoce se odrážely. Dva? Tři?

Rachot.

Další hlasy.

Kroky.

Ztuhla jsem.

Kroky se blížily ke mně.

Ale pak pokračovaly dál.

Ustupovaly.

Bušení v hrudi dosáhlo nadzvukových hodnot.

Musím něco dělat.

Ignorovala jsem ostré šípy bolesti, které mi projížděly mozkem, otočila jsem hlavu a rozhlédla jsem se kolem sebe.

Byla jsem v zadní části golfového vozíku.

Opatrně jsem se pohnula, prsty sevřela postranici a pomalu zvedala hlavu.

Nalevo, tři metry přede mnou temnotou prořízl paprsek. Za ním jsem rozeznala postavu v helmě. Ve světelném válci vycházejícím z místa nad okrajem helmy se vznášela pára.

Paprsek osvětloval asi půlmetrový okruh. Tvary v něm vypadaly jako v mléčné mlze. Kontury tunelu. Plazící se trubky. Žlutá a oranžová čísla a písmena namalovaná na skále. Za tím vším jen černá prázdnota.

Očima jsem sledovala paprsek až k řadě žlutých sudů. Na každém z nich byl červenou barvou vyvedený jednoslovný nápis. Arzenik. Mozek registroval. Analyzoval.

Podzemní šachta. Hornická přilba. Arzenik. Horace Tyne.

Krev mi ztuhla v žilách.

Věděla jsem, kde jsem.

Zlatý důl Giant.

Proboha. Jak hluboko pod zemí?

Tyne mě sem přivezl, aby mě zabil. A ukryl mé tělo.

Jako to udělal s Annaliese Rubenovou.

Musím se dostat ven. Anebo sehnat pomoc.

Prosím!

Potichoučku jsem šmátrala v kapse.

Ano!

Vytáhla jsem iPhone a zakryla displej dlaní.

Žádný signál. Příliš hluboko pod zemí.

Mysli!

E-mail se automaticky odešle, jakmile se telefon spojí s věží. Nic lepšího jsem dělat nemohla.

Otevřela jsem poštu a popsala Ryanovi, kde jsem.

Všimla jsem si esemesky od Petea. A co by ne? Jedno z těch dvou médií bude nakonec rychlejší.

Peteův vzkaz byl krátký. Šéfem Fast Moving je Philippe Fast.

Odeslala jsem odpověď. Zlatý důl Giant. Volej Ryana.

Jsem šílená? Teď si čtu e-maily a esemesky? Musím se dostat ven. Srdce mi bušilo ostošest. Strčila jsem telefon do kapsy, přitáhla koleno a opřela chodidlo o podlahu golfového vozíku.

Chvilku jsem čekala.

Se zatajeným dechem jsem posunula i druhou nohu.

Sbírala jsem síly.

Čekala.

Hluboký nádech, příprava ke skoku.

Uklouzla mi noha.

Mezi gumou a kovem zaskřípal štěrk.

V okolním tichu to znělo jako výkřik.

Paprsek z přilby se prudce otočil.

A já spatřila obličej, který byl pod ním.

Fakta do sebe zapadla.

Esemeska.

Fotka.

Kousky skládačky. Osoby. Pohyby. Strategie. Najednou jsem před sebou viděla kompletní obraz.

39

Detail, který předtím nepasoval ke zbytku fotografie, našel svoje místo. Parky, vesty, tři muži mžourající do slunce.

Čtvrtý odvracel tvář a zpod kožešinové čepice mu vykukovaly bílé vlasy. Phil vypadá jako skunk.

Letáček s portrétem švagra Ralpha Treese za volantem tiráku.

Máš to tady? Potřebuješ to jinde? S námi to bude rychlovka!

Rychlí stěhováci.

Farley McLeod nechal některá povolení k těžbě propadnout. Odkoupila je firma Fast Moving.

Phillippe Fast je šéfem sdružení.

S pistolí v ruce na mě nezaútočil Tyne.

Byl to Philippe Fast.

Kdo je jeho kumpán? Tyne? Chalker? Kam odešel? Na jak dlouho? To je jedno. Lepší šanci už mít nebudu.

Přehodila jsem nohy přes bezpečnostní postranici a svezla se na zem. Kolena se mi podlomila, ale neupadla jsem.

„Zůstaň, kde jseš!“ Příkaz se odrazil od stěn šachty a několikrát se sám zopakoval.

Všude kolem bylo černo. Měla jsem podezření, že jsme sjeli dolů po rampě, ale netušila jsem, kde je.

Fast se blížil a světlo na jeho přilbě mířilo rovnou na vozík.

Hrála jsem si na sedící kachnu.

Když se Fastova baterka nasměrovala na sudy, všimla jsem rýče opřeného úplně vzadu.

Skočila jsem do tmy, minula uličku, dopadla do dřepu a mžourala mezírkou.

Baterka se stočila doleva, jako by Fast něco hledal. Pak ji otočil ke mně. „Vylez odtamtud. Stejně tě nakonec dostanem.“

Zdržuj!

