Kathy Reichs

Temperance Brennanová 17. Kosti nikdy nelžou

První část

1

Vzkaz jsem dostala hned v pondělí ráno. Honor Barrow mě žádal o mimořádnou schůzku.

V mojí hlavě si zrovna vyhrnovaly rukávy chřipkové bacily, a tak jsem z toho neměla velkou radost.

Ale víkend jsem strávila s coldrexem, afrinem a čajem s medem a citronem, takže jsem se přeci jen zařadila mezi miliardu nebožáků sunoucích se v dopravní špičce do centra města, místo abych sepisovala hlášení o rozkládajícím se těle motorkáře.

Ve tři čtvrtě na osm jsem zaparkovala za policejní budovou. Vzduch byl chladný a voněl po sluncem vysušeném listí. Aspoň myslím. Nos jsem měla tak ucpaný, že jsem čichem nerozeznala tulipán od odpadkového koše.

V roce 2012 si demokrati v Charlotte uspořádali po čtyřech letech pravidelné soirée. Desetitisíce lidí přijely vychvalovat a nominovat kandidáta, případně proti němu protestovat. Město utratilo 50 milionů dolarů za bezpečnostní opatření a přízemí policejní budovy, kdysi otevřená hala, dnes vypadá jako velitelský můstek vesmírné lodi Enterprise. Kruhové dřevěné zábrany. Neprůstřelné sklo. Monitory zobrazující i tu poslední jizvičku a pupínek, co se na budově vyskytuje uvnitř nebo zvenčí.

Zapsala jsem se do návštěvní knihy, ukázala bezpečnostní průkaz a vyjela do prvního patra.

Výtah přestal hučet a otevřel se, zrovna když kolem kráčel Barrow. Na dveřích, do nichž vstupoval, byly dvě šipky na zeleném podkladě: doleva k Oddělení trestných činů proti majetku a doprava k Oddělení trestných činů proti osobám. Nad šipkami symbol vosího hnízda – logo policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg.

„Díky, že jste přišla.“ Barrow se nezastavil.

„Bez problémů.“ Až na tympány v hlavě a oheň v krku.

Následovala jsem Barrowa, prošli jsme dveřmi a zabočili napravo.

Na chodbě se v obou směrech hemžili detektivové; většina měla na sobě košile s kravatou, jeden khaki kalhoty a tmavomodrou golfovou košili s neohroženým vosím logem. Všichni byli vyzbrojení kávou a nezanedbatelnou palebnou silou.

Barrow zmizel v místnosti nalevo označené dalším zeleným nápisem: 2220: Odbor násilných trestných činů. Vraždy a napadení s následkem smrti.

Pokračovala jsem rovně kolem tří výslechových místností. V té nejbližší rozhořčený baryton vykřikoval pozoruhodně nepřátelská slova.

Po deseti metrech jsem vstoupila do kanceláře označené jako 2101: Vraždy – odložené případy.

Většinu podlahové plochy zabíral šedý stůl a šest židlí. Kopírka. Registrační skříňky. Bílá mazatelná tabule a hnědá korková nástěnka na zdech. Nízká příčka vzadu oddělovala psací stůl s obvyklou výbavou – telefonem, hrnkem, uschlou rostlinou a přeplněnými košíky s doručenou a odchozí poštou. Z okna na psací podložku dopadal obdélník slunečního světla.

Nikde nikdo. Rychle jsem jukla na nástěnné hodiny. Sedm padesát osm.

To jako fakt? Jenom já chodím včas?

V hlavě mi dunělo; lehce naštvaná jsem dosedla na židli a kabelku si položila na zem.

Na stole byl notebook a dvě bedny označené čísly – jedna plastová, druhá lepenková. Formát číslic na té první mi byl povědomý: 090431070901. Spis z 31. dubna 2009. Telefonický hovor přijat v 7.09 hodin.

Identifikační systém na lepenkové krabici byl odlišný, takže jsem předpokládala, že se jedná o případ jiné jurisdikce.

A teď pár základních informací.

Policejní oddělení Charlotte-Mecklenburg má od sedmdesátých let minulého století asi pět set nevyřešených vražd. V roce 2003 tudíž dospěli k názoru, že je to dost mrtvých těl a lidí čekajících na spravedlnost, aby založili oddělení odložených případů.

Honor Barrow vyšetřoval vraždy dvacet let a odložené případy řídí od samého počátku. Na plný úvazek tu pracuje ještě jeden policejní seržant a agent FBI. Dobrovolnický revizní tým se skládá ze tří agentů FBI, jednoho newyorského policajta v důchodu a dvou civilistů – vysokoškolského profesora a inženýra –, kteří pomáhají s tříděním a analýzou před samotným vyšetřováním.

Jsem soudní antropoložka a pracuji s těly, která jsou mrtvá už dlouho, takže je nasnadě, proč mě tenhle tým občas přizve k tanci. Jenomže obvykle mi aspoň řeknou, proč si žádají mou přítomnost. Dotaz ohledně sady ostatků. Otázky související s kostmi, zraněním nebo rozkladem.

Tentokrát ani ťuk.

Byla jsem zvědavá, proč si mě povolali, a pomalu mi docházela trpělivost. Přitáhla jsem si plastový box k sobě a zvedla víko. Uvnitř ležely stovky stránek uspořádaných v několika oddílech. Nadpisy jsem znala. Údaje o oběti. Shrnutí trestného činu. Hlášení z místa činu. Shromážděné/analyzované důkazy/předměty. Hlášení soudního lékaře. Svědkové. Související vyšetřování. Potenciální podezřelí. Doporučená další opatření.

Nahoře leželo shrnutí případu, které sepsala Claire Melaniová, kriminoložka a kolegyně ze Severokarolínské univerzity v Charlotte. Prolistovala jsem první část její zprávy. A cítila, jak mi tuhnou svaly na krku.

Než jsem se stihla do dokumentu začíst, na chodbě se ozvaly hlasy. Za okamžik se objevil Barrow a ještě jeden muž, který vypadal jako z titulní stránky příručky pro přežití. Seprané džíny. Vybledlá vojenská bunda přes červené tričko s dlouhým rukávem. Pod neonově oranžovou kšiltovkou mu vykukovaly tmavé vlnité vlasy.

Vrátila jsem hlášení do bedny. „To všichni uvízli v zácpě?“

„Dobrovolníky jsem nezval.“

Ačkoli mě to překvapilo, neříkala jsem nic.

Barrow si všiml, že jsem pohledem zaletěla k survivalistovi, a představil mi ho. „Detektiv Rodas přijel z Vermontu.“

„Umparo. Pro přátele Umpie.“ Omluvný úsměv. „Pro oba.“

Rodas mi podal ruku. Potřásli jsme si. Jeho stisk odpovídal vizáži – tvrdý a pevný.

Když si Barrow a Rodas sedali, ve dveřích se vynořila známá postava. Erskine „Skinny“ Slidell, který je dle vlastního přesvědčení policejní legenda.

Nemůžu říct, že mě Slidellova přítomnost nadchla. Jelikož Skinny dělá na vraždách a já v márnici, práce nás často svede dohromady. Za ty dlouhé roky naše vztahy kolísají víc než křivka na detektoru lži. Jeho způsoby mi jdou na nervy, ale řešit případy, to on umí.

Slidell vystrčil obě ruce v gestu znamenajícím „Co je?“ a pak ohnul zápěstí, aby se podíval na hodinky. Zlehka.

„Mám radost, že ses urval od toho počítačovýho porna.“ Barrow se usmál a nohou odstrčil židli od stolu.

„Zato tvoje ségra se před kamerou přímo vyžívá.“ Čalounění těžce vzdychlo, když na ně Slidell spustil své masivní pozadí.

Barrow býval v osmdesátých letech Slidellovým parťákem a na rozdíl od ostatních tvrdí, že se mu to líbilo. Patrně měli stejný smysl pro vtipné hlášky.

Barrow sotva stihl Slidella a Rodase navzájem představit, když se otevřely dveře. Vstoupil muž, jehož jsem neznala. Měl povolenou bradu, až příliš dlouhý nos, a i když se postavil rovně jako pravítko, nebyl o moc vyšší než já. Polyesterová košile, kravata a konfekční oblek naznačovaly střední manažerskou pozici. Jeho způsoby na dálku hlásaly, že je polda. Všichni čtyři jsme ho sledovali, jak se usazuje ke stolu.

„Agent Tinker z SBI.“ Při zmínce o Státním úřadu vyšetřování nebyla v Barrowově hlase ani špetka vřelosti.

Ano, o Beauovi Tinkerovi jsem už slyšela. Povídalo se o něm, že je úzkoprsý a má hodně nabubřelé ego. A je na ženské.

„Sem ani nemusel vážit tu dlouhou cestu,“ ucedil Slidell, aniž by zvedl oči od prstů, které měl propletené na břiše.

Tinker se zahleděl na Slidella očima šedýma jako neleštěný cín. „Sídlím kousek odsud v terénní kanceláři v Harrisburgu.“

Slidell stiskl čelist, ale mlčel.

Jako všude jinde na světě i v Severní Karolíně panuje mezi různými bezpečnostními složkami řevnivost. Šerifové, univerzita, letištní a přístavní policie versus policejní oddělení. Státní policie versus městská. Federálové versus celý svět.

Kromě případů, u nichž je to nutné – drogy, žhářství, hazard a volební podvody –, se SBI do kriminálního vyšetřování zapojuje pouze na žádost místních oddělení. Chlad, který čišel z Barrowa i Slidella, svědčil o tom, že žádnou podobou žádost nevznesli.

Vylosoval si ho Rodas? Pokud ano, proč se v Raleigh tolik zajímají o případ z Vermontu?

Slidell sám sebe pokládá za eso mordparty. Moc velké na to, aby jen tak žvanil u stolu; sám to jednou řekl. V duchu jsem se ptala, co tady dělá.

Vzpomněla jsem si na spis v plastové krabici.

Podívala jsem se na Slidella. Hlavu měl zvednutou a upíral na Tinkera pohled, který si běžně schovává pro pedofily a plíseň.

Přesahuje jejich nepřátelství hranice rajonu? Měl Slidell s Tinkerem v minulosti co do činění? Anebo se Skinny prostě chová jako Skinny?

Barrowův hlas mě vytrhl z přemítání. „Poprosím detektiva Rodase, aby začal.“

Barrow se opřel a upravil si řetízek, na němž se mu houpal odznak. Tenhle chlap mi připomíná obrovskou kožnatou želvu. Tmavá a vrásčitá pleť, zakrnělá hlava, drobný nos a nad ním oči posazené daleko od sebe.

Rodas otevřel lepenkovou krabici, vyndal stoh spisů a každému z nás jeden přisunul. „Omlouvám se, jestli budu méně formální, než jste zvyklí.“ Měl hluboký chraplavý hlas, který si člověk obvykle spojuje s bílým čedarem a vermontskou milicí. „Nejprve to celé shrnu, pak zodpovím otázky nebo nejasnosti.“

Začala jsem listovat v deskách. Sluch mi napověděl, že Tinker i Slidell dělají totéž.

„Osmnáctého října dva tisíce sedm mezi půl třetí a třetí hodinou odpoledne zmizela cestou ze školy dvanáctiletá běloška Nellie Gowerová. Kolo, na kterém jela, se našlo po šesti hodinách na okresní dvouproudovce asi půldruhého kilometru od farmy Gowerových.“

Tón jeho hlasu mě přiměl zvednout hlavu. Rodasův ohryzek si oběhl jedno kolečko a teprve pak policista pokračoval. „Nelliino tělo se objevilo za osm dní v žulovém lomu šest kilometrů za městem.“

Všimla jsem si, že Rodas používá dívčino jméno, nikoli odosobněné „dítě“ nebo „oběť“, jak to policisté často dělají. Nepotřebovala jsem Freuda, abych pochopila, že Rodas je do případu emocionálně zaháčkovaný.

„Soudní lékař nenašel žádné stopy poranění ani sexuálního útoku. Dítě bylo oblečené. Úmrtí jsme vyhodnotili jako násilné, jeho příčinu neznámou. Místo činu nic neodhalilo. Ani tělo ne. Žádné otisky pneumatik, žádné stopy, krev, sliny, vůbec nic.

Vyslechli jsme obvyklé osoby – devianty se záznamem v rejstříku, rodiče a příbuzné, přátele a jejich rodiny, sousedy, dívky na hlídání, vedoucí ze skauta, pracovníky školy, lidi z církve a komunitního centra. Každého, kdo měl jakékoli vazby k oběti.“

Rodas vytáhl z krabice fotografie formátu osm krát třináct svázané spirálou a poslal je po stole jako krupiér. Ztichl, když jsme si prohlíželi smutné obrázky, které nám rozdal.

Na několika prvních snímcích byl lom. Olověná obloha visela nad skálou a hlínou bez stromů. Nalevo se do kopce vinula štěrková cesta k nepravidelnému obzoru.

Stály na ní dočasné zátarasy. Za nimi parkovala auta, pickupy a dodávky médií. Řidiči a pasažéři postávali kolem ve dvojicích nebo trojicích. Někteří si povídali, jiní zírali přes dřevěné kozy anebo koukali do země. Několik z nich mělo na sobě trička s nápisem NAJDĚTE NELLII a obrázkem usmívající se dívenky.

Tyhle lidi znám. Samaritáni, kteří věnují hodiny hledání a zvedání telefonů. Čumilové, co by dali všechno za jediný pohled na pytel s mrtvolou. Novináři pátrající po dalším trháku či lidské tragédii.

Před zátarasy stála policejní auta, vůz kriminálky, dodávka koronera a pár neoznačených vozů rozestavených v nepravidelných tvarech, jako by zamrzly uprostřed letu. Poznávala jsem obvyklé účastníky. Technici sbírající důkazy a asistenti koronera. Žena ve větrovce s velkým žlutým nápisem SOUDNÍ LÉKAŘ na zádech. Policisté v uniformách, jeden s hlavou skloněnou k vysílačce upevněné na rameni.

Uprostřed postavili stříšku. Pod modrým igelitem se od tyčky k tyčce táhla žlutá páska oddělující zhruba čtvercový prostor. Uvnitř se tyčila bolestně maličká hromádka. Rodas u ní seděl na bobku, mračil se a v ruce držel blok.

Další sada fotek se už soustředila na dívku. Nellie Gowerová ležela na zádech, nohy natažené, paže přitisknuté k tělu. Zip červeného vlněného kabátku měla zapnutý až k bradě. Tkaničky tenisek zavázané do symetrických motýlků. Spodní lem puntíkované halenky úhledně zastrčený do jasně růžových džín.

Na dalších snímcích jsem spatřila tvář, která na mě před chvílí shlížela z triček. Teď se neusmívala.

Vlasy jí splývaly na ramena v dlouhých čokoládových vlnách. Všimla jsem si, že je má rozdělené pěšinkou uprostřed hlavy a pěkně upravené, jako by ji někdo učesal.

Osm dní ve volné přírodě udělalo své. Obličej byl nafouklý, pokožka pokrytá fialovými a zelenými skvrnami. Ústa i nosní dírky osídlili červi.

Poslední tři fotky zobrazovaly detail dívčiny pravé ruky. Na dlaních byly stopy po jakési průsvitné bílé hmotě.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Obě ruce jsme zabalili. Soudní lékařka provedla stěr z kůže a zpod nehtů. Chlapi si mysleli, že by to mohly být zbytky tkáně.“

Přikývla jsem a stále zírala na fotku. V mozku se tvořily synapse. Vzpomněla jsem si na jinou dívku. Jinou sadu obrázků, co člověku lámou srdce.

Věděla jsem, proč mě zavolali. I proč je tady Skinny.

„Do prdele práce.“

Rodas nevěnoval Slidellově výbuchu pozornost. „Měli jsme pár stop, telefonických tipů, svědka, co tvrdil, že jeden z učitelů se o Nellii nezvykle moc zajímal, souseda, který ji údajně viděl v autě s vousatým mužem. Nebylo to k ničemu. Nakonec jsme případ odložili. Jsme malé oddělení, bylo potřeba se pohnout dál. Víte, jak to chodí.“

Rodas se podíval na Slidella a pak na Barrowa. A setkal se s očima, které to věděly až moc dobře. „Ale pořád mě to žralo. Takový děcko. Kdykoli jsem měl trošku času, vytáhl jsem si spis a doufal, že nám třeba něco uniklo a já na to přijdu.“

Ohryzek mu znovu poskočil. „Nellie byla podle všeho dost plachá. Opatrná. Není pravděpodobné, že by šla s cizím člověkem. Všichni jsme byli přesvědčení, že pachatelem je někdo z místních. Někdo, koho znala. Asi jsme se na to upnuli až moc.

Vloni jsem si řekl: Tak sakra už dost. Jdi na to jinak. Zkusil jsem VICAP.“

Rodas měl na mysli program prevence násilných trestných činů FBI – národní databázi, která sbírá a soustřeďuje informace o vraždách, sexuálních útocích, pohřešovaných osobách a dalších aspektech násilných zločinů. Obsahuje asi 150 000 otevřených i uzavřených vyšetřování, které tam vkládá na 3800 státních i místních úřadů. Jsou zde i odložené případy až z padesátých let minulého století.

„Zadal jsem, co jsme měli – modus operandi, specifika, popis místa činu a fotografie, detaily oběti. Trvalo týdny, než mi přišla odpověď. Ale teď jsem si na beton jistý, že se tahle vražda podobá jednomu nevyřešenému případu tady u vás v Charlotte.“

„Nanceovic holka,“ pronesl Slidell přes stisknuté rty.

„Nikdo zatím zatčený nebyl.“ Tinkerova první slova od chvíle, kdy Slidellovi sdělil, že ho převeleli k nám do města.

Slidell otevřel ústa, aby odpověděl. Očividně si to rozmyslel a zase je zavřel.

Pohlédla jsem na plastovou bednu. 090417091201. Lizzie Nanceová. Skinnyho vlastní nezdar, co mu žere střeva.

Sedmnáctého dubna 2009 odešla Elizabeth Ellen „Lizzie“ Nanceová z hodiny baletu do matčina bytu, který byl jen tři bloky daleko. Domů nikdy nedorazila. Psaly o tom všechny noviny. Přihlásily se stovky dobrovolníků, kteří zvedali telefony na informační lince, vylepovali letáčky a prohledávali les a rybník u Lizziina bydliště. Nebylo to k ničemu.

Dva týdny po jejím zmizení se v přírodní rezervaci severozápadně od Charlotte objevilo rozložené tělo. Mrtvola ležela na zádech, nohy u sebe, paže přitisknuté k bokům. Rozkládající se svaly stále halil černý trikot, legíny a růžové bavlněné prádlo. Chodidla se ukrývala v křiklavě modrých pantoflích Crocs. Zbytky pod nehtem u palce později identifikovali jako běžnou obličejovou tkáň.

Slidell vedl vyšetřování, já analyzovala kosti.

I když jsem se hodiny hrbila nad mikroskopem, nenašla jsem na kostře jediný vryp, řez ani zlomeninu. Soudní lékař okresu Mecklenburg Tim Larabee nedokázal s určitostí stanovit, zda došlo k sexuálnímu zneužití. Úmrtí bylo klasifikováno jako vražda, příčina neznámá.

Lizzie Nanceová zemřela v jedenácti letech.

„Honor naštěstí tenhle nevyřešený případ vložil do databáze. Systém objevil podobnost.“ Rodas zvedl obě dlaně. „A tak jsem tady.“

Místnost na chvíli zaplnilo ticho. Jako první promluvil Tinker: „A to je všechno? Dvě holky přibližně stejného věku? Oblečené?“

Nikdo nereagoval.

„U tý Nanceovic žáby by se znásilnění už stejně ani nepoznalo, ne?“

Slidell se opřel rukama o stůl a naklonil se k Tinkerovi. Rychle jsem se do toho vložila.

„V pitevní zprávě jsou zaznamenané veškeré okolnosti. Dívka ale byla oblečená a doktor Larabee si byl jistý, že ke znásilnění nedošlo.“

Tinker pokrčil rameny a vůbec si neuvědomoval, že jeho přezíravé chování jde všem na nervy. Anebo mu to bylo jedno. „Připadá mi to hodně slabé.“

„Nepřijel jsem do Charlotte jen kvůli profilu z VICAP,“ pokračoval Rodas. „Než jsme Nellii našli, jeden a půl dne na ni pršelo. Oblečení měla prosáklé vodou a tekutinami, co vznikly při rozkladu. Ačkoli jsem nebyl moc optimistický, všechno jsem poslal na testy do naší soudní laboratoře ve Waterbury. K mému překvapení objevili DNA.“

„Byla její,“ hádal Slidell.

„Ano.“ Rodas si položil předloktí na stůl a opřel se. „Před osmnácti měsíci jsem znovu procházel celý spis. A narazil jsem na vcelku nadějnou stopu. Látka, kterou jsme setřeli Nellii z rukou, se do laborky s oblečením nedostala. Zavolal jsem soudní lékařce a ona našla vzorky, co při pitvě odebrala její předchůdkyně. Nedělal jsem si velké naděje, ale poslal jsem to do Waterbury.“

Rodas se podíval přímo na mě.

Já jeho pohled opětovala.

„Materiál obsahoval DNA, která nepatřila Nellii.“

„Zadal jste profil do systému?“ zeptal se zcela zbytečně Tinker.

Rodas kývl bradou k hlášení, které jsem držela v rukou. „Podívejte se na část označenou jako aktualizované výsledky testování DNA, doktorko Brennanová.“

Zajímalo mě, proč si vybral zrovna mě, a tak jsem ho poslechla.

Přečetla jsem si jméno.

A cítila, jak se mi v žaludku rozkmitávají křidýlka adrenalinu.

2

Hlášení bylo krátké a dvojjazyčné: francouzsky i anglicky.

Pořád mi to nedávalo smysl, a tak jsem si znovu přečetla poslední odstavec. V obou jazycích.

Nalezena shoda vzorku DNA č. 7426 s kanadským státním příslušníkem č. 64899 identifikovaným jako Anique Pomerleauová, běloška, narozená 10. 12. 1975. Osoba není momentálně ve vazbě.

Anique Pomerleauová.

Očima jsem zabloudila k Rodasovi. On ze mě ty své dosud nespustil. „Dovedete si představit, jak to se mnou zacloumalo. Celé roky nic a pak se dozvím, že sekvenovali DNA, která nepatří Nellii. Řekl jsem analytikovi, aby profil zadal do CODIS.“

Stejně jako VICAP je i CODIS – neboli kombinovaný rejstřík DNA – databáze FBI, kde se ve dvou sekcích ukládají genetické profily pro kriminalistické účely.

Rejstřík odsouzených trestanců obsahuje profily osob, které byly usvědčeny z trestného činu, počínaje těmi méně závažnými až po sexuální napadení a vraždu. Forenzní rejstřík obsahuje profily získané z důkazního materiálu na místě činu, jako je sperma, sliny nebo krev. Když detektiv nebo pracovník laboratoře vloží neznámý profil, software CODIS elektronicky prohledá oba rejstříky a zjistí případnou shodu.

Shoda ve forenzním rejstříku propojí trestné činy a identifikuje pravděpodobného mnohonásobného pachatele. Na základě forenzní shody může policie v několika jurisdikcích koordinovat vyšetřování a navzájem si poskytovat vodítka. V případě shody mezi oběma rejstříky mají k dispozici „pachatele“. Podezřelého. Jméno.

Anique Pomerleauová.

„Není Američanka.“ Ubohé, ale stejně jsem to řekla. Spíš proto, že mě zajímalo, jak Rodas získal informace o shodě DNA v případě kanadské občanky. Naši sousedé nad devětačtyřicátou rovnoběžkou sice používají software CODIS, ale mají svou vlastní národní databázi DNA.

„Ve Státech se nic nenašlo, a tak jsem se rozhodl odeslat profil na sever. Není to nic neobvyklého. Z Hardwicku je to na hranice sotva hodina autem.“ Rodas ukázal na hlášení, které jsem držela v ruce. „Tohle je z Kanadské národní databanky DNA.“

To jsem věděla. Při své práci v Laboratoire de sciences judiciaires et de médecine légale v Montrealu jsem podobných viděla tucty. Pseudoefedrin a oxymetazolin, které jsem si vzala na virózu, zkratovaly mou schopnost jasně se vyjadřovat. „Jak jste si ji spojil se mnou?“ upřesnila jsem.

„Shodu našli v Kanadě, tak mi přišlo logické začít právě tam. Mám kamaráda u Královské kanadské jízdní. Prověřil jméno a našel Anique Pomerleauovou, která odpovídala identifikátorům. V roce dva tisíce čtyři na ni Sureté du Québec vydala zatykač.“

„Moment. Vy tvrdíte, že na mrtvé holce z Vermontu nechala DNA ženská, po které Kanaďani už pět let pátrají?“ Tinker, král soucitu.

„Detektiv, který tehdy vedl vyšetřování, tam pořád pracuje, ale momentálně se jaksi nezdržuje ve službě.“ Rodas se ironicky pousmál. „Mám pocit, že to je případ sám pro sebe.“

V zápěstí jsem ucítila mírné pulzování. Upírala jsem zrak na tenkou modrou žílu, která se mi vlnila pod kůží.

„O tom případu ani pachateli si ostatní moc nepamatovali. Ale koroner mi dal kontakt na patologa, který tam pracuje snad od nepaměti. Pierre LaManche.

LaManche mi řekl, že Pomerleauová byla podezřelá v případu úmrtí několika mladých dívek. Prý měla komplice, který se jmenoval Neal Wesley Catts. V roce dva tisíce čtyři se Catts buď zastřelil, anebo ho Pomerleauová zabila. Pak zmizela.

Informoval jsem LaManche o DNA, kterou jsme našli na ruce Nellie Gowerové, a o shodě ve VICAP, díky níž se objevila podobnost s nevyřešeným případem v Charlotte. Poradil mi, abych se spojil s doktorkou Brennanovou.“

Anique Pomerleauová.

Zrůda.

Jediná, která nám kdy unikla.

Nedávala jsem na sobě nic znát. Oči jsem upírala na cévu vinoucí se v mé paži.

„Vy si myslíte, že Pomerleauová oddělala Gowerovou i Nanceovou?“ Tinker opět pronesl nahlas to, co bylo zcela jasné.

„Myslím, že je to možné.“

„Kde celou tu dobu byla?“

„Vyhlásili jsme pátrání. V SQ učinili totéž, i když se moc vstřícně netvářili. Vlastně jim to nemůžu mít za zlé. Uběhlo deset let. Pomerleauová může být klidně mrtvá nebo si změnila jméno. Navíc mají jen jedinou fotku z roku devatenáct set osmdesát devět.“

Pamatovala jsem si na ni. Jinou jsme tenkrát neměli. Pomerleauové je na ní asi patnáct.

„Takže Pomerleauová se vypaří na tři roky z Montrealu a pak se objeví ve Vermontu, kde unese děcko.“ Podle tónu hlasu jsem usoudila, že Slidell jen přemýšlí nahlas.

„Když jsem se naposled koukal do atlasu, Severní Karolína ještě byla docela daleko od tundry,“ prohlásil Tinker. „Jak se tady Pomerleauová ocitla?“ Nikdo neodpovídal, a tak přitlačil. „DNA spojuje Pomerleauovou s Gowerovic děckem. Ale co spojuje Gowerovou s Nanceovou? Už jsem to říkal a řeknu to znova. Je to smutný, ale každý den je zamordovaný nějaký dítě. Proč jste si tak jistý, že se jedná o stejnýho pachatele?“

Tlak v dutinách najednou hrozil výbuchem. Nenápadně jsem si přitiskla dlaň na tvář. Pokožka byla horká. Virus mi pocuchal i nervy? Anebo jsem v šoku z toho, co slyším?

Natáhla jsem se po kapesníku, abych se vysmrkala, a Rodas odpočítával na prstech; začal u pravého palce. „Oběti jsou ženského pohlaví. Oběma bylo mezi jedenácti až čtrnácti lety. Obě zmizely ve dne a na veřejném prostranství – jedna na dálnici, druhá na ulici ve městě. Obě těla ležela na povrchu a nebyla nijak chráněná – jedno v lomu, druhé na poli. Obě ležela na zádech, paže i nohy natažené, vlasy upravené.“

„Někdo je do té pozice srovnal.“ Barrow.

„Každopádně.“

Rodas pokračoval na levé ruce. „Oběti byly oblečené. Obě měly na prstech zbytky tkáně. Ani jedna neměla známky zranění. Ani jedna nevykazovala stopy po sexuálním napadení.“ Vyndal z lepenkové krabice zakládací obal a položil ho na stůl. Uvnitř byla barevná fotografie formátu třináct krát osmnáct s bílým okrajem.

Barrow vytáhl podobný snímek z plastové bedny a umístil ho vedle Rodasova. Jako jeden jsme se naklonili, abychom si je prohlédli.

Byly to bezpochyby školní portréty. Všichni jsme takhle v mládí seděli fotografovi. A děti si je dodnes nosí každý rok domů. Pozadí se lišila. Kmen stromu a nařasený červený samet. Ale obě dívky hleděly přímo do objektivu a stejně rozpačitě se usmívaly.

„Musím připustit,“ přiznával Tinker, „že jsou stejný typ.“

„Typ?“ Slidell vyfoukl vzduch přes stisknuté rty. „Vypadaj jak dva klony.“

„Oběti měly zhruba stejnou výšku i váhu,“ navázal Rodas. „Žádná ofina, brýle ani rovnátka, která jsou podle mě v téhle věkové skupině dost obvyklá.“

Byla to pravda. Obě dívky měly světlou pleť, jemné rysy a dlouhé tmavé vlasy rozdělené uprostřed na pěšinku a sčesané dozadu. Gowerová je měla zastrčené za uši.

Podívala jsem se na Lizzii Nanceovou. Na tvář, kterou jsem si prohlížela snad tisíckrát. Všímala jsem si poprašku karamelových pih. Červených plastových mašliček na konci obou copů. Náznaku rozpustilosti ve velkých zelených očích.

A pocítila jsem stejný smutek. I zoufalství. Jenomže tentokrát se do směsice emocí přidala ještě další.

V hlavě se mi spontánně vynořily obrázky. Vychrtlé tělo stočené do embryonální polohy na provizorní lavici. Žlutooranžové plameny tančící po stěně. Krví postříkaný křišťál vrhající stíny po tlumeně osvícené místnosti.

Zabloudila jsem pohledem za Slidellova záda.

Ačkoli jsem ze svého místa neviděla ven, věděla jsem, že z okna je výhled na parkoviště. Budovy v centru. Mezistátní silnice, která se klikatí mezi sloupy vysokého napětí přes celý Severozápad. Vzdálená kanadská hranice. Slepá ulice u opuštěného železničního depa. Rue de Sébastopol.

Zvuk ticha mě vrátil do přítomnosti.

„Potřebujete přestávku?“ Barrow si mě prohlížel se zvláštním výrazem. Všichni se tak koukali.

Přikývla jsem, vstala a opustila kancelář.

Pospíchala jsem chodbou a před očima se mi zjevovaly další obrázky. Psí obojek kolem tenoučkého krku. Tmavé uprchlické oči, kulaté a vyděšené v obličeji bílém jako stěna.

Zamkla jsem za sebou dveře na toaletě, došla jsem k umývadlu a strčila ruce pod kohoutek. Pozorovala jsem vodu, jak přes ně stéká. A zároveň ji neviděla. Celou minutu.

Pak jsem udělala z dlaní mističky a napila se.

Nakonec jsem se narovnala a pohlédla do zrcadla. Zírala na mě žena, jejíž klouby na rukou byly stejně bílé jako porcelánový okraj umývadla, který v nich svírala.

Prohlížela jsem si její tvář. Ani mladá, ani stará. Popelavě plavé vlasy s šedými pramínky. Smaragdově zelené oči. A v nich? Smutek? Vztek? Rýma a horečka?

„Dej se dohromady.“ Rty v zrcadle se pohnuly. „Dělej svou práci. Dostaň tu mrchu.“

Zavřela jsem vodu. Utrhla jsem papírový ručník z držáku a osušila si obličej. Vysmrkala jsem se.

Vrátila jsem se do služebny oddělení odložených případů.

„… zrovna jsem říkal, jak je neobvyklé, že tam nebyl žádný sexuální motiv,“ rozčiloval se Tinker.

Posadila jsem se.

„Kdo ví, co je pro tyhle úchylný sráče sexuální.“ Slidell se opřel na židli a po stole táhl dlaň sevřenou v pěst.

„Jestli je pachatel žena, máme patrně co do činění s úplně jinýma hrátkama,“ řekl Tinker.

„Jo, ale jsou to naše hrátky,“ odsekl Slidell. Po chvíli dodal: „Gowerová byla dva sedum.“

„Cože?“

Slidell vrhl po Tinkerovi zničující pohled. „Gowerová umřela dva tisíce sedum. Takže mezi Montrealem a Vermontem uběhly tři roky. A další rok, než tady u nás unesli Nanceovou.“

„Co tím chcete říct?“

„Časová osa, ty zasranej tupče.“ Slidell vyskočil na nohy dřív, než se Tinker vzmohl na peprnou odpověď. „Tady jsem skončil.“

„Pro dnešek toho necháme.“ Barrow se pokoušel uhasit rozhořívající se otevřený souboj. „Sejdeme se znovu, až detektiv Slidell s paní doktorkou projdou spis Nanceové.“

Barrow a Slidell se na sebe podívali. A pak byl Skinny pryč.

„Zavolejte šašky.“ Tinker kývl hlavou, opřel se rukama a vstal ze židle.

Rodas pozoroval Tinkera, jak mizí ve dveřích, pak tázavě pohlédl na Barrowa a zvedl obočí. Ten mu ukázal, aby zůstal sedět. Rodas se opřel. Já taky.

Slidell se objevil za pár minut s papírovými deskami v ruce. Byla k nim připevněná fotografie.

Slidell se svezl na nejbližší židli, palcem odstranil svorku na papír a položil fotku ke dvěma školním portrétům.

Znovu jsem pocítila, jak mi v žilách třepetá adrenalin.

Dívka měla hnědé oči a světle olivovou pleť. Dlouhé kaštanové vlasy rozčísnuté uprostřed na pěšinku a stažené hřebínky. Věk jsem odhadovala na dvanáct nebo třináct let.

„Michelle Lealová. Říká si Shelly,“ spustil Slidell. „Třináct. Žije s rodiči a dvěma sourozenci v Plaza-Mildwood. Minulej pátek odpoledne ji matka poslala do obchodu na rohu Central Avenue a Morningside Drive. Kolem čtvrt na pět tam koupila mlíko a lentilky. Domů se nevrátila.“

Většinu víkendu jsem strávila s vypnutým mozkem a léky proti kašli, takže jsem usínala, hned jak sem si zapnula televizi. Velmi matně jsem si vybavila zpravodajství o pohřešované dívce, záběry na pátrací tým, uplakané prosby matky.

Nyní jsem spatřila dívčinu tvář.

„Ještě se nenašla?“ polkla jsem.

„Ne,“ odpověděl Slidell.

„Podle vás to s tím souvisí.“

„Podívejte se na ni. A modus operandi odpovídá.“

Zvedla jsem oči. Střetla jsem se s Barrowovým pohledem. „A vy si myslíte, že se mě to týká,“ řekla jsem klidně.

Barrow se pokusil o laskavý úsměv. Nepovedlo se mu to.

„Myslíte si, že si Pomerleauová zjistila, kde bydlím, přijela sem a zabila Lizzii Nanceovou. A teď unesla Shelly Lealovou.“

„Musíme brát v úvahu i tuhle možnost,“ odpověděl tiše Barrow.

„Proto jste mě sem dnes ráno pozval.“

„Je to jeden z důvodů.“ Barrow se odmlčel. „U odložených případů máme spoustu času. Žádný tlak veřejnosti, médií ani těch nahoře. Jenomže v případě Shelly Lealové tohle neplatí.“

Přisvědčila jsem.

„Třeba je ta holka už mrtvá,“ řekl Slidell. „Anebo není. Gowerovou našli za osm dní. Jestli je Lealová naživu, dost možná čučíme do hodně úzkýho okýnka.“

Barrow se znovu vložil do hovoru. „Vy víte, jak Pomerleauová přemýšlí, jak pracuje.“

„Jsem antropoložka, ne psycholožka.“

Barrow zvedl obě dlaně. „Chápu. Ale byla jste tam. To je jeden důvod, proč potřebujeme vaši pomoc.“

„A ten druhý?“

„Vyšetřování Pomerleauové tenkrát vedl detektiv Andrew Ryan. Povídá se, že se s ním dobře znáte.“

Do obličeje se mi nahrnulo horko. Tohle jsem nečekala.

„Chceme, abyste ho našla.“

3

„Nemám přehled o tom, kde se detektiv Ryan zrovna nachází.“

Srdce mi stále posílalo krev do tváří. Tohle nenávidím. Nesnáším, když jsem tak snadno čitelná.

Barrow mívá ve zvyku si odkašlávat. Udělal to i teď. „S Ryanem jste hodně dlouho spolupracovala, že?“

Přikývla jsem.

„Víte, proč zmizel?“

„Zemřela mu dcera.“

„Náhle?“

„Ano.“ Předávkovala se v heroinovém doupěti.

„Věk?“

„Dvacet.“

„To by asi vykolejilo každého.“

Podívala jsem se na hodinky. Reflex. Věděla jsem, kolik je.

„Už je to skoro dva měsíce a nikdo nemá ponětí, kam Ryan odjel.“

Neříkala jsem nic.

„Mluvil někdy o oblíbených místech, kde by se mohl zašít? Kam by rád jel? Kam by se mu chtělo na dovolenou?“

„Ryan není dovolenkový typ.“

„Ten chlapík má skvělou pověst,“ zakřenil se Rodas. „Podle toho, jak ho tam na severu vychvalujou, vyřešil každou vraždu od dob Černé Dahlie.“

„Elizabeth Shortovou zabili v Los Angeles.“

Rodasovy tváře zrudly rozpaky. Anebo něčím jiným.

„Ryan dělal na Pomerleauové,“ prohlásil Barrow. „Opravdu by se nám hodil.“

„Hodně štěstí.“ Popudlivě, jenomže já obvykle na tlak moc dobře nereaguju.

„LaManche měl dojem, že jste si byli s Ryanem blízcí.“

Podařilo se mi ovládnout nutkání sebrat se a odejít.

„Promiňte, vyznělo to hloupě.“

Ne, detektive Rodasi, vyznělo to naprosto správně. S Ryanem máme společného víc než vraždy. Vzpomínky, náklonnost. Kdysi jsme sdíleli i postel.

„Chtěl jsem říct, že podle LaManche jste jediná, kdo by mohl Ryana najít.“

„A přivést ho zpátky?“

„Jo.“

„To se stává jenom v knížkách.“

Originální spisy nesmějí opustit služebnu oddělení odložených případů. Jakmile jsem Slidellovi, Barrowovi a Rodasovi řekla všechno, na co jsem si o Anique Pomerleauové vzpomněla, vydala jsem se s obsahem plastové bedny ke kopírce.

Slidell odešel, aby si zatelefonoval. Už se nevrátil.

Těsně před jednou mi zazvonil mobil. Tim Larabee chtěl, abych prohlédla ostatky nalezené na vrakovišti v kufru subaru.

Hlavu jsem měla jako střep, krk jako rozpálený štěrk. A skoro jsem omdlévala z výparů toneru.

Kašlu na to.

Odnesla jsem zkopírovaný spis Nanceové na Slidellův stůl. Pak jsem si vzala krabici, nacpala do ní vlastní kopie a práskla do bot.

Nezamířila jsem do sídla soudního lékaře na západ od centra, ale zavolala jsem Larabeemu, abych si vyprosila volno. Svedla jsem to na mor. Pak jsem svou mazdu nasměrovala k enklávě předražených domů pod stromy tak vysokými, že jejich letní listoví mění ulice v tunely. Myers Park. Moje čtvrť.

Za pár minut jsem odbočila z Queens Road na kruhový objezd, který mě vyplivl u pompézního cihlového georgiánského sídla vévodícího celému Sharon Hall. Můj komplex.

Pokračovala jsem kolem kůlny na kočáry až k maličké patrové budově zastrčené v rohu pozemku. „Přístavek“, datum narození a původní účel neznámý. Můj domov.

Vešla jsem dovnitř a zavolala: „Ahoj, Birde.“

Kocour nikde.

Praštila jsem s krabicí na linku a rozhlédla se po kuchyni. Okenice byly pootevřené a vrhaly dlouhé zlaté pruhy na dubovou podlahu.

Lednice vrčela. Jinak tu bylo ticho jako v kryptě.

Strčila jsem do lítaček, přešla jídelnu a vystoupala do patra.

Birdie ležel stočený na mé posteli. Jakmile zaregistroval pohyb, zvedl hlavu z tlapek. Tvářil se vyplašeně. Možná naštvaně. U koček se to těžko pozná.

Hodila jsem kabelku na židli a pak i oblečení. Natáhla jsem si tepláky, spolkla dvě tablety na ucpaný nos a vklouzla pod deku.

Se zavřenýma očima jsem naslouchala povědomým zvukům a snažila se nemyslet na Anique Pomerleauovou. Na Andrewa Ryana. Pravidelné kap kap kap kohoutku v koupelně. Tiché skříp skříp magnoliové větve škrabající o sklo. Rytmické prrrrrr vzduchu proudícího přes Birdieho hlasivky.

Journey spustili písničku Don’t Stop Believing.

Prudce jsem otevřela víčka.

V pokoji bylo šero. Úzký šedý obdélník lemoval stín.

„Drž se…,“ zpívali Journey.

Překulila jsem se na bok. Zářící oranžové číslice na budíku oznamovaly 16.45.

Zasténala jsem.

Hudba najednou ztichla. Dohrabala jsem se ke kabelce, vylovila iPhone a podívala se, kdo volal.

Znovu jsem zasténala.

Klesla jsem na okraj postele a stiskla tlačítko vytáčení. Slidell to vzal hned. Podle zvuků v pozadí jsem hádala, že je v autě. „Jo.“

„Volal jste mi.“

„Mi neříkejte, že je to nějaká nová epidemie.“

Můj léky otupělý mozek si s tím nevěděl rady.

„Nejdřív veme kramle Ryan, pak i vy.“

Vážně? „Pokud jde o ty fotokopie, nemáte zač,“ řekla jsem.

Slidell vydal zvuk, který jsem si vyložila jako „díky“.

„Sám jste zmizel pěkně po anglicku.“ Vytáhla jsem z krabičky kapesník a přidržela si ho u nosu.

„Musel jsem prověřit stopu u tý Lealový.“

„Jakou stopu?“

„V pátek odpoledne šel po Morningside chlápek a všiml si, jak děcko nasedá do auta. Prej vypadala rozrušeně.“

„A to znamená?“

„To znamená, že ten vůl má IQ čočkový polívky. Jenomže časově to sedí a jeho portrét tý holky taky nevypadá špatně.“

„Pamatuje si espézetku?“

„Dvě čísla. Co to sakra máte s hlasem?“

„To by mohlo pomoct.“

„Anebo měl ten blbec halucinace.“

„Co je mezi vámi a Tinkerem?“

„Ten chlap vylez z lítacího talíře u Roswellu.“

Slidellův negativní přístup mě nepřekvapil. Jeho povědomí o údajném výskytu UFO ano.

„Je to kvůli tomu, že Tinker je od státní?“

„Je to celý na hovno.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„SBI dostává poslední dobou od novinářů na frak. A teď nějakej kretén v Raleigh vymyslel, že vyřešení případu sériovýho vraha dětí je přesně to, čím se potřebujou blejsknout.“

Od roku 2010 celou SBI otřásá skandál, který se týká sérologie a krevního rozboru ve forenzní laboratoři. Vrchní státní návladní Severní Karolíny nařídil vyšetřování a výsledky byly úděsné. Chybné laboratorní zprávy. Zamlčování sporných důkazů. Vedoucí, který lhal o své kvalifikaci a patrně i křivě přísahal. Předpojatost žaloby až na půdu.

Advokáti po celém státě se roztančili radostí.

Podávala se odvolání. Rušily se rozsudky. Následná lavina soudních sporů bude stát Severní Karolínu miliony.

Média si na nich smlsla.

Nakonec padaly hlavy včetně vedoucího laboratoře. Legislativa schválila řadu reforem. Předělaly se postupy a metody. Změnil se proces akreditací. SBI se stále pokouší získat ztracenou důvěryhodnost.

Má Slidell pravdu? Cpe se úřad do našeho vyšetřování, protože se pokouší rehabilitovat svou image?

„Vy si myslíte, že Tinkera poslali na dnešní schůzku kvůli politice?“

„Ne. Myslím, že mu moc chutnaj okurčičky, co se servírujou v přízemí.“

„Případ Nanceové je odložený už několik let. Není pro SBI riskantní zapojit se do takhle staré nevyřízené kauzy?“

„Jakmile předhoděj veřejnosti vyšetřenej případ, budou z nich hrdinové. A když se to nepovede, za blbce budeme my.“

Musela jsem připustit, že to dává smysl. „Zapojení SBI třeba nebude tak špatné. Možná nám Tinker pomůže. Vnese nový pohled, víte?“

„Ten vypatlanec už mi skáče po zádech.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím, že mě má jako jedničku pro rychlý vytáčení.“

„A co když vám bude užitečný?“

„Snaží se nacpat do mýho případu.“

Vycítila jsem, že další debata o Tinkerovi nic nepřinese, a tak jsem změnila téma. „Co si myslíte o Rodasovi?“

„Moh by si sundat kšiltovku. Není sezona medvědů.“

„A víte, že je? V některých okresech.“

„Připadá mi v pohodě.“

„Křestním se jmenuje Umpie.“

„Jako fakt?“

„Jako fakt.“

„Možná změním názor. Hele, já mám teď plný ruce práce s Lealovou. Co kdybyste se znova mrkla na Nanceovou? Třeba na vás ze spisu něco vyskočí.“

„Jistě.“ Zavřela jsem na chvilku oči. Roztáhla kapesník. „Myslíte, že ji najdete živou?“

„Musím zpátky na ulici.“

Třikrát to píplo a bylo ticho.

Birdie stál v kuchyni a zíral na misku. Naplnila jsem mu ji.

Neměla jsem vůbec chuť, ale přinutila jsem se něco sníst. Toast s tuňákem. Lahůdka.

Když jsem dojedla, odnesla jsem si spis Nanceové do jídelny a rozložila desky na stůl. Začala jsem se základními informacemi, které jsem v kanceláři jen zběžně proletěla.

Vedení jsem měla pořád ucpané z léků na nachlazení. Ráno jsem musela znovu vyprávět všechny ty hrůzy, a to mým nervům taky neprospělo. Místo Lizzie Nanceové jsem všude viděla starý dům na Rue de Sébastopol. Vlhký sklep, kde Pomerleauová s Cattsem věznili své oběti.

Případ začal docela nenápadně. Často to tak bývá. Rychlé občerstvení s pizzou. Prosakující trubky. Dávno zapomenuté schodiště.

Kdo ví, proč se instalatér vypravil do sklepa. Jak objevil lidský femur čouhající ze země.

Majitel zavolal policajty. Policajti zavolali mě.

Odkryla jsem tři neúplné kostry, jednu v krabici, dvě pohřbené nahé v mělkých hrobech. Odvezla jsem si je do laboratoře k analýze. Mladé dívky.

Zločin? Zpočátku si to nikdo z nás nemyslel. Kosti byly patrně hodně staré stejně jako krysami prolezlá budova, pod kterou se válely.

Radioaktivní izotopy dokázaly, že se mýlíme.

Případu se ujal Ryan ještě s dalším příslušníkem městské policie Lucem Claudelem.

Nakonec jsme vypátrali jména mrtvých. I jména jejich vrahů.

Ale zůstávala řada nezodpovězených otázek.

Z kostí se nedala určit příčina úmrtí. Zemřely dívky hlady? V důsledku zneužívání? Ztratily vůli přežít další den v pekle?

O jedné uvězněné jsme se dočetli v deníkovém zápisu. Její ostatky jsme nikdy nenašli. Kimberly Harrisová. Hamiltonová. Hawkingová. Kde je ta mladá žena, na jejíž příjmení si nemohu vzpomenout? Leží v nějakém neoznačeném hrobě? A co ostatní?

Jedna oběť přežila a já na ni od té doby občas myslím. Sama sebe se ptám: Je možné se uzdravit po letech mučení a izolace? Poté co vám zběsilost ukradla dětství?

Do myšlenek se mi vkradl i Andrew Ryan. Další obrázky.

Ryanovy rysy vykukující z temnoty osvětlené měkkým žlutým svitem lampy u mého vchodu.

Ryanovy slzy, když mi vyprávěl o Lilyině smrti. Jeho rozpaky nad tím, že je uronil.

Ryanova záda mizející do noci.

Ryan neinformoval své nadřízené, nevzal si volno. Nikomu neřekl, kam má namířeno, ani kdy se vrátí. Jestli se vrátí.

Nikomu, ani mně ne.

Bolest jsem otupila tím, že jsem Ryanovi zatarasila cestu do svých myšlenek.

Ale teď jsem se pokoušela soustředit a všechno na mě padlo.

Zavražděné dívky v Montrealu. Zavražděné děti ve Vermontu a asi i v Charlotte. Nemyslitelná, příšerná možnost, že Anique Pomerleauová je zpátky a znovu dělá to, co dřív.

Tlak, abych našla muže, kterého jsem si násilím vyhnala z hlavy. Abych ho přesvědčila, že se má vrátit do světa, jejž opustil.

A k tomu nekonečně se převalující vlny horečky.

V devět jsem to vzdala.

Po horké sprše plné páry jsem spolkla další dvě tablety a padla zpátky do postele.

Moc dlouho jsem se tam neohřála, zazvonila pevná linka.

Hlas v telefonu zaútočil přímo na můj podrážděný, léky nadopovaný mozek.

4

Miluju karolínské hory. Ráda jezdím po úzkých dvouproudých silnicích, které se klikatí jako zkroucené černé stuhy mezi hrbolatými obry.

Toho rána však přišla veškerá nádhera vniveč. Neměla jsem čas. Ani náladu na výlet po Blue Ridge.

Hodiny na palubní desce ukazovaly 7.44. Vstávala jsem před dvěma hodinami a posledních devadesát minut strávila za volantem. Kupodivu jsem se cítila dobře. Anebo aspoň lépe. Díky bohu za chemii.

Těsně před Marion jsem sjela z dálnice 236 na východ. Slunce plavalo nad obzorem jako žlutooranžový míč, který na mě mrkal, jak jsem stříhala zatáčku za zatáčkou. V dlouhých skloněných paprscích jiskřil mlžný opar, který se stále držel mezi pahorky.

Minula jsem louku s čokoládovou klisnou a hříbětem. Obě zvířata zvedla zvědavě hlavy, nastražila uši a pak se začala znovu pást.

Za pár minut se z listoví napravo vynořila značka. Kované písmo oznamovalo vjezd do Heatherhill Farm. Diskrétně. Pokud nevíte, že tu jsme, jeďte klidně dál.

Zahnula jsem na neoznačený pás asfaltu mezi obrovskými azalkami a rododendrony. Když jsem stočila okno, do auta mi zavanula vůně časného rána. Borovice, mokré listí, vlhká půda.

Zanedlouho jsem už měla na dohled domy; malé i velké a jako vystřižené z filmu Vánoce v Connecticutu. Břečťanem porostlé komíny, dlouhé verandy, bílé obložení, černé okenice.

Věděla jsem, že na 655 čtverečních metrech Heatherhill se nachází mnoho staveb. Centrum chronické bolesti. Tělocvična. Knihovna. Počítačová pracovna. Vymoženosti pro finančně zajištěné pacienty.

Věděla jsem to až moc dobře.

Za třípatrovou budovou hlavní nemocnice jsem sjela na odbočku, minula nízký dům s administrativními a přijímacími kancelářemi a znovu zahnula doleva. Cesta končila po padesáti metrech na štěrkovém obdélníku obehnaném bílým laťkovým plotem.

Zaparkovala jsem, sebrala bundu i kabelku a vystoupila.

Vydlážděná cesta vedla brankou v plotě k malému bungalovu. Nad dveřmi visel nápis River House. Zhluboka jsem se nadechla a vykročila k němu.

River House uvnitř vypadal jako kterákoli jiná horská chata. Majitelem mohl být kdokoli se spoustou peněz a slabostí pro starožitné reprodukce.

Podlahy z širokých prken zakrývaly perské koberce ušak a saruk, které stojí víc než celý můj dům. Odstín čalounění by dekoratér patrně označil jako houbový a mechový. Dřevěný nábytek měl na sobě skvrny, aby vypadal staře.

Protáhla jsem se obývákem kolem plynem živených plamenů tančících v nacpaném kamenném krbu a dvojitými skleněnými dveřmi vzadu jsem vyšla z domu. Na terase stál teakový stůl a židle, několik květináčů s maceškami a měsíčky a čtyři lehátka se zářivě melounovými polštáři.

Nejvzdálenější lehátko kdosi odtáhl od ostatních a pootočil. Seděla v něm žena s krátce zastřiženými bílými vlasy. Na zábradlí před sebou si postavila keramický hrnek. Na sobě měla khaki kalhoty a irský svetr, který jí visel až do půli stehen. Na nohou dvoubarevné balerínky; kůže na špičce dokonale ladila s barvou kalhot.

Chvilku jsem ji pozorovala. Seděla nehnutě, ruce spojené, oči upřené na les plný ranních stínů.

Došla jsem k ní a mé kroky v tom tichu zněly hlasitě.

Žena se neotočila.

„Promiň, že jsem nepřijela včera večer.“ Vesele jako Mikymauzova kapela.

Žádná odpověď.

Přitáhla jsem si lehátko a postavila ho rovnoběžně s jejím. Posadila jsem se čelem k ženě. „Líbí se mi tvůj nový účes.“

Nic.

„Cesta byla dobrá. Stihla jsem to pod dvě hodiny.“

Vůbec žádný náznak, že by zaznamenala mou přítomnost.

„Včera jsi v telefonu zněla rozčileně. Už je to lepší?“

Na zábradlí dosedl pták. Brhlík, možná brkoslav.

„Ty se na mě zlobíš?“

Ptáček cuknul hlavičkou a upřel na mě jedno lesklé černé oko. Žena překřížila kotníky. Pták se vylekal a uletěl.

„Chtěla jsem přijet na Díkuvzdání.“ Stále jsem hovořila k jejímu profilu. „Příští čtvrtek.“

„Já vím, kdy to je. Nejsem idiot.“

„Jistěže nejsi.“

Na okraj hrnku dosedla moucha. Pozorovala jsem ji, jak zkouší chodit po kruhu, tykadly a předníma nohama ohmatává povrch. Opatrně. Neví, co může čekat. Dokonale jsem se do ní vcítila.

„Věděla jsi, že Carrauntoohill je nejvyšší hora Irska?“ Žena rozpojila ruce a položila je na područky. Pokožku jí pokrývaly jaterní skvrny, nehty měla opilované do bezvadných oválků a nalakované lila růžovou barvou.

„Ne.“

„Je v hrabství Kerry. Tyčí se tisíc padesát metrů nad mořem. Mně to jako velká hora nepřipadá.“

Natáhla jsem se a položila dlaň na její ruku. Kosti pod kůží mi připadaly křehké. „Jak se máš?“ zeptala jsem se.

Jedno rameno pod copánkovým vzorem se lehce nadzdvihlo.

„Chtěla jsi mi něco říct.“

Zvedla volnou ruku a chvilku ji držela ve vzduchu, jako by ani nevěděla proč. Pak ji spustila.

„Není ti dobře?“

Znovu pohyb ramenem.

„Mami?“

Hluboký povzdech.

Říká se, že dcera se stává obměnou své matky. Jen jinou verzí starého scénáře. Novou interpretací existující postavy.

Pozorně jsem si prohlížela tvář pečlivě udržovanou krémy, liftingy a injekcemi. Klobouky se širokou krempou v létě a dlouhými kašmírovými šálami v zimě. Pokožka byla volnější, vrásky hlubší, víčka pokleslejší. Jinak to byl zrcadlový odraz toho, co jsem viděla na toaletě oddělení odložených případů. Zelené oči, pevná čelist.

Napětí. Ostražitost.

Vím, že vypadám jako ona. Ale vždycky jsem věřila, že tady veškerá podobnost končí. Že jsem výjimka potvrzující pravidlo.

Nejsem svoje matka. Nikdy nebudu.

Lékaři, psychiatři, psychologové. Tolik diagnóz. Bipolární. Schizoafektivní. Schizobipolární. Zkratové reakce. Vyberte si.

Lithium. Carbamazepine. Lamotrigine. Diazepam. Lorazepam.

Žádný lék nikdy nezabral nadlouho. Žádná léčba nepomohla. Matka bývala dlouhé týdny vřelou energickou osobou, kterou jsem milovala, ženou, co vnášela slunce do každé místnosti, kam vkročila. Šťastná, veselá, zábavná, chytrá. A pak ji opět ovládli démoni.

Podtrženo: matka to nemá v hlavě úplně v pořádku.

Když jsem byla malá a na ni se snesla temnota, zabalila si brašnu od Louise Vuittona, políbila mou sestru Harry a mě a zmizela ve starém buicku s tátou za volantem. Později s babičkou.

Jenomže státní nemocnice nebyly nic pro Daisy Brennanovou, rozenou Katherine Daessee Leeovou. Za ta léta matka navštívila tucty soukromých klinik, jejichž jména pokaždé slibovala, že ji vyléčí v lůně přírody. Stříbrná bříza. Šepotající duby. Slunečné údolí.

Ani do jedné se podruhé nevrátila. Vždycky bylo něco špatně. Jídlo. Pokoj. Neochotný personál.

To bylo před Heatherhillem. Tady jí jídelníček vyhovoval a měla vlastní pokoj s koupelnou. Dřív tu bývala častým hostem, takže nyní tu může zůstat, jak dlouho bude chtít. Dokud bude rodinný fond Leeových cálovat.

Máma promluvila, aniž by se na mě podívala, hlubokým medovým hlasem, který mi připomíná Charleston v srpnu. „V tom druhém pokoji všechno pochopím.“

Z citátu mě zamrazilo v hrudníku. „Helen Kellerová?“ Máma milovala příběh Kellerové a často nám ho vyprávěla, když jsme byly s Harry malé.

Přisvědčila.

„Mluvila o smrti.“

„Jsem už stará, zlato. Musíme tam všichni.“

Je to lest? Nová zápletka, jíž chce upoutat pozornost? Utkvělá představa?

„Podívej se na mě, mami.“ Ostřeji, než jsem chtěla.

Poprvé ke mně otočila hlavu. Výraz měla vážný, pohled jasný a vyrovnaný. Sluníčková máma.

Kdybych byla mladší, nutila bych ji, aby mi to vysvětlila. Teď už jsem moudřejší. „Promluvím si s doktorkou Finchovou.“

„To je báječný nápad.“ Vytáhla pěstěnou ruku z mé dlaně a poplácala mě po koleni. „Nemá cenu kazit si tu trošku času, co pro sebe máme.“

Skleněné dveře za námi se otevřely. A zavřely.

„A co ty, drahoušku? Co poslední dobou děláš?“

„Nic zvláštního.“ Mrtvé děti. Zvrácená vražedkyně, kterou jsem už nikdy nechtěla potkat.

„Pořád se vídáš s tím mladíkem?“

To mě rozhodilo. „S jakým mladíkem?“

„S tím francouzsko-kanadským detektivem. Ještě spolu chodíte?“

Otázka za milion dolarů. Ale jak to máti může vědět?

„Harry ti řekla, že s někým chodím?“ Vážně? Chodím? Platí tohle slovo i pro ty složité rituály, co provozují lidi nad čtyřicet?

„Jistěže ano. S tvou sestrou nemáme tajemství.“

„Harry by neuškodila trochu diskrétnosti.“

„Harry je naprosto v pořádku.“

Pokud se čtyři manželé, posedlost nakupováním a neukojitelná potřeba mužské pozornosti dají označit slovem „v pořádku“.

Máma se naklonila blíž a povytáhla obočí, jako by chtěla posílit sdílenou intimitu.

Nemělo smysl zapírat. „Už jsem ho nějakou dobu neviděla.“

„Ale ne. Nechal tě?“

„Zemřela mu dcera. Potřebuje být chvíli sám.“

„Zemřela?“ Dokonale vytrhané obočí vyletělo nahoru.

„Byla nemocná.“ Skoro pravda.

„Ale to je moc smutné.“

„Ano.“

„A ozývá se ti… jak se ten pán jmenuje?“

„Andrew Ryan.“

„To je krásné jméno. Mluvila jsi s ním od té doby, co přišel o dítě?“

„Jedna návštěva a jeden e-mail.“

„Ach jo. Žádná sláva.“

„Hm.“

„Řekl ti, kam jede?“

„Neřekl to nikomu,“ bránila jsem se.

„Hledá ho někdo?“

Mámě nic neunikne. „Několik detektivů by uvítalo jeho pomoc při vyšetřování.“

„Je to tak zlé, že o tom nemůžeš mluvit?“

Máti vždycky vykazovala upřímný zájem o mou práci. O mé „ubohé ztracené duše“, jak říkala bezejmenným mrtvým.

Připadalo mi, že nehrozí žádná újma, a tak jsem jí vyprávěla o vyšetřování odložených případů ve Vermontu a Charlotte. O Anique Pomerleauové a Montrealu. O Shelly Lealové jsem se nezmínila.

Máma pokládala obvyklé otázky: kdo, kdy, kde. Pak se uvelebila na lehátku a znovu překřížila kotníky. Čekala jsem. Uběhla celá minuta, než řekla: „Ti detektivové si myslí, že Andrew Ryan by mohl tu příšernou ženskou chytit?“

„Ano.“

„A ty?“

„Možná.“ Jestli si už nevypil mozek. Neusmažil se ve smutku a sebenenávisti.

„Takže ho najdeme.“

Odfrkla jsem si.

Máma stiskla čelist.

„Promiň. Jenom že musíš myslet na jiné věci. Potřebuješ se soustředit na léčbu. Nepochybuju, že bys byla schopná ho najít.“

A opravdu jsem nepochybovala.

Když bylo matce osmapadesát a probírala se z obzvlášť temné jeskyně panické úzkosti, koupila jsem jí první počítač, iMac, co mě stál víc, než jsem si tehdy mohla dovolit. Tak trošku jsem doufala, že se jí kyberprostor zalíbí, ale ještě zoufaleji jsem toužila najít něco, co upoutá její pozornost. Něco jiného než já.

Ukázala jsem jí, jak se používá e-mail, textový procesor, tabulky, internet. Vysvětlila jsem, jak fungují prohlížeče a vyhledávače. K mému překvapení ji to okouzlilo. Navštěvovala jeden kurz za druhým. Naučila se všechno o iTunes, Myspace, Facebooku, Twitteru, Photoshopu. A nakonec, což je typické, její mistrovství v novém sportu předčilo to moje.

Nenazvala bych mámu hackerem. Nezajímají ji tajemství DOD či NASA. Nesbírá čísla kreditních karet ani PIN do bankomatů. Ale to je jedno. Když se do toho pustí, neexistuje nic, co by ze sítě nevyždímala.

„Máš ještě ten e-mail?“ zeptala se mě.

„Asi jo. Mohla bych ho najít. Ale psal jenom, že…“

„Hned se vrátím.“

Než jsem stihla cokoli namítnout, zašla do domu. Za okamžik se vrátila s počítačem Mac velikosti módního časopisu.

„Používáš gmail, že ano, zlato?“ Odklopila víko a začala ťukat do kláves.

Přisvědčila jsem.

Plácla rukou na místo vedle sebe. Když jsem se přesunula k ní na lehátko, položila mi notebook na kolena. „Ukaž mi ho.“

Přihlásila jsem se a zadala heslo, které by mohlo fungovat. Za pár vteřin se objevil na obrazovce Ryanův e-mail. Otevřela jsem ho.

Mám se fajn. Stýská se mi. AR.

Podala jsem počítač mámě. Klikla na trojúhelníček vpravo od šipky pro odpověď. Z menu, které se objevilo, vybrala příkaz „zobrazit originál“.

Objevila se hromada dat. Font vypadal, jako když ho vyprodukuje střediskový počítač, který jsem používala na vysoké.

Máti ukázala na jednu řádku asi v polovině. Na hlavičce stálo „doručeno“. V hatmatilce byla řada čtyř skupin čísel rozdělených tečkami. „Každý e-mail má IP adresu. To je v podstatě totéž co ulice a číslo u normální pošty. Tady je ta naše malá kočička.“

Zvýraznila a uložila čísla do schránky. Pak se odhlásila z gmailu a načetla stránku s názvem ipTRACKERonline.com. „A teď se pustíme do geolokace.“

Zkopírovala řadu čísel do políčka uprostřed obrazovky a stiskla enter. Za pár vteřin se objevila satelitní mapa programu Google Earth. Na ní červený kroužek s tyčkou vraženou do země.

Pod mapou byly tři kategorie informací. O poskytovateli připojení. O zemi. O čase.

Projela jsem očima prostřední sloupec. Země. Oblast. Město. Směrovací číslo. Podívala jsem se na mámu. „To je to takhle jednoduché?“

„Ano, je to takhle jednoduché.“

Zavřela notebook, otočila se a objala mě. Její paže v tlustých vlněných rukávech mi připadaly slaboučké. „A teď, moje zlatá, jeď a najdi Andrewa Ryana.“

„Když to udělám, nebudu za tebou moct ve čtvrtek přijít.“

„Krocana si můžeme dát kdykoli. Jen jeď.“

Než jsem opustila River House, vydala jsem se chodbou s kobercem, do níž se vstupovalo z jedné strany jídelny. Kancelář doktorky Finchové měla pootevřené dveře. Lékařku jsem zahlédla sedět za ozdobně vyřezávaným psacím stolem. Tabulka mi oznamovala, že její křestní jméno je Luna.

Jemně jsem zaklepala a vešla.

Doktorka Finchová zvedla hlavu. Chvilka překvapení, pak ukázala na jednu ze dvou židlí naproti sobě.

Posadila jsem se, ona se opřela a spojila prsty. Byla malá a kulatá, ale ne moc malá ani moc kulatá. Nahnědo obarvené kudrnaté vlasy, rovně zastřižené pod ušima.

„Má lepší náladu,“ řekla jsem.

„Ano.“

Usmála jsem se a doktorka Finchová také.

„Myslí si, že umírá.“

Pauza a pak: „Vaše matka má rakovinu.“

Srdce mi zmrzlo v hrudi. „Teď se to dozvěděla?“

„Už několik měsíců chodí na onkologii.“

„A mě nikdo neinformoval?“

„Nejsme osobní lékaři vaší matky. Staráme se o její duševní zdraví.“

„A to lze od toho fyzického oddělit?“

„Po svém příjezdu nás vaše matka zpravila o svém stavu a žádala o zachování mlčenlivosti. Je dospělá. Musíme respektovat její přání. Nyní má pocit, že je načase, abychom si o tom s vámi pohovořili.“

„Pokračujte.“

„Prosím?“

„Řekněte mi všechno.“

„Rakovina se šíří.“

„Jistěže ano. To rakovina obvykle dělá. Jak ji léčí?“

Luna Finchová na mě upřela pohled, který mou otázku zodpověděl.

Ano, pomyslela jsem si. Ztráta vlasů a paruka, to u mámy nepřipadá v úvahu.

„Pomohla by chemoterapie?“

„Možná.“

Polkla jsem. „A když ji zase odmítne?“

Znovu ten pohled.

Sklopila jsem oči k dlaním. Pravý palec jsem měla rudý a oteklý. Svědil mě. Komár, diagnostikovala jsem v duchu.

„Co teď?“

„Vaše matka se rozhodla zůstat v Heatherhill Farm, dokud to půjde.“

„A to bude jak dlouho?“

„Doufám, že dost.“

Přisvědčila jsem.

„Vaše telefonní číslo, co máme ve spise, pořád platí? Pro případ, že bychom se s vámi potřebovali spojit.“

„Ano.“ Vstala jsem.

„Je mi to moc líto,“ řekla.

Venku se zvedl opar. Vysoko nade mnou se bílá pára ztrácela v modré obloze bez mráčku.

Máma přece nemůže umírat.

A přesto mi tohle Luna Finchová právě řekla.

5

V letadle moc dobře nespím. Věřte mi, snažím se.

Než jsem se dostala zpátky do Charlotte, bylo odpoledne. Osm, když jsem dopsala předběžné hlášení k Larabeeho mrtvole z kufru auta. Deset, když jsem konečně našla spoj a rezervovala si letenku i hotelový pokoj.

Požádala jsem souseda, aby se mi postaral o kocoura, zabalila si příruční zavazadlo, osprchovala se a padla do postele.

V hlavě mi pořád hučelo a mozek mi nabízel zapomenuté, nesestříhané záběry, jimž chyběla chronologie.

Dětské vzpomínky na matku.

Šťastné chvíle. V zahradní houpačce předčítá mně a Harry. Cituje Shakespeara, Miltona a další dávno mrtvé cizí lidi, jimž nerozumíme. Veze nás v buicku na zmrzlinu, ačkoli jsme měly už dávno spát.

Smutné chvíle. Poslouchám za dveřmi máminy ložnice. Matou mě slzy a tříštící se sklo. Bojím se, že vyjde ven. Bojím se, že nevyjde.