„Dvě celé věty? Úžasné!“ Krev se ve mně vařila. Hlas mi zněl mnohem klidněji, než jsem se cítila. „Rocky říkal, že to se slovíčkama umíš.“

Fast zašoupal nohama, ale z místa se nepohnul.

„Fast Moving. Rychlej Fast. To se mi fakt líbí, Phile.“ Moje slova se navzájem překrývala, jako by vycházela najednou ze všech směrů.

„Už jsi mrtvá, ty mrcho.“

„Ale no tak. Teď jsi mě zklamal.“

Nahmatala jsem rýč. Mluvila jsem, abych zamaskovala ostatní zvuky. „Zabil jsi Becka?“ Sevřela jsem prsty kolem rukojeti. „Anebo to udělal kámoš?“ Lákala jsem Fasta blíž k sobě. „Nebo to mám úplně popletené? On je mozek a ty jen svaly?“

Fast udělal pár nesmělých kroků, pistoli namířenou mým směrem. „Zavři, kurva, hubu.“

„Došlo mi, proč jste museli odstranit Becka.“ Přitáhla jsem si rýč od stěny. „Ale proč jste zabíjeli Erika Skippera?“

Fast se znovu podíval vlevo a pak se o kousíček posunul k sudům. Cítila jsem, že i on zdržuje. Proč? Kam odešel ten druhý? Pro co?

„No tak, Phile. Kdepak je ten zádrhel? Když už si tu tak pěkně povídáme, než se vrátí tvůj kámoš, abyste mě mohli společně zabít, co kdybychom si vyjasnili, kde se to vlastně všechno podělalo?“

Třesoucíma se rukama jsem sklonila rýč. „Víš co? Já ti povím svou verzi. Stačí, když přikývneš nebo zavrtíš hlavou.“

Fast už byl dost blízko, abych viděla jeho tvář. Ve světle baterky byla jeho pleť bledá jako na pitevně. Na čele mu zářil bílý pramen kudrnatých vlasů.

„Dozvěděli jste se, že Farley McLeod našel bohatou kimberlitovou žílu. Možná s pomocí Fipkeho, možná sám. S McLeodem a Tynem jste byli kamarádi. Řidiči tiráků na ledové cestě jezdí společně.

O McLeodových povoleních k těžbě jste věděli všechno.“

Fast zvedl ruku s pistolí. Představovala jsem si jeho prsty na spoušti.

„Vrhli jste se na pozemky, u kterých McLeod nechal propadnout registraci. Jenomže on má pořád tři aktivní nároky a tvrdí, že na nich zbohatne. A navíc u nich figurují jména jeho dětí. Tak co, jak mi to jde?“

Nesmírně pomalu jsem si položila rýč na kolena.

„McLeod to schytal v cessně, ale ještě zbývají tři děti.“

Fast mával pistolí sem a tam, protože přesně neznal mou pozici.

„S Tynem založíte Přátele tundry, abyste donutili McLeodovy děti přepsat na vás pozemky, které jim připadají bezcenné. Navíc si ještě chudáci myslí, že tím pomáhají karibu. Tyne má hlavní roli. Nikdy se nezmíní o povolení k těžbě. Eric Skipper přijde na to, že rezervace pro karibu je podfuk a Tyneovi to vpálí. Podle mě dal tip i Beckovi. Ale to už je jedno. Beck vám nechtěl hrát na ruku, tak jste ho odrovnali. Skipper to měl taky spočtené. Kdyby váš podvod odhalil, Nellie by vám pozemek nedarovala.“

Provokovala jsem dál.

„Na Rubenovou jste vymysleli obzvlášť chytrý plán. Věděli jste, že není způsobilá cokoli převádět, a tak jste ji pod jiným jménem zahrabali mezi děvky v Montrealu. Později jste ji chtěli prohlásit za mrtvou. Práva by pak přešla na hodnou, povolnou Nellii Snookovou, která miluje karibu. Zatím správně?“

Fast byl půl metru od sudů. Slyšela jsem, jak mu vzduch proudí do nosních dírek a zase vychází ven. Viděla jsem berettu chvějící se v sevření jeho prstů.

„Když Tyne zjistil, že Rubenová je zpátky v Yellowknife, rychle jsi přijel z Quebeku. Nejvyšší čas zvýšit sázky na malou Annaliese. Jak to dopadlo, už víme, že jo, Phile?“

Ledovými prsty jsem prohmatávala zem kolem sebe. A našla cosi, co mi připomínalo starou gumovou rukavici.

„Udusil jsi i ty děti? Tak to dělají velký svině z ledovejch tiráků?“

Ozvala se rána. Tunelem zaduněla ozvěna.

Skála vedle mě zajiskřila.

Na jedné tváři jsem ucítila ostré škrábnutí.

Teď!

Držela jsem se u země a hodila rukavici za sudy.

Fast uskočil doleva. Z beretty vyšla další rána.

Vyrazila jsem ze svého místa na konci řady sudů s rýčem pevně sevřeným v rukou, vší silou jsem se rozmáchla doleva a mířila přitom na bledý pás mezi Fastovým límcem a přilbou.