Vzpomínky na Andrewa Ryana. Šťastné chvíle. Lyžujeme v Mount Tremblant na Laurentinské vysočině. Oslavujeme úspěchy v irské hospodě U Harleyho. Smějeme se sprostým hláškám naší společné korely Charlieho.

Smutné chvíle. Den, kdy Ryana postřelili. Havárie letadla, která připravila o život jeho parťáka. Noc, kdy skončil náš vztah.

Pochybnosti o mé nadcházející cestě. Je to marné? Ryanův e-mail je skoro měsíc starý. Odjel jinam?

Ne. Barrow na to kápl, když se mě ptal na místo, o němž se Ryan možná někdy zmínil. Vzpomněla jsem si. Tady to Ryan miluje. Právě sem by se odjel schovat. Zmizet.

Pochybnosti ohledně rozhodnutí, že o mámě neřeknu své dceři. Ne. Je to správné. Katy slouží v Afghánistánu. Má svého dost.

Celou noc jsem se otáčela a převalovala, otázky běhaly sem a tam po mých nervových drahách. Pochybnosti. Nejistota.

Jistota. Luna Finchová. Zákeřné buňky, jejichž množení se vymklo kontrole.

Naposledy jsem se podívala na hodiny ve 2.45. Budík se rozječel v pět.

Let do Altanty byl krátký a na přestup jsem měla něco málo přes hodinu. To není špatné. Zato tenhle let bude mučírna.

Pokusila jsem se číst časopis Life. Možná že v porovnání s problémy Keitha Richardse se moje vlastní ukážou jako malicherné. Ani náhodou.

Zavřela jsem časopis i oči.

Cosi se mi otřelo o paži. Zvedla jsem víčka. Bradu z hrudníku.

Cestující vedle mě právě zachytil plastový kelímek, v němž byly zbytky mého brusinkového džusu. Byl vysoký, měl vybledlé rezavé vlasy a oči barvy kouřového skla.

„Budeme přistávat.“ První slova, která pronesl od startu letadla před čtyřmi hodinami.

„Promiňte.“ Vzala jsem si kelímek a zvedla stoleček do svislé polohy. Poskakoval totiž přede mnou.

„Jste na dovolené?“ zeptal se muž anglicky s mírným přízvukem.

A proč by ne. Zachránil mě před vylitou šťávou. „Snažím se někoho najít.“

„V Liberii?“

„Playa Samara.“

„Vážně? Taky tam jedu.“

„Hm.“

„Patří mi tam pár nemovitostí.“

Muž vytáhl z peněženky vizitku a podal mi ji. Jmenoval se Nils Vanderleer. Prodával zavlažovací systémy pro firmu se sídlem v Atlantě. Alespoň to měl napsané na vizitce.

Usmála jsem se. Tedy aspoň myslím.

„Třeba bych vám mohl pomoct,“ nabídl se Vanderleer.

„Poradím si. Díky.“

„Jistě.“

Letadlo se naklonilo a oba jsme se podívali k oknu. Vanderleer viděl ven. Já ne.

Za pár chvil se vysunul podvozek. Vanderleer se otočil zpátky ke mně. „Mohl bych vás někdy pozvat na večeři?“

„Doufám, že se v Samaře zdržím jen jednu noc.“

„To je škoda. Kostarika je magické místo.“

Fronta u pasové kontroly mi sežrala půl hodiny. Z letištní budovy jsem se vypotácela zpocená, s bolavou hlavou a pekelně otrávená.

Vanderleer zamračeně rázoval po chodníku sem a tam. Neměla jsem na vybranou, musela jsem kolem něj projít. Když mě spatřil, mávl rukou, jako by říkal: „Co se dá dělat.“

„Objednal jsem si vůz, ale samozřejmě nepřijel včas. Řidič by tu měl být za deset minut. Jestli vám nevadí chvilku počkat, rád vás vezmu do Samary.“

„Díky za nabídku. Z hotelu mi objednali taxi.“

Tři hodiny po přistání jsem konečně prošla pod bílým kamenným obloukem vystupujícím z tlusté zdi porostlé jakousi kvetoucí popínavkou. Dřevěný nápis hlásal, že jsem dorazila do Villas Katerina.

Vypadalo to tam stejně jako na internetovém inzerátu. Palmy. Tkané houpací sítě. Domky se žlutými štukovými zdmi, bílým obložením a červenými střešními taškami rozestavené kolem bazénu ve tvaru améby.

Žena v recepci byla malá, temperamentní a na obličeji měla ošklivé akné. S úsměvem si ode mě vzala kreditku a pak mě dovedla k domku posazenému stranou od ostatních. Byl menší a měl výhled do zahrady s bujnou tropickou vegetací.

Vstoupila jsem, dovezla tašku na kolečkách k vyřezávané dřevěné židli pod oknem, roztáhla jsem závěsy a vykoukla ven. Nic než listoví.

Otočila jsem se a rozhlédla se – máslové stěny, oranžové obložení, oranžový přehoz přes postel i závěsy. Domorodé umění, syrové, patrně místní. Maličká kuchyňka. Vykachlíčkovaná, otřesně modrá koupelna, do níž se vcházelo z mrkvové ložnice.

Najednou jsem se cítila vyčerpaná. Skopla jsem boty a natáhla se na postel, abych si promyslela možnosti. Šlofík? Ani nápad. Čím dřív najdu Ryana, tím dřív budu moct odjet.

Kde vlastně jsem? Pláž Samara. Playa Samara. Tichomořské pobřeží poloostrova, který se stáčí od severozápadního koutu Kostariky nedaleko hranic s Nikaraguou.

Včera v noci jsem trošku pátrala. Kostarika je malá země, asi padesát tisíc čtverečních kilometrů. Je známá svou biodiverzitou. Deštnými pralesy, vlhkými tropickými lesy a mokřinami. Země, jejíž čtvrtinu tvoří národní parky a rezervace.

A někde tady je Andrew Ryan. Doufám.

Podle lokalizace IP adresy byl Ryan před čtyřmi týdny v Samaře. Město je malé, méně oblíbené u turistů než dražší písky Tamarinda a Flaminga. To by mělo hrát v můj prospěch.

Vytáhla jsem mapu, kterou jsem si stáhla z webu, a studovala maličkou změť ulic. Našla jsem kostel, prádelnu, pár obchodů, hotely, bary a restaurace. Několik internetových kaváren.

O Ryanovi se dá říct spousta věcí. Je vtipný, velkorysý, prvotřídní detektiv. Když ovšem dojde na komunikaci, je to luddita. Jistě, má chytrý telefon. A ví, jak používat nástroje, které mají policajti k dispozici. CODIS, AFIS, CPIC a tak. Ale to je všechno. Mimo službu Ryan nejraději volá. Nikdy neposílá esemesky, zřídkakdy maily.

A nemá notebook. Říká, že chce, aby jeho soukromý život zůstal soukromý.

Vstala jsem, svlékla se a vešla do koupelny. Když jsem se utřela ručníkem, oblékla jsem si džíny a tričko a nazula sandály. Pak jsem spolkla dva prášky, přehodila si kabelku přes rameno a vyrazila ven.

Žena s tváří posetou akné zametala uschlé květy z kamenné podlahy kolem bazénu. V náhlém popudu jsem k ní došla a promluvila španělsky. Ukázala jsem jí Ryanovu fotku.

Jmenovala se Estella. Nevěděla o žádném Kanaďanovi, který by v Samaře bydlel. Vzpomněla si na čtveřici, která sem na pár dní přijela z Edmontonu. Oba muži byli malí a plešatí. Když jsem se zeptala, ochotně mi poradila, kudy se mám vydat.

Procházka po pláži trvala jen pár minut. Minula jsem restauraci, školu surfování, policejní stanici velikosti polévkového talíře.

Samarská hlavní ulice byl úsek dálnice protínající město. Došla jsem k ní, když jsem se vydala přímo nahoru od vody.

Na prvním rohu spásali trávu dva koně. Na druhé straně parkovalo několik aut a motorek. Nad hlavou se mi vinulo elektrické vedení.

Nejbližší internetová kavárna byla nacpaná mezi obchodem se suvenýry a malými potravinami. Omítka měla stejné citronové a oranžové tóny jako můj pokoj. Nápis na okně nabízel mezinárodní hovory, internetové služby, opravy počítačů a iPhonů.

Interiér byl podstatně monotónnější než exteriér; přepážka, automat na limonády a šest počítačů. U jednoho zmateně vyhlížející dívka studovala průvodce z edice Lonely Planet, batůžek u nohou. Napadlo mě, že ostatní služby nabízejí za dveřmi na konci místnosti.

Na židli u pokladny se houpal kluk a zády se opíral o stěnu. Mohlo mu být asi šestnáct, měl bledou pleť a olezlé blond dredy sepnuté nahoře na hlavě. Hovořil do mobilu a dredy se mu přitom pohupovaly.

Došla jsem k němu.

Pokračoval v rozhovoru.

Odkašlala jsem si.

Ukázal na počítač, ale nic mi neřekl.

Položila jsem na pult fotografii a posunula ji k němu.

Narovnal si židli a podíval se na obrázek. Na mě. V očích se mu zablesklo, ale hned to bylo pryč. „Zavolám ti za chvíli.“ Přízvuk východního pobřeží, snad New York. A ke mně: „Co má bejt?“

„Viděl jsi ho?“

„A proč bych měl?“

„Možná sem přišel kvůli internetu.“

„Jo, madam. To lidi dělávají.“

„Všiml by sis ho. Má pískové vlasy a měří přes metr osmdesát.“

„V mokasínech?“

Neměla jsem tušení, co tím myslí.

„Se picnu, Natty Bumppo přímo tady v Samaře.“

Fajn. Kluk četl Jamese Fenimora Coopera. Možná že není úplně k ničemu.

„Hodně mi záleží na tom, abych ho našla.“

„Co proved?“

„Je policajt. Potřebujeme ho k jednomu vyšetřování.“

Kluk se podíval ke dveřím a na dívku s knihou Lonely Planet. Pak se opřel o lokty, naklonil se a zašeptal: „Možná jsem ho viděl.“

„Tady?“

„Nějak si nemůžu vzpomenout.“ Obočí mu vyjelo nahoru a zase spadlo. „Rozumíte mi?“

Rozuměla jsem. Vytáhla jsem z kabelky peněženku a z ní dvacku.

Kluk bleskurychle natáhl ruku. Držela jsem bankovku z dosahu.

„Dejte se po silnici na západ od města. Za křižovatku s Arriba Pathway, kolem Las Brisas del Pacifico a dolů na pláž. Mají tam modrou markýzu. Dívejte se po cestě, co se zleva zařezává do ostrova. Tam je týpek, co si říká Blackbird. Pronajímá stromový domky. Ten váš chlapík je v jednom z nich.“

„Pořád je tady?“

„Pořád je tady.“

Chvilku jsme se dívali jeden druhému do očí, pak jsem ho nechala, aby si vzal peníze.

Pospíchala jsem zpátky dolů k vodě a srdce mi prudce bušilo. Vážně to je takhle jednoduché? Vejdu do kavárny a mám to?

Anebo mě obalamutil? Směje se teď do telefonu a popisuje připitomělou gringo, kterou právě podfoukl?

Jenomže on přece ví, že se vrátím, jestli na mě ušil boudu. Jasně. Vrátím a co?

Znovu jsem uvažovala, jaké mám možnosti. Nebylo jich moc. Mám se tam vypravit hned? Chvíli počkat, až bude Ryan v posteli? Jak dlouho mám čekat? Anebo se nejprve vyspat a udeřit za úsvitu?

Zakručelo mi v žaludku.

A bylo rozhodnuto. Nejdřív večeře, potom výprava.

Vytáhla jsem vytisknuté stránky z webu TripAdvisor. El Lagarto je přímo na pláži. Hodně lidí píše, že se jim tam líbilo. A co by se jim taky nelíbilo na řetězci, co má v logu pomalu tančícího aligátora?

Našla jsem vchod a cestičkou osvětlenou lucernami jsem vstoupila do velmi dlouhého baru. Za barovým pultem muž opékal na velkém grilu steaky, ryby a banány. Z té vůně mi znovu zaškrundalo v břiše.

Žena oblečená do bavlněné vyšívané halenky mě usadila na otevřené prostranství se stolky a židlemi, které vypadaly, jako by byly vyrobené ze zkamenělého dřeva. Polovina jich byla už zabraná. Lucerny a barevná světla nad hlavou slabě zářily. Na zemi se třepotaly tucty svíček ve skleněných cylindrech. Šeřilo se a za písečnou pláží tiše duněl oceán.

Objednala jsem si dary moře. Snědla jsem je. Krev mi začala proudit do žaludku a já zlenivěla.

Pila jsem druhou kávu a nečinně jsem pozorovala spolustolovníky, když mi najednou mozek naskočil zpátky do stavu pohotovosti.

Na druhé straně restaurace se s barmanem bavil muž. Byl ke mně otočený zády. Na sobě měl černé tričko s nenově zeleným surfařským logem, vybledlé džínové kraťasy a lodní mokasíny. Vlasy měl světlejší a delší, než když jsem ho naposledy viděla. Ale poznala jsem bradu, ramena, dlouhé provazovité končetiny.

Zírala jsem na něj s rozbušeným srdcem, když muž rychle mávl jedním prstem na barmana, otočil se a vyšel ven.

Vylovila jsem peníze z kabelky. Až moc. Bylo mi to fuk.

Hodila jsem colones na stůl a vypálila ke dveřím.

6

V náladovém, avšak nedostatečném světle luceren jsem zahlédla neonové surfovací prkno na konci cestičky. Zmizelo, jakmile majitel trička zabočil doprava.

Ryan byl deset metrů přede mnou, když jsem doběhla na plážovou cestu. Nešel rychle, ale i tak jsem musela přidat, abych mu stačila.

Pokračoval několik bloků na sever, pak se vydal na západ po silnici. Přesně to odpovídalo popisu kluka s dredy.

Vzdalovali jsme se od centra, davy turistů řídly. Oceán tady už musel méně soupeřit o pozornost a jeho zvuky byly hlasitější. Obloha, teď úplně černá, začínala odhalovat body mihotavého bílého světla.

Za čtvrt hodiny se Ryan najednou zastavil. Ztuhla jsem. Byla jsem si jistá, že mě viděl, a neměla jsem ponětí, jak zareaguje na skutečnost, že se mu pletu do nového života.

Schoulil ramena a zvedl ruku. Rozzářila se zápalka. Obličej mu na kratičký okamžik osvítila oranžová tečka. Pak se narovnal a zabočil doleva.

Počkala jsem, až se vzdálenost mezi námi prodlouží, a vykročila za ním.

Cesta byla úzká a zpevněná pouze štěrkem. Po obou stranách bujela vegetace, temná a hustá v noci bez měsíčního světla.

Komáři bzučeli. Jelikož jsem se bála odhalení, odolala jsem pokušení je odhánět plácáním.

Ryan ušel dalších padesát nebo šedesát metrů. Pak se otevřely a s bouchnutím zase zavřely dveře. Za pár vteřin proniklo hustou květenou světlo.

Asi minutu jsem zůstala stát a potom se vydala kupředu.

Připomínalo to tarzanovské obydlí; srub ze syrového dřeva na sloupech ve větvích stromů. Přiblížila jsem se a nakoukla dovnitř přepážkou z laťkové mříže.

V dolním patře byla velmi prostá kuchyně s dřevěným stolem a dvěma modrými plastovými židlemi uprostřed. V rohu byly vidět otevřené dveře do koupelny se stěnami obloženými kamenem. Z dalšího kouta vedly nahoru šikmé prkenné schody. Světlo sem dopadalo seshora.

Stála jsem a zadržovala dech. Co když se pletu? Co když ten muž není Ryan?

Je to Ryan.

Opatrně jsem otevřela mřížkové dveře, po špičkách jsem se sunula po dlaždicích a nahoru po schodech. Byla jsem na druhém stupínku odshora, když promluvil: „Co chcete?“

Hlas mu zněl chraplavě, unaveně. Rozzlobeně? Těžko říct.

„To jsem já, Tempe,“ ozvala jsem se.

Neodpověděl. Polkla jsem. Pokoušela jsem se vzpomenout si na všechna slova, která jsem si nacvičila.

„Proč mě sleduješ?“

„Našla jsem tě podle e-mailu.“

„Blahopřeju.“

„Nebylo to těžké.“

Do háje. Fakt se snažím, aby se cítil hrozně?

„Vlastně, někdo mi pomáhal.“

„Takže jsi mě objevila. A teď mě nech zas na pokoji.“

„Můžu nahoru?“

Ticho.

„Nechceš vědět, proč jsem tady?“

„Ne, to nechci.“

Vkročila jsem na horní schod.

Ryan ležel natažený na neustlané posteli, kolena pokrčená, záda opřená o stěnu. Svítila tu jediná žárovka v papírové lampě nad jeho levým ramenem. Na stropě pomalu rotoval větrák. Na hrudníku měl rozevřenou knihu.

Na stolku z klacků po pravé straně stála otevřená láhev skotské. Další prázdná se válela na zemi u zdi, opuštěná v místě, kam se dokutálela. Pach vyčpělého chlastu a špinavého oblečení přehlušil vůni květů linoucí se přes dřevěnou mříž, která tvořila horní polovinu stěn.

„Vypadáš dobře,“ řekla jsem.

Částečně to byla pravda. Ryan byl opálený, vlasy měl vybělené sluncem. Ale zhubl. Tváře měl propadlé a na nich strniště. Pod tričkem mu vyčnívala žebra.

„Vypadám jako sračka,“ opáčil.

Začala jsem přednášet řeč, kterou jsem si připravila. „Potřebujeme tě. Je načase vrátit se domů.“

Nic.

Do háje. Šla jsem rovnou k věci: „Anique Pomerleauová.“

Ryan se na mě rychle podíval. Zdálo se, že promluví, ale namísto toho si znovu otevřel knihu.

„Je to ona, Ryane. Znovu zabíjí. Ve Vermontu našli zavražděnou holku v roce dva tisíce sedm. Tělo někdo pečlivě naaranžoval. Detektiv z oddělení odložených případů…“

„To bylo v minulém životě.“ Očima se vrátil ke knize.

„Na té dívce našli DNA Pomerleauové.“

Ryan nespouštěl zrak ze stránky. Ale změna napětí v krku a ramenou mi prozradila, že mě poslouchá.

„Tys ji vypátral. Chytls ji. Víš, jak uvažuje.“

„Tuhle hru už nehraju.“ Pořád se na mě nedíval.

„Znova se vynořila, Ryane. Na Rue de Sébastopol nám utekla a teď je zpátky.“

Konečně ke mně otočil oči. Jasně modré zorničky lemovaly rudé pavučinky.

„V roce dva tisíce devět zabili v Charlotte další dívku. Způsob provedení a místo činu se podobají případu z Vermontu.“

„Včetně DNA Pomerleauové.“

„Ještě to nemáme potvrzené.“

„Nezní to moc přesvědčivě.“

„Je to ona.“

Ryan se mi dlouho díval do očí, pak je znovu stočil ke knize, kterou stejně nečetl.

„Další děvče se pohřešuje. Stejný fyzický typ. Stejný modus operandi.“

„Ne.“

„Bezpochyby jich má na svědomí víc.“

„Nech mě být.“

„Potřebujeme tě. Musíme ji dostat za mříže.“

„Zpátky do hotelu trefíš?“

„Tohle přece nejsi ty, Ryane. Nemůžeš se na ty děti vykašlat, když víš, že k nim pravděpodobně přibudou další. Další zavražděné holky.“

Ryan se natáhl a zhasl světlo.

Přes bzučení hmyzu a tiché šustění listů ve větru jsem slyšela, jak se ode mě odvrací.

Ve Villas Katerina si můj iPhone znovu našel signál a začal pípat s každou novou příchozí zprávou.

Slidell volal třikrát.

Během uplynulých osmačtyřiceti hodin jsem spala asi tak dvě. Přesto jsem mu zatelefonovala. Jak bylo jeho zvykem, ani nepozdravil. „Kde sakra jste?“

„V Kostarice.“

„To jste jela tak daleko kvůli tacos?“

„Mluvila jsem s Ryanem.“ O rozdílech národních kuchyní nemělo smysl mluvit.

„Jo? A jak to šlo?“

„Nešlo.“

„Prostě tomu pitomci řekněte, ať dovalí prdel domů.“

„To mě nenapadlo. Proč jste mi volal?“

„Když Barrow dostal echo od Rodase, nařídil v odloženejch případech revizi kauzy Nanceová.“

To jsem věděla.

„Jako první poslal ještě jednou do laborky její šaty a srágoru, co jí uvízla na ruce.“

„Protože si myslel, že od roku dva tisíce devět technika vyspěla?“ Potlačila jsem zívnutí.

„Jo. A hádejte co? Vyspěla.“

Najednou jsem byla úplně probuzená. „Laborka našla DNA, co nepatří Nanceové?“

„A tipněte si šťastnýho dárce.“

„Pomerleauová.“

„Osobně.“

„Do prkýnka.“

Rychlost, s níž vypracovali zprávu, mě nepřekvapila. Policejní oddělení Charlotte-Mecklenburg má vlastní laboratoř pro testování DNA a výsledky obvykle dodává do dvou týdnů. Šokovala mě však skutečnost, že spojení s Pomerleauovou je reálné. Nepopiratelné. Anique Pomerleauová unesla a zabila dítě v mém městě.

„A co Shelly Lealová?“

„Pořád v trapu. Ale možná něco máme. Holka měla vlastní notebook. Dal jsem ho ajťákům, aby se do něj nabourali. Všechno bylo vymazaný.“

„Kdy?“

„Kolem třetí v pátek odpoledne.“

„Těsně předtím, než se ztratila.“

„Jo, jo.“

„Co zmizelo?“

„Historie prohlížení a e-maily. Prázdný. Ani jedna blbá zpráva. Ani jedna blbá stránka.“

„V počítači se přece dá nastavit, aby se historie mazala v pravidelném intervalu, ne? Nebo třeba pokaždé, když se člověk odhlásí.“

„Ten machr přes počítače povídal, že právě to ho zarazilo. Kontroloval to a prohlížeč takhle nastavenej nebyl. Takže udělal nějaký to svý vúdú a zjistil, že ty věci někdo vymazal ručně. Vyprázdnil i tu věc, co vám ukládá maily na Marsu.“

„Ještě něco?“

„Fotky, muzika, dokumenty, všechny tyhle soubory tam zůstaly. Od pondělí od rána se jich nikdo ani netknul. Jediný, co zmizlo, byly věci z internetu.“

„Není moc pravděpodobné, že by žačka na druhém stupni věděla, jak se to dělá.“

„Podle mámy ta holka nebyla technickej typ.“

„Takže jí někdo radil.“

„Jo, jo.“

„Myslíte, že se s Pomerleauovou seznámila na síti?“

„Myslím, že tomu setsakramentsky určitě přijdu na kloub.“

„Dají se některé z vymazaných souborů obnovit?“

„Dělá na tom, ale nic neslibuje.“

„Už jste to sdělil Rodasovi?“

„Ta holka z Vermontu neměla počítač.“

„Mobilní telefon? Jiné přístroje?“

„Gowerová neměla mobil. Lealová jo, ale ztratil se. A ve výpisu hovorů je prd.“

„A co Nanceová?“

„Proto jsem vám volal. Je ve spise z oddělení odloženejch případů nějaká zmínka o telefonu?“

„Podívám se hned, jak se vrátím.“

„A to bude kdy?“

„Zítra.“

„Dobře. Tu mrchu chci vidět v želízkách dřív, než oddělá další děcko.“

Když jsme domluvili, začala jsem si v hlavě přehrávat rozhovor s Ryanem. Cítila jsem zlost a vztek, že nám odmítá pomoc. A pak jsem se v myšlenkách přenesla z dnešního večera do minulosti.

Ryan stál na té správné straně. Měl pár drsných let a několikrát špatně začal. Ale od chvíle, kdy překonal bouřlivé mládí, dělal všechno dobře. Jako policajt hrál na rovinu. Jako táta se opravdu snažil.

Jistě, jeho ztráta je nemyslitelná. Jenomže už by se v tom měl přestat babrat.

Něco mě napadlo. Je to bezohledné?

Ne. Dost sebelítosti.

Rozhodla jsem se. Vytáhla jsem notebook, připojila se a načetla stránku US Airways. Když jsem skončila, chvilku jsem zůstala sedět a pokusila se uklidnit našponované nervy.

Venku se nějaký noční plavec cachtal v bazénu. Vysoko v palmách vřešťani štěkáním oznamovali konec dne. Další jim odpovídali. Jakýsi tvoreček, patrně gekon, mi přeběhl po okně.

V myšlenkách jsem se vrátila do srubu u řeky ve stínu stromů porostlých mechem.

Následovala jsem okamžitý popud a vytočila mámino číslo. Dostala jsem se do hlasové schránky. Namluvila jsem nesourodý vzkaz o Samaře, čerstvých plodech moře, plážích a setkání s Ryanem. Popřála jsem jí dobrou noc. A řekla, že ji mám ráda.

Ještě než mě přemohl spánek, se mi v mozku zase roztrhl pytel s Ryanovými obrázky. Jak mě chrání svým tělem při přestřelce motorkářů na montrealském hřbitově. Jak leží na pláži v Honolulu. Vedle mě v houpací síti v Guatemale.

Zdálo se mi o sklepě u železničního depa zapadaného sněhem.

7

V šest hodin už jsem znovu supěla po silnici podél pláže.

Obloha se probouzela z černé do šedé. Oceán se v noci utišil. Jeho hladina se žlutorůžově vlnila v trojúhelníku oznamujícím návrat el sol.

Pár prodejců už rozkládalo své zboží. Na pláži si rackové uspořádali mejdan. Občas kolem mě projelo auto nebo motorka a pak i jeden pick-

-up. Většinou jsem měla ulici pro sebe.

Ryan seděl dole na modré kuchyňské židli, na sobě stejné tričko a kraťasy jako včera večer. Když jsem otevřela dveře, zvedl hlavu a vložil si do úst lžíci s cereáliemi. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„Proč právě Kostarika?“ zeptala jsem se.

„Ptáci.“

„Přes osm set druhů,“ řekla jsem.

„Osm set devadesát čtyři.“

„Charlie by si tu připadal jako doma.“ Měla jsem na mysli naši korelu ve střídavé péči.

„Charlie pochází víc z jihu. Máš hlad?“

Usadila jsem se do druhé židle, Ryan z pultu za sebou podal misku a lžíci. Obličej měl nažloutlý, pod očima vaky. Jeho pot byl cítit alkoholem. Napadlo mě, jestli tu láhev skotské dopil celou.

Nasypala jsem si obiloviny. Přilila mléko a odolala pokušení podívat se na datum doporučené spotřeby.

„V téhle zemi je půl milionu živočišných druhů.“ Ryan mluvil, aniž se na mě podíval.

„A tři sta tisíc z nich je hmyz.“

„I brouci chtějí žít.“

„Co máš v plánu?“

„Najít je všechny.“

„A jak to jde?“

„Ve prospěch týhle země mluví i jiný věci.“

Povytáhla jsem obočí. Tázavě. Ryan to neviděl.

„Tisíce kilometrů od Quebeku.“

„To je všechno? Vzdálenost a fauna?“

„Levnej chlast.“ Ryan na mě namířil lžičkou. „A věci znalý spotřebitel si může dopřát i cheerios.“

„Tohle nejsi ty, Ryane.“

Dramaticky se ohlédl přes rameno. „A kdo to je?“

„Nedovedu si představit, že bych přišla o dítě, a nepředstírám, že chápu tvou bolest. Ale babrat se v sebelítosti, otupovat se alkoholem, otočit se zády k životu? To nejsi ty.“

„Napadlo mě, že si povedu deník,“ zamumlal s plnou pusou. „Jako Darwin na Galapágách.“

„Co se stalo?“

„Neumím kreslit.“

„Myslím, co se stalo s tebou?“

Ryanova lžička s rachocením dopadla do prázdné misky. Zvedl ze stolu balíček cigaret, jednu vyklepl, z celofánu vyndal sirky a zapálil si. Jednou potáhl a pak se mi konečně podíval do očí. „Našla jsi mě. Takže bych si tě měl hodit na ramena a projít se s tebou po domě.“

„Seber se, Ryane. Pojeď se mnou. Dělej to, co máš dělat. Co jsme spolu dělali skoro dvacet let. Chytáme lotry. Čistíme ulice od zrůd, jako je Pomerleauová.“

„Vrať se a řekni svým kámošům, že to nejsem já, koho potřebujete.“

Našla jsem v mobilu letový itinerář a posunula iPhone k Ryanovi. Přečetl si údaje na displeji. „Kdo to platil?“

„To není podstatné.“

„Policajti z CMPD mi určitě nezacálovali letenku, aby mě dostali do Států.“

„Máš pas?“

Ryan vtáhl kouř hluboko do plic a vydechl nosem.

„Chtějí tě tam,“ řekla jsem.

„Doufej, že ti ty prachy aerolinky vrátí. Kvůli sobě.“

„Včera večer mi volal Skinny Slidell.“

Ryan znal Slidella z případu, na kterém jsme všichni společně pracovali před rokem v Charlotte. Neříkal nic.

„Laborka na oblečení Lizzie Nanceové našla DNA.“

Ryan na mě tázavě upřel krví podlité oči.

Přikývla jsem.

Jedním prudkým pohybem zadusil cigaretu. Zhoupl se dozadu a založil ruce.

„A Slidell si navíc myslí, že má stopu v případu Lealové.“

Rozpovídala jsem se o vymazaných souborech a stíny i kontury v Ryanově tváři se začaly nepatrně prohlubovat.

„Jestli Pomerleauová unesla Lealovou, znamená to, že svou hru zmodernizovala,“ pokračovala jsem. „Sleduje své oběti na internetu. A ještě něco – proč právě Charlotte? Myslím, že to vím. Zjistila si, že tam bydlím, a provokuje mě. Posílá mi vzkaz, že na ni nemám.“

Opřela jsem se. Čekala.

Ryan na mě dlouze hleděl.

„Jak chceš.“ Popadla jsem mobil a hodila ho do kabelky.

Byla jsem už venku, když se zevnitř ozvalo: „V kolik to letí?“

„Ze Samary musíme odjet v deset.“ Maskovala jsem překvapení. „Můžu počkat, než se osprchuješ a zabalíš.“

„Než odjedu, musím ještě za někým zajít.“

„Jistě.“ Teď jsem maskovala bolest. Iracionální. Ten „někdo“ mohl být domácí. Prodavač cheerios. A navíc jsme se s Ryanem dohodli, že už nejsme „pár“. Přesto mě ta myšlenka bodla. Jiná žena v Ryanově životě? Přece jsme jeden pro druhého tolik znamenali…

„Kde bydlíš?“

„Villas Katerina.“

„Budu tam v půl desáté.“

Zaváhala jsem. Důvěřuji mu? A mám na vybranou?

•••

Hodinky ukazovaly devět čtyřicet. Ještě jsem to nevzdala, ale daleko jsem k tomu neměla.

Devět padesát.

Jasně že se neukáže. Ten prevít je už nejspíš na půli cesty do San José.

Věděla jsem, že je Ryan zraněný, ale podcenila jsem rozsah škod. Napadlo mě, zda se rány někdy zacelí. Skutečnost, že mě Ryan nechal, abych Pomerleauové čelila sama, mě každopádně bolela víc, než bych čekala.

Dřív si Ryan dělával starosti o mé bezpečí. O to, jaký mají případy dopad na mě i na oběti. Jeho paternalismus mě rozčiloval i hřál. Když jsem ho viděla, došlo mi, jak strašně mi to schází.

Na silnici zahoukal klakson.

Deset minut po desáté.

Projela jsem s taškou na kolečkách dveřmi a vydala se po cestičce. Estella mi mávala z okna, když jsem míjela recepci.

Řidič se opíral o kapotu taxíku. Usmál se, vzal mé zavazadlo a uložil ho do kufru.

Nastupovala jsem a myslela na dlouhou zpáteční cestu, na to, co řeknu Slidellovi a Barrowovi. Vtom jsem zahlédla Ryana, jak se proplétá mezi turisty napatlanými krémy na opalování, kteří mířili k pláži. Na rameni mu visel přecpaný batoh.

„Díky,“ řekla jsem.

„Došly mi cheerios.“

Následující dvě hodiny jsme strávili mlčky. Na mezinárodním letišti Daniela Odubera Quiróse jsme se odbavili, prošli bezpečnostní kontrolou, ukázali palubní vstupenky a konečně se usadili a připoutali. Beze slov.

Tentokrát jsem seděla u okna a pozorovala, jak Kostarika pod námi mizí. Když už jsem ticho nemohla vydržet, řekla jsem: „Zajímalo by mě, jaké je v Charlotte počasí.“

„V noci setrvalá tma, ráno občasné světlo.“

Poznala jsem hlášku George Carlina a v duchu se usmála. Ten starý Ryan tam pořád ještě někde je.

A pak jsem odpadla.

Probudila jsem se, když kapitán ohlašoval přistání. A přál cestujícím i posádce šťastný Den díkuvzdání.

Cestou z letištního parkoviště jsem Ryanovi nabídla pokoj pro hosty.

„Bude mi stačit hotel blízko policejního oddělení.“

Nepřekvapilo mě to. Tak proč ten pocit prázdnoty? Úleva? Rezignace? Smutek, že to konečně vím naprosto jistě?

Ano, určitě smutek.

Neříkala jsem nic.

„Bude to tak lepší.“ Reakce na mé mlčení.

„Nevadí mi to,“ prohlásila jsem.

„Už nejsem stejný člověk, Tempe. Nejsem ten chlap, co jsem byl.“

Vysadila jsem ho před Holiday Inn na College Street.

Do přístavku jsem dorazila po desáté. Bez Birdieho mi byt připadal neúplný. Snědla jsem burritos, co jsem si koupila cestou domů, a zavolala Barrowovi.

To, že jsem ulovila kořist, na něj udělalo dojem. Měl radost. Navrhl, že se sejdeme ráno v osm. Slíbil, že zavolá Rodasovi a Slidellovi.

Ukončila jsem hovor a zatelefonovala do Holiday Inn. Zeptala se na Ryana. Šok – přepojili mě. On se tam vážně ubytoval.

Nabídla jsem mu ranní odvoz. Ryan prohlásil, že se do oddělení odložených případů dopraví sám. Anebo zpátky na letiště, řekla jsem si cynicky v duchu.

Víc už jsem nezvládla.

Vyčerpaně jsem padla do postele.

„Kéž bych moh říct, že vypadáte dobře.“ Slidell se díval na Ryana s pobaveným výrazem.

Ryan pokrčil rameny.

„Co to máte kurva s vlasama?“

„Byl jsem na šňůře s Shaggym.“

Narážka na reggae byla pro Slidella ztracená, jelikož jeho hudební vkus tíhne ke country and western a k rock’n’rollu šedesátých let.

Barrow si odkašlal. „Čím dřív začneme, tím dřív se dostaneme domů ke zbytkům krocana.“

„Anebo zpátky na ulici,“ poznamenal Slidell.

„Bude to krátké. O Pomerleauové žádné novinky. Lealová se stále pohřešuje. Detektiv Slidell mi sdělil, že technici dosud neobnovili nic z jejího počítače. Pořád na tom pracují.“

„Počítač ještě není venku.“ To byl Slidellův způsob, jak říct: „Nemluvte o tom s novináři.“

„Jistě,“ potvrdil Barrow. „Média začínají přiostřovat. Já jsem ale především chtěl, abychom se všichni osobně poznali…“

„Bez toho sráče Tinkera.“

Barrow se na Slidella podíval a pak pokračoval: „Chtěl jsem, aby se detektiv Ryan seznámil s detektivem Rodasem.“

Oba muži na sebe pokývli, jako by chtěli potvrdit, že už je vzájemně představili.

„Doktorka Brennanová informovala detektiva Ryana o podrobnostech případů z Vermontu a Charlotte.“ Otázka, nikoli konstatování.

„Ano.“ Učinila jsem tak cestou z letiště do Ryanova hotelu s nulovou odezvou.

„Jsem tu jen jako pozorovatel.“ Ryan mě obšťastnil letmým pohledem z boku. „A abych uklidnil doktorku Pronásledovatelku.“

Bolest a zlost se ve mně probudily rovným dílem. Obě jsem potlačila.

„Dvě vraždy,“ řekl Barrow. „A Shelly Lealová zmizela už před týdnem.“

„I tak se mi to propojení moc nezdá.“ Ryan si často hraje na ďáblova advokáta.

„Podle DNA navzájem souvisí případy Gowerové i Nanceové a oba ukazují na Pomerleauovou. Modus operandi u Lealové je totožný.“

Ryan přejel nehtem palce po hraně stolu. Myslí na dívky ze sklepa z dávno uplynulé doby? Na svou mrtvou dceru? Na láhev skotské, co nechal v pokoji?

„Ryane…,“ začala jsem.

„K ničemu vám nebudu.“

„Znáš Pomerleauovou.“

„Sám jsem v hajzlu.“

Slidell si odfrkl: „Tak to mi vytrhne trn z prdele.“

„Je mi líto.“ Ryan zavrtěl hlavou. „S rozraženýma lebkama, podříznutejma krkama a kůží spálenou od cigaret jsem skončil. Už žádný mrtvý děti.“

„A co ty živé?“

Ryanův palec pokračoval v pomalém pohybu sem a tam. Měla jsem chuť ho praštit, zatřást s ním, aby se vzpamatoval. Místo toho jsem se snažila o vyrovnaný neutrální tón. „Pomerleauovou nevzrušuje vraždění. To víš. Své oběti krmí jen tak, aby je udržela naživu a mohla je mučit a znásilňovat. S tím svým úchylným kumpánem.“

„Neal Wesley Catts,“ připomenul Rodas. „Alias Stephen Menard.“

„Lealová je možná naživu,“ pokračovala jsem. „Ale jestli máme vzít za bernou minci případy Nanceové a Gowerové, není to jako za starých časů. Pomerleauová změnila styl. Lealová dlouho nevydrží.“

Ryan stále mlčel.

Rodas položil obě dlaně na lepenkovou krabici s dokumentací. „Ráno se musím vydat na sever. Mohl byste se aspoň podívat na spis?“

Ryan zavřel oči.

Pohlédla jsem na Slidella. Pokrčil rameny.

Ryan si přejel rukou přes bradu. Povzdechl si. Pak ke mně zvedl zrak. „Jeden den.“

Podíval se na zápěstí. Hodinky na něm nebyly.

„Dvacet čtyři hodin.“

8

Než jsme se s Ryanem pustili do spisu Nanceové, dali jsme si kafe. Nehodlali jsme ho pít. Chutná jako zkapalněný hnůj. Je to prostě rituál, jako když si ořezáváte tužku nebo narovnáváte podložku. Bezvýznamný čin tvořící předehru ke skutečnému představení.

Začali jsme částí nazvanou Shrnutí trestného činu.

Dne 17. dubna 2009 v 16.20 hodin odešla jedenáctiletá Elizabeth Ellen „Lizzie“ Nanceová z Taneční školy Isabelle Dumasové, která se nachází v nákupním středisku na Park Road, a vydala se k bytovému komplexu Charlotte Woods na East Woodlawn Road. Motorista ohlásil, že viděl dítě odpovídající Lizziině popisu na křižovatce Park Road a Woodlawn Road asi v 16.30.

Lizzie žila s matkou, šestatřicetiletou Cynthií Pridmoreovou a devítiletou sestrou Rebeccou Pridmoreovou. Cynthia Pridmoreová nahlásila zmizení dcery telefonicky v 19.30. Předtím se prý spojila se školou, několika Lizziinými spolužačkami a bývalým manželem, devětatřicetiletým Lionelem Nancem. Pridmoreová uvedla, že po trase mezi školou a bytem s dcerou opakovaně jezdily. Z domova prý určitě neutekla. Byl založen spis o pohřešované osobě a hlavním vyšetřovatelem případu ustavili detektiva Marjorii Washingtonovou.

Dne 30. dubna 2009 našel čtyřiadvacetiletý správce Cody Steuben rozkládající se dětské tělo v přírodní rezervaci Latta Plantation severozápadně od Charlotte. Soudní lékař Timothy Larabee identifikoval ostatky jako Lizzie Nanceovou. Případ převzala kriminálka, jmenovitě detektiv Erskine Slidell.

Lizzie Nanceová chodila do šesté třídy, nebrala drogy, nepila alkohol, neměla psychické problémy. Nízkoriziková oběť. Cynthia Pridmoreová je dvakrát rozvedená a pracuje jako sekretářka v advokátní kanceláři. Druhý bývalý manžel, devětatřicetiletý John Pridmore prodává nemovitosti. Lionel Nance byl elektrikář, ovšem v době dceřina zmizení nezaměstnaný.

Ani jeden z Pridmoreových nemá záznam v trestním rejstříku. Lionel Nance byl v roce 2001 zatčen za opilství.

Podle všech svědků, kteří byli s obětí v kontatku, musí být pachatelem člověk, kterého znala a jemuž důvěřovala. Nikdo z nich si nemyslel, že by do jejího zmizení mohli být zapleteni Pridmoreovi nebo Nance.

Pročetli jsme několik novinových článků. Obvyklé krvelačné šílenství. Zmizení. Pátrání. Andělská tvářička s dlouhými hnědými vlasy. Titulky, co hlásají, že dítě je mrtvé.

Stále jsem četla, když se Ryan opřel na židli. Odložila jsem stránku. „Jsi v pohodě?“

„Naprosto.“

„Podíváme se na místo činu?“

„Jistě.“

Vyměnila jsem spis, s nímž jsme skončili, za hlášení z místa činu.

Kriminálka dorazila 31. dubna 2009 v 9.31 hodin. Místem činu bylo pole obklopené lesem, nezajištěná oblast, kam ovšem veřejnost obvykle nechodí. Pachatel ponechal tělo čtyři a půl metru severně od příjezdové cesty.

Oběť ležela na zádech, oblečená, s nohama u sebe, ruce podél trupu. Zvířata mrtvolu příliš nepoškodila. Na ostatcích se nahromadilo nějaké smetí (listy, větvičky a tak dál, které posbírala kriminálka), ale nikdo se je nepokoušel zakrýt ani pohřbít.

Otisky prstů se vzhledem ke stupni rozkladu nedaly sejmout, ale obě ruce obalili. Fotografové pořídili snímky oběti a okolí.

Následovala podrobná hlášení všech techniků výjezdové skupiny, kteří byli na místě činu. Přenechala jsem je Ryanovi a vzala si desky s názvem Nalezené/analyzované důkazy/předměty.

Každý předmět zapsali do tabulky o pěti sloupcích, které byly nadepsané: číslo, položka, místo, způsob sběru, výsledky.

Z řádků na mě hledělo žalostně málo záznamů. Fotografie, 45 kusů. Plechovka od limonády. Listy. Úlomky kůry. Zrezivělá baterie. Vlas. Obnošená teniska, dámská velikost 42. Vlas patřil Lizzii. Plechovka, baterie a bota na sobě neměly žádnou DNA ani latentní otisky.

Asi jsem vydala nějaký zvuk. Anebo Ryan zachytil výraz mé tváře. „Co je?“

„Katy taky chodila na balet, když byla malá.“ Mluvila jsem o své dceři. „Špičky mívala v tašce a na hodinu i domů chodila v normálních botách.“

Ryan povytáhl obočí. Otočila jsem papír s tabulkou, aby si ji mohl přečíst. Když skončil, řekl: „Kam se poděly cvičky?“

„Přesně tak.“

„Nikdo od kriminálky se o nich nezmínil. Ani o tašce nebo batohu.“ Ryan zakroužil hlavou ve snaze uvolnit ztuhlý krk.

„Co kdyby sis vzal na starost svědky a já pitevní zprávu?“ navrhovala jsem.

„Nemusíš mě chránit.“

„To nedělám.“ Dělala jsem. „Výslechy jsou bližší tvé profesi.“

Desky označené Svědkové obsahovaly deset listů. Standard. Když zabijí dítě, policajti vyslýchají každého, kdo mu kdy vkročil do života.

Zápisy výslechů byly řazené chronologicky. První na řadu přišel správce, který objevil tělo. Vyslýchal ho Slidell.

Přešla jsem k části nadepsané Zpráva soudního lékaře.

Elizabeth Ellen Nanceová. Oběť je popsána jako jedenáctiletá dívka bílé pleti, 146 centimetrů vysoká, štíhlá, s hnědými vlasy. Pitva provedena 1. května. Ostatky jsou částečně kosterní, rozložená tkáň se zachovala na zadní části lebky, trupu, končetinách a chodidlech.

Tělo je oblečené do zelené vlněné bundy, černého trikotu, černých punčocháčů, růžového bavlněného spodního prádla a modrých bot. Spodní kalhotky se zdají být na místě. Oděv je silně ušpiněný. Nebyly zpozorovány skvrny od krve.

Tělo nevykazuje známky řezného ani tupého poranění.

Neobjevena žádná vnější ani vnitřní fraktura lebky. Spodina lebeční je netknutá. Obličejové kosti jsou netknuté. Chrup je přítomen kromě dvou řezáků vpravo, které patrně vypadly post mortem.

Rohy jazylky nejsou přirostlé. Ostatky chrupavky hrtanu a průdušnice jsou netknuté. Přítomnost vdechnuté krve v horních cestách dýchacích a průduškách nelze zjistit. Ucpání horních cest dýchacích a průdušek nelze zjistit.

Souběžné drážky na dvou pravých mediálních článcích prstů na ruce odpovídají zubům hlodavců. Dva pravé distální články prstů na ruce chybí. Ruce nevykazují stopy obranných poranění.

Na ventrální straně pravého podpaží jsou pozorovány jemné chloupky či vlákna. Odebrán vzorek pro kriminalistickou laboratoř.

Vzhledem ke stupni rozkladu nelze stanovit, zda došlo k poškození zevních pohlavních orgánů ani zda na pohlavních orgánech a ve stydké oblasti ulpěla nějaká tekutina či jiný cizí materiál. Svaly spodní části trupu v podbřišku jsou stejně jako stehna a lýtka v rozkladu, ovšem kosti nevykazují žádné zlomeniny ani poranění.

Jako důkazní materiál se předkládá:

1. vlasy

2. sáčky odebrané z pravé a levé ruky

3. ústřižky nehtů z pravé a levé ruky

4. oblečení a tkanina, v níž bylo tělo zabalené

5. chloupky/vlákna nalezené v pravém podpaží

Obsah etanolu a oxidu uhelnatého v krvi: neurčen

Způsob úmrtí: zabití

Příčina smrti: neurčena

Tak žalostně málo informací.

Hodiny ukazovaly 1.10. Ryan stále pročítal záznamy výslechů.

„Máš něco?“ zeptala jsem se.

„Strýc tý holky vypadá jako pankáč, jinak nic.“

„Dojdeme si na oběd?“

Mlčky jsme sjeli do přízemí. Já si dala salát, Ryan se rozhodl pro kousek pizzy, který na kupujícího už hodně dlouho čekal. Odnesli jsme si podnosy ke stolu u zadní stěny.

„Tenhle systém civilní revize případu mi připadá dobrý.“ Pokus o navázání konverzace.

„Zdá se.“

„Vyšetřování bylo dost důkladné. Policajti ale neměli s čím pracovat.“

„U únosů cizí osobou to není neobvyklé.“

„Únos cizí osobou, ale žádné sexuální napadení?“

„Závěr soudního lékaře?“

„Podle něj ho nelze potvrdit. Ale šaty poškozené nebyly, takže si byl poměrně jistý, že ji neznásilnili. Příčina smrti je také nejasná.“

Chvíli jsme jedli v tichosti.

„Modus operandi Pomerleauové spočíval v tom, že unášela holky a držela je naživu pro své úchylné fantazie. Proč by to měnila? Na to se ptám od chvíle, kdy jsem se dozvěděla o shodě DNA.“

„Když už těmhle ujetejm magorům mučení nestačí, tak přitvrdí.“

Ještě jedna věc mi nešla z hlavy. „Ten poslední večer v de Sébastopol. Pomerleauová podpálila dům.“ A nechala mě v něm umřít. To jsem ale neřekla. „Utekla, než ji Claudel stihl zatknout. Jak to, že její DNA byla v kanadské databázi?“

„Před několika lety začali v některých kalifornských okresech odebírat DNA pachatelům násilných trestných činů, kteří zemřeli, než si úřady stačily pořídit jejich genetický profil.“

„Pomocí čeho?“

„Starého důkazního materiálu, co se předkládal u soudu, krve nebo slin nalezených na oběti nebo místě činu. Pak je porovnávali s genetickými profily u nevyřešených případů.“

„Případy s DNA od neidentifikovaných pachatelů.“

„Jo.“

„Obstálo by to u soudu?“

„Pochybuju. Ale podařilo se jim uzavřít několik odložených případů.“

„Takže v Kanadě dělají totéž?“

„Byl jsem teď chvíli mimo. Ale podle mě je to dost podobný. Když jsme Pomerleauovou našli, odvezli ji do Montreal General, že jo?“

Najednou jsem si vzpomněla. Těla bílá jako stěna v černočerné kobce. Přikývla jsem.

„Doktoři jí tam nejspíš na příjmu brali krev. Na místě činu v de Sébastopol kriminálka posbírala biologický materiál. Profily souhlasily. Když se Pomerleauová stala podezřelou z vraždy, zařadili údaje do NDDB.“

„To dává smysl.“

Vrátili jsme se nahoru a Ryan se znovu začetl do protokolů z výslechu svědků. Já sáhla po další složce: Související vyšetřování. Asi po hodině jsem se rozhodla ji vyměnit za část nazvanou Poznámky vyšetřovatelů, ale jeden záznam mě zaujal. Narovnala jsem se.

Rukou psaná poznámka pocházela z 2. května 2009. Jméno autora uvedeno nebylo.

Šlo o telefonické sdělení technika ze soudní počítačové laboratoře F. G. Ferrary, že notebook Dell Inspiron 1525 nalezený v pokoji oběti neobsahoval žádné užitečné informace. Historie prohlížeče i e-mailu byly prázdné.

Rychle jsem dočetla do konce stránky. Přeskočila na další. Ale o počítači a Ferrarovi se tam už nepsalo. „Ryane.“

Zvedl hlavu. Otočila jsem list a prstem ukázala na zápis. Zatímco četl, zatelefonovala jsem Slidellovi.

Hovor se přesměroval do hlasové schránky. Nechala jsem vzkaz: „Zavolejte mi.“

Navolila jsem Barrowovo číslo. Požádala jsem ho, aby se vrátil na oddělení odložených případů. Byl tam ani ne za minutu. „Co se děje?“

Ukázala jsem mu zápis.

„Co říkal Slidell?“

„Nebere telefon. Ferrara tu ještě pracuje?“

„Moment.“ Barrow vyšel z kanceláře, za chvíli se vrátil.

„Frank Ferrara se v roce dva tisíce deset přestěhoval do Ohia.“

„Tady měl asi moc velký prachy za málo práce.“ Starý dobrý ryanovský humor.

„Něco na ten způsob.“

„Je nějaká šance, že tu ten počítač pořád je?“

„Byl označen jako důkazní materiál?“

„Ne.“

„Pět let?“ Barrow pomalu zakýval hlavou.

„Cynthia Pridmoreová bydlí v Charlotte?“

„To ano. Vždycky jednou za pár měsíců zavolá a ptá se, co je nového. Hlavně proto, abychom na Lizzii nezapomněli.“

„Cinknete jí?“

Barrow zaváhal. „Nerad bych v ní vzbuzoval naděje.“

Já i Ryan jsme čekali.

„Uvidíme, co se dá dělat.“

Barrow se vrátil za dvacet minut. Výraz jeho tváře svědčil o bolestném rozhovoru se ženou, kterou každý den pronásleduje žal a pocit viny a jejíž noci jsou plné hrůzy z toho, co ji čeká ve spánku.

„Pridmoreová si pamatuje, že policista odvezl dell spolu s ostatními věcmi z pokoje její dcery. Vzpomíná si, že se jí ptali, jak Lizzie používala e-mail a internet. To je všechno.“

„Kde je ten notebook teď?“ ozvala jsem se.

„Pridmoreová ho dostala zpátky. Po dvou letech ho s doplatkem vyměnila za novější model.“

„Ptal jste se, jestli si předtím náhodou neuložila ostatní Lizziiny soubory?“

Barrow přikývl. „Uložila. Zkopírovala si fotky a dokumenty z Wordu, než vymazala harddisk. Vybavila si jeden referát do školy o práci zdravotních sester na pohotovosti. Úkolem bylo popsat profesi, kterou by děti chtěly v dospělosti vykonávat. Když si to přečetla, nedokázala se podívat na nic dalšího.“

„Měli bychom si ty soubory opatřit.“

„Postarám se o to.“

„Je nějaká šance, že bychom ten notebook vypátrali?“

Barrow roztáhl dlaně v gestu „kdo ví?“.

„Buď Ferrarově hlášení nikdo nevěnoval pozornost, anebo si nikdo neuvědomil význam toho, že si jedenáctiletá holka pečlivě smazala záznamy o tom, co na počítači dělala,“ řekl Ryan.

„Takže Pomerleauová si možná hledala oběti na internetu už v roce dva tisíce devět,“ dodala jsem.

„Musíme dočíst ještě tohle.“ Ryan otočil stránku ve spisu s protokoly z výslechů.

Nakonec to nebyl kyberstalking Pomerleauové, co přimělo Ryana, aby změnil názor a zůstal.

Byl to telefon, který zazvonil v půl desáté.

9

S Ryanem jsme vydrželi u papírů do sedmi večer. Nic zajímavého jsme neodhalili.

Při odchodu jsem navrhla večeři. Souhlasil. S pozoruhodným nedostatkem nadšení.

Došli jsme do Epicentra, velkolepé jednopodlažní budovy plné obchodů, kinosálů, bowlingových drah, barů a restaurací, která zabírá celý jeden blok uprostřed města.

Narváno. Rozhodli jsme se pro Mortimer’s. Žádný zvláštní důvod, prostě tam byla volná místa.

Objednala jsem si asijské kuře v placce, Ryan si vybral pitu Panthers. Jeho jídlo vypadalo líp než moje.

Když jsme dojedli, proběhla obvyklá bitva o účet. Natáhli jsme se po něm oba naráz a naše prsty se letmo dotkly. Cítila jsem, jak mi pokožku sežehlo horko, a rychle jsem ucukla. Vychladni, Brennanová. Je po všem.

Zrovna jsme vycházeli ven na College Street, když mi zavibroval telefon, aby mě upozornil, že mám vzkaz ve schránce. Vytáhla jsem ho z kabelky a očekávala zprávu od Slidella.

Předvolba 828. Přepadla mě ničivá předtucha. Z Heatherhill Farm mi volali ve čtvrt na devět. Přehrála jsem si vzkaz. „Doktorko Brennanová, tady Luna Finchová. Myslím, že byste to měla vědět. Vaše matka… nepřišla na večeři. Nebyla ani ve svém pokoji. Prohledali jsme dům i pozemek. Uděláme to znovu a pak se podíváme i do ostatních částí zařízení. Jsem si jistá, že se nic neděje, ale pokud byste tušila, kam se mohla vydat, zavolejte nám prosím. Děkuji.“

„Sakra!“ Stiskla jsem ikonku „volat“. „Sakra, do prdele!“

Ryan se zastavil, protože i já zůstala stát. „Problém?“

„Jen musím něco vyřídit. Bude to minutka.“

Daleko v horách zazvonil telefon doktorky Finchové. Ještě jednou.

„Doktorka Finchová.“

„Temperance Brennanová.“ Otočila jsem se zády, což nebyla zrovna jemná narážka.

Ryan poodešel o pár kroků, aby mi dopřál soukromí. Koutkem oka jsem ho viděla, jak vyndává cigaretu a zapaluje si.

„Našli jsme ji. Omlouvám se, že jsem vás znepokojila. Ale ona se při odchodu nezapsala, víte. Ještě nikdy to neudělala.“

„Kde byla?“

„V počítačovém středisku, seděla na zemi u stolku. Do dveří postavila vozík a schovala se za něj. Proto jsme ji hned napoprvé neviděli:“

„Má vlastní notebook.“ Nedávalo to smysl. „Proč tam vůbec šla?“

„V River House spadla wi-fi. Víte, jak to v horách chodí.“

„To nemohla počkat, až se připojení obnoví?“

Slyšela jsem dlouhý povzdech. „Daisy má pocit, že jí záměrně znemožňujeme přístup na internet.“

„Proto ten vozík?“

„Obávám se, že ano. Myslí si, že ji někdo sleduje.“

„Takže od středy, kdy jsem za ní byla, se to zhoršilo.“

„Ne, vlastně je docela šťastná. Jen trošku roztěkaná. Uzavřená. Jako by o něčem pořád přemýšlela.“

„Kde je teď?“

„Koupe se. Jsem si jistá, že bude v pořádku.“

Ježíšikriste. V pořádku tedy určitě nebude. Ta žena umírá.

„Mám se pokusit s ní promluvit?“ Z tónu svého hlasu jsem měla vážně radost. Ani náznak strachu, který mě hryzal uvnitř.

Po krátké pauze se ozvalo: „Hodinku počkejte. Ona něco malého sní a pak se uvelebí do postele s deníkem.“

Ukončila jsem hovor. Zapnula jsem si zvonění a hodila mobil do kabelky. Chvíli jsem ještě zůstala stát a zklidňovala si nervy.

Máma si píše deník. To je vždycky předehra k rychlému sešupu.

Ryan stál asi tři metry ode mě. V záři mnoha neonů Epicentra jeho tvář vypadala, jako by ji eroze vyhlodala až na oranžovou a zelenou kost.

Protlačila jsem se k němu davem hýřilů páteční noci.

„Všechno v pořádku?“ Patou zašlápl cigaretu.

„Naprosto.“

Trapný okamžik a pak: „Můžu vás pozvat na sarsaparillu, madam?“ Proneseno s přehnaným kovbojským přízvukem.

Oba jsme se při staré hlášce pokusili usmát. Moc se nám to nepovedlo.

„Radši pojedu domů,“ řekla jsem.

Ryan přisvědčil.

A vtom přišel ten hovor. Myslela jsem, že je to zase Finchová, a tak jsem to ve strachu z další krize okamžitě zvedla.

„Slidell.“

Skinny nikdy nezačíná hovor tím, že by se představil. Čekala jsem.

„Máme ji.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si s hrůzou uvědomila, co tím myslí. „Shelly Lealovou?“

„Asi ve čtvrt na osm narazil na její tělo chlapík, co sbírá plevel nebo semínka nebo kdoví jakou srágoru.“ Napjatě.

„Kde?“

„Stezka u Lower McAlpine Creek, pod nadjezdem I-485.“ V pozadí jsem slyšela hlasy a silniční provoz. Odhadovala jsem, že Slidell je na místě.

„Dorazil už Larabee?“

„Jo.“

„Potřebuje mě?“ Lealová se pohřešovala týden. V závislosti na tom, jak dlouho tam leží a jak moc ji ohlodala zvířata, mohou být některé části těla odtržené a roztahané kolem.

„Doktor povídá, že to zmákne. Jenom vám mám vyřídit, že hned zejtra ráno provede pitvu. A prej by mu nevadilo, kdybyste u toho byla.“

„Samozřejmě.“ Chvíli jsem mlčela a přemýšlela, na co se mám zeptat.

„Ten sběrač rostlin. Vypadá solidně?“

„Co jsem tady, tak bulí a bleje. Pochybuju, že v tom má prsty.“

„Stejný modus operandi?“

„Oblečená, upravená.“ Úsečně.

„Tinker už to ví?“

„No jéje. Ten vůl se chová jako děd Vševěd a všechny pořádně sere.“

„Není moc dobrý psycholog.“

„Zkuste mu to říct. Je s váma Ryan?“

„Ano.“

„Zapojte ho.“

„Jistě.“

Slyšela jsem staccatový hlas z vysílačky. „Musím jít,“ řekl Slidell.

„Přijdete zítra na pitvu?“

„I s kapelou.“

Ukončila jsem hovor.

„To děcko je mrtvý?“ zeptal se Ryan.

Přikývla jsem, protože jsem se neodvažovala promluvit nahlas.

„Chtějí, abychom za nimi přijeli?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Larabee zítra provede pitvu?“

Znovu jsem přisvědčila.

Lidé kolem nás pluli ve dvou směrech. Prošla dívka, tak dvanáct třináct let, po boku jí z obou stran kráčeli rodiče. Všichni tři jedli čokoládovou zmrzlinu v kornoutu. Představila jsem si modrá a červená světla, co blikají nad malým nehybným tělem, které leží na špinavém betonu. Pozorovala jsem tu dívku, jak mizí v davu, a žaludek se mi sevřel jako tvrdá studená koule.

Najednou se mi roztřásly ruce. Přitiskla jsem je na stehna. Sklopila jsem oči a zírala na vlastní boty. Všimla jsem si opuštěné rostliny rašící z praskliny v chodníku.

Shelly Lealová. Máma. Ryan. Anebo to byly ještě dozvuky nachlazení. Možná nedostatek spánku. Na další zadržování zoufalství jsem už neměla energii.

Do očí se mi nahrnuly slzy. Vytryskly ven. Hřbetem ruky jsem si utírala velké slané kapky z tváří.

„Doprovodím tě k autu,“ řekl Ryan. Neptal se na Lealovou. Na rozhovor s Finchovou. Ocenila jsem to.

„Už jsem velká holka.“ Oči jsem nezvedla. „Jdi do hotelu.“

Dveře obří budovy za námi se otevřely a vyvalila se z nich hudba. Ztichla. Někde rytmicky troubil náklaďák.

Ryan natáhl ruce a sevřel moje dlaně. Pevně je stiskl, aby se přestaly třást.

„Ráno tě vyzvednu,“ řekla jsem.

Ryan se mi zarýval pohledem do temene hlavy. „Podívej se na mě.“

Poslechla jsem. Zorničky jeho krví podlitých očí byly až příliš jasné. Ocelově modré. Úchvatné.

„Když někdo zabije dítě, něco v nás umře.“ Ryan mluvil jemně, chtěl mě utěšit. „Ale vyšetřování s tebou obvykle takhle necloumá. Je to kvůli mně, že jo?“

Nadechla jsem se a vteřinku počkala, abych neřekla něco, čeho budu později litovat. „Svět se netočí jen kolem tebe, Ryane.“

„Ne, netočí.“

Vymanila jsem si ruce a objala pažemi žebra. Sklopila jsem oči.

„Nedokážu vysvětlit, proč jsem musel odjet a truchlit o samotě. Zjistit, jestli ve mně zbylo něco, co stojí za záchranu. Bylo to sobecké, ale nemůžu to odčinit.“

Soustředila jsem se na zelený chomáček, co bojoval o život u mých nohou. Neříkala jsem nic.

„Musíš vědět, že jsem ti nechtěl ublížit.“

Měla jsem chuť ho praštit pěstí. A schovat obličej na jeho hrudi. Dovolit mu, aby mě k sobě přitáhl.

Ryan odkráčel ze svého života a věnoval mi přitom jediný pohled přes rameno. Jednu rychlou návštěvu. Jeden e-mail. Smrt jeho dcery byla nepředstavitelná rána. Ale dovedu odpustit necitlivost? A nebude mě to odpuštění stát jen další bolest?

Zkoumala jsem odvážnou rostlinku. Kupodivu mě to vzpružilo. Tolik optimismu tváří v tvář neskutečným překážkám.

Nejsem povinna vysvětlovat Ryanovi své chování. Ani mu znovu důvěřovat. A přesto ze mě ta slova vyletěla: „Moje matka je tady v Severní Karolíně.“

Vycítila jsem jeho překvapení. O mámě jsem s ním v životě nemluvila.

„Umírá,“ zašeptala jsem.

Ryan zůstal v klidu a nechal mě, abych pokračovala, jestli budu chtít.

V hlavě se mi vynořily momentky. Mámina ruka, kterou ve tmě svírám, když nemohla spát. Mámina tvář zrůžovělá radostí po nákupech v obchoďáku. Mámin kufr nacpaný hedvábnými šátky, saténovými nočními košilkami a bonboniérou Godiva.

Máma skrčená s notebookem za vozíkem.

Z rostlinky se stala rozmazané vodové zelené vlákno. Z hrudníku se mi vydral vzlyk.

Ne.

Dlaní jsem otřela nové slzy, narovnala jsem ramena a zvedla bradu.

Ryanova neonová tvář byla těsně nade mnou.

Vykouzlila jsem slabý úsměv. „A co ta sarsaparilla?“

V přístavku se Ryan pustil do přípravy kávy a já odešla do pracovny, abych zatelefonovala matce. Připadala mi klidná a při smyslech. Do počítačového centra se vydala proto, že si potřebovala něco najít na internetu. O nic nešlo.

Jenže já se nenechala obalamutit. I když se mámini démoni utrhli ze řetězu, dokázala své činy maskovat naprosto uvěřitelným vysvětlením. Přesvědčivě na ostatní svalovat vinu za to, že přehánějí. Tohle byla patrně nejznepokojivější stránka jejího šílenství.

„A co ty, daří se?“ Pod klidnou slupkou se ozývalo vzrušení.

„Daří?“ Nechápala jsem.

„S těmi ubohými mrtvými dívkami.“

„Poslyš, mami. Já…“

„Já za sebe dělám, co můžu.“ Pak se ozval spiklenecký šepot: „Oni se mě snaží zastavit, ale to se jim nepodaří.“

„Nikdo se tě nepokouší zastavit. Prostě jen spadl internet.“

„Je jich víc, víš?“

„Víc?“

„Ubohé ztracené duše.“

Ježíšikriste. „Bereš léky, mami?“

„Sotva jsi odešla, pustila jsem se do vyhledávání starých novinových článků v Charlotte a okolí. To děvče z Vermontu zabili v roce dva tisíce sedm a tam jsem taky začala.“

Ježíšmarjá.

„Našla jsem minimálně tři.“ Znovu ten spiklenecký šepot.

Měla jsem dvě možnosti. Chytrou: zavěsit a zavolat Finchové. Snadnou: vyslechnout ji. Bylo pozdě, já byla vyčerpaná. Zvolila jsem snadnou. Anebo jsem doufala, že jí mozek funguje natolik logicky, aby skutečně něco vyprodukovala.

„Tři?“ zeptala jsem se.

„Všechno si to píšu do deníku. Pro případ, že by se mi něco stalo.“ Skoro jsem viděla, jak jí září oči. „Ale poslala jsem ti jména, data a místa. V různých mailech, samozřejmě.“

„To není nutné, mami.“

„A co ten tvůj mladík?“

„Ryan souhlasil, že nám pomůže.“

„To jsem ráda. Jestli ho má moje báječná holčička ráda, musí to být nesmírně chytrý muž.“

„Přijedu za tebou hned, jak to půjde.“

„Ani nápad. Nejdřív musíš chytit tu příšernou zrůdu.“

Ryana jsem našla v kuchyni, jak si s Birdiem povídá o baseballu. U kávy a sušenek z merlíku a brusinek jsem mu poskytla základní informace.

10

Když mi bylo osm, táta se zabil při autonehodě a malý bratříček mi umřel na leukemii. Babička přestěhovala mámu, mě a Harry z Chicaga do rodinného domu Leeových v Pawleys Island v Jižní Karolíně. Zemřela o mnoho let později, když jsme se s Harry obě vdaly a odešly, v požehnaném věku devadesáti šesti let.

Týden po jejím pohřbu máma zmizela. Po čtyřech letech jsme se dozvěděli, že bydlí v Paříži se služebnou a ošetřovatelkou v jedné osobě, která se jmenuje Cécile Gosselinová a již matka oslovuje Goose – Husa.

Matka se s Goose vrátila do Států, když mi bylo pětatřicet. Od té doby žije střídavě v Pawleys Island a obřím bytě na Upper East Side v newyorském Manhattanu.

Kdykoli matka během následujících dlouhých let cítila, že se kolem ní stahuje temnota, anebo si Goose všimla zrádných signálů, odebraly se společně do dalšího zdravotnického zařízení, které upoutalo matčinu pozornost. Zatímco se Daisy dávala dohromady, Goose se vrátila na skok do Francie, zpátky ke starému životu, který vedla před Katherine Daesee Leeovou Brennanovou.

Byla už půlnoc, když jsem Ryanovi dovyprávěla o matce. O její kráse. Šarmu. Duševní chorobě. Rakovině. Oba jsme už v sobě měli tolik kofeinu, že bychom zvládli bosky přejít celou Apalačskou stezku.

„Je chytrá jak opice. A na webu nedostižná. Potřebuješ něco? Máti to vypátrá.“ Asi jsem potřebovala zdůraznit pozitiva. „I tebe mi pomohla najít.“

„Vypadá to, že by tvá matka měla pracovat pro NSA.“

„Má matka by měla okamžitě zahájit léčbu.“

Podívali jsme se na sebe a oba jsme věděli, že je pozdě.

„Přečteš si její e-maily?“ navrhoval Ryan.

„Jasně.“

Bylo jich devět, rozeslaných na mé účty na Gmailu, AOL a na univerzitní adresu. Zašifrované, aby ukazovaly, co souvisí s čím.

„Je opatrná,“ poznamenal Ryan.

„Je praštěná,“ ucedila jsem. Okamžitě jsem toho litovala.

Otevřeli jsme poštu a já všechny informace zkopírovala do dokumentu ve wordu.

Avery Koseluková, 13 let, zmizela v Kannapolisu v Severní Karolíně dne 8. září 2011. Její otec Al Menniti se ztratil ve stejné době.