Rýč dopadl. Odporně to zadunělo.

Následující události existují v mé mysli jako roztříštěné obrazy a zvuky. Tehdy mi to připadalo jako dlouhé hodiny. Ve skutečnosti to celé trvalo jen pár minut.

Fast zabral nohama a zakymácel se. Nohy se mu podlomily a dopadl na kolena. Beretta mu vyletěla z ruky. Při pádu narazil na poslední sud. Helma mu odletěla z hlavy a přistála na zemi dnem vzhůru.

Sud se roztočil, odrazil od zdi, převrátil se, kutálel a nakonec narazil do skály.

Víko se otevřelo. Fastova baterka na zemi svítila na odpornou valící se směs bahna, stojaté vody a kalu s arzenikem, která se rozlévala po zemi. Z břečky začaly vystupovat obrysy lidského těla.

Annaliese Rubenová ležela na boku, dlouhé tmavé vlasy připlácnuté k obličeji. Její tvář připomínala ve slabém světě namodralou gumu. Nohy i paže měla skrčené. Pod bradou na hrudníku jí ležela zkroucená ruka, průhledná kůže se jí odlupovala z konečků prstů.

Bolest uvolnila cestu vlně lítosti.

Annaliese připomínal ubohé mrtvé děcko, které sama schovala pod umyvadlem.

Do reality mě náhle vrátilo divoké štrachání.

Fast hrdelně řičel, hrabal se na nohy, hlavu nakloněnou v nepřirozeném úhlu.

Sevřela jsem rukojeť rýče. V uších mi pulzovala krev. Srdce mi bouchalo až v krku.

Praštit ještě jednou? Sáhnout po pistoli?

Vteřina zaváhání dala mému soupeři výhodu, kterou potřeboval.

Fast se pohyboval překvapivě rychle. Vykopl mi rýč z ruky. Ten odletěl metr daleko. Pak si klekl na všechny čtyři a šmátral po berettě.

Slyšela jsem, jak rýč ve tmě rachotí, a vrhla jsem se za ním.

Moc pomalu!

Fast vrčel jako divoké zvíře. Popadl mě za vlasy a přitiskl mi pistoli k hlavě. „A bude po tobě, kurva.“

Otočil mě a zarazil mi hlaveň zezadu do lebky.

Proti své vůli jsem vykřikla. Na okamžik všechno ztichlo, jen v dálce tiše bublala voda.

A pak něco zašustilo.

Kde? Vlevo? Vpravo?

Anebo se mi to zdálo?

Fast zatlačil pistoli ještě hloub. Cítila jsem jeho pot a pomádu na vlasy. Budou tohle poslední vjemy, které můj mozek zaregistruje?

V duchu jsem viděla Katy, Petea, Ryana, Birdieho. Z koutků mi začaly téct slzy. Připravila jsem se na kulku.

A potom něco křuplo. Jako když opatrně položíte nohu na zem.

Fast ztuhl a namířil pistoli směrem, odkud zvuk vycházel.

Beretta znovu hlasitě vypálila.

Napravo ode mě vybuchla lokomotiva. Tělo mi vyletělo do vzduchu a tvrdě dopadlo na zem. Vzápětí jsem uslyšela další ránu.

Staženými plícemi jsem lapala po vzduchu a pokoušela se pochopit, co se stalo.

Z Fastova ramene se vyvalila krev a úlomky kosti se rozplácly na skále za ním. Hlasitě zaúpěl a pak se svalil. Znělo to, jako když kus masa dopadne na prkýnko.

V kouřové mlze osvětlené jen baterkou z Fastovy přilby jsem spatřila tři postavy. Jedna klečela vedle mě. Zbylé dvě se krčily za vozíkem.

Všechny tři měly zbraně a mířily na mého kata.

40

Úterý dvě hodiny odpoledne. Za oknem svítilo slunce jako bílý míč na dokonale modré obloze. Zátoka vypadala jako nehybná skleněná tabule.

Po rochnění v rybníčku pro kapříky, jízdě v golfovém vozíku a dopadu úlomku Fastovy střely připomínal můj obličej poválečné Drážďany. A tělo mě bolelo na místech, o nichž jsem ani netušila, že je mám.

I tak jsem měla skvělou náladu. Balila jsem na cestu domů.

Po nedělním večerním únosu mi zbyla spousta škrábanců a podezření na otřes mozku. To druhé si vyžádalo čtyřiadvacetihodinovou hospitalizaci.

Zatímco mě v nemocnici napojili na infuze a pozorovali, z čehož jsem nebyla vůbec odvázaná, dostala jsem naservírovanou chybějící porci příběhu. Většinou od Ryana.

Jednou z hlavních hrdinek byla Nora, moje spiklenecká recepční z hotelu. Hlavními dveřmi zahlédla, jak mě muž tlačí k autu a strhává mi tašku z ramene. Myslela si, že je svědkem přepadení, a jelikož byla pořád naladěná na Dicka Tracyho, zapsala si poznávací značku a zavolala policii.