Tia Estradová, 14 let, zmizela v Salisbury v Severní Karolíně dne 2. prosince 2012. Její tělo se našlo na venkově v okrese Anson o čtyři dny později.

Colleen Donovanová, 16 let, zmizela v Charlotte loni v únoru.

„Na Donovanovou si pamatuju,“ řekla jsem. „Zdrhla ze střední školy a žila na ulici. Myslím, že ji jako pohřešovanou nahlásila nějaká prostitutka.“

„Policajti to nejspíš uzavřeli jako útěk z domova. A byla starší, takže neodpovídala Rodasovu profilu,“ poznamenal Ryan. „Koselukovou patrně brali jako únos rodičem, kterému nebyla svěřená do péče.“

„Estradová byla Latinoameričanka, takže ani ona neodpovídala Rodasovu profilu.“ Sotva jsem dokončila větu, mobil mi třikrát zapípal na znamení příchozích esemesek. Máti mi poslala fotografie dívek, bezpochyby zkopírované z archivovaných článků, které našla.

Ryan posunul hlavu ke mně, když jsem pohybem prstů na displeji zvětšovala obrázky. Musela jsem se hodně snažit, abych normálně dýchala.

Všechny dívky měly bledou pleť a dlouhé tmavé vlasy uprostřed rozdělené pěšinkou. Všechny byly v oné přechodové fázi mezi dívkou a ženou, která je tak typická pro pubertu – štíhlé ruce a nohy, na hrudi první známky prsou.

Donovanová nevypadala na šestnáct. Estradová nevypadala jako Jihoameričanka. Nebylo potřeba to říkat nahlas.

„Slidell může zítra zavolat do Salisbury,“ navrhoval Ryan.

Přikývla jsem, i když jsem se mu nedívala do tváře. Oběma nám bylo jasné, co bude v policejním hlášení a pitevní zprávě. V článku se psalo, že Tiu Estradovou našli venku, oblečenou, čistou. Příčina smrti neznámá. Nikdo nebyl zatčen.

„A teď by nám oběma prospělo se trochu vyspat.“

„Jo.“ Nepohnula jsem se.

„Tempe.“

Zaostřila jsem na Ryanův obličej. Jeho oči ve mně vyvolaly obraz studeného modrého ohně.

„Zvládáš to?“

„Jako ruský tanker.“

„Chceš, abych tu zůstal přes noc?“

Ano.

Pokrčila jsem rameny.

„Jdi nahoru.“ Ryanův hlas zněl divně. „Vím, kde máš peřiny.“

Vzbudila jsem se s pocitem, že něco není v pořádku.

Birdie byl pryč. Okenicemi se dovnitř prořezávalo slunce.

Oči mi zaletěly k hodinám. Osm deset. Zaspala jsem budík. To se mi nestává. Larabee už možná začal s pitvou Lealové.

Vystřelila jsem z postele, hodila na sebe oblečení. Žádná sprcha. Vlasy jsem si stáhla do culíku a vyčistila si zuby. Hnala jsem se dolů po schodech.

„Ježíši, Ryane. Proč jsi mě nevzbudil? Měl jsi na mě zařvat.“

„Usoudil jsem, že jsi unavená.“ Nalil mléko do cereálií. „Jez.“

„Musíme jít.“

„Jez.“

„Nemám hlad.“

„Musíš jíst.“

„Ne, nemusím.“

„Ale já jo.“

Ryan naplnil dva termohrnky kávou, do mého přilil smetanu. Pak se posadil a začal si lžičkou vkládat vločky do úst.

Obrátila jsem oči v sloup, sedla si a vyprázdnila svou misku. „Teď už můžeme jít?“

„Ano, madam,“ řekl a prsty se dotkl kšiltu čepice jako salutující voják. Byla fialová s nápisem Tohle není čepice tvého táty. Španělsky.

Cesta autem trvala jen pár minut. Výhoda jízdy do centra v sobotu ráno.

Ukázala jsem průkaz, díky němuž nás oba pustili do budovy soudního lékařství okresu Mecklenburg. Prošli jsme halou a biovestibulem a pokračovali do pitevny číslo jedna, odkud se ozývaly tlumené hlasy.

Vlna udeřila okamžitě, jak jsem prošla dveřmi. Sirný plyn vzniklý činností bakterií a rozpadem červených krvinek. Pach rozkladu.

Larabee zkoumal rentgeny připevněné na světelných prohlížečkách na stěně. Měl na sobě sálový mundúr a pod bradou mu visela rouška. Na pultě leželo asi půl tuctu fotografií z místa činu.

Slidell stál vedle Larabeeho a vypadal příšerně. Tmavé strniště, vaky pod očima, pleť barvy staré cementové kaše. Napadlo mě, jestli byl vzhůru celou noc. Anebo to bylo tím smradem. Případně chmurným divadlem, jehož bude za chvíli svědkem.

Pitva útočí nejen na čich, ale na všechny smysly. Pohled na rychlý řez ve tvaru písmene Y. Zvuk nůžek na kosti, jak přestřihují žebra. Mlasknutí orgánů, když dopadnou na váhu. Štiplavý pach pálené kosti, do níž proniká pilka. Prasknutí oddělené horní části lebky. Trhání odlupované pokožky na hlavě a obličeji.

Patologové nejsou chirurgové. Nezajímají je životní funkce, krvácení ani bolest. Nespravují ani nepředělávají. Hledají stopy. Musejí být objektivní a pozorní. Nemusejí být jemní.

Pitva dítěte je vždycky mnohem krutější. Děti vypadají tak nevinně. Jsou hebké, pihovaté a růžové. Zbrusu nové, připravené na vše, co jim může život nabídnout.

To ovšem nebyl případ Shelly Lealové.

Lealová ležela nahá na nerezovém stole uprostřed sálu, hrudník i břicho nafouklé a zelené. Z prstů na rukou i nohou se jí loupala kůže, bledá a průsvitná jako rýžový papír. Pootevřené oči byly prázdné a ztmavlé neprůhledným povlakem.

Obrnila jsem se. Přehodila se do vědeckého režimu.

Byl listopad. Chladné počasí. Činnost hmyzu minimální. Změny na těle odpovídaly postmortálnímu intervalu jednoho týdne, možná i méně.

Došla jsem k pultu a pohlédla na fotografie z místa činu. Spatřila jsem povědomou polohu těla na zádech s nataženými pažemi.

Pozorovali jsme Larabeeho, jak provádí externí ohledání, kontroluje kontury břicha a hýždí, končetiny, prsty na rukou i nohou, pokožku na hlavě, tělní otvory. V jedné chvíli vytáhl dívce zezadu z úst pinzetou několik dlouhých vlasů.

„Na to, aby byly její, jsou moc blonďatý, ne?“ zeptal se Slidell.

„Možná ne. Zesvětlení mohl způsobit rozklad a žaludeční tekutiny.“ Larabee vložil vlasy do skleničky, uzavřel ji a označil víčko.

Konečně tělo rozřízl.

V průběhu krájení, vážení, měření a kreslení nikdo nemluvil. Žádný černý humor, který obvykle zlehčuje napětí v pitevně.

Slidell se většinou díval jinam, nikoli na stůl. Občas na mě dlouze pohlédl. Přenesl váhu z nohy na nohu. Rozpojil a zase spojil ruce.

Ryan sledoval dění mlčky, s chmurným výrazem.

Po devadesáti minutách se Larabee narovnal. Nemělo smysl rekapitulovat, co zjistil. Slyšeli jsme ho diktovat každý detail do zavěšeného mikrofonu.

Oběť byla zdravá třináctiletá dívka průměrné výšky i váhy. Neměla žádnou vrozenou vadu, anomálii ani chorobu. Méně než šest hodin před smrtí snědla párek v rohlíku a jablko.

Na těle nebyly žádné zahojené ani hojící se fraktury, jizvy, popáleniny od cigaret. Žádné modřiny ani oděrky pohlavních orgánů a řitního otvoru, ty odporné znaky fyzického násilí či sexuálního zneužití.

Shelly Lealová byla milovaná a opečovávaná, dokud se nějaký maniak nerozhodl, že přišel čas, aby zemřela. A my neměli podle čeho zjistit, jak se to stalo.

„Žádné petechie?“ Ptala jsem se na malé rudé tečky, které se objevují v očích v důsledku popraskání cév.

„Ne. Ale skléra je v háji.“

„Co to je?“ Slidell.

„Petechiální krvácení naznačuje škrcení.“

„Rty jsou hodně oteklé a bezbarvé, ale nevidím tu žádné povrchové ani subdermální krvácení. Ani řezné rány a otisky zubů.“

„Takže co? Udusila se? Zardousili ji?“ řekl Slidell.

„Myslím, že příčinu smrti nemohu určit, detektive.“ V Larabeeho hlase bylo znát mírné podráždění. Tentýž závěr před chvílí nadiktoval do protokolu.

V bílém obličeji Slidellovi zrudly tváře. „Takže tady jsme hotový, jo?“

„Celou ji prohlédnu s ASZ. Ještě jednou zkontroluju oblečení. Nejsem si jistý, zda to má vzhledem ke stupni rozkladu cenu, ale pokusím se odebrat vzorky na toxikologické vyšetření.“

Slidell přisvědčil. Vykročil ke dveřím.

„S Ryanem jsme možná našli důkazy o dalších obětech.“ Ani za nic bych se nezmínila o máti.

„Jo?“ Opuchlé oči pohlédly na Ryana. „A máte v plánu se podělit?“

„Jistě.“

Slidell se zhluboka nadechl nosem. Při výdechu to suše zapískalo. „Musím jít za rodičema.“ Praštil rukou do stolu. „Ryane, co kdybyste jel se mnou a cestou mi všechno vyklopil? Pak to řekneme Barrowovi.“

„Vy jste šéf,“ řekl Ryan.

Jakmile Slidell s Ryanem odešli, já a Larabee jsme vyndali ASZ neboli alternativní světelný zdroj, nasadili si brýle a zhasli zářivky. Tyčkou jsme pohybovali nad tělem Lealové a já mu přitom povídala o Koselukové, Estradové a Donovanové. Poslouchal bez poznámek.

Nenašli jsme žádné latentní otisky, vlasy ani vlákna, žádné tělní tekutiny. Nepřekvapilo nás to, ale za zkoušku to stálo.

Oblečení Lealové viselo na věšáku u postranního pultu, flekaté a špinavé od bahna. Žlutá nylonová bunda s kapucí, kostkovaná košile, červené džíny, bavlněné kalhotky, žlutočerné tenisky Nike, bílé ponožky.

Začali jsme s bundou. Na přední straně nebylo nic, a tak jsme ji otočili.

„Co to je?“ Ukázala jsem na světélkující obrys připomínající netopýra na okraji kapuce.

Larabee se naklonil blíž, ale neříkal nic.

„Vsadím se o barák, že je to otisk rtu,“ prohlásila jsem. „Podívej se na tvar. A zvlněné vertikální proužky.“

„Jak by otisk rtu přežil týden ve volné přírodě?“ Stále si prohlížel matně třpytivou skvrnu.

„Třeba je to lesk na rty. Nebo jelení lůj.“

Podívali jsme se na sebe. Beze slova jsme došli k Lealové. Namířili jsme jí lampu na obličej, ale napuchlé malé rty se neleskly. Takže žádný make-up ani balzám. Larabee je otřel vatovou tyčinkou, kterou uložil do lahvičky. „Uvažuješ o cheiloskopické identifikaci?“ Někteří vědci se domnívají, že linie na povrchu rtů jsou stejně jedinečné jako otisky prstů. Larabee mluvil o vědním oboru, který se zabývá jejich analýzou.

„Ne. Anebo možná. Spíš jsem myslela na DNA. Pokud tam jsou sliny a ten otisk není její…“ Nechala jsem myšlenku viset ve vzduchu.

„Krucipísek. Že bychom měli takové štěstí?“ Larabee vložil bundu do sáčku pro důkazní materiál a označil jej číslem případu.

Na ostatním oblečení už jsme nic nenašli.

Larabee i já jsme si sundávali zástěry, rukavice, brýle a roušky. V tu chvíli jsem se zmínila o něčem, co mi běhalo hlavou od chvíle, kdy jsem si přečetla máminy e-maily.

„Gowerovou unesli ve Vermontu v roce dva tisíce sedm. Nanceovou zabili tady v Charlotte v roce dva tisíce devět. Koselukovou dva tisíce jedenáct, Estradovou dva tisíce dvanáct. Donovanovou koncem roku dva tisíce třináct nebo začátkem roku dva tisíce čtrnáct.“

„A teď Shelly Lealová.“ Larabee zmuchlal všechny použité pomůcky a zahodil je do koše na nebezpečný odpad. „Každý rok jedna vražda.“ Zařinčelo víko. „S jedinou mezerou.“

„Zkontroluju jeden spis z roku dva tisíce deset,“ řekla jsem.

Larabee se na mě otočil se zasmušilým výrazem. I on si to pamatoval.

11

Zapnula jsem si počítač a vyhledala spis. Zběžně jsem si pročetla jeho obsah. Jak jsem se obávala, případ číslo ME107-10 zapadal do našeho modelu.

Lebku našli turisté u South New Hope Road nedaleko města Belmont západně od Charlotte a severně od hranice Jižní Karolíny. Ležela ve strouze kousek od vchodu do Botanické zahrady Daniela Stowea.

Obličejové kosti a čelist chyběly a zbylá část lebky byly ohryzaná a zvětralá. Ostatky mozkové tkáně ulpěly na vnitřní straně krania a svědčily o PMI kratším než rok.

Vedla jsem tehdy tým, který ostatky vyzvedl. Celý den jsme bok po boku prohledávali vymezenou oblast, nakukovali pod kameny a spadlé stromy, prodírali se popínavými rostlinami, listy a křovinatým podrostem. Ačkoli jsme našli poměrně dost kostí, většina kostry padla za oběť divokým zvířatům.

Podařilo se mi stanovit, že ostatky náleží dvanácti-až čtrnáctiletému dítěti. To, co z lebky zbylo, naznačovalo evropský původ.

Určení pohlaví na základě kosterních znaků je v předpubertálním věku nespolehlivé. Ale části oděvu nalezené u několika hromádek kostí napovídaly, že oběť byla dívka.

Pátrání v databázi pohřešovaných osob Severní a Jižní Karolíny nepřineslo žádné výsledky. Nepomohlo, ani když jsme zadali profil do NamUS a Doe Network, což jsou národní i mezinárodní databanky pohřešovaných a neidentifikovaných osob.

Takže dítě zůstalo bezejmenné, ME107-10. Kosti jsme uložili na polici do místnosti na konci chodby.

Odstrčila jsem židli a došla ke skladu, podpatky mi klapaly v tiché a prázdné budově.

Jakmile jsem našla správný štítek, vytáhla jsem krabici a přenesla ji do pitevny číslo jedna. Podle zavřených dveří Larabeeho kanceláře mi bylo jasné, že už odešel. Pitevní stůl zel prázdnotou. Drobné tělo, které na něm před chvílí leželo, zašil, uložil do vaku a odvezl do chladicího boxu.

Přemýšlela jsem o srdcervoucím rozhovoru, který Slidell asi teď vede s truchlícími rodiči Shelly Lealové. Poslouchat výsledky pitvy není nikdy snadné. Ani je zprostředkovat. Cítila jsem soucit se všemi třemi.

Hluboký nádech. Do vzduchu se uvolnila jen slabá stopa pachu.

Navlékla jsem si rukavice a zvedla víko.

Kostra byla taková, jak jsem si ji pamatovala, zbarvená do čajově hnědého odstínu díky kontaktu s vegetací, v níž ležela. A žalostně neúplná.

Pořád jsem ještě měla hlavu plnou otisku rtu na bundě, a tak jsem na stůl rozprostřela papírový pruh a vyskládala na něj všechny kosti i úlomky.

Vnější povrch lebky poničily zvířecí zuby, nadočnicové oblouky a bradavkovitý výčnělek spánkové kosti byly ohlodané. Většina obratlů a žeber byla rozdrcená. Jedinou polovinu pánve okousali psi. Každá z pěti dlouhých kostí byla zkrácená a na obou koncích popraskaná.

Všechno jsem prohlédla nejprve pod lupou, potom pomocí alternativního světelného zdroje. Nenašla jsem žádné vlasy ani chlupy, které by se zachytily na kostech nebo v nich uvízly. A nenašla jsem ani sebemenší stopu po lesklém otisku.

Rozhodla jsem se kostru znovu zabalit a přitom jsem si všimla sáčku nacpaného v rohu krabice. Zvláštní. Cožpak její šaty nikdy neopustily policejní stanici? Odvezli je do laboratoře CMPD a vrátili zpět? V elektronickém spise jsem o tom nenašla žádnou zmínku.

Otevřela jsem pytel, vyndala obsah a rozložila ho na stůl.

Jeden levandulový sandál; označení velikosti ošoupané.

Fialové polyesterové šortky, dívčí velikost 2.

Tričko s nápisem 100% princezna, velikost M.

Růžová polyesterová podprsenka, velikost 70AA.

Elastická guma z dívčích spodních kalhotek s vybledlou a nečitelnou visačkou.

Zopakovala jsem celý proces s lupou a ASZ.

Kromě nálezu několika krátkých černých chlupů, očividně zvířecích, jsem dospěla ke stejně mizernému výsledku.

Zklamaně jsem vrátila krabici na polici a došla zpátky do kanceláře. Napadlo mě, že třeba omylem zapomněli do elektronické verze zapracovat hlášení, a tak jsem si našla desky se spisem ME107-10. Papírové spisy si pořád schovávám. Staré zvyky umírají pomalu.

Opomenutí při vkládání dat. Oblečení odvezli do laboratoře, prohlédli a z nějakého zvláštního důvodu vrátili sem k nám. Nic se na něm nenašlo.

Chystala jsem se vytočit Slidellovo číslo, ale iPhone zazvonil sám. Skinny a Ryan míří k Tučňákovi. Závislák ve mně se zavrtěl a otevřel jedno oko.

K čertu s tím. Tady jsem už hotová.

Umyla jsem se a vyrazila ven.

Larabeeho auto na parkovišti nebylo. Ale před bezpečnostním plotem stály dvě dodávky. Jedna měla na boku nápis WSOC, druhá News 14 Carolina.

Vykročila jsem ke své mazdě, dveře obou vozů zaduněly a vyskočil z nich dvoučlenný štáb. Jeden držel mikrofon, druhý si o rameno opíral kameru.

Doběhla jsem k autu, skočila dovnitř a dlaní stiskla zámek u dveří. Prosvištěla jsem branou, stočila okno a rozloučila se gestem, které nepotřebovalo vysvětlení.

Věděla jsem, že média už odhalila objev těla Lealové a že reportéři držící vigilii u márnice jen dělají svou práci. A taky jsem věděla, že tucty dalších se rojí i na jiných místech – pod dálnicí, v obchodě, u domu Lealových – a prahnou po informacích, které by mohly předhodit svým šéfredaktorům.

Mé gesto nebylo fér. A určitě nebylo elegantní. Jenomže já odmítám poskytovat potravu voyeurům, co čumí na zlomená srdce jiných lidí.

•••

Restaurace Tučňák, kde vás ochotně obslouží i do auta, je jako ucpaná tepna, která vás hodlá sprovodit ze světa. Kalorická hodnota jídelního lístku je pravděpodobně mimo zákon. Tenhle podnik stál v Charlotte už dávno předtím, než jsem se narodila. Bažím po jejich burgerech a hranolcích jako feťák po drogách.

Restaurace je blízko obchodu, kde naposledy viděli Shelly Lealovou. Kupovala tam mléko a bonbony a stálo ji to život.

Zatočila jsem z Commonwealth Avenue na volné místo na parkovišti u vchodu a čelním i zabarveným postranním sklem jsem spatřila Ryana a Slidella. Při pohledu na Skinnyho tvář jsem skoro zalitovala svého rozhodnutí se sem vypravit.

Ačkoli se blížila druhá hodina odpoledne, uvnitř bylo narváno. A hlučno; lidé s mozky ucpanými tukem vesele konverzovali.

Došla jsem blíž a oba muži zvedli hlavu. Ryan se posunul doleva, aby mi uvolnil místo v boxu.

Slidell jedl sendvič, který se skoro nedal popsat. Zčernalý párek na texaském toastu s hlávkovým salátem, rajčetem a majonézou. Dr. Ďábel. Jedna z mála místních nabídek, kterou jsem nikdy neochutnala. Ryan měl před sebou párek v rohlíku, ovšem uzeninu nebylo pod vrstvou sýra a cibulových kroužků skoro vidět. Oba pili limonádu z kelímků, které objemem připomínaly sudy na naftu. Z nich se na mě šklebily obrázky ikonických nelétavých ptáků.

Vklouzla jsem na sedačku a Ryan mi podal jídelní lístek. Ne, díky. Věděla jsem, co chci.

Objevila se servírka a s přízvukem sladkým jako sirup se mě optala na zdraví. Ujistila jsem ji, že jen kvetu, a objednala si Tučňákův burger s kořeněným sýrem a nakládanou zeleninou. Myslím, že je schopen způsobit zástavu srdce.

Zatímco jsem čekala na jídlo, řekla jsem Ryanovi a Slidellovi o otisku rtu.

„Může patřit Lealové,“ ozval se skepticky Ryan.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Anebo ho tam nechal útočník. Možná se Lealová bránila, a tak si ji přitáhl, aby jí znehybnil ruce. Anebo mu sklouzla, když ji nesl podjezdem. Existuje spousta důvodů, proč se obličej únosce mohl dostat do kontaktu s její bundou.“

„Myslíte, že DNA vydrží takhle dlouho?“ Co do pochybovačnosti Slidell překonal Ryana.

„Doufám.“ Ano, doufala jsem. A taky jsem si přála, aby tato shoda poslala Pomerleauovou přímo do pekla.

Donesli mi pití. Čaj s cukrem, i když jsem si objednala neslazený. Mezi jednotlivými hlty jsem se podělila o své myšlenky ohledně časové mezery v roce 2010. A popsala případ MC107-10.

Muži poslouchali, přežvykovali a otírali si mastnotu z brady. Ačkoli na tomhle případu Slidell nepracoval, pamatoval si na něj.

Zmínila jsem se i o nájezdu sdělovacích prostředků na MCME. Slidell si jako obvykle zemitě ulevil. Jeho návrhy, jak omezit vliv sedmé velmoci, ovšem nepočítaly s žádným novým dodatkem ústavy.

Slidell dojedl dřív, než mi dorazil burger. Zmačkal ubrousek, odhodil ho a opřel se. „Jsem si jistej, že rodiče jsou čistý. Spolupracovníci potvrdili, že starej byl v karosárně, když holka zmizela. Matka je na rozsypání. Prej byla doma s druhým děckem a čekala na mlíko. Připadá mi to v cajku.“

Ryan souhlasně přikývl.

„Jak tu zprávu přijali?“ zeptala jsem se s plnou pusou mletého hovězího a okurčiček.

Pokrčení ramen. Však víte.

Věděla jsem. I když to nepatří do mého popisu práce, občas bývám přítomna rozhovorům s pozůstalými příbuznými. V jediném okamžiku se jim život jednou provždy změní. Viděla jsem lidi omdlívat, mlátit kolem sebe, plakat, zcela znehybnět. Slyšela jsem je nadávat, obviňovat i žadonit, abychom svá slova vzali zpátky a ujistili je, že došlo k omylu. Bez ohledu na to, jak často se toho účastním, vždycky mi to trhá srdce.

„Matka se ptala na prstýnek, co ta malá nosila. Stříbrnej ve tvaru mušle. Máte něco takovýho?“ chtěl vědět Slidell.

„V pitevně jsem žádné šperky neviděla, ale zjistím to,“ řekla jsem. „Možná ho Larabee uložil, než jsem přišla.“ Odděleně od oblečení? Pochybovala jsem, že by to udělal. Ale neřekla jsem to.

„Trochu jsme se šťourali v těch vašich dalších obětech. Koseluková a Donovanová se pořád pohřešujou. Oba spisy leží v šuplíku, protože na to nikdo netlačí.“

Ryan se omluvil. Vstala jsem a pozorovala ho, jak kráčí ke dveřím. Věděla jsem, že si jde ven zakouřit.

Když jsem si znovu sedala, Slidell vyndal z celofánu párátko a začal se vrtat ve stoličce. Tato akce však nezastavila příval jeho slov. „Koselukovou vyšetřuje chlapík, co se jmenuje Spero. Policejní oddělení v Kannapolisu. Je v pohodě. Jednou jsem s ním dělal. Dostali jsme tehdá člena jednoho gangu…“

„Co říkal?“

„Pořád má rád svou bejvalou.“

„Al Menniti?“

Slidell přikývl.

„Objevil se?“

„Ne.“ Slidell vytáhl párátko a prohlížel si cosi na jeho špičce. „Mluvil jsem s matkou. Povídala, že ten zkurvenej blbec by neschoval ani vlastní prdel, natož dítě. Prej byl otec na hovno. To jsou její slova.“

„Jak lyrické. A co Colleen Donovanová?“

„Oba rodiče mrtví, žila s tetou Laurou Lonerganovou, která si už stihla usmažit mozek metamfetaminem. Ne že by toho bylo ke smažení nějak moc. Ten rozhovor byl fakt lahůdka.“

Gestem jsem Slidellovi naznačila, aby přeskočil rozbor charakteru. „Má Colleen záznam v rejstříku?“

Slidell přisvědčil. „Jako mladistvá, takže budeme potřebovat soudní příkaz, aby nám ho vydali.“

Zvědavě jsem povytáhla obočí.

„Jo, jo. Už to sepisuju.“ Slidell se odmlčel, jako by se rozhodoval, jestli má pokračovat.

„Co je?“ naléhala jsem.

„Jedna divná věc. Podle spisu Donovanovou zapsali do národní databáze pohřešovanejch děcek.“

„Kdo?“

„Vyšetřovatel Pat Tasat.“

„A co je na tom divného?“

„Kontroloval jsem to, sakra. Po půl roce tu holku ze systému vymazali.“

„Řekl vám Tasat proč?“

„Ne. A už neřekne.“ Upjatě. „Ten pitomej chudák se utopil v jezeře Norman vloni o víkendu na Svátek práce.“

„To je mi líto. Znal jste ho?“

Slidell přikývl. „Jimmy B a motorovej člun nejdou k sobě.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Podle standardního postupu přece při odstranění jména z databáze musíte uvést důvod, ne?“

„Je. A právě to je divný. Žádnej důvod tam není.“

„Kdo ji vymazal?“

„Ani to tam není.“

Zpracovávala jsem novou informaci a dumala, co by mohla znamenat. Jestli vůbec něco znamená. „A Estradová?“

„Zmizela v Salisbury, to je rowanskej okres, a objevila se v Ansonu, kde si vyžádali její spis. Vyšetřování nikam nevedlo a nakonec přistálo na stole v úřadu šerifa, kde ho vyfasovala jedna pořádná mrcha. Jmenuje se Henrietta Hullová. Mluvil jsem s ní. Říkají jí Pták. Věřila byste tomu?“

Pták? Henrietta… zdrobněle Hen, což znamená slepice. Zvláštní logika. Byla jsem si jistá, že přezdívku jí vymysleli kolegové, a pochybovala jsem, že by se jí líbila. „Problém byl v tom, že se obě jurisdikce nedokázaly vyměnit informace?“ zeptala jsem se.

„Částečně. Hlavně úřad šerifa v ansonským okrese měl plný ruce práce s úklidem vlastní stodoly.“

„Co máte na mysli?“

„Pár jejich superhvězd usvědčili z braní úplatků.“

Vzpomněla jsem si. Oba zástupci šli do vězení.

„A taky to bylo trochu blbě načasováný. Původní vyšetřovatel odešel po pár měsících do penze. Případ přeskočil na Hullovou. Ale v první řadě tam nikdo nevypátral ani hovno. Žádnej fyzickej důkazní materiál, žádný očitý svědkové, žádná příčina smrti.“

„Kdo sepisoval hlášení?“

„Nějakej vůl, co se ani neobtěžoval zajet na místo činu.“

Nepřekvapovalo mě to. V Charlotte Observer nejednou odhalili selhání systému soudních lékařů v Severní Karolíně. Naposledy v roce 2013. Starší pár a jedenáctiletý chlapec zemřeli tři měsíce po sobě ve stejném motelovém pokoji v Boone, a jak se ukázalo, na vině byl oxid uhličitý. Místní soudní lékař motel nenavštívil a po prvních úmrtích ani nepodal včasné hlášení.

Když ho vyslýchali, sváděl to na nedostatečné financování. Bez legrace. Ano, je pravda, že soudní lékaři dostávají za každý případ mrzkou almužnu. A jelikož to stát nevyžaduje, mnozí z nich ani nejsou pořádně vzdělaní v oboru soudní patologie.

„A pak už se o to nikdo nestaral?“ zeptala jsem se.

„Matku Estradový deportovali do Mexika brzo potom, co holka zmizela. Žádnej seňor se s ní nevyskytoval.“

Dojedla jsem burger a myslela na tři maminčiny holčičky – Koselukovou, Estradovou a Donovanovou. Jedna je mrtvá, dvě se stále pohřešují. Spisy leží v zapomnění, protože na to nikdo netlačí.

Ryan se vrátil a přinesl s sebou do boxu pach cigaretového kouře.

„Tinker byl včera večer na místě činu?“ chtěla jsem vědět.

Slidell si hlasitě odfrkl a dál prozkoumával své dásně.

„Podle SBI vyšetřování prospěje výměna informací a zdrojů na státní úrovni.“ První Ryanův příspěvek do debaty.

„S tou zasranou SBI si nevyměním ani hovno.“ Slidell nacpal párátko do zbytků zelného salátu. „Myslej si, že vyšetřeným případem si všechno vyžehlej. A to se nás netýká.“

„Co soudí Tinker o třech dalších obětech?“ zeptala jsem se.

„Ten vlezdoprdelník by sám ani nevymyslel, jak se uprdnout.“ Slidellův výbuch přilákal pohledy několika hostů.

„Pochybuje, že spolu ty případy souvisí,“ doplnil Ryan.

„Lealová?“

„Ta možná ano.“

„Co se bude dít dál?“

„Všechno, co jsem měl, jsem předal vejš. Teď budeme čekat.“

Vraceli jsme se k autům, když Slidellovi zazvonil mobil. Přijal hovor, poslouchal, rudl ve tváři. Nakonec řekl: „Pár bílejch tabulí navíc to nevyřeší.“

Vztekle přejel prstem po displeji, aby hovor ukončil a otočil se k nám. „Jsme v prdeli.“

12

Nadřízení rozhodli, že zabití Lealové se bude nadále posuzovat samostatně, takže není třeba vytvářet pracovní skupinu. Slidell dostal k dispozici prostor, ale žádné další lidi. Měl spolupracovat s Tinkerem a ex-officio s Ryanem. Pakliže vyšetřování ukáže spojitost s ostatními případy, situace se přehodnotí.

Ryan vyrazil s rozzuřeným Slidellem zpátky na policejní ústředí, já se vrátila do úřadu soudního lékařství. Novinářské dodávky mezitím odjely pátrat na krvavější pastviny.

Prstýnek Lealové nebyl ani v pitevně číslo jedna, ani neležel na Larabeeho stole. Rychle jsem nakoukla do jeho papírů, ale nikde žádná zmínka.

Chvíli jsem přemýšlela, pak jsem si navlékla rukavice, došla k chladicímu boxu a do posledního místečka prozkoumala vak, v němž ležela Lealová. Našla jsem větvičky, listy, štěrk, ale žádný šperk.

Zatelefonovala jsem Larabeemu. Dostala jsem se do hlasové schránky a nechala vzkaz.

Došly mi nápady, a tak jsem se vydala na ústředí. Slidell nebyl ani v oddělení odložených případů, ani ve svém boxu na služebně kriminálky. Ryana taky nebylo nikde vidět. Několik detektivů tu za chůze telefonovalo. Muž, co se jmenoval Porter, probíral fotografie otisků prstů s chlápkem, jehož jsem neznala. Nasměrovali mě do zasedačky.

Vypadalo to tam jako scéna pro nízkorozpočtový seriál o policajtech. Na opuštěném stole v rohu ležel telefon a počítač. Mazatelné tabule se táhly po celé délce zadní stěny, většinou popsané, dvě prázdné.

Uprostřed se nacházel velký dubový stůl. Ležely na něm spisy dvou pohřešovaných a čtyř zabitých. Dokumentace týkající se Gowerové a Nanceové uložená v krabici a bedně byla hodně obsažná díky práci Rodase a Barrowova týmu z oddělení odložených případů. Ostatní materiály byly tak skrovné, že se vešly do hnědých lepenkových desek zajištěných gumičkami.

Ryan se hrabal v Rodasově bedně, Slidell vedle něj četl nějaký papír. Když jsem vešla, ani jeden nezvedl hlavu.

Došla jsem k tabulím. Bylo jich sedm a na šesti z nich nahoře visely fotografie obětí. Pod každou bylo hůlkovým písmem vyvedené jméno, místo a datum, kde byla dívka spatřena naposledy živá.

NELLIE GOWEROVÁ, HARDWICK, VERMONT, 2007

LIZZIE NANCEOVÁ, CHARLOTTE, 2009

AVERY KOSELUKOVÁ, KANNAPOLIS, 2011

TIA ESTRADOVÁ, SALISBURY, 2012

COLLEEN DONOVANOVÁ, CHARLOTTE, 2013–2014

SHELLY LEALOVÁ, CHARLOTTE, 2014

Data označovala začátek časové řady sledující pohyb dítěte zpět od okamžiku zmizení. U jednotlivých chronologických přehledů byly stručné poznámky. Na tabulích věnovaných Gowerové, Nanceové, Estradové a Lealové jsem viděla fotografie, které mělo k dispozici oddělení odložených případů. Přistoupila jsem blíž, abych si prohlédla obrázek Estradové, co jsem dosud neznala.

Stejně jako ostatní ležela Tia Estradová oblečená na zádech, paže podél těla. Pod sebou měla zhnědlou trávu a uschlé listí, nad sebou šedé nebe. V pozadí jsem spatřila piknikový stolek a cosi, co vypadalo jako základy altánku.

Závan krému na vlasy Brylcreem mi napověděl, že se blíží Slidell.

„To je tábořiště?“ zeptala jsem se.

Slidell přisvědčil. „U chráněný oblasti Pee Dee. Pro takový ty lidi, co milujou lodičky a repelenty, víte? Je tam několik mol, místo pro stany a přívěsy, latríny, aby si rodinky při sraní užily ptačí zpěv.“

Pěkné.