Jakmile se ukázalo, že auto je psané na Horace Tynea, zatelefonovali to Rainwaterovi. Rainwater to řekl Ryanovi.

Jednu z dlouhých chvil, které spolu Ryan s Rainwaterem trávili, si zkrátili debatou o mojí teorii dvou různých motivů a dospěli k závěru, že na ní něco bude. Došlo jim, že bych mohla být v nebezpečí.

Zhruba ve stejnou dobu, kdy Nora vytáčela policejní číslo, se Ollie spojil s útvarem G. I on uvažoval o možnosti, že bych mohla mít pravdu. A tudíž by mi mohlo hrozit i něco ošklivého.

Musím připustit, že chlapci jednali rychle. Rainwater se obrátil na plukovníka Schultze v Behchoko. Ten zajel k Tyneovu domu a nahlásil, že auto před ním nestojí.

Ryan si vybavil, že Tyne pracuje na částečný úvazek jako ostraha zlatého dolu Giant. Rainwater si vzpomněl na sudy s arzenikem uskladněné pod zemí. Shodli se, že to nevypadá dobře. Pověděli to Olliemu.

Ollie zrekvíroval auto a vyrazil z letiště. Ryan se domluvil s Chalkerem a společně odjeli z ústředí.

Všichni tři se sešli u dolu. Zrovna ve chvíli, kdy se Tyne vracel do šachty s pákou a kulovnicí Remington 700.

Lokomotiva, která mě přejela, byl Chalker. Srazil mě na zem, aby Ollie mohl vystřelit na Fasta. Ukázalo se, že Chalker byl celou dobu v pohodě. Prostě jen dělal svou policajtskou práci a patřil do rozvětvené rodiny Snookové.

Do Stantonovy nemocnice dorazily dvě záchranky naráz. Fast tam zůstal. Tyne si vyzkoušel celu útvaru G.

Já teď byla v Exploreru a cpala jsem spodní prádlo a ponožky do příručního kufru. Zatelefonovala jsem strážníku Chalkerovi a poděkovala mu, že se vrhl do dráhy střely, aby mě odklidil z cesty. Pravil, že nemám zač.

V koupelně jsem sbírala toaletní potřeby, když jsem zaslechla klepání. Myslela jsem, že je to Ryan, a tak jsem spěchala ke dveřím.

Na chodbě stál Ollie a v ruce držel bonboniéru od Whitmana. „Napadlo mě, že s kytkou by se ti špatně cestovalo.“ Podal mi dárek. „Godiva to není. Moc velký výběr tu nemají.“

„Čokoláda je vždycky fajn.“ Vzala jsem si krabičku.

„Je ti dobře?“

„Ano.“

„Vypadáš, jako by ti zrovna odpojili dýchací přístroj.“

„Díky.“

Ollie se podíval do pokoje.

„Chceš jít dál?“ Ustoupila jsem.

Vešel a sedl si na židli.

„Zjistil jsi, jak to, že se Jizva tak rychle dostal do Yellowknife?“ Nebylo to důležité, ale tenhle detail mi vrtal v hlavě.

„Měl kámoše, co pilotuje malá letadla. Přiletěl s ním.“

„Co je s Unkou?“ ptala jsem se dál.

„Je na lopatkách. Hotovej.“

„A Fast?“

„Přišel o kus ramene, ale přežije to.“

„Je při vědomí?“

„To teda je. S Tynem se předhánějí, kdo toho napráská víc.“

„Házejí to jeden na druhého?“

„Chlapci holt chtějí vyfasovat co nejmírnější flastr. Tohle se ti musí nechat, Tempe. Měla jsi naprostou pravdu. Rubenová neměla s drogovou válkou nic společného.“

„Co říkají Fast a Tyne?“

„Vypadá to, že původně žádné zabíjení v plánu nebylo. Chtěli jen pomocí podvodu ‚zachraňte karibu‘ sebrat McLeodovým dětem práva těžby. Snooková by pozemek ochotně darovala a Becka mohli zmáknout v době, kdy měl okno po chlastu nebo drogách. Největším problémem byla Rubenová. Jelikož nebyla duševně způsobilá nic podepsat, musela zmizet na dost dlouho, aby ji mohli prohlásit za mrtvou a její podíl přešel na ostatní sourozence.

Plán se vymknul z rukou ve chvíli, kdy přijel chudák Skipper a brousil si zuby na přezkumný výbor. Zjistil, že Tyne shromažďuje registrované pozemky. Na rovinu se ho zeptal a pak se porvali. Skipper se nejspíš dozvěděl, že Tyne se obrátil i na Becka, a zašel za ním. Někdo ho sledoval, oba je zastřelil a podpálil dům. Špatná práce policajtů na místě činu neodhalila ani to, že se střílelo, natož že tam byly dvě oběti.“

„A všechno bylo zase v pořádku.“

Ollie přikývl. „Fast s Tynem prostě museli počkat, až vyprší potřebná doba a Rubenovou prohlásí za mrtvou. Pak by získali od Snookové práva těžby. Když se Rubenová objevila v Yellowknife, museli zařídit, aby zas rychle zmizela. A taky se báli, co by ti všechno mohla povědět.“

Znovu vlna viny, která se ve mně zvedne pokaždé, když moje pátrání vede k něčí násilné smrti. Zahnala jsem ji.