„Našli ji na jejich pozemku?“

„Jo.“

„A nikdo nic neviděl?“

„Byla zima. Kemp byl opuštěnej.“

„Vyslýchali sousedy?“

„Je to Zapadákov.“

„Na venkově si lidé víc všímají,“ odsekla jsem. „Nikdo si nepamatuje, že by prodával benzin cizímu člověku? Nikdo neviděl neznámé auto na silnici? Zaparkované na odpočívadle?“

Slidell se na mě díval bez mrknutí oka. „Víte, proč ty kreténi nejsou ochotní připustit, že tu máme sériovýho vraha?“

Ačkoli jsem sdílela Skinnyho názor, že jeho nadřízení mají klapky na očích, na jeho nejnovější konspirační teorii jsem neměla náladu.

„Prsten Lealové jsem nenašla,“ prohlásila jsem. „Nemůže být dole ve skladu?“

Slidell stiskl pochybovačně rty. Potom prohlásil: „Vytáhnu si hlášení z oddělení odloženejch případů a kouknu, jestli při prohlídce prsten nenašli.“

„A poproste matku, aby se podívala po domě.“

Slidell přikývl.

„Nanceová u sebe měla mít věci na balet, minimálně špičky. Ve spise o tom nic není.“

Další kývnutí.

„Měli bychom se zeptat Hullové, jestli Estradové něco chybělo. A nejspíš zavolat i Rodasovi kvůli Gowerové.“

Slidell věděl, co mám na mysli. Suvenýry. Upomínky na vraždu. Došel k Ryanovi. Pověděl mu, oč jde. Ryan přisvědčil. Vytáhl telefon.

Přistoupila jsem k poslední tabuli, Slidell se ke mně přidal.

„Informoval vás Ryan o Anique Pomerleauové?“ zeptala jsem se. Uběhlo už deset let, a mně se pořád stahovalo hrdlo, když jsem měla vyslovit její jméno.

„Jo.“

„Dobře.“

„Než se to tady sešlo, volal někomu tam vod nich. Já sice neumím parlez-vous, ale připadalo mi, že má co vysvětlovat.“

Jak to asi probíhalo, ptala jsem se v duchu.

„Povídal, že o Pomerleauový nezjistil ani prd. Ale hádám, že díky němu začala pár Kanaďanům hořet koudel u prdele, takže s tím něco provedou.“

Chvíli jsem se soustředila na vlastní dech. Tep. Pak jsem pohlédla na fotografie.

Byl to policejní portrét pořízený mnoho let před onou noční můrou v Montrealu. Obličej Pomerleauové na něm byl jemnější, zárodečnou verzí tváře, která se mi navždy vypálila do mozku. Poznávala jsem husté obočí nad hluboce posazenýma očima. Špičatý nos, plné rty, dráždivě hranatou čelist.

„Kolik jí tady je? Šestnáct?“ ozval se Slidell.

„Patnáct. Majitel obchodu v Mascouche ji v roce devatenáct set devadesát chytil při krádeži. Trval na obvinění. Tohle byla jediná fotka, kterou jsme v roce dva tisíce čtyři měli.“

„Ryan nevyhrabal nic míň retro?“

„V dvaadevadesátém rodiče Pomerleauové přišli o veškerý majetek při požáru. To už byla Anique z domu a dělala výtržnosti v Montrealu.“

„Nenechavý ruce?“

„A ještě nějaké další přestupky. Nepamatuju se.“

„Takže otisky jsou ve spise.“

Přikývla jsem.

„Patnáct? Máma s tátou ji nepřitáhli zpátky do baráku?“

„Bylo jim přes čtyřicet, když se Anique narodila. V době, kdy se vykašlala na školu a odjela do města, byli z jejích malérů už vyčerpaní a unavení.“

Slidell našpulil rty a podrbal se vzadu na krku. „Do Států teda přijede někdy mezi rokem dva tisíce čtyři, kdy jste ji s Ryanem vypátrali, a dva tisíce sedum, kdy nechá na Gowerový svou DNA.“ Zamračil se a v duchu počítal. „Teď jí je třicet devět a určitě používá jiný jméno. A předpokládám, že ví, jak to chodí.“

„Pomerleauová je krutá a falešná, ale po čertech chytrá:“

„A jediná dostupná fotka je víc než dvacet let stará. Není divu, že je tak dlouho na útěku.“

Najednou mě něco napadlo. Posunula jsem se k tabuli Lealové. Visel na ní černobílý tištěný portrét dětské tváře vykazující velkou, ač neživou podobnost se školní fotkou nahoře. Domyslela jsem si, že ho vytvořili pomocí softwaru typu SketchCop, FACES nebo Identi-Kit, v nichž se vybírají vzájemně zaměnitelné šablony či rysy na základě toho, jak si jednotlivci pamatují skutečnou tvář. Předpokládala jsem, že informace poskytoval Slidellův očitý svědek z Morningside.

„Kdo to poskládal?“ zeptala jsem se.

„Necháváme si je dělat ve spolupráci s FBI.“

„A nemohl by ten člověk věkově přizpůsobit policejní portrét Pomerleauové?“ Jakmile jsem to vyslovila, překvapilo mě, že nic podobného ještě neexistuje. Anebo mi to uniklo? Rozhodla jsem se, že to prověřím.

Slidell se usmál. Myslím. „To není špatný, doktorko.“

„Podle Rodase měla Gowerová kolem krku řetízek s klíčem od domu,“ ozval se z druhé strany místnosti Ryan. „Nenašli ho.“

Já i Slidell jsme se k němu přesunuli. „A co Estradová?“ zeptala jsem se.

„Ve spise žádná zmínka není.“ Ryan ukázal na papíry, které měl rozložené do vějíře před sebou. „Hullová o chybějících věcech nic neví. Řekla, že to prověří.“

Střetla jsem se s Ryanovýma očima. Chvíli se na mě upřeně díval a pak se znovu začetl do protokolů z výslechů.

„Zavolám kvůli tý kresbě.“ Slidell se otočil a se supěním vypochodoval ze zasedačky.

Sedla jsem si na židli. Listovala jsem spisem Estradové, dokud jsem nenašla, co jsem chtěla.

Pitevní zpráva Estradové obsahovala jednu stránku textu a čtyři stránky naskenovaných barevných fotek. Podepsal ji soudní lékař Perry L. Bullsbridge.

Slidell měl pravdu. Vzhledem k tomu, že zemřelo dítě, Bullsbridge odvedl při zdokumentování postmortálního stavu setsakramentsky špatnou práci. Vzhledem k tomu, že vůbec někdo zemřel.

Začala jsem s fyzickými znaky a stavem těla. Stručné poznámky o zdraví, hygieně a výživě. Jediná věta oznamující nepřítomnost jakýchkoli poranění.

Přeskočila jsem na hmotnost orgánů. Zrovna jsem prohlížela seznam položek předkládaných jako důkazní materiál, když mě zaujala jedna věta.

„Estradové vytáhli z průdušnice dva vlasy.“

„No a?“ Ryan nezvedl hlavu.

„Larabee taky vytáhl Lealové z průdušnice dva vlasy.“

„Ale myslel si, že nejspíš budou její vlastní.“

„Připadalo mu zvláštní najít vlasy tak hluboko v krku.“

Ryan se na mě podíval. „Co tím chceš říct?“

„Já nevím.“ Opravdu jsem nevěděla. „Náhoda?“

„Ty na náhody nevěříš.“

„Ne,“ odpověděla jsem, „nevěřím.“

Večer šel Ryan se mnou domů a cestou jsme si v restauraci Baku koupili sushi. Jedli jsme v kuchyni pod Birdieho upřeným pohledem. Ryan každých pár minut podstrkával kocourovi kousek syrové ryby. Vynadala jsem jim oběma. Pak se celý cyklus opakoval.

Sklízeli jsme ze stolu, když zavolal Slidell. Instinktivně jsem se podívala na hodiny. Devět čtyřicet a on pořád ještě pracuje. Udělalo to na mě dojem. Jeho zprávy ne.

Pravděpodobný svědek z obchodu, kterého kvůli Lealové vyslýchal před týdnem, popsal auto a dvě číslice z poznávací značky. Párování vygenerovalo přes dvanáct tisíc možností. Někdo stráví hodně času u telefonu.

Prstýnek Lealové nefiguruje na seznamu věcí v oddělení odložených případů ani ve skladu. Není na žádné z fotografií.

IT oddělení se dosud nepovedlo obnovit historii prohlížeče vymazanou z notebooku Lealové. Zkoušejí to dál.

Kreslíř z FBI souhlasil s věkovým přizpůsobením policejního profilu Pomerleauové. Až bude mít čas.

Sakra práce. Nám hoří oheň u zadku.

„Zítra chci zajet za mámou,“ řekla jsem Ryanovi, když jsem z talířů oplachovala rýži a sójovou omáčku.

„Já zůstanu tady, dočtu zbylé spisy a zkontroluju, jestli se pátrá po Pomerleauové.“

„To zní dobře.“

„Neměla bys Daisy dopředu varovat?“

„Jako že by tam třeba nebyla?“ Zavřela jsem kohoutek.

„Je to vyhlášená útěkářka.“

„Fakt vtipný.“

Vlastně bylo. Trošku.

Odebrala jsem se s mobilem do pracovny a posadila se na gauč. Ryanův batoh visel na židli u psacího stolu. Telefon měl připojený do zásuvky. Pohled na jeho věci roztroušené po mém bytě mě z neznámých důvodů uklidňoval. A naplňoval smutkem.

Měla jsem radost, že Ryan souhlasil a přestěhoval se do mého pokoje pro hosty. Bylo hezké mít ho pod svou střechou. Jako přítele, nic víc. I tak jsem byla ráda, že tu je.

Zvolila jsem číslo. Telefon nestačil ani jednou zazvonit.

„Tak ráda tě slyším,“ ozvala se matka hlasem, jímž pitbul oznamuje vloupání do domu. „Zrovna jsem se ti chystala zavolat.“

„Mami…“

„Chtěla jsem si být jistá.“

„Zítra za tebou přijedu.“

„Neustále jsem se motala ve slepé uličce. ‚Daisy,‘ povídám si, ‚čerta hledej v maličkostech. Soustřeď se na detaily.‘“

Když je máma mimo, neoplývá tou nejlepší schopností naslouchat.

„Budu tam před polednem.“

„Posloucháš mě, Tempe?“

„Ano, mami.“ Věděla jsem, že když ji budu přerušovat, jenom ji víc rozčílím.

„Zjistila jsem něco příšerného.“

Lehce mě to zneklidnilo. „Příšerného?“

„Umře další holčička.“

13

„Data, Tempe. Data.“ Skoro bez dechu. „Došly mi nápady, a tak jsem si udělala tabulku s daty.“

„S jakými daty?“

„Některá mám od tebe, většinu jsem si našla v novinových zprávách na internetu.“

„Nějak tě přestávám sledovat, mami.“

„Data, kdy unesli ty děti. Nemám je samozřejmě všechna, ale stačí to.“

„Jaké děti?“ Snažila jsem se o vyrovnaný tón.

„V Montrealu. A pak i ty další. Máš čím psát?“ Dramatický jevištní povzdech. „Posílat tyhle informace elektronicky není bezpečné.“

Přesunula jsem se ke stolu a vytáhla si pero a papír. Pak jsem stiskla tlačítko a telefon položila.

„Co to bylo? Dala sis mě nahlas?“

„To je v pořádku, mami.“

„Jsi sama?“

„Ano.“

Ryan se objevil ve dveřích. Gestem jsem mu naznačila, aby byl potichu, ale šel kousek blíž, aby ji také slyšel.

„Našla jsem spoustu informací o tom montrealském případu.“

„Jak?“

„Začala jsem jmény – Anique Pomerleauová, Andrew Ryan, Temperance Brennanová. Spárovala jsem jména s klíčovými slovy jako SQ, Montreal, kostry. Jeden odkaz vedl k dalšímu a zase k dalšímu. Vždycky to tak je. Hodně o tom psali, víš, francouzsky i anglicky.“

Mírně řečeno.

„Už jsem ti řekla, jak jsem pyšná…“

„Proč mi to všechno povídáš, mami?“

Chvilku bylo ticho a pak: „Identifikovala jsi tři dívky podle kosterních ostatků v cele: Angelu Robinsonovou, Marie-Joëlle Bastienovou a Manon Violetteovou. Správně?“

„Ano.“

„Napiš si ta jména.“

Poslechla jsem.

„Angela Robinsonová zmizela devátého prosince devatenáct set osmdesát pět. Marie-Joëlle Bastienová čtyřiadvacátého dubna devatenáct set devadesát čtyři. Manon Violetteová pětadvacátého října devatenáct set devadesát čtyři.“

Ke jménům jsem si poznamenala data.

„Napsala sis to?“

„Ano.“

„Byly ještě další?“

„Jedno dívčí jméno jsme objevili v deníku, co měla Pomerleauová schovaný u sebe doma. Ale nic dalšího jsme nezjistili a žádné jiné ostatky se nenašly.“

„Sleduješ mě pozorně?“

„Ano.“

S Ryanem jsme se na sebe podívali, oba v rozpacích.

„Nellii Gowerovou unesli ve Vermontu osmnáctého října dva tisíce sedm. Lizzii Nanceovou v Charlotte sedmnáctého dubna dva tisíce devět. Tiu Estradovou v Salisbury druhého prosince dva tisíce dvanáct. Připiš si to do poznámek.“

Načrtla jsem dva další sloupce.

„A teď si to pořádně přečti.“

Ryanovi i mně to došlo okamžitě.

„Do prdele.“ Nemohla jsem si pomoct.

„Není třeba být vulgární, drahoušku. Ale myslím, žes pochopila, co se ti snažím říct.“

„Každá z druhé skupiny obětí zmizela přesně týden před datem, kdy unesli jednu z té první.“

„Ano.“ Udýchaně.

„Naznačuješ, že Pomerleauová opakuje předchozí únosy?“

„Netuším, jaký má motiv. Ani proč dnes ta ubohá jehňátka zabíjí.“

„Mami, já…“

„Jedna z těch děvčat přežila, že ano? Pět let ji věznili ve sklepě.“

„Ano.“

„Byla nezletilá, takže její totožnost musela zůstat utajená. Ale nebylo těžké na to jméno přijít.“ Pauza. „Tawny McGeeová.“

Neříkala jsem nic.

„Pátrala jsem ještě dál v minulosti a podařilo se mi zjistit datum, kdy zmizela. Třináctého února devatenáct set devadesát devět.“

Pohlédla jsem na Ryana. Souhlasně přikývl.

„Takže už chápeš, proč se ten případ musí co nejdřív vyřešit?“

„Ne, mami, to nechápu.“

Rychle se nadechla. „Jak to? Je to nad slunce jasnější.“

Ryan si vzal pero a napsal datum: 6. února. Zhruba za dva měsíce.

V pozadí zahučel tlumený hlas. Matka na někoho sykla psst, patrně na ošetřovatelku.

„Poslyš, mami. Uvidíme se zítra a probereme…“

„To ať tě ani nenapadne. Pokračuj v pátrání.“

Hlas zahučel znovu. Nastalo ticho, jako by matka telefon přikryla dlaní anebo si ho přitiskla k hrudi. Pak mi trojí zapípání ohlásilo, že hovor skončil.

Podívala jsem se na Ryana. Zíral na tabulku.

Četla jsem si ručně psaná jména a data. Představovala jsem si kostry srovnané na stolech v mé montrealské laboratoři.

Angela Robinsonová byla první obětí Neala Wesleyho Cattse. Unesl ji v Kalifornii v roce devatenáct set osmdesát pět ještě před tím, než zahájil vražedné partnerství s Anique Pomerleauovou. Catts přepravil ostatky Robinsonové na východní pobřeží a pohřbil je ve Vermontu, posléze je vykopal a znovu ukryl ve sklepě montrealské pizzerie.

Šestnáctiletá Akaďanka z Nového Brunšviku Marie-Joëlle Bastienová se vydala na cestu do Montrealu, kde si chtěla užít jarní prázdniny. Zmizela na Rue Sainte-Catherine ve východní čtvrti města po návštěvě kina a večeři s přáteli. Moje kosterní analýza ukázala, že zemřela brzy po únosu.

Manon Violetteové bylo patnáct, když ji naposledy viděli v la ville souterraine, montrealském podzemním městě. Koupila si boty, snědla poutine, zavolala matce a pak se ztratila. Podle stavu kostí přežila několik let.

Tawny McGeeová byla jediná ze zajatkyň, která při policejním zátahu v roce 2004 ještě žila. Unesli ji v roce 1999 ve věku dvanácti let.

Po svém osvobození za mnou McGeeová jednou zašla. Psychiatrička ze střediska sociálních služeb sice nebyla nadšená, ale nakonec její žádosti o návštěvu v mé kanceláři vyhověla.

Představila jsem si vážnou drobnou tvář pod nakřivo posazeným baretem. Sepjaté ruce a melancholický hlas. Kupodivu jsem při té vzpomínce nehnula brvou.

„Nedělala sis srandu. Tvoje máti je vážně dobrá,“ ozval se Ryanův hlas a přerušil mé myšlenky.

„Myslíš, že má pravdu?“

„Trojnásobná shoda v datech by byla sakra velká náhoda.“

„Shelly Lealová zmizela jedenadvacátého listopadu. Jestli se máma strefila, Pomerleauová tím navazuje na zmizení někoho, o kom nevíme.“

Ryan se při tom pomyšlení zatvářil stejně utrápeně jako já.

„V roce dva tisíce čtyři Pomerleauová doktorovi na pohotovosti tvrdila, že ji Catts unesl, když jí bylo patnáct,“ poznamenala jsem.

„Žila sama a její zmizení nikdo neohlásil, takže se přesné datum asi nedozvíme.“

„Totéž platí pro Colleen Donovanovou. A také pro neznámou kostru ME107-10.“

„V tom druhém případu jsi nějak pokročila?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Zadala jsem deskriptory do obvyklých databank. Bez výsledku.“

„Já to prostě nechápu. Takhle mladá holka a nikdo ji nehledá.“

„A nedělá ti starosti ten věk?“ zeptala jsem se.

„Co tím myslíš?“

„Pomerleauová a Catts si brousili zuby na holky od patnácti do osmnácti let. Nové oběti jsou mladší. Anebo mladší vypadají jako Donovanová.“

„Psychóza se může časem vyvíjet.“

Právě v tomhle okamžiku vyskočil Birdie na stůl a převalil se na záda. Podrbala jsem ho na břiše. Začal příst.

„Myslíš, že Daisy má s šestým únorem pravdu?“ zeptala jsem se.

Odpověděly mi Ryanovy oči.

„Zavoláme Slidellovi,“ rozhodla jsem.

V neděli jsem přece jen odjela do Heatherhill Farm. Výčitky svědomí, že matku nenavštívím, přetrumfly pocit viny, že tak ztrácím čas, který bych mohla věnovat vyšetřování.

Mámu jsem našla sedět se zkříženýma nohama na posteli, liliputský notebook jí osvětloval tvář. Dveře měla zavřené a televize řvala.

Jakmile mě dle očekávání vyplísnila, povzdechla si a připustila, že ji můj příjezd potěšil. Den byl chladný a zatažený, takže terasa nepřipadala v úvahu, a ona navrhla, abychom zůstaly v jejím pokoji.

Věděla jsem, co ji znepokojuje, a pokusila jsem se stočit rozhovor k lehčím tématům. Matka se ovšem jako obvykle nenechala nikam vmanipulovat.

Bohužel – nebo bohudík – nenašla žádné nové informace o únosech ani vraždách. Řekla jsem jí, že si může dát pauzu. Naznačila jsem, že děláme větší pokroky, než tomu ve skutečnosti bylo.

Požadovala kompletní informace. Předhodila jsem jí neurčitý popis událostí v Charlotte.

Zeptala se na Ryana. Pokud jde o vágnost, překonala jsem sama sebe.

Když jsem naťukla téma chemoterapie, veškeré otázky razantně odpálkovala. Zeptala jsem se na Goose, načež jen obrátila oči v sloup a přezíravě mávla rukou.

•••

Ryan zůstal v Charlotte a dočítal spisy, které nestihl v sobotu. Slidell vyrazil po zastavárnách, kde hledal prsten Lealové.

Domů jsem se vrátila kolem deváté. Nad čokoládovou zmrzlinou s nugátem od Ben & Jerry mi Ryan vykládal, jak strávil den.

Soustředil se na chronologii vyšetřování, časovou posloupnost jednotlivých kroků a telefonáty a dotazy veřejnosti. Díval se na mě a hlas mu nezněl moc povzbudivě. „U Donovanové a Koselukové toho ke čtení moc nebylo. Týdny po jejich zmizení se nic nedělo a nikdo nevolal. Tyhle dvě jsem vzdal.“

Do márnice přivezli další těla. Policajti se prostě posunuli dál. Neřekla jsem to.

„U Estradové bylo vyšetřování podrobnější. Výslechy v Salisbury a ansonském okrese – pachatelé sexuálních trestných činů, přátelé a rodina, učitelé, majitel tábořiště, obyvatelé domů kolem dálnice.“

Mohl klidně mluvit o Nanceové nebo Gowerové. O vyšetřování jakéhokoli zavražděného dítěte. Ani to jsem neřekla.

„Několik výslechů si vyžádalo další šetření. Ale nevzešel z něj žádný vážný podezřelý.“

„Všichni měli alibi?“

Ryan přikývl. „Po nalezení těla se spustila obvyklá smršť telefonických tipů. Obvinili majitele obchodu se sportovními potřebami, kluka, co jel okolo na harleyi – moc rychle a hlasitě –, farmáře, co zastřelil svou kolii.“

„Jeden nenávidí motorkáře, druhý miluje psy.“

„Přesně tak. Hovory postupně řídly a za měsíc ustaly docela.“

„A došlo ke skandálu, kvůli němuž odvolali hlavního vyšetřovatele. Spis zdědila Hullová,“ připomněla jsem.

„Jako poslední telefonovala reportérka ze Salisbury Post. Šest měsíců po zmizení Estradové.“

„Tím to končí.“

Ryan odložil misku a lžíci. Zašmátral v náprsní kapse. Uvědomil si, kde je, a nechal ruku klesnout.

„Klidně si zakuř. Mně to nevadí.“ Vadí. Nesnáším, když mi v domě smrdí cigarety.

„Aha.“ Neznatelně se mu zvedl koutek úst. Uplynulo pár okamžiků, než Ryan znovu promluvil. „Nešlo o to, že by policajti nechtěli případy řešit. Jenže se neměli čeho chytit. V domě tý holky nebydlel žádnej propuštěnej trestanec, žádnej psychouš, nikde ani jeden učitel nebo rodič, co by se někdy předtím dopustili násilí. Oběti byly moc mladé, aby měly přítele. Donovanová byla riziková, to jo, ale ty ostatní ne.“

„A Donovanová a Estradová nepatřily k typům, kterými se zaobírají média.“ Nemohla jsem si pomoct, znělo to hořce.

„Když se objevila těla, nebyli žádní svědkové ani forenzní stopy.“

„Nic, co by ukázalo na konkrétního podezřelého.“

„Dokud Rodas nenašel tu shodu DNA.“

Představila jsem si temnou postavu vrhající se do plamenů s dvacetilitrovým kanystrem v rukou. Ta vzpomínka s sebou nesla pach petroleje a mých vlastních hořících vlasů. Hrůzu, kterou jsem cítila, když jsem se probrala v domě plném plamenů. Zmocnila se mě zlost jako křeč ve svalu. „Pomerleauová mě nenávidí,“ řekla jsem.

„Nenávidí nás oba.“

„Je tady kvůli mně.“ Věděla jsem, že to zní melodramaticky, ale stejně jsem to řekla. „Nechala jsem ji uniknout. Chce mi to připomenout, provokuje.“

„Všichni jsme ji nechali uniknout.“

„Ty děti umřely, protože jsme selhali. A brzy možná zahyne další.“

Dvě bouřkově modré oči se na mě zadívaly. „Tentokrát si můra zaletěla moc blízko k plameni.“

„A shoří.“

Hloupé, já vím, ale stejně jsme si plácli.

Druhý den ráno se však naše sebedůvěra odporoučela do pekel.

14

Z okna mé ložnice je vidět na dvůr. Když jsem druhý den ráno otevřela okenice, spatřila jsem Ryana, jak sedí na lavičce z tepaného železa. Nakláněl se dopředu, lokty se opíral o kolena. Došlo mi, že kouří. Pozorovala jsem ho a všímala si, jak mu padá hlava a ramena se zvedají a klesají v přerušovaných drobných záchvěvech.

Cítila jsem, jak se mi stahují útroby. Připadala jsem si jako voyeur, takže jsem se rychle stáhla.

Po rychlé ranní toaletě jsem se oblékla a spěchala do kuchyně.

Káva se vařila. Birdie se cpal. Televize běžela s vypnutým zvukem.

Podívala jsem se na obrazovku. Moderátorka s bezvadným účesem a nepřirozeně bílými zuby komentovala záběry havarovaného náklaďáku a předváděla dobře natrénovanou směs šoku a účasti.

Snídala jsem jogurt a müsli tyčinku, když se otevřely zadní dveře. Zvedla jsem hlavu od ranního Observeru. Ryan se zdál být v pohodě, ale zarudlé oči ho prozradily.

„Dobrý kafe.“ Zvedla jsem hrnek.

Ryan si přisedl ke stolu.

„Viděls?“ Ukázala jsem mu titulek. Sice pod přehybem, ale pořád na první straně. V případu Shelly Lealové nebyl nikdo zatčen.

„Slidell pukne vzteky,“ poznamenal Ryan.

„Z toho článku vyplývá, že vlak řídí Tinker a SBI.“

„Znáš toho,“ Ryan přimhouřil oči, aby přečetl podpis, „Leightona Silera?“

„Ne. Asi je v krimi zprávách nový.“ Kývla jsem bradou směrem k Miss vlasy a chrup. „Vysílali v televizi nějakou reportáž?“

„Daisy by se tvoje vulgárnost určitě nezamlouvala.“

Skvělé. Takže kamera mě zachytila, jak odjíždím z MCME se vztyčeným prostředníčkem.

„Budeš dneska číst další spisy?“ zeptala jsem se.

Ryan přikývl. „Ty děti nic nespojuje. Žádný společný praktický lékař, knihovna, třída, koníčky, alergie ani vyrážky. Pokud jde o Nanceovou a Lealovou a jejich informace z internetu, jsme pořád v troubě. Soustředím se na maličkosti, zkusím najít detaily, které se zatím přehlížely nebo nedoceňovaly. Ty oběti musí mít něco společného.“

Ryan mi jednou popisoval svůj „velký třesk“; v jeho podání je to jediná stopa nebo nápad, který přehodí vyšetřování na správnou kolej. Okamžitá synapse, kdy to bouchne, člověku všechno dojde a pátrání se rozjede jako po másle. Ryan věří, že v každém případu číhá minimálně jeden „velký třesk“. A bez ohledu na osobní bolest byl rozhodnutý ho odhalit i pro „ubohá jehňátka“. Jeho odhodlání mě pozvedlo na duchu.

Oplachovala jsem misku a hrnek, když se rozezněl telefon. Volal mi Larabee, aby mi připomněl dnešní ranní schůzku. Do MCME přijede žalobce, který si chce projít naše nálezy před nadcházející výpovědí u soudu. Larabee se s ním sejde v osm, já můžu přijít až v devět.

V tomto případu šlo o úmrtí herce z Los Angeles, který přiletěl do Charlotte, aby si v celovečerním filmu zahrál roli králíka. Po dvou dnech natáčení se neobjevil na place. Našli ho o čtyři týdny později v kanálu u kolejí v Chantily. Zatkli jeho bývalého přítele a obvinili ho z vraždy prvního stupně.

Loučila jsem se s Larabeem, Ryan upoutal mou pozornost a ukázal nahoru. Roztržitě jsem přikývla. A taky trochu naštvaně. Dělat kojnou právníkovi se mi dneska vůbec nehodilo.

Za deset minut se Ryan objevil; vlasy mokré a sčesané dozadu pod kostarickou kšiltovkou. Na sobě měl džíny a dvě trička, jedno s dlouhým a jedno s krátkým rukávem.

V autě jsme toho moc nenamluvili. Uvnitř to díky mému spolucestujícímu vonělo po černém egyptském pižmovém mýdle.

Vysadila jsem Ryana na oddělení a pokračovala do MCME. Zrovna jsem si připomínala údaje ze spisu pana Králíčka, když se dveřích zjevil Larabee. „Jaký byl víkend?“ zeptal se.

„Dobrý. A u tebe?“

„Nemůžu si stěžovat. Slyšel jsem, že Ryan to nevzdal.“

„Hm.“ Kdo mu to asi řekl? Nejspíš Slidell.

„Hádej, co na mě dneska ráno čekalo v hlasové schránce.“ Larabee mě s oblibou zkouší, jestli uhodnu, co řekne. Mně ta hra připadá dost únavná.

„Obří slimák.“

„K popukání.“

„A zůstane tu celý týden.“

„Volala Marty Parentová.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si zařadila jméno. „To je ta nová analytička DNA v kriminalistické laborce?“

„Je podnikavá. A ranní ptáče. Nechala mi vzkaz v sedm nula čtyři, chtěla, abych jí zavolal zpátky.“

Čekala jsem, co z něj vypadne.

„Což udělám, jakmile tady skončím s bratrancem Vinnym.“ Kývl hlavou k malé zasedačce.

„Kdo to je?“

„Connie Rossi.“

Constantin Rossi pracuje u okresního návladního tak dlouho, jak si jen pamatuju. Je chytrý, pečlivý a nemarní čas. Ani se nesnaží dotlačit člověka k závěrům, které jdou daleko za hranice dostupných faktů.

„Rossi je v pohodě,“ řekla jsem.

„To je.“

Skončila jsem v jedenáct a šla hledat Larabeeho. Našla jsem ho v pitevně číslo jedna, jak krájí mozek.

„Co říkala Parentová?“ zeptala jsem se.

Larabee se na mě podíval s nožem v ruce; zástěru i rukavice potřísněné krví. „Nejsem si jistý, jestli je to dobrá nebo špatná zpráva,“ zamumlal přes třívrstvou papírovou roušku upevněnou za ušima.

Mávla jsem rukou, aby pokračoval.

Larabee odložil nůž a stáhl roušku. „Parentová celý víkend analyzovala skvrnu na bundě Lealové.“

„Děláš si srandu?“

„Je rozvedená a dítě hlídal bývalý manžel.“

„Stejně.“

„Má dceru. Desetiletou.“

„Jasně.“ Kdyby byla Katy mladší, udělala bych totéž, pokud by si nějaký maniak brousil zuby na dívky jejího věku.

„Jo, kápla jsi na to. To, co jsme viděli pod alternativním světelným zdrojem, byl otisk rtu. Na vatě našli včelí vosk, slunečnicový olej, kokosový olej, sójový olej…“

„Balzám na rty.“

„Ano, madam.“

„Sliny?“ Cítila jsem, jak se mi zrychluje tep.

Larabee se místo odpovědi usmál.

„Panejo. Neříkej, že našla DNA.“

„Našla DNA.“

„Jo!“ Skutečně jsem vítězoslavně zapumpovala paží.

„Ještě dnes nám to pošle.“

„A nahoru do Kanady.“

„Možná.“

„Jak to, možná? Určitě v tom jede Pomerleauová.“ Byla jsem nadšená.

Tohle je Ryanův velký třesk. Slidell dostane svůj tým.

„Víš něco o amelogeninu?“

Larabee měl na mysli skupinu proteinů, která tvoří zubní sklovinu při takzvané amelogenezi. Amelogenin se pokládá za klíčový pro vývoj zubů.

Geny amelogeninu – AMELX a AMELY – se nacházejí v pohlavním chromozomu, přičemž verze X se mírně liší od verze Y. Jelikož ženy jsou XX a muži XY, je tento rozdíl užitečný při určování pohlaví. Dvě špičky, neznámý je muž. Jedna špička, pachatel patří ke slabšímu pohlaví.

„Ano?“ Tázací tón svědčil o tom, že mě Larabeeho dotaz zmátl.

„Podle amelogeninu ty sliny patří muži.“

„A je si Parentová jistá?“ Jasně, že je. Kvůli hypotéze by nám nevolala.

„Ano.“

„A nemůže dojít i u amelogeninu někdy k omylu?“

„Existují případy falešně pozitivního ženského výsledku. Nejspíš proto, že alely specifické pro chromozom Y jsou vypuštěné. Ale s opačnou chybou jsem se nikdy nesetkal.“

Věděla jsem to. Jenže mě to natolik zaskočilo, že jsem pokládala pitomé otázky.

Larabee si znovu nasadil roušku a zvedl nůž. „Dám ti vědět, jestli Parentová ohlásí shodu tady u nás nebo v CODIS.“

Vrátila jsem se do kanceláře. Posadila jsem se a naslouchala tichu. Ohromeně. Zklamaně. Ale především zmateně.

Mají Slidellovi nadřízení pravdu? Vražda Lealové nesouvisí s úmrtím Gowerové a Nanceové? S ostatními? Zabil ji muž?

Ale co stejný typ oběti a modus operandi? Podobný věk a fyzické rysy? Únos za denního světla? Natažené, nezakryté tělo?

Musí to být jeden pachatel. Určitě Pomerleauová.

To jméno vyvolalo další bouři neuronů. Pramínek krve vytékající z otvoru velikosti deseticentu kolem vlasů, přes spánek a tvář. Mozková hmota stříkající na tmavou sklepní stěnu.

Ježíšikriste. Je to možné?

Zavolala jsem Ryanovi.

„Oui?“

Zopakovala jsem mu, co říkal Larabee.

„Nemusí to nic znamenat. Někdo si prostě náhodou otřel obličej o bundu.“

„Otisk má ostré okraje.“

„No a?“

„Nevznikl ledabylým otřením.“

„Netušíme, jak dlouho tam byl. Klidně týdny, měsíce.“

„Na nylonu? Venku? Ani náhodou. Byl detailní. Ke kontaktu došlo zhruba v době, kdy Lealovou zabili.“

Ryan dlouho mlčel. Věděla jsem, že mu myšlenky bloudí stejným směrem jako mně.

„Myslíš, že má komplice,“ řekl.

„Dalšího úchylnýho magora, jako byl Catts.“

Znovu dlouhá odmlka. V místnosti jsem slyšela mužské hlasy. Ostré.

„A co vlasy, které Larabee našel v krku Lealové?“ Ryan mě předešel, takže jsem se nestihla zeptat, co se tam děje.

„Nic neříkal.“ A já byla umanutá na amelogenin, takže jsem se nezeptala.

„Slidell se z toho posere,“ prohlásil Ryan.

„Kde je?“

„Tady. Pátrání po poznávací značce mu vyneslo dvanáct tisíc možností. Zrovna vyslechl ještě jednou toho chytráka, který viděl holku na Morningside.“

„V co doufal?“

„Že třeba zjistí pořadí čísel, barvu auta, čtyřdveřák nebo dvoudveřák, takový věci. Aby měl aspoň ponětí, které ty možnosti by mohly pasovat.“

„A jak to šlo?“

„Auto bylo modré nebo černé. A sedmička na značce byla možná vlastně jednička.“

„Skinny z toho nebyl nadšený.“

„Mírně řečeno. A pak se objevil Tinker. Od té doby se tu štěkaj jak dva čokli.“

„Co dělá Tinker?“

„Čte spis Lealové a bere telefony na horké lince.“

„Něco zajímavého?“

„Obvyklá přehlídka cvoků. Učitel, který si chce popovídat o nemravném oblékání dnešní mládeže. Chlap, co nadává na muslimy. Ženská, která dává všechno za vinu klesajícímu počtu návštěvníků kostelů.“

„Báječné. A jak to jde tobě?“

„Skončil jsem s Gowerovou. Ten Rodas je fakt pečlivej chlapík.“

„Umpie.“

„Cože?“

„Jmenuje se Umpie.“

„Potom jsem prošel spisy Koselukové a Estradové. Hlášení, výpovědi, telefonní vzkazy, tipy. Nic. Donovanovou jsem nechal tobě.“

„Co teď?“

„Trošku je postrčím kvůli Pomerleauové a pátrání v Quebeku, Vermontu a tady ve Státech. Tentokrát budu chtít prověřit všechna falešná jména. Sepsal jsem seznam.“

„Jaký?“

„Lidi nejsou moc kreativní. Obvykle používají něco jednoduchého, většinou variantu vlastního jména nebo iniciál. Ann Pomerová. Ana Proleauová. A tak podobně.“

„Za zkoušku to stojí.“

„Potom prolezu registr motorových vozidel, záznamy sociálního zabezpečení, daňová přiznání. Moc šancí tomu nedávám, ale říkám si, proč by ne.“

„Malá šance je pořád lepší než žádná.“ Jak často jsme si tohle s Ryanem už říkali?

Hašteření v pozadí nabývalo na síle. Práskly dveře. Docela by mě zajímalo, jestli z kanceláře vypálil Slidell, nebo Tinker.

Ryan hádku ignoroval. „Když nám v roce dva tisíce čtyři Pomerleauová vyklouzla, rozeslali jsme fotku po celém kontinentu.“

„Jasně.“ Vážně jsem si odfrkla. „Policejní portrét z doby, kdy jí bylo patnáct.“

„To jo, ale kvůli tomu obrázku nám volala spoustu lidí.“

Vzpomněla jsem si. Pomerleauovou viděli v Sherbrooke, Albany, Tampě, Thunder Bay.

„Co chceš dělat?“

„Tady jsme ve slepé uličce.“

„No a?“

„Třeba najdu něco tam.“

Přikývla jsem. Bezpředmětné. Ryan mě neviděl.

„Musíme jet do Montrealu.“

15

Domluvila jsem se s Larabeem. S mou několikadenní nepřítomností neměl problém.

Než jsem opustila kancelář, zabukovala jsem dvě místa na nonstop linku na letiště Pierra Elliotta Trudeaua v 8.25. Pak jsem telefonem zajistila hlídání pro kocoura.

Sousedovi se to nehodilo, ale doporučil mi svou vnučku Mary Louise Marcusovou, která bydlí jen pár bloků od Sharon Hall. Zavolala jsem jí. Mary Louise byla k mání za neskutečných deset dolarů na den. Slíbila, že přijde v sedm, aby se poznala se mnou i s Birdiem.

Cestou přes centrum jsem se zastavila v Bojangles, Slidellově oblíbeném podniku, a nakoupila jídlo jako pro šestičlennou rodinu.

Na oddělení jsem dorazila po druhé. Slidell seděl s pevně stisknutými rty u počítače a hlavou pomalu pokyvoval ze strany na stranu. Tinker zapichoval špendlíky do mapy Severní Karolíny připevněné na korkové nástěnce, co tu dřív nebyla. Dnes vypadal, jako by ho sponzorovala mafie. Černé sako, černá košile, lesklá levandulová kravata.

Ryan mluvil do mobilu. Zaslechla jsem jméno Manon a domyslela si, že se pokouší vystopovat Violetteovic rodinu. Jeho tichá francouzština poletovala vzduchem nabitým potlačovaným nepřátelstvím.

Přehodila jsem bundu přes židli a čekala. Když Ryan domluvil, informoval mě.

Slidell při pátrání po poznávací značce nijak nepokročil. Pracovník z IT oddělení obnovil jen zlomek dat z počítače Lealové a ani ten nebyl nijak užitečný. Notebook Nanceové zatím Barrow nenašel. Věkově uzpůsobená fotografie Pomerleauové bude hotová až za pár dní, možná týden. Totéž platí o sekvenování DNA získané z vlasů v průdušnici Lealové. Toxikologický rozbor nepřinesl žádné výsledky.

Položila jsem si tašku na stůl. „Jak Slidell reagoval na ten šok s amelogeninem?“

„Jeho komentář nebyl příliš konstruktivní.“

„Oběd,“ oznámila jsem.

Slidell zvedl oči a zadíval se na mě přes horní okraj monitoru. Neuniklo mi, jak mu vůně přepáleného tuku proniká přímo do čichových laloků.

Začala jsem rozkládat papírové talíře, plastové příbory a krabičky s kuřetem a přílohou. Slidell se zvedl. Za sebou jsem slyšela Tinkerovy kroky, klíče mu cinkaly v kapse nebo na karabině na opasku.

„Musíme se zaměřit i na dálnice.“ Tinker si nabral na talíř šťouchané brambory, omáčku, zelný salát a sušenku. „Nanceovou vyhodili na Latta Plantation, kousek od I-485.“ Pak se obořil na Slidella: „To budete ohmatávat všechny kousky?“

Slidell se dál přehraboval v kuřatech, možná i zpomalil a nakonec si vybral dvě křídla a dvě stehna.

Tinker přitvrdil a naservíroval si prsíčka. Zakousl se do nich a pak pokračoval v proudu myšlenek: „Gowerovou nechali u státní vermontské dálnice 14. Tedy myslím, že to říkal Rodas.“

„Geniální,“ ozvalo se Slidell a žvýkal přitom stehno. „Zjistili jsme, že oběti dopravujou autem. Aspoň nemusíme prohledávat choppery a jachty.“

Jeho sarkasmus jsem ignorovala „Koselukovou unesli v Kannapolisu, Estradovou v Salisbury. Obě města leží u koridoru I-85.“

Tinker se na mě podíval malýma prázdnýma očima. Polkl. „Tyhle dvě mi do naší show moc nepasujou.“

„Lealovou našli pod I-485,“ dodala jsem.

„Amelogenin ukázal, že ta je taky mimo.“

„To není tak jisté.“

Tinker pokrčil rameny a zároveň mě beze slova vyzval, abych pokračovala.

„Pomerleauová může mít komplice. Nebo…“

Slidell mi skočil do řeči. Obrátil se na Tinkera hlasem plným pohrdání: „S malým počtem obětí se líp utahuje smyčka, co? Vylepšuje to image.“

„A není to ve vašem případě náhodou projekce, detektive? Nemluvíte o sobě?“ odpálil ho Tinker.

Obávala jsem se, že se Slidell nechá arogantním tónem vyprovokovat a mrští talířem plným jídla po Tinkerovi jako ve staré grotesce. Podívala jsem se na Skinnyho. V přivřených spodních víčcích mu cukalo, omastek na horním rtu a bradě se leskl.

„O čem to kurva mluvíte?“ Tinker tentokrát upřel svůj nicneříkající pohled na něj. Chvíli zírali jeden druhému do očí. Skinny odvrátil zrak jako první. „Končím. S tímhle magorem dělat nebudu.“ Zabalil si drůbež do ubrousku a vypochodoval z místnosti.

Tinker dojedl, postupně si otřel všechny prsty a vrátil se k mapě.

Podívala jsem se na Ryana a povytáhla obočí. On to svoje taky.

Ukázala jsem na kuře.

Ryan zavrtěl hlavou.

Uvědomila jsem si, že jsem Slidellovi neodpověděla na otázku, a zeptala jsem se Ryana, zda ve spise Nanceové narazil na zmínku o mobilním telefonu. Nenarazil.

Zatímco jsem odklízela odpadky po obědě, pověděla jsem Ryanovi, že jsem zarezervovala letenky. Na okamžik zaváhal a pak mi poděkoval. Zeptal se mě, kolik nám zbývá času. Navrhla jsem, abychom z oddělení odešli v šest. Přikývl, sáhl po telefonu a začal volit číslo.

Ryan v Montrealu nebyl od chvíle, kdy zemřela Lily. Jaká bouře v něm asi zuří, napadlo mě. Nezeptala jsem se.

Mezi tabule věnované Nanceové a Koselukové jsem vložila ještě jednu prázdnou, z kabelky jsem vytáhla vlastní kopii spisu ME107-10 a začala zapisovat informace. Biologický profil. Odhadovaná doba úmrtí. Datum nálezu. Místo. Fotografie kostry a souvisejících předmětů z místa činu.

Tinker nechal špendlíky být a zahleděl se na můj výtvor. Byl hodně chabý. „To myslíte vážně?“

„Na některých kostech se našly útržky oblečení. Zbytek patrně odtáhla divoká zvěř.“

Tinker nezávazně přikyvoval.

„Celá řada věcí zapadá do našeho modelu.“

„Kde bylo to děcko?“

Ukázala jsem to Tinkerovi na jeho mapě. Zapíchl žlutý špendlík, snad ze shovívavosti.

Chvíli mi trvalo, než jsem rozluštila jeho kódovací systém. Zelená označovala křižovatku, kde naposledy viděli Nanceovou živou, červená pak místo, kde se našlo její tělo. Barvy semaforu spojující navzájem vraždy na základě DNA.

Modrá označovala místa, kde naposled viděli dívky, které „nepasujou do naší show“, žlutá zase lokality, kde našli Estradovou a Lealovou.

Duhové špendlíky rozkvetly na sever podél I-85, obkroužily Charlotte po okruhu I-485 a vracely se na jih k jihokarolínské hranici. Červený a dva modré označovaly body uvnitř města.

Jeden žlutý seděl osamoceně jihovýchodním směrem.

Tinker mi četl myšlenky. „Tělo Estradové neleželo u I-85.“

„Ale zato kousek od NC-52.“ Prohlížela jsem si uskupení bodů a doufala, že se mi vyjeví nějaký model. „Estradová byla na tábořišti u rezervace Pee Dee. Nanceová v Latta Plantation.“ Dumala jsem nahlas, převracela a ohýbala informace, aby se propojily. „ME107-10, moje neznámá, se našla v Botanické zahradě Daniela Stoweho. Gowerová v lomu.“

„To si zaslouží bouchnout flašku šampusu. Pachatel je milovník přírody.“

Chladně jsem se usmála Tinkerově úlisnému cynismu a pokračovala v doplňování informací o ME107-10.

Pracovali jsme ještě pár hodin a moc toho nenamluvili. Jakmile jsem byla hotová s tabulí své neznámé, otevřela jsem další spis. O téhle dívce jsem skoro nic nevěděla.

Ryan měl pravdu. Při pátrání po Colleen Donovanové se nikdo nepředřel. A papírování není silnou stránkou Pata Tasata.

Pročetla jsem si protokoly z výslechů. Teta Laura Lonerganová, feťačka a příležitostná prostitutka. Ředitel útulku pro bezdomovce. Asi tucet mladých lidí z ulice. Kurvička Sarah Merikoskiová alias Crystal Rose, která nahlásila zmizení.

V jednu chvíli jsem zaslechla Slidella, jak vklouzl dovnitř a usadil se u počítače. Četla jsem dál.

Ano, zní to jako klišé. Jenomže klišé vznikají právě mnohočetným opakováním. Případ se buď rozlouskne rychle a vyřeší během několika prvních dní naplněných horečnou činností, kdy je paměť svědků ještě svěží, důkazy čerstvé a teorií je nad hlavu, anebo se táhne, vysychá a nakonec nevyhnutelně odkládá. Čím déle je na suchu, tím hlouběji klesne do propasti zapomnění.

Jenomže u Colleen Donovanové to neplatilo. Čtyřiadvacet hodin. Osmačtyřicet. Rok a půl. Nezáleželo na tom. Ani na startovní čáře nebylo jediné vodítko, které by naznačovalo, co se jí stalo a proč. A kdy.

Jestli se jí něco stalo. Neexistoval žádný důkaz, že došlo k trestnému činu. Žádná krvavá skvrna na stěně hotelového pokoje. Žádná osobní věc ponechaná v útulku. Žádná peněženka ani kabelka vyhrabaná z popelnice. Žádná šeptanda o strachu ze zákazníka nebo pasáka.

Jedno vlákno se táhlo všemi výpověďmi svědků. Život na ulici je tvrdý a nepředvídatelný. Holky přicházejí a odcházejí. Všichni kromě Merikoskiové, šlapky ve starém stylu, která samu sebe pasovala na učitelku Donovanové v oblasti sexuálních služeb, se domnívali, že Colleen zmizela z vlastní vůle. I Merikoskiová měla pochybnosti.

Nedostatek důkazů znamená, že příběh neexistuje. A bez příběhu není ani podezřelý.

Žádný velký třesk.

Propracovávala jsem se chronologií a matně si uvědomovala, že Slidell odchází od klávesnice. Zvýšené hlasy u korkové nástěnky.

Na výzvu policie tenkrát zareagovalo pár lidí, ale moc jich nebylo. Kluk, který se jmenoval Jon Sapuppo, nahlásil, že viděl Donovanovou v autobuse na Wilkinson Boulevard dva týdny poté, co Merikoskiová přišla na policejní oddělení, aby nahlásila pohřešovanou osobu. Obsluha pumpy na Freedom Drive tvrdila, že prodala Donovanové cigarety.

Můj mozek zaregistroval, že mela u nástěnky nabírá na síle. I tak jsem ji ignorovala.

Telefonáty řídly a nakonec v únoru zcela ustaly. V srpnu zavolala teta, aby se zeptala, co je v případu nového. To bylo všechno.

„… zpochybňujete mou bezúhonnost?“

„Zpochybňuju vaše úsilí.“

Slidell a Tinker už byli zase v sobě.

„Vy se držte odloženejch případů,“ vyštěkl Slidell. „Lealovou nechte mně.“

„Kdo se jednou spálil, ten i na studené fouká, co, Skinny?“

„Co tím sakra chcete říct?“

Otočila jsem se na židli. Slidell zíral na Tinkera, paže podél těla, ruce zaťaté v pěst.

„Moc netlačit? Hrát to opatrně?“

„Já tlačím naplno. Jenže není na co.“

„Zjistil jste si něco o tom chlapovi, co viděl auto?“

„Má šedej zákal a prostatu velikosti dýně.“

„Jak pokračuje hledání na internetu?“

„Pokračuje.“ Slidellův hlas zněl nebezpečně.

„Máte spis Donovanové z rejstříku mladistvých?“

„Jo. Čajzla hodinky v Kmartu. Chytli ji a našli jí v kabelce třicet gramů trávy. A ještě její největší delikt: upadla ožralá a museli jí zašít hlavu.“

To Tinkera na chvíli utišilo. „Ta Pomerleauová. Pohybuje se ve vašem revíru, kolik… pět let? A vy ji nedokážete vytáhnout z postele?“

„Sleduju každou stopu, ty jeden zasranej…“

„Opravdu?“

„Co tím myslíte?“

„Jen se ptám. Asi vám chvíli trvalo, než jste se přenesl přes tu starou záležitost. Možná jste se rozhodl hrát tentokrát na jistotu. Když to neposerete, všichni zapomenou. A brzo zas budete rocková hvězda.“

„Jste fakt debil.“

„Anebo vám jde o něco jiného?“ Tinker zkřivil ústa v mastném úšklebku. „Osobnějšího?“

Slidell uštědřil Tinkerovi dlouhý tvrdý pohled a jeho obličej získal fialovorudou barvu.

„Musel jste vědět, že vás Verlene nakonec vymění.“ Tinkerovi vystřelilo obočí nahoru. Jako Grouchovi.

„Do prdele!“

Vyskočila jsem na nohy. „Mám vás dva pokropit hadicí?“

Slidell se na mě podíval. Znechuceně zakroutil hlavou, jako by chtěl říct, že nic nechápu. „Na tohohle kreténa podám stížnost.“ Prudce se otočil a vyřítil se z místnosti.

Podívala jsem se na hodinky. Ryan mezitím prostudoval všechny ostatní spisy. Nyní se soustřeďoval na Montreal.

Došla jsem k tabulím. Pomalu jsem si je prohlížela odshora dolů. Zrovna jsem se dívala na portrét Shelly Lealové, když se mi v hlavě ozvalo tiché pssst.

Cože?

Tinkerovy špendlíky neprozrazovaly žádný systém. Žádný geoprofil, co by naznačoval spojitost s terénem.

Podle mé matky jsou důležitá data, kdy byly dívky naposledy spatřeny živé. Snaží se mi podvědomí sdělit, že je v tom něco víc?

Lealová se ztratila před deseti dny v pátek 21. listopadu. Vytáhla jsem iPhone a načetla si kalendář roku 2009. Pocítila jsem záblesk vzrušení. I Nanceová zmizela v pátek.

Zkontrolovala jsem rok 2007. Nadšení povadlo. Gowerovou viděli naposledy naživu ve čtvrtek. Ale Koselukovou taky. Estradová zmizela v neděli.

Napsala jsem si data, vrátila se k tabuli a studovala seznam.

Psst stále sílilo.

Z náhlého popudu jsem začala rychle počítat.

Chvíli jsem seděla naprosto nehybně a zírala na čísla, k nimž jsem došla. V krku se mi udělal knedlík.

„Ryane.“

Zvedl hlavu.

„Gowerová zmizela osmnáctého října dva tisíce sedm. Nanceová sedmnáctého dubna dva tisíce devět.“

Přikývl, očividně zmatený ledovým tónem mého hlasu.

„Mezi oběma únosy je osmnáctiměsíční pauza.“

Ryan znovu přisvědčil.

„Mezi Nanceovou a Koselukovou něco málo přes dva a půl roku.“

Ryan v duchu počítal. „Dvacet devět měsíců.“

„Ale když mezi ně vložíš moji neznámou ME107-10, interval se zkracuje zhruba na patnáct měsíců.“ Ryan chtěl něco říct, ale já ho přerušila. „Koseluková zmizela osmého září dva tisíce jedenáct. Estradová druhého prosince dva tisíce dvanáct.“

Už chápal, kam mířím. „Po patnácti měsících.“

„Merikoskiová nahlásila Donovanovou jako pohřešovanou osobu prvního února dva tisíce čtrnáct.“

„Vypověděla, že tu holku několik týdnů neviděla.“

„Lealová zmizela devět měsíců potom.“

„Pamatuješ na máminu teorii?“

„Každé nové datum zmizení souvisí s datem, kdy naposledy viděli živou některou z montrealských obětí.“

Teorii souvisejících dat jsme už vzali za svou. Jenomže máti pochopila význam celého modelu naprosto přesně. My s Ryanem jsme si to nepropočítali, neviděli jsme to. Anebo jsme se příliš soustředili na rozdíl věku původních a současných obětí.

Ta hrozivá myšlenka nás napadla oba naráz.

„Intervaly se zkracují,“ řekla jsem. „Další děcko by mohli unést už šestého února. Za necelé tři měsíce.“

DRUHÁ ČÁST

16

Policejní budovu jsme opustili s dvacetiminutovým zpožděním. Naštěstí dívka, která se mi měla starat o kocoura, přišla do přístavku přesně v sedm. Byla to štíhlá holčina v kloboučku, který kdysi nosívaly mladé emancipované ženy. Birdie se do ní okamžitě zamiloval. S Ryanem jsme je nechali, aby si v pracovně hráli na honěnou s červenou kostkovanou myší.

Velmi často na letištích přesedám. Až na výdej zavazadel, který tu trvá déle než průměrná podzimní sklizeň, je Douglasovo letiště v Charlotte patrně mé nejoblíbenější. Houpací židle. Velké piano. Sushi bar. Ten večer jsem na tohle všechno mohla zapomenout. Měli jsme sotva čas si koupit jídlo s sebou a uhánět ke gejtu.

Kola se z dráhy odlepila přesně na čas. S Ryanem nás čekalo skoro dva tisíce kilometrů z východního pobřeží, během nichž budeme pojídat vlažné grilované maso s hranolky a plánovat útok.

Věděli jsme, že v tom zůstaneme sami. Detektivové ze Service de police de la ville de Montréal, kteří kdysi na případu pracovali – Luc Claudel a Michel Charbonneau –, nám nemohou pomoct. Claudel je ve Francii, Charbonneau se zotavuje po operaci kolene. Možná to tak bylo lepší. Vzhledem k rivalitě mezi provinciální a městskou policií jsme pochybovali, že po deseti letech by nám ti první byli k nějakému užitku.

Angele Robinsonové bylo čtrnáct, když v roce 1985 zmizela v Corningu v Kalifornii. Patřila jí jedna z koster, co jsme našli ve sklepě pod pizzerií v roce 2004. Slidell, který ve všech směrech narážel jen na slepé uličky, souhlasil, že zatelefonuje do úřadu šerifa tehamského okresu a pokusí se tam trošku rozčeřit vody. S malou dávkou optimismu. Od únosu Robinsonové uběhlo třicet let.

Ostatní kostry pařily Manon Violetteové a Marie-Joëlle Bastienové. První bylo patnáct, druhé šestnáct, když se v roce 1984 ztratily.

Ryanovo telefonické pátrání ohledně Bastienové nic nepřineslo. Pocházela z Bouctouche v Novém Brunšviku a během uplynulých dvaceti let se její původní rodina rozprchla, takže v rodišti zůstalo jen pár bratranců a sestřenic. Nikdo si o Marie-Joëlle nepamatoval víc, než že ji zavraždili. A že ostatky jsou pochované na Cimetiere Saint-Jean-Baptiste.

S Violleteovou byl Ryan trošku úspěšnější. Manonini rodiče stále žijí na stejné adrese na boulevard Édouard-Montpetit v Montrealu. Sice váhavě, ale přece jen souhlasili, že nás následující den přijmou.

Ráno znovu pročteme související spisy a pak se vypravíme za mere a pere Violetteovými. Potom se pokusíme najít Tawny McGeeovou, jedinou dívku, která přežila hrůzovládu Pomerleauové a Cattse. Ohledně zítřejší návštěvy jsme si nedělali velké naděje. Ale co nám zbývalo, všude jinde jsme naráželi do zdi.

Další letecký zázrak. Letadlo přistálo dokonce dřív, než mělo. Taková přesnost ve mně vyvolala mírnou nervozitu.

Vyšla jsem z letiště a ovanul mě vítr, který se jako vývrtka přihnal přímo z tundry. Přiznávám, zalapala jsem po dechu. Je jedno, kolikrát se mi to stane, nikdy nejsem na první mrazivý pohlavek připravená.

S Ryanem jsme si u letiště Dorval vzali jednoho taxíka. Trval na tom, že nejdřív se pojede ke mně. Asi to dávalo smysl. Byt mám v centre-ville. On za řekou svatého Vavřince v betonové záležitosti připomínající LEGO, které se říká Habitat 67.

Ryan se nabídl, že mě ráno vyzvedne. Souhlasila jsem a byla ráda, že se vyhnu metru a omrzlinám.

Šmátrala jsem v kabelce po klíčích a uvědomovala si, že taxi vyčkává u chodníku; výfukový plyn se vznášel jako malý bílý kupovitý oblak v červené záři zadních světel. Dojalo mě to. I když jsem věděla, že nás s Ryanem žádná společná budoucnost nečeká, skutečnost, že mu záleží na mém bezpečí, pro mě hodně znamenala.

Byt byl studený a tmavý. Než jsem si svlékla zcela nevhodnou podzimní jižanskou bundu, otočila jsem knoflíkem termostatu doleva. Hodně doleva. Vysoká pec začala v tichu hlasitě vrnět.

Zběžně jsem si umyla obličej, vyčistila zuby, pak jsem si natáhla tepláky a skočila do postele.

Zdálo se mi o sněhu.

Probrala jsem se do jasného slunečního svitu, co pronikal dovnitř škvírami kolem okenic. Věděla jsem, že bude zima jako v psinci.

V kredenci nebylo nic, dokonce ani kafe. Než se vypravit na túru do dépanneur na rohu, to jsem snídani radši vynechala.

Ryan telefonoval v 7.55, když zatáčel do mojí ulice. Vytáhla jsem bundu Kanuk, rukavice a šálu. Nazula jsem si kozačky a vyrazila.

Nepletla jsem se. Vzduch byl tak ostrý, že jsem měla pocit, jako by mi do nosu klouzaly droboučké krystalky. Slunce sedělo nízko na dokonale modré obloze a připomínalo tvrdou bílou kouli.

Pelášila jsem k Ryanovu džípu a nasoukala se dovnitř.

Ryan si nikdy neodpustil vtípky ohledně mé neschopnosti zvládat polární podnebí. Dnes neřekl nic. Pleť měl zašedlou a pod víčky mu vystupovaly tmavé půlměsíce.

Zaschlá krev označovala místo, kde se na bradě řízl při holení. Jestlipak spal, napadlo mě. A pokud ano, zdálo se mu o prázdnotě, která tu zbyla po Lily a bude ho provázet už navěky?

Také mě zajímalo, zda předem zavolal na oddělení, anebo se rozhodl tam přijít bez ohlášení. Tak či tak jsem chovala podezření, že se nadcházejícího setkání děsí.

Máte pravdu, nezeptala jsem se ani na jedno.

V centre-ville i v tunelu Ville-Marie byl kupodivu slabý provoz. Ve čtvrt na devět jsme parkovali u Édifice Wilfrid-Derome, výškové budovy ve tvaru písmene T v dělnické čtvrti, kousek na východ od centra.

Funguje to tady následovně.

Skoro dvacet let působím jako soudní antropoložka pro Laboratoire de sciences judicaires et de médecine légale, centrální kriminalistickou a soudnělékařskou laboratoř provincie Quebek. Charlotte v Severní Karolíně? Montreal? Ano. Dojíždění je úmorné. Ale o tom někdy jindy.

LSJML zabírá dvě horní poschodí Wilfrid-Derome, jedenácté a dvanácté. Bureau de coroner je v devátém a desátém. Márnice a pitevny v suterénu.

Ryan je lieutenant-détective u provinciální policie Sureté du Québec. SQ sídlí v ostatních patrech budovy.

Vešli jsme hlavními dveřmi, ukázali průkazky a protáhli se bezpečnostními kovovými rámy. Ryan odjel výtahem do Section des crimes contre la personne v prvním poschodí. Já si počkala na speciální výtah do LSJML a ke koronerovi.

Stoupala jsem nahoru s půltuctem další lidí, kteří mumlali: „Bonjour“ a „Comment ça va?“ V tuto hodinu je „Dobré ráno“ a „Jak to jde?“ stejně povrchní v každém jazyce.

Žena z balistického oddělení se mě zeptala, zda jsem přijela z Karolíny. Řekla jsem, že ano. Zajímalo ji počasí. Při mé odpovědi spolucestující zasténali.

Pět z nás vystoupilo v jedenáctém patře. Prošla jsem halou s mramorovou podlahou, vytáhla další průkaz a pak ještě jednou, aby mě to pustilo do soudnělékařského křídla. Podle tabule byli přítomní jen dva patologové: Jean Morin a náš šéf Pierre LaManche. Ostatní svědčili u soudu, učili, anebo si vybrali osobní volno.

Pokračovala jsem chodbou, minula patologickou a histologickou laboratoř vlevo a kanceláře patologů vpravo. Horními okénky a otevřenými dveřmi jsem viděla, jak sekretářky zapínají počítače, technici ťukají do dotykových obrazovek, vědci a analytikové si oblékají laboratorní pláště. A všichni se nalívají kafem.

Antropologická/odontologická laboratoř je poslední v řadě. Tady mi už stačí staromódní klíč.

Naposledy jsem tu byla před měsícem. Stůl jsem měla plný dopisů, oběžníků a reklam. Balíček snímků od fotografa z division d’identité judiciaire. Výtisk Voir dire, plátku LSJML plného drbů. Jeden formulář demande d’expertise en anthropologie.

Svlékla jsem si několik vrstev oblečení a zběžně si přečetla žádost o antropologický posudek. Kosti se našly na poli u farmy nedaleko Saint-Chrysostome. Pakliže jsou lidské, LaManche chce kompletní bioprofil, odhad PMI a rozbor poranění.

V duchu jsem zavrčela, došla k postrannímu pultu a otevřela hnědý papírový sáček s identifikačním razítkem SQ. Byl v něm kus tibie, článek prstu a jedno žebro. Nic z toho nebylo lidské. Proto mi LaManche netelefonoval do Charlotte. Věděl to. Jenomže starý pán je perfekcionista, a tak kosti schoval, abych je prověřila.

Došla jsem si pro kafe, vrátila se do laboratoře a z šedé kovové registračky za rohem psacího stolu jsem vytáhla tři fascikly. LSJML-38426, LSJML-38427 a LSJML-38428. Číselný systém se liší, ale desky měly stejnou neonově žlutou barvu jako na policejním oddělení Charlotte-

-Mecklenburg.

Začala jsem prohlížením fotek. A okamžitě jsem se ocitla ve sklepě plném krys, odpadků a hnilobného zápachu.

Kosti Manon Violetteové byly nacpané v bedně od posilujícího nápoje doktora Energie. Kostra Marie-Joëlle Bastienové ležela nahá v mělkém hrobě. Angela Robinsonová byla zabalená do plesnivého koženého rubáše.

Obrázky. Moje nálezy. Hlášení pro SQ a městskou policii. Výsledky z laboratoří. Konečné potvrzení DNA. Jména pachatelů. Pomerleauová. Catts alias Menard.

V jednu chvíli jsem se zastavila u fotografie z místa činu v de Sébastopol. Pomyslela jsem na původní majitele Courneauovy, Menardovy prarodiče. Napadlo mě, zda se někdy vyšetřovala nehoda, při níž zahynuli.

Při studování spisu jsem měla pocit, jako by na mě někdo volal z doby před dvaceti lety.

Po dvou hodinách jsem se opřela na židli, znechucená a zklamaná. Nedozvěděla jsem se nic, co bych už nevěděla. Kromě toho, že Angela Robinsonová si zlomila zápěstí při pádu z houpačky, když jí bylo osm. Na to jsem zapomněla.

Hodiny na stěně ukazovaly 10.40.

Sepsala jsem stručné hlášení o zesnulém ze Saint-Chrysostome. Odocoileus virginianus. Jelenec běloocasý. Pak jsem se odebrala to sdělit LaMancheovi. U sebe v kanceláři nebyl. Nechala jsem mu vzkaz.

Podle domluvy jsem se s Ryanem sešla v jedenáct v hale.

André a Marguerite Violetteovi bydlí ve čtvrti Côte-des-Neiges, která je spíš než architektonickými výstřelky známá rozložitými hřbitovy a Université de Montréal. Stejně jako Westmount se zazobanými anglicky mluvícími obyvateli a Outremont s jejich francouzskými protějšky se i tahle čtvrť nachází nahoře na kopci. Žijí tu studenti, střední třída i dělníci a najdete tu dost drsných a zajímavých míst.

Dvacet minut po odjezdu z Wilfrid-Derome Ryan zabrzdil u obrubníku na boulevard Édouard-Montpetit, jen co by kamenem dohodil od univerzitního kampusu. Oba jsme se chvíli rozhlíželi kolem.

Ulici lemovaly dvojdomky a nízké činžáky, cihlové, obyčejné a funkční. Žádné věžičky, mansardové střechy, kudrlinkové železné schodiště. Nic z rozmarů, které Montrealu dodávají jeho kouzlo.

Dům Violetteových sem zapadal. Podle adresy to byla patrová cihlová krabice přimáčknutá k další patrové cihlové krabici. Každá měla vlastní přední schodiště.

„Připomeň mi, co André dělal, prosím,“ řekla jsem.

„Byl instalatér. Pořád je.“

„A Marguerite?“

„Žehlí mu spodky.“

„Jestli si dobře vzpomínám, nebylo to s ním lehké.“

„Ten chlap byl kokot a nafoukanej jako balon.“

„Kouzelně řečeno.“

„Komu není shůry dáno…“

S Ryanem jsme vystoupili z auta a po schodech došli ke dveřím, podrážky nám klapaly na tvrdých kovových podstupnicích.

Když Ryan zazvonil, zaslechla jsem tlumenou dvojitou ránu a příkrý hlas připomínající varovné štěkání dobrmana. Za pár vteřin zalomozily zámky a dveře se otevřely dovnitř.

André Violette vypadal menší, než jsem si ho pamatovala, nižší a hubenější. Vlasy měl nabarvené, zplihlé a černé jako uhel. Stejný pompadourský styl jako v roce 2004. A stejný výraz, co do dálky křičí: „Polibte mi prdel!“

„Možná si na nás pamatujete. Jsem detektiv Ryan. Tohle je doktorka…“

„Já vím, kdo jste.“

„Díky, že jste nás přijal.“

„Pff. Copak jste mi dali na výběr?“

Joual je forma quebecké francouzštiny. Někteří lidé tak mluví kvůli nedostatečnému vzdělání, jiní tím vyjadřují frankofonní hrdost. Andrého přízvuk byl ještě silnější, než jsem si pamatovala. Jeho moi znělo nosově jako „moui“ a toi jakou „toui“. Chovala jsem podezření, že v jeho případě není výběr slovníku motivován politikou.

„Je nám moc líto…“

André mi skočil do řeči: „Mojí ztráty. Tenhle proslov jsem slyšel před deseti lety.“

„Ženu, která ublížila vaší dceři, stále hledáme.“

Bez odpovědi.

„Můžeme dál?“ Ryanův tón naznačoval, že žádost je ryze formální.

André ustoupil. Kráčeli jsme za ním krátkou chodbičkou do obývacího pokoje plného objemných pohovek, křesel a vyřezávaného mahagonového nábytku. Na každém stolku byla střapci ozdobená lampa. Látkové potahy chránily opěradla všech křesel. Police po obou stranách natřeného cihlového krbu obsahovaly spoustu cetek, náboženských sošek a zarámovaných fotografií.

André sklouzl do křesla a položil si kotník na koleno. Zvednuté chodidlo vypadalo ve vysoké botě se skvrnami od soli nepřirozeně velké.

Já i Ryan jsme se posadili každý na jeden konec pohovky a vtom se ve dveřích nalevo zhmotnila žena. Kdysi hnědé vlasy rychle šedly. Nedělala nic, aby to skryla. Líbilo se mi to.

André pohlédl na manželku. „Nevadí, že…?“ začala.

Netrpělivě máchl rukou. Žena docupitala k židli, ruce přitisknuté k hrudi.

S Marguerite Viioletteovou jsem se nikdy nesetkala. V roce 2004 jsem byla v kontaktu pouze s Andrém. Právě on mi tehdy přinesl lékařské záznamy své dcery. A jemu jsem také oznámila, že ostatky jsou její.