„Pořád nechápu, jak se jim povedlo tak dokonale uklidit místo činu.“

„Udělal to za ně déšť a zvířata. Tyne tvrdí, že Rubenovou odnesli do auta, posbírali důkazy, které našli, rozházeli jehličí a pak odfrčeli naložit její tělo do arzenikový polívky.“

„To jsou tak pitomí, že si mysleli, že arzenik urychlí rozklad těla?“

„A ne?“

„Od občanské války asi do roku devatenáct set deset byl arzenik hlavní složkou balzamovací tekutiny, která se v severní Americe používala. On vlastně tkáně uchovává, protože zabíjí mikroorganismy způsobující rozklad. Upadl v nemilost, protože je toxický. A nezničitelný. Elementární arzen se nikdy nerozloží na neškodné složky.“

„Proto ho bylo tolik v Giantu.“

„Přesně. V tom dole bylo přes dvě stě tisíc tun oxidu arzenitého, což je prášek vznikající během žíhání zlata.“

„Špatné zprávy.“

„Hodně. Prášek je rozpustný ve vodě a obsahuje asi šedesát procent arzenu. Obvykle se trvale zamrazuje ve skladovacích komorách.“ Tohle jsem si načetla během domácího vězení v nemocnici.

„Co to stojí nás, ubohé daňové poplatníky?“

„Něco přes čtyři sta milionů. Tyne a Fast měli v úmyslu mě i Rubenovou strčit do sudů, kterých se zbaví v chladicí komoře.“

„Hustý.“

„Fakt vtipný.“ Obrátila jsem oči v sloup. Bolelo to. „Víš, co se jim v tom dole zadrhlo?“

„To se ti bude líbit. Blbečkové si zapomněli klíč, aby otevřeli tvůj sud.“

„Vážně?“

Ollie přisvědčil.

„Ještě jedna věc mi leží v hlavě,“ řekla jsem. „Dům Snookové jste hlídali. Jak se povedlo Rubenové ten večer vyklouznout, aniž by ji někdo viděl?“

„Rainwater musel pendlovat mezi Ragged Ass, Unkou a Castainem.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Řekl Fast, proč se vydal na západ?“

„Pamatuješ na ten článek o mrtvých miminech Rubenové?“

White. Novinář, který volal soudnímu lékaři do Edmontonu. A tip dostal od Aurory Devereauxové.

Přikývla jsem.

„Fast si článek přečetl a rozčileně volal Tyneovi zrovna ve chvíli, když se Horace chystal udělat to samé. Jakmile mu Tyne sdělil, že se Rubenová vrátila do Yellowknife, Fastovi došlo, že se jim to opět vymklo z rukou.“

„Kdo to vlastně celé vymyslel?“

„Fast tvrdí, že podfuk byl Tyneův nápad. Prý by do toho nešel, kdyby věděl, že se někomu něco stane.“

„Ale pan Tyne má jinou verzi.“

„V několika bodech. Podle Fasta Tyne zabil Skippera a Becka a pak zapálil dům. Tyne hází střelbu i požár na Fasta.“

„Zlodějská čest.“

„Je tu ještě jedna otázka.“ Ollie si opřel lokty o ramena a předklonil se. „Jak se McLeod dostal k těm pozemkům?“

I o tom jsem přemýšlela. „Slyšel jsi o Charlesi Fipkem?“

„To je ten chlápek, co objevil v Kanadě diamanty?“

„Na začátku Fipke neměl peníze, takže své zaměstnance vyplácel zvláštním způsobem. McLeod pro Fipkeho řídil náklaďáky a taky pilotoval letadlo. Možná uzavřeli kšeft. Anebo si McLeod uvědomil hodnotu pozemků sám. To se asi nikdy nedozvíme.“

„Myslíš, že McLeod skutečně našel kimberlitovou žílu?“

„Experti Snookové na tom dělají.“

„Má dobré poradce?“

„Pustil se do toho Rainwater se svým strýcem.“

O existenci žíly jsem nepochybovala. Rainwaterův strýc se mohl ze vzorku z Nelliina akvária pominout. Byla jsem si jistá, že obsah Annaliesina sáčku spustí další zvonkohru. McLeod to věděl. A řekl dcerám, aby si důkazy pečlivě hlídaly.

„O.k., ty můj génie. Vysvětli mi, jak sis spojila Fasta s Tynem.“

„Pamatuješ na Ralpha ‚Rockyho‘ Treese?“

„Ten, co klátil Rubenovou v Saint-Hyacinthe?“

Řekla jsem mu o letáčku Rychlých stěhováků. O fotce v Yellowkniferu. „Annaliese Rubenová se znala s Tynem. Tyne je Fastův švagr. Fotka spojila Fasta s McLeodem a Tynem.“

„Dobrá práce.“

Trápilo mě ještě něco. „Ptal ses Fasta, jestli on byl ten kunčoft, s kterým se Rubenová sešla tu noc, kdy odjela z Edmontonu?“

„Nepolapitelný pan Smith.“ Ollie si zhnuseně odfrkl. „Fast přiznal, že odvezl Rubenovou do Montrealu a sehnal jí byt v Saint-Hyacinthe. Prý si to přála. Bůh ví, co jí ten slizoun slíbil.“

„Kdo platil účty?“

„Fast chtěl, aby si Rubenová na nájem vydělala, řekněme, domácí zábavou. Posílal jí klienty. Když to nestačilo, doplatili zbytek s Tynem. Vnímali to jako obchodní výdaj. Jakmile by práva Rubenové přešla na Snookovou a ta je přepsala na Tyneovu nadaci, Rubenová by skončila na ulici. Anebo ještě hůř.“

„Jsou to hajzlové bez srdce.“

„Víš něco o otcovství těch dětí?“ zeptal se Ollie.

„Ano.“ Volali mi dnes ráno, když mě propouštěli z nemocnice. „Rocky je otcem dítěte, které bylo schované pod umyvadlem v koupelně. Druhá dvě miminka byla mumifikovaná či skeletonizovaná, takže DNA je poškozená a analýza bude trvat déle. A možná ani nedojdou k jednoznačnému závěru.“

„Víš, co jí Fast řekl?“

Ztuhle jsem zavrtěla hlavou.

„První děcko se nejspíš narodilo mrtvé. Mimochodem, pokud jde o otcovství, Fast to taky hází na Tynea. Protože se jim nechtělo zabývat se doktorama a antikoncepcí, Fast řekl Rubenové, že má genetickou vadu, takže všechny její děti umřou. Prý kdyby se jí zas nějaké narodilo, nemá si ho všímat a pak schovat tělo, kde ho nikdo nenajde.“

Přemohl mě chaos emocí. Zlost. Lítost. Vina. Další, které jsem neuměla pojmenovat.

Polkla jsem.

„Jdeme s Ryanem na oběd. Přidáš se?“

„Ty a detektiv Prudil jste…?“ Pokrčil rameny. „Však víš.“

„Ne,“ odvětila jsem.

V příštím okamžiku se mi pokusil proniknout očima do hlavy. Pak plácl dlaněmi o kolena a vstal. „Dík za pozvání, ale ne.“

Vyprovodila jsem ho ke dveřím. „Děkuju, žes zůstal, Ollie. Opravdu. Hodně to pro mě znamená.“

„Nemohl jsem nechat detektiva Prudila, aby to podělal.“

„Ty a detektiv Prudil jste sakra dobrý tým.“

„Zapiš se na seznam. Tohle slýchám často.“

Vytáhla jsem se na špičky a políbila Ollieho na tvář. Pokusil se mě vzít do náruče, ale odtáhla jsem se.

„Víš, že bych dal levou kulku za pozvání do Charlotte?“

„Seržante Hasty, vaše levá kulka je naprosto v bezpečí.“

Když byl Ollie pryč, dobalila jsem si věci, dokodrcala se i s kufrem do přízemí, odvezla ho ven k toyotě a pak vrátila klíče od pokoje.

Ryan seděl u našeho stolu u okna.

Objednala jsem si klub sendvič. Ryan si dal cheesburger.

Jedli jsme mlčky. Bylo to příjemné ticho. Uklidňující. Občas jsem Ryanovi sebrala z talíře hranolek. A on mně okurčičku.

Neptala jsem se na Lily. Ryan o ní začne, až bude sám chtít. A já ho vyslechnu.

Při návštěvě v nemocnici jsme s Ryanem probrali každičký detail událostí posledního týdne. Ani jeden z nás neměl potřebu se k tomu vracet.

Podívala jsem se z okna. Tolik se toho stalo. Vážně to je sotva osm dní, co jsme se sešli v Saint-Hyacinthe?

Máčela jsem si uloupený hranolek v kečupu, když mě zaujal pohyb v zahradě.

Převrátila se popelnice. Vyvalily se z ní odpadky.

Nečinně jsem pozorovala dění a čekala, kdy se objeví mýval.

Od převalené popelnice pádily tenké nožičky a odnášely kořist, kterou jsem neviděla.

Zahučelo mi v hlavě a do tváře se mi navalila krev.

„Počkej na mě u auta!“

Než stihl Ryan odpovědět, popadla jsem slaninu ze sendviče a vyrazila ven.

Jediná z rodiny, která přežila. Svítilo slunce a ona stála sama na mírném kopci. Kolem poletovaly mouchy. U jejích nohou zely čtyři černé čerstvé jámy.

Maureen Kingová mi řekla, kde Nellií Snookovou najdu. I o Nelliině plánu pohřbít příbuzné.

Daryl Beck. Alice Rubenová. Ronald Scarborough. V duchu jsem se ptala, co bude napsáno na čtvrtém hrobě, který čekal na mrtvá miminka.