Vzpomněla jsem si, že reagoval velmi zvláštně. Neplakal, na nic se neptal, nevztekal se. Vytáhl z kapsy čokoládu, polovinu tabulky snědl, vstal a opustil mou kancelář.

Jakmile jsem manžele Violetteovy viděla pohromadě, došlo mi, jak to u nich chodí.

„Dal by si někdo…?“ ozvala se Marguerite.

„Tohle není společenská návštěva.“ A pak k Ryanovi: „Tak co? Konečně jste to monstrum chytili?“

„Je mi moc líto, ale tohle jsem vám říct nepřišel. Prozatím. Ale máme nové stopy.“

André zavrtěl hlavou. Marguerite viditelně zvadla.

„Máme důvod se domnívat, že žena, která se účastnila únosu vaší dcery…“

„Vraždy mojí dcery.“ Noha položená na koleně začala Andrému poskakovat.

„Ano, pane Violette. Domníváme se, že únoskyně vaší dcery je momentálně ve Spojených státech.“

„Anique Pomerleauová.“ Margueritin šepot byl sotva slyšitelný.

Ryan přisvědčil. „Nedávno nalezené důkazy naznačují, že v roce dva tisíce sedm byla ve Vermontu a letos v Severní Karolíně.“

„Jaké důkazy?“ chtěl vědět André.

„DNA.“

Marguerite vytřeštila oči. Zorničky měla modré a poseté karamelovými tečkami. „Ona ublížila dalšímu dítěti?“

„Moc se omlouvám, ale nemohu vám sdělit žádné podrobnosti z vyšetřování.“

„Tak tu mrchu zatkněte,“ odsekl André. „Je dobře, že je v Americe. Tam už si s ní poradí.“

„Využíváme veškeré zdroje, které máme k dispozici, abychom ji našli.“

„Vážně? Uteklo deset let a vy mi přijdete říct, že vražedkyně mý dcery někde nechala svý sliny? Co kurva děláte?“ Poslední větu pronesl anglicky. „Jste k ničemu. Příště mi budete tvrdit, že to všechno má na svědomí Le bonhomme sept-heures.“

„Měli jste hodně času na přemýšlení,“ řekla jsem mírně. „Možná si jeden z vás vzpomněl na nějakou maličkost, která vás v době, kdy Manon zmizela, nenapadla. Anebo vám nepřipadala důležitá. Jakákoli informace by se mohla hodit.“

„Vzpomněli? Jo, já vzpomínám. Každej den.“ Tvář mu ztvrdla a do hlasu se mu vloudil jed. „Vzpomínám na to, jak se moje maličká odkopávala a spala v postýlce na boku. Jak milovala duhový šumák. Jak jsem jí zalepoval koleno, když spadla z kola. Jak jí voněly vlasy po pomerančích, když si je umyla. Jak nasedla na to zasraný metro a nikdy se nevrátila domů.“

Najednou André zaťal zuby. Tváře mu hořely rudými skvrnami vzteku.

Ryan se na mě podíval. Pochopila jsem a mlčela.

Ale ani Violette necítil potřebu zaplnit trapné ticho, které následovalo po jeho výbuchu. André už pusu neotevřel. Marquerite začala dýchat o poznání rychleji a mělčeji, o vládu nad jejím obličejem se praly tisíce emocí.

Pozorovala jsem Andrého oči, řeč jeho těla. A viděla jsem muže, který pod maskou tvrďáka skrývá bolest.

Uplynula celá minuta. Ryan promluvil první. „Přesně takové věci by mohly být užitečné, když si je vybavíte.“

„Jo, něco jsem si vybavil. Dneska mám kroužek pletení.“ Andrého chodidlo se opět roztančilo na koleně. „Končíme.“

„Pane Violette…“

„Mám právo nic neříkat, ne?“

„Nejste podezřelý, pane.“

„Stejně to udělám.“

„Děkujeme za váš čas.“ Ryan vstal. Já taky. „A je nám opravdu líto, že jste ztratili dceru.“

André zůstal sedět a přemýšlel očividně o úplně jiných věcech než o přízi a jehlicích.

Marguerite nás vedla chodbou. U dveří mi položila ruku na rameno. „Nesuďte mého manžela moc přísně. Je to hodný chlap.“

Smutek v jejích karamelově modrých očích byl bezmezný.

17

„Co je Le bonhomme sept-heures?“ zeptala jsem se Ryana, když jsme byli zpátky v džípu.

„Excuse-moi?“

„André ta slova použil.“

„Jasně. Bonhomme sept heures je quebecký bubák, co unáší děti, které jsou po sedmé večer venku.“

„A jaký má modus operandi?“

Ryan vyprskl a z nosu se mu vznesla pára. „Než odbije sedmá, schovává se pod balkonem, na obličeji má masku a na zádech pytel.“

„Pohádka, která má děti postrašit a zahnat do postele.“

„Děsivá, pokud se stane realitou.“

„To ano.“

„Byla to ztráta času.“ Ryan si nasadil na nos sluneční brýle.

„Aspoň Violetteovi vědí, že to nevzdáváme.“

„Určitě už bouchli šampus.“

„Měl jsi špatnou noc?“

Ryan vyhodil blinkr.

„Vypadáš, jako bys ji strávil na hodně tmavým a vlhkým místě.“

Můj pokus o humor nevyvolal odezvu. Ryan zatočil doprava, ještě jednou a pak doleva. Jasné jako facka. Chlapec chce odstup.

Rukavicí jsem otřela zamlžené sklo a podívala se z okna. Chodci pluli po chodnících kolem Queen Mary a shromažďovali se na křižovatkách, kde netrpělivě čekali na zelenou. Studenti s batůžky. Nakupující s igelitovými taškami nebo pytli převázanými provázkem. Matky s kočárky. Všichni měli na sobě oblečení vhodné pro Antarktidu.

Nezlomně jsem to zkoušela znovu: „Našel jsi Tawny McGeeovou?“

„Dělám na tom.“

„Její rodina pořád žije v Maniwaki?“

„Ne.“

„Matka byla sama, že jo? Se dvěma dětmi?“

„Ano.“

„Sestra bydlela někde na západě, ne?“

„Sandra Catherine. V Albertě.“

„Ještě tam je?“

„Ne.“

„Takže co teď?“ zeptala jsem se, když to Ryan dál nerozváděl.

„Sabine Pomerleauová.“

„Aniquina matka ještě žije?“ Rychle jsem otočila hlavu a podívala se na něj.

Slunce se odrazilo od skel brýlí, které se ke mně na okamžik stočily a pak se znovu upřely na silnici.

Opřela jsem se. Jistěže to byla pitomá otázka. Ano, jsme zoufalí, ale mrtvolu bychom očividně vyslýchat nemohli.

Ryanova slova mě však překvapila. Pomerleauovi se brali pozdě, roky se snažili o potomka. Po dlouhých letech úzkosti a farářových přímluv jim v roce 1975 bůh jako zázrakem konečně seslal Anique. Matce bylo třiačtyřicet, otci osmačtyřicet. Takhle Sabine vyprávěla o narození dcery.

Počítala jsem. Sabine je dnes osmdesát dva, manželovi osmdesát sedm.

„Jacques je taky naživu?“

„Umřel v roce dva tisíce šest.“

Napadlo mě, zda hanba kdysi zázrakem narozeného dítěte pomohla otci do hrobu. Nechala jsem si to pro sebe.

Sotva jsme zaparkovali před patrovým šedým kamenným domkem ve čtvrti Notre-Dame-de-Grâce, zabzučel mi iPhone. Zalovila jsem v kabelce a Ryan mi dvěma prsty přiloženými ke rtům naznačil, že si zakouří. Vystoupil z džípu, já přijala hovor. „Brennanová.“

„Klidně bych si moh celou tu dobu pucovat tesáky zubní nití.“

Představa, jak si Slidell čistí před zrcadlem zuby, se mi moc nezamlouvala. „Mluvil jste s někým z tehamského okresu?“

„Se samotným velkým šerifem. Jmenuje se Willis Trout. A je chytrej asi jako…“

„Vzpomíná si na Angelu Robinsonovou?“

„Pochybuju, že si vzpomene, jak se to dělá, když si chce člověk kejchnout.“

Čekala jsem.

„Ne. Ale jakmile jsem toho učence přesvědčil, že nejsem cvok, souhlasil, že najde spis. Zrovna mi volal zpátky. Tohle se vám bude líbit.“ Slidell si dopřál další dramatickou pauzu. „Je pryč.“

„Pryč?“

„Robinsonová zmizela v roce osmdesát pět. Tehdy bylo všechno na papíře. Když případ vychladnul, spis skončil ve sklepě. A to nebyl dvakrát dobrej plán, páč řeka Sacramento se jednou za pár let zfanfrní a zaplaví celej pitomej okres.“

„Spis je zničený?“

„Sklep to schytal v roce devadesát devět a znova dva tisíce čtyři.“

„Ptal jste se Trouta na Cattse, respektive Menarda?“

„Moment, jak to jenom říkal? Jelikož jsou oba už dlouho mrtví a na tom se nic nezmění, nemůže marnit čas zkoumáním jejich životopisů.“

Na velmi dlouhou chvíli zaplnil linku prázdný vzduch. Přes přední sklo jsem viděla, že i Ryan mluví do mobilu. Pak mi Slidell oznámil tu jedinou dobrou zprávu posledních dní.

„Možná budeme mít kliku s počítačem Lealový. Ten ajťák čaruje s obnovou softwaru, má nějaký fragmenty, nebo jak se tomu sakra říká.“

„Kousky z historie vyhledávání.“

„Jo. Prej to mazal amatér. Myslí, že se mu povede objevit nějaký webovky, na který ta holka koukala.“

„To je fantastické.“

„Anebo taky velká ztráta času.“

„Mám pocit, že tam něco je. Proč by jinak někdo po dítěti chtěl, aby zničilo veškerou historii na internetu?“

„No jo.“

Řekla jsem Slidellovi, co s Ryanem děláme.

„Tady dole volaj média po krvi. Zatím se to ale nerozneslo za hranice státu.“

„Jak to jde s Tinkerem?“

„Fakt se mě na to musíte ptát? Zkazíte mi celej den.“

„Zase zavolejte,“ řekla jsem.

Přidala jsem se k Ryanovi na chodníku. Už domluvil, teď si prohlížel okolí. Blok byl tichý, zastíněný vysokými, nyní holými stromy a lemovaný domky, v nichž patrně bydlela vždy jen jedna rodina. Vepředu udržované, zimou zhnědlé trávníky a pytlovinou obalené keříčky a křoví. U některých stály mobilní plastové garáže, kterým les Montréalais říkají abris tempos.

Nejprve jsem se koukla na spojené domy za námi, pak na Ryana.

„V osmdesátých letech to předělali na domov důchodců,“ řekl mi.

„Správně se říká dům s pečovatelskou službou. Asistence pro seniory.“

„Spíš mi to připadá jako asistence při umírání.“

Nic nevzpruží na duchu jako vtipná odpověď.

Schody se zvedaly z krátké cestičky k dřevěným dveřím na levém konci verandy, která se táhla po celé délce budovy. Na verandě stálo šest dřevěných rozkládacích lehátek, každé natřené jinou barvou, a to patrně už v době, kdy se sem nastěhovali dnešní nájemníci. Balkon v patře chránil před deštěm a sněhem. Na horním balkoně byla další vybledlá lehátka. Na jednom z nich nastavoval obličej slunci starý pán zachumlaný jako inuitský lovec.

Ryan a já jsme vystoupali nahoru a vešli do dveří.

Uvnitř bylo přetopeno a páchlo to tam dezinfekcí, močí a obědy z jídelny. Napravo se nacházela malá čekárna, kdysi salon, nalevo schodiště. Před námi jídelna a hala vedoucí přímo dozadu k místnosti, která vypadala jako zimní zahrada. Na obou stranách haly se otevíraly a zavíraly dveře.

Patrně někde zazněl signál, jakmile Ryan otevřel dveře. Když je totiž zavíral, přicházela k nám žena. Měla čokoládovou pleť, husté stříbrné vlasy spletené do copu a zasponkované na temeni hlavy. Byla oblečená do standardní bílé uniformy velikosti L. Malý mosazný obdélník nad pravým prsem hlásal M. Simoneová, LPN.

„Puis-je t’aider?“ Mohu vám pomoci? Široký úsměv odhalil zuby příliš bílé, aby byly pravé.

„Přišli jsme za Sabine Pomerleauovou,“ odpověděl francouzsky Ryan.

„Vy jste příbuzní?“ Bezpochyby věděla, že nejsme.

Ryan vytáhl odznak. Simoneová si ho prohlédla. Pak prohlásila: „Obávám se, že madame Pomerleauová právě spí.“

„A já se obávám, že ji musíme vzbudit.“ Ryan se ani nepokusil hledat svůj starý šarm.

„Jakékoli vyrušení jí škodí.“

Pod slupkou slunečného vystupování Simoneové mi neunikl záblesk rozmrzelosti. Nebo něčeho jiného? Ale úsměv jí ze rtů nezmizel. „Má to něco společného s její dcerou?“

Ryan se na ni jen díval.

„Varuji vás. Rozhovor s madame Pomerleauovou může být problematický. Má alzheimera a nedávno prodělaná mrtvice jí poškodila řeč.“

„Beru na vědomí.“

„Počkejte tady, prosím.“

Simoneová se vrátila ani ne za pět minut a zavedla nás do maličkého pokoje v patře, kde stály dvě postele, dva prádelníky a dvě židle. Vybledlé zelené květinové tapety dodávaly přecpanému prostoru maximálně klaustrofobickou atmosféru.

Jediná obyvatelka seděla opřená v posteli a na paži chovala olysalou vycpanou kočku. Hladila ji a kosti viditelné pod rukávy a límečkem růžové flanelové noční košile vypadaly křehce a lehoučce jako ptačí.

„Máte návštěvu,“ oznámila Simone velmi hlasitě.

Sabine měla vrásčitý obličej, tváře poseté červenými a modrými žilkami. Vodnaté zelené oči nic neregistrovaly.

„Vrátím se za deset minut,“ sdělila Simone Ryanovi.

„Dáme pozor, abychom ji nerozrušili,“ řekla jsem.

„To těžko.“ S touhle podivnou poznámkou Simone spěchala pryč.

Ryan a já jsme si přisunuli židle k lůžku a posadili se.

„J’espere que vous allez bien.“

Ryan se odpovědi nedočkal, a tak se ještě jednou anglicky zeptal Sabine, zda se jí daří dobře.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho slyšela.

„Rádi bychom si promluvili o Anique.“

Ani nemrkla.

Ryan zvýšil hlas a přešel zpět do francouzštiny. „Možná se vám Anique ozvala.“

Jedna ruka dál hladila kočku, modré žíly se pod pokožkou s jaterními skvrnami vinuly jako dešťovky.

Uběhla minuta, Ryan to zkusil znovu. Se stejným výsledkem.

Naznačila jsem mu, že ho vystřídám.

„Madame Pomerleauová, doufali jsme, že nám pomůžete najít svou dceru.“ Mluvila jsem hlasitě, ale klidně. „Třeba se s vámi spojila.“

Ticho. Všimla jsem si, že kočce chybí vousky na levé straně čumáku.

„Možná by vás napadlo, kam se po těch neblahých událostech mohla Anique uchýlit.“

Klidně jsem mohla mluvit k chrliči na své zahradě.

Položila jsem ještě několik otázek, pomalu a naléhavě.

Marně.

Pohlédla jsem na Ryana. Zavrtěl hlavou.

Zrovna jsem se dívala na hodinky, když se na schodech ozvaly kroky. Ještě jeden poslední pokus. „Bojíme se, že by se Anique mohlo stát něco zlého, jestli ji brzy nenajdeme.“

Jako bychom tam vůbec nebyli.

Ve dveřích se objevila Simone a výraz „já jsem vám to říkala“ kazil její sněhobílý úsměv. Já i Ryan jsme vrátili židle na místo a došli k ní.

Hlas byl chraplavý a hluboký. V telefonu bych si ho spletla s mužským.

„Avec les saints. Saint-Jean.“ A pak anglicky se silným francouzským přízvukem. „Pochovaná.“

Já i Ryan jsme se otočili. Stařičká ruka znehybněla na opelichané hračce.

„Anique je u svatých?“ Zopakovala jsem. „Je pochovaná na hřbitově svatého Jana?“

Ale světlá chvilka pominula. Ruka znovu začala neúnavně hladit rozcuchanou srst. Vodnaté oči se upíraly na vzpomínku, kterou nikdo jiný neviděl.

Venku slunce proráželo dlouhé bílé prsty mraků. Vzduch mi připadal ještě chladnější. Zvedla jsem hlavu. Stařec z balkonu zmizel.

„Co tomu říkáš?“ zeptala jsem se Ryana, když jsem si natahovala rukavice.

„Sestra Smíšková dala pacientce tip, že jsou v baráku poldové.“

„Ona si vážně myslí, že je Anique mrtvá?“ Najednou mě něco napadlo. „Marie-Joëlle Bastienová je pohřbená na Cimetiere Saint-Jean-Baptiste v Bouctouche. Mohla si Sabine splést Anique s Marie-Joëlle?“

Ryan povytáhl obočí a pokrčil rameny.

„Anebo mlžila?“

„Jestli to hrála, tak si zaslouží Oscara.“

„Víš, kdo jí tady tu péči platí?“

„Synovec z Mascouche. Peníze má z nemovitostí, takže si to asi může dovolit.“

Nastoupili jsme do džípu. Ryan otočil klíčkem, když mu zazvonil mobil. Vzal ho do ruky a přijal hovor. Vyposlechla jsem si spoustu oui, několik jednoslovných otázek a pak: „Adresu mi pošlete esemeskou.“

„Jakou adresu?“ zeptala jsem se, když domluvil.

„Čí adresu.“

„To myslíš vážně?“ Ačkoli jsem vítala záblesk starého Ryanova smyslu pro humor, dvě návštěvy, které jsme toho dne vykonali, mi mnoho důvodů k veselí nedávaly.

„Tawny McGeeové.“

18

Cestou mě Ryan informoval, co se od kolegy dozvěděl. Znala jsem příběh Tawny McGeeové, ale o tom, co dělala od roku 2004, jsem neměla ponětí.

Co jsem věděla? Bernadette Highamová žila pět let s Harlanem McGeem. Pracovala jako recepční v malé zubařské ordinaci v Maniwaki. On jezdil s tirákem.

Nebyli sice svoji, ale měli dvě dcery. Sandra se narodila v roce 1985, když bylo Bernadette devatenáct a Harlanovi devětadvacet. Tawny o dva roky později.

Týden po Tawnyiných druhých narozeninách odjel Harlan do Vancouveru a už se neukázal. Po čtyřech měsících Bernadette dostala dopis, v němž jí napsal, že se nevrátí. V obálce bylo ještě čtyři sta dolarů.

V roce 1999 mladší Bernadettina dcera zmizela z parku, kam si odešla hrát. Tawny McGeeové bylo dvanáct. Roky ubíhaly a vyšetřování nikam nepokročilo. V roce 2004 se Tawny konečně dostala z vězení v mučící jeskyni Anique Pomerleauové.

Co doplnil Ryan? Čtyři měsíce poté, co se Tawny vrátila domů, zubař v Maniwaki odešel do důchodu a zavřel ordinaci. Aby ocenil dlouholeté věrné služby své zaměstnankyně, zajistil Bernadette místo recepční a účetní ve firmě svého bratra, která se zabývala hubením škůdců. Musela by se však odstěhovat do Montrealu. Bernadette nebyla spokojená s psychologickým poradenstvím, kterého se Tawny dostalo, a doufala v něco lepšího, takže se spakovala a vyrazila na východ.

Do roka se provdala za Jacoba Kezeriana, hubitelova syna. Kezerianovi nyní bydlí na montrealském předměstí Dollard-des-Ormeaux.

Bernadette souhlasila, že si s námi promluví. A tak jsme ve tři odpoledne mířili k jejímu domu.

Město Montreal se rozkládá na malém kousku země uprostřed řeky svatého Vavřince. West Island – francouzsky l’Ouest de l’île – plní funkci předměstí pro západní čtvrť.

West Island tvoří zelené plochy, cyklostezky, běžkařské trasy, golfová hřiště a ekofarmy nacpané mezi početná satelitní sídliště. Celá oblast je zavšivená burzovními makléři, právníky, bankéři a majiteli firem.

Z historického hlediska se obyvatelé Montrealu dělili podle jazyků – Francouzi na východě, Angličané na západě. V posledních letech se tahle separace stírá. Přesto West Island zůstává silně anglofonní. Je to ironie. Ještě v šedesátých letech šlo o farmářskou oblast osídlenou les Français.

Půl hodiny poté, co jsme odjeli od Sabine Pomerleauové, Ryan zabočil s džípem na ulici, která vypadala jak ze seriálu Leave it to Beaver v quebecké verzi. Přední trávníky byly stejné tvarem i velikostí. Uprostřed je protínaly cestičky lemované pruhy hlíny, z níž v zimě všechno mizí, nebo keříky obalenými pytlovinou.

I domy byly stejně homogenní variací na základní návrh bungalovu v la belle province – kamenná nebo omítnutá přední stěna, modré či hnědé dřevěné obložení, nahoře vikýře, dole maličká veranda.

„Tawny bydlí u matky a nevlastního otce?“

„Napadlo mě, že se tam juknem. Oťukáme terén.“

„Ten tvůj člověk se nezeptal?“

„To jsem neřekl.“

„A zeptal?“

„Ne.“

Tázavě jsem povytáhla obočí.

„Ta holka má nejspíš pořád problémy.“

„Tawny není holka. Je jí sedmadvacet.“

„Nechtěl jsem, aby si Bernadette začla hrát na medvědí matku.“

„Ale ona ví, že jsi sehrál zásadní roli při nalezení její dcery.“

„Ví.“

„Jak reagovala na tvůj telefonát?“

Ryan chvíli přemýšlel. „Připadala mi ostražitá.“

„Takže jsi naznačil, že si přijdem jen tak pokecat.“

„Nic jsem nenaznačoval. Říkal jsem si, že si to nejspíš domyslí.“

Obrátila jsem oči v sloup a následovala Ryana mezi řadami rostlinstva k domu. Dveře a křídla oken zdobily šňůry pestrobarevných žároviček. Z železného klepadla ve tvaru lilie visel plastový Santa. Ryan dvakrát zaklepal a ustoupil.

Otevřít přišla štíhlá bruneta, která se hodně snažila vypadat mladší. Její oči měly neobyčejný tyrkysový odstín, který dokážou vykouzlit snad jen zabarvené kontaktní čočky. Přehnaný make-up a příliš světlý, nepřirozený melír ve vlasech. Oblékla si červeno-zelenou květinovou košili přes červené tílko a úzké džíny. Na nohou napodobeninu jezdeckých bot.

S Tawnyinou matkou jsem se nikdy nesetkala. Ale ze spisu jsem věděla, že jí je osmačtyřicet. Muž za ní vypadal minimálně o deset let mladší. Měl hnědé vlasy i oči, odpolední strniště ještě o odstín tmavší. Huňaté obočí se spojilo nad kořenem nosu v nešťastném véčku.

„Jsem Bernadette Highamová. Tak mě alespoň od vás z kanceláře oslovovali do telefonu.“ Bernadette nám začala podávat ruku, pak se zarazila. „Ale to asi víte. Teď se jmenuju Kezerianová. Ale to taky určitě víte.“

„Rád vás vidím, paní Kezerianová.“

„Čekala jsem toho druhého detektiva. Toho, co se tak pěkně oblíká.“

„Luca Claudela.“

„Ano. Kde je?“

„Ve Francii.“

„Aha.“ Bernadette stáhla napolo nataženou ruku zpátky k hrudi, jako kdyby jí působilo rozpaky, že ji nechala viset ve vzduchu. Nehty byly pokryté akrylovou vrstvu v barvě syrového hovězího.

„Tohle je moje kolegyně doktorka Temperance Brennanová.“ Ryan to dál nerozváděl.

„Doktorka?“ pohlédla na mě.

„Doktorka Brennanová pracuje v laboratoři soudního lékařství.“

Tyrkysové oči se rozšířily, prsty pevně propletly. Proč ten strach? Přepadl mě stísněný pocit.

„Moje paní má zdravotní problémy. Přišli jste nám něco říct?“

Bernadette se při zvuku manželova hlasu otočila. „Jsem v pořádku, Jakeu.“

Jake položil své ženě ruku na rameno. Na chlapa, který postřikem ničí breberky, měl mnohem vypracovanější svaly, než jsem čekala. Na předloktí se mu skvělo tetování ve tvaru složitého asijského znaku. Napadlo mě, zda jeho gesto znamenalo podporu nebo varování.

„Můžeme si promluvit uvnitř?“ zeptal se Ryan.

„Jistě. Prosím,“ řekla Bernadette.

Jake ustoupil, výraz ve tváři se mu nezměnil. Vstoupili jsme a on počkal, aby mohl zavřít dveře.

Bernadette nás vedla širokou chodbou, pak zabočila doprava a klenutým průchodem do malého obýváku s arkýřovým oknem na jedné a krbem na druhé straně. Takhle jsem si její dům opravdu nepředstavovala.

Stěny byly bílé a na podlaze ležely našedlé plyšové koberce. Pohovka a křesla čalouněné bavlnou barvy slonové kosti a olemované bledou paspulkou. Jedině pohozené polštářky a obrazy dodávaly pokoji nějakou barvu. Na všech byly geometrické obrazce.

Bronzové sošky neurčitého tvaru na krbové římse. Před krbem kůže ze soba.

Konferenční stolky byly vyrobené ze skla a staré mosazi. Na jednom z nich jsem si všimla jediné fotografie. Stříbrný rámeček s perletí, mnohem kvalitnější než snímek, který v něm spočíval. Obrázek byl zrnitý, pořízený nejspíš mobilem nebo levným aparátem a následně zvětšený za hranici, kterou by pixely zvládly.

Na fotce byla vysoká mladá žena, devatenácti-nebo dvacetiletá. Stála na lodi a za sebou měla přístav nebo zátoku. Vítr jí zvedal límec u bundy a vehnal dlouhé tmavé vlasy do obličeje. Netvářila se šťastně. Netvářila se smutně. Byla hezká, ale tak nějak nezúčastněně.

Obličej měla plnější, ňadra větší, než když jsem ji viděla naposledy. Ale věděla jsem, že se dívám na Tawny McGeeovou.

Ryan a já jsme se jako obvykle posadili na opačné konce pohovky. Bernadette si vybrala křeslo a prsty spojila jako pařátky s rudými konci v klíně. Jake zůstal stát, paže zkřížil na hrudi.

„Mohu vám něco nabídnout? Kávu? Čaj?“ Bernadettin návrh zněl mechanicky, neupřímně.

„Ne, díky,“ odpověděli jsme jedním hlasem.

Ve dveřích se objevil kocour, šedý s černými pruhy a žlutozelenýma očima. Roztřepené ucho. Jizva na rameni. Rváč.

Bernadette si ho všimla. „Ale ne, ne. Murrayi. Huš.“

Zvíře se nepohnulo.

Bernadette se chystala vstát.

„Nechte ho tady,“ řekla jsem.

„Vyhoď ho,“ ozval se Jake.

„Taky mám kocoura,“ usmála jsem se. „Jmenuje se Birdie.“

Bernadette se podíval na Jakea. Pokrčil rameny, ale neřekl nic.

Murray si nás chvilku měřil, pak si sedl, vystrčil nohu a začal si olizovat tlapky. Měl něco s levým horním špičákem. Líbil se mi.

Bernadette se znovu usadila, páteř jako pravítko, svaly i šlachy napjaté. Těkala pohledem mezi mnou a Ryanem. Doufala, že jí neseme nějaké zprávy. Bála se jich.

Pochopila jsem, že po tolika letech byl pro ni včerejší telefonát bezpochyby šok. Ale úzkost té ženy mi připadala přehnaná. Rozklepané ruce. Vyděšené oči. Nelíbilo se mi, co jsem z ní cítila.

„Máte to tu krásné,“ řekla jsem ve snaze vrátit jí sebedůvěru.

„Tawny má ráda jasné tóny.“

„Tohle je Tawny?“ Ukázala jsem na ženu v rámečku ze slonoviny.

Papouščí oči se na mě podivně upřely. Pak řekla: „Ano.“

„Vyrostla z ní krásná mladá žena.“

„S tím kocourem jste si jistá?“

„Jsem si jistá. Máte ještě nějaké fotky?“

„Tawny se nerada fotí.“

Stejně jako u Violetteových Ryan připustil, aby nastalo ticho; doufal, že jeden či druhý z Kezerianů pocítí potřebu ho vyplnit. Nestalo se.

Murray si vyměnil nohy. Při pohledu na něj jsem si za dalším klenutým průchodem všimla jídelny stejné velikosti jako obývák i se stejným arkýřovým oknem. Stůl byl ze skla. Židle z tvarovaného plastu. Připomínaly mi sitkom The Jetsons.

Když Bernadette promluvila, její slova nebyla tím, co jsem očekávala. Vlastně se dosud nic nedělo tak, jak jsem si představovala. „Je mrtvá?“

„Nemáme důvod si to myslet.“ Ryan nedal najevo žádné překvapení.

Bernadette se lehce zakulatila ramena a rysy ve tváři povolily. Proč? Úleva? Zklamání? Vůbec jsem do ní neviděla.

Jake se rozkročil. Svraštil již tak podmračené čelo.

„Ale máme nové informace,“ prohlásil Ryan.

„Našli jste ji?“

„Přesné místo jejího pobytu jsme nezjistili. Zatím.“

Bernadette zbělely klouby, jak znovu zaťala prsty.

Ryan se k ní naklonil. „Máte můj slib, paní Kezerianová. Jdeme do finále.“

„Do finále?“ odfrkl si Jake. „Mluvíte, jako by to byla play-off.“

„Omlouvám se za nevhodný výběr slov.“

Došlo mi to. Na rozdíl od Violetteových se Kezerianovi nezeptali, jaké nové informace máme. Ani na pohyb Pomerleauové v posledních deseti letech.

Jake se štípl do kořene nosu. Znovu překřížil paže. „Když nám nemáte co říct, tak proč jste tady?“

„Doufali jsme, že by Tawny mohla souhlasit s rozhovorem.“

Slyšela jsem, jak se Bernadette prudce nadechla. Pohlédla jsem na ni. Tvář měla bílou jako stěny okolo.

Periferním viděním jsem zaregistrovala, že Jake spustil paže podél těla. Nevěnovala jsem mu pozornost a soustředila se na jeho ženu. Bernadette se pokusila promluvit, ale podařilo se jí sotva polknout a odkašlat si.

Natáhla jsem se a vzala ji za ruce. „O co jde? Co se děje?“

„Já myslela, že jste mi přišli říct, že jste našli Tawny.“ Další polknutí. „Tak nebo onak.“

„Je mi líto, ale já vám nerozumím.“ Nerozuměla jsem.

„O kom tady mluvíme?“ dožadoval se Jake. „Po kom vlastně pátráte?“

„Po Anique Pomerleauové,“ odpověděl Ryan.

„Do prdele.“

„Tawny tady s vámi není?“ zeptala jsem se Bernadette.

„Svou dceru jsem neviděla už skoro osm let.“

19

„Můj bože.“ Bernadette unikl z hrdla vzlyk.

„To je mi líto,“ řekla jsem. „Očividně jsme se s detektivem Ryanem nevyjádřili jasně.“

„Vy jste tady kvůli té ženské, co mi unesla dítě?“

„Ano,“ řekla jsem. „Anique Pomerleauová.“

Bernadette vymanila ruce z mého sevření a jednu natáhla dozadu k Jakeovi. Nepohnul se, aby ji chytil. „Přišli jste vyslechnout Tawny?“ zeptala se.

„Promluvit si s ní.“

Bernadette přenesla nepřijatou ruku dopředu na područku. Třásla se jí.

„Doufali jsme…,“ začala jsem.

„Není tady.“ Bernadettin hlas byl prázdný, jako by se kdesi uvnitř ní zabouchly dveře. Začala tahat za nitku vykukující z paspulky.

„Kde je?“

„Tawny odešla z domova v roce dva tisíce šest.“

„Víte, kde bydlí?“

„Ne.“

Pohlédla jsem na Ryana. Rychle kývl, abych pokračovala.

„Za celou tu dobu se vám dcera neozvala?“

„Jednou volala. Pár měsíců potom, co se odstěhovala. Říkala, že se má dobře.“

„A neprozradila vám, kde je?“

„Ne.“

„Ptala jste se?“

Bernadette dál tahala za neposlušnou nitku. Ta mezitím zdvojnásobila délku.

„Nahlásila jste ji jako pohřešovanou osobu?“

„Tawny bylo skoro dvacet. Na policii mi řekli, že je dospělá. Může si dělat, co chce.“

Proto ve spise nic není. Počkala jsem, až bude Bernadette pokračovat.

„Je to šílené, já vím. Ale myslela jsem si, že jste přišli kvůli tomu. Abyste mi řekli, že jste ji našli.“

„Proč odešla?“

„Protože je cvok.“

Ryan i já jsme se zadívali za Bernadette na jejího manžela. Otevřel ústa, aby pokračoval, ale něco v našich tvářích ho přimělo je zase zavřít.

Bernadette mluvila, aniž by spouštěla zrak z vlákna, které si omotávala kolem prstu. „Tawny si prožila pět let pekla. Každý by z toho měl problémy.“

Zajela jsem pohledem k Ryanovi. Nenápadně zvedl dlaň, aby mi naznačil: „Jdi do toho!“

„Dokážete o tom mluvit?“ naléhala jsem mírně.

„O čem?“

„O Tawnyiných problémech.“

Bernadette zaváhala; buď se nechtěla svěřovat, nebo nevěděla, jak to zformulovat. „Vrátila se ke mně úplně jiná.“

Ježíšikriste! Jasně že jo. Tu holku znásilňovali a mučili celou dobu, co dospívala.

„Jak jiná?“

„Byla strašně bojácná.“

„Čeho se bála?“

„Života.“

„Prokristapána, Bee.“ Jakeovi vyletěly ruce nahoru.

Bernadette se otočila k manželovi. „Ty jsi vážně pan Soucitnej.“ A pak ke mně: „Tawny měla problémy se svým tělem.“

„Co máte na mysli?“

„Moje holčička žila v podmínkách, které byste nepřáli psovi. Bez slunečního světla. Bez slušného jídla. Vybralo si to na ní svou daň.“

Představila jsem si Tawny u sebe v kanceláři, zabalenou do baloňáku převázaného v pase.

„Pořádně nerostla. Nikdy neprošla pubertou.“

„To je pochopitelné.“

„Jenže pak její tělo, já nevím… jako by to chtělo všechno najednou dohonit. Začala rychle růst. Hodně se jí zvětšila prsa.“ Bernadette pokrčila ramenem. „Necítila