S Ryanem jsme kráčeli hřbitovem a vůně trávy a vykopané hlíny vyvolávala vzpomínky z mé předchozí návštěvy Lakeview.

Při zvuku našich kroků se Snooková otočila. Se stoickým klidem nás pozorovala, jak přicházíme.

„Jak se vám daří, Nellie?“

„Dobře.“

„Rádi bychom vám s detektivem Ryanem řekli, jak je nám líto vaší ztráty.“

Snooková se na mě dívala s rezignovaným výrazem. Život opět nenaplnil její očekávání. Anebo ano?

„To je velmi ušlechtilé.“ Ukázala jsem rukou na hroby.

„Je to moje krev. Musím se o ně postarat.“

„Kdy se budou konat pohřby?“

„Až co řekne paní Kingová.“

„Kdybych vám mohla nějak pomoct, dejte mi vědět. Moje číslo máte.“

„Díky.“

„Myslím to vážně.“

Přikývla. Obě jsme věděly, že ho nikdy na telefonu nevytočí.

„Nellie,“ řekla jsem tiše. „Něco pro vás mám.“

Rozepnula jsem větrovku.

Vykoukla hlava, chlupatá, zacuchaná a špinavá.

Snooková vytřeštila oči. „Tank?“

Pes zajel čumákem ke Snookové. Zakvičel, odrazil se mi od hrudníku, dopadl na zem a vrtěl celou zadní polovičkou těla.

„Pojď sem, hochu.“ Snooková rozpřáhla náruč.

Tank k ní doběhl a vyskočil.

Snooková chytila pejska a zabořila nos do jeho srsti.

Maličký růžový jazýček jí olizoval tvář.

Ubíhaly dlouhé minuty.

Snooková se na mě podívala, tváře mokré od slin a slz. „Děkuju vám.“

„Nemáte vůbec zač.“

Usmála se. Bylo to poprvé, co jsem viděla úsměv na její tváři.

Když jsme se vraceli k autu, srdce mi sevřela tíha.

Cítila jsem, jak mě Ryan bere kolem ramen. Podívala jsem se na něho. „Z paní Snookové bude hodně bohatá dáma,“ řekl mírně.

„Můžou peníze změnit její vnímání světa?“

„Můžou změnit realitu.“

V očích jsem měla otázku.

„Může díky nim zachránit své milované karibu.“

Objala jsem ho kolem pasu.

„Na karibu,“ řekla jsem.

Společně jsme kráčeli bok po boku pod dokonale modrým nebem slunečného jarního dne.

ZE SOUDNÍCH SPISŮ

DOKTORKY KATHY REICHS

HYPOTÉZY, ZÁPLETKY

A ZELENINOVÁ POLÉVKA

Jsem vědkyně. Jsem spisovatelka. Odhaluji tajemství mrtvých. Odhaluji tajemství ze své mysli. Na první pohled se zdá, že tyhle dva světy jsou si na hony vzdálené. A v mnoha ohledech je to i pravda. Přesto mohu k soudnímu případu i románu přistupovat velice podobně.

Ať prohlížím v laboratoři kosti nebo načrtávám doma u počítače román o Temperance Brennanové či scénář dalšího dílu Sběratelů kostí, je to jako vařit zeleninovou polévku. Nejdřív shromáždím poznatky, nápady a zkušenosti – pěkně každou zeleninku zvlášť – a pak je podusím v mozku.

Nakonec se rozličná fakta a detaily spojí. Pořezaný článek prstu. Fraktura lebky. Cesta vlakem. Stará paní na pláži. Z řídkého vývaru vzniká hustá polévka. Příběh se zápletkou, kulisami a charaktery.

Obvykle začínám o dalším Tempině dobrodružství uvažovat ve chvíli, kdy dokončuji předchozí knihu. Když jsem dopisovala Temné kosti a přemýšlela nad tím, z čeho se později vyvinul román Kosti jsou věčné, pracovala jsem na třech dětských vraždách. Oběti zemřely v různém věku a různých městech neznámým způsobem. První bylo miminko zabalené do prostěradla a schované v podkroví, kde jeho tělíčko zmumifikovalo. Druhé bylo batole v pytli na odpadky odhozeném v lese. Třetí předpubertální dítě pohřbené u řeky pod mostem. Všechno to byly dívky.

Jedna matka šla do vězení. Druhou osvobodili. U třetí vraždy nebyl zatím nikdo zatčen.

Smrt nevinných. Tyto tři zneklidňující případy daly vzniknout tématu vraždy novorozenců a zneužívání dětí (či dospělých, kteří nikdy dětmi být nepřestali) v knize Kosti jsou věčné.

Měla jsem hlavní zápletku. Hrášek, mrkev a houby probublávající ve vývaru vyprávění. Další ingredience? Kam hrdinku pošleme?

V roce 2011 jsem měla obrovské štěstí a obdržela pozvání na literární festival NorthWords, který se konal v Yellowknife v kanadských Severozápadních teritoriích. Během dvaceti let práce soudní antropoložky v Laboratoires de Sciences judiciaires et de médecine légale v Montrealu jsem o dalekém severu často slýchala. Ale teprve když jsem se tam onoho jara sama vypravila, pochopila jsem, jak „daleký“ opravdu je.

V Yellowknife jsem se setkala s nesmírně odolnými a tepelně tolerantními bytostmi této planety. Mnozí patřili k původním obyvatelům. Někteří byli spisovatelé, básníci nebo fotografové. Příjemní a vstřícní byli všichni. Ale zlatým hřebem cesty bylo místo samo.

Yellowknife na břehu Velkého Otročího jezera a na samé hranici Arktidy je polárním opakem mé rodné Severní Karolíny. Je to půlnoční slunce a polární záře. Losi mezi borovicemi. Sníh v červnu. Jelení žebírka v hotelové restauraci.

Minulost Yellowknife je stejně úchvatná jako jeho přítomnost. Kdysi to byl domov prosperujících zlatých dolů. Nyní se hospodářské touhy města pevně upínají k těžbě diamantů.

Diamanty v kanadské tundře? Směšné, řeknete si. Já reagovala stejně. Ale je to pravda. Charles Fipke je člověk, který má diamantový boom v Nunavutu a Severozápadních teritoriích na svědomí. Založil první diamantový důl v zemi a hledání těchto drahokamů věnoval uplynulých čtyřicet let.

Obyvatelé Yellowknife moc dobře vědí o Fipkem i jeho pátrání v pustině. Mnozí ho znají osobně. Někteří mu dokonce pomáhali s pátráním po malých lesklých potvůrkách.

Hotel Explorer, kde jsem bydlela, sloužil čas od času jako hlavní stan i Fipkemu. S malým letadlem startoval z přístavu, na který jsem viděla z okna. Když jsem ležela v posteli ve vlněných ponožkách a teplácích, v duchu jsem se ptala, zda Fipke někdy bydlel ve stejném pokoji.

Úplně stejně báječně se do polévky hodily i yellowknifeské opuštěné zlaté doly s temnými točitými chodbami a jasně žlutými sudy s arzenikem. Stačila mi jediná návštěva pod zemí, abych začala v duchu psát scénu z rodící se knihy.

Rajčata. Čočka. Fazolky. Yellowknife. Tundra. Diamantové a zlaté doly. Měla jsem kulisy.

Přidejte postavy a zamíchejte.

V knihách i v televizním seriálu putuje ústřední ansámbl z jednoho dílu do dalšího. Pokud jde o policii, v každém románu o Temperance Brennanové se objevují Andrew Ryan, Luc Claudel nebo Skinny Slidell. V LSJML v Montrealu a v úřadě soudního lékaře v Charlotte to jsou Pierre LaManche a Tim Larabee. Ve Sběratelích kostí vždy najdeme Bootha a šprty z Jeffersonova institutu. Jelikož se při práci stýkám se soudními vědci a příslušníky složek činných v trestním řízení, předlohy pro zmíněné postavy mám dobře uložené v mozkových komůrkách.

Ale každý příběh musí představit i někoho nového. Další hodné i zlé hochy. Jinak by to byla nuda. Kde vzít čerstvé suroviny?

Temperance Brennanová je profesorkou ústavu antropologie Severokarolínské univerzity v Charlotte. Já taky. Když potřebuji inspiraci pro románového profesora, jako tomu bylo v Ďáblových kostech, hodím do hrnce některého ze svých akademických kolegů.

Občas Tempe spolupracuje s agenty FBI, jako třeba v Temných kostech. Mnoho let jsem jezdívala do Akademie FBI v Quantiku ve státě Virginie a učila tam na kurzech o vyzvedávání lidských ostatků. Hledá se zvláštní agent? Paměť je připravená.

V Pavoučích kostech Tempe odjela na Havaj, kde pomáhala řešit případ ústřední identifikační laboratoře Společného velení POW-MIA. Jednou jsem pro tuto organizaci pracovala jako konzultantka a navštívila i jejich zařízení. Takže vojáci? Vědci z JPAC? Šup s nimi do polévky.

Od roku 2004 jsem členkou poradního sboru kanadské policie. Tento sbor poskytuje strategické poradenství příslušníkům Královské kanadské jízdní policie v oblasti policejních služeb, jako jsou programy o střelných zbraních, Kanadská policejní akademie, kriminální policie, služby soudních znalců, identifikace a technický provoz.

Díky práci v tomto sboru jsem poznala mnoho příslušníků kanadské jízdní a dozvěděla se spoustu věcí o roli této složky v dějinách kanadské kriminalistiky.

V románu Kosti jsou věčné se děj přenáší z Montrealu do Edmontonu a Yellowknife. Je to příběh o vraždách. Takže je jasné, že potřebujeme policajta na koni. No problemo. Jednoho vytáhneme naběračkou a okořeníme ho barvitou minulostí.

Okra. Cibule. Oregano. Pár mrtvol. Městečko s diamantovými doly v tundře. Seržant kanadské jízdní.

Pořádně zamíchat.

Povařit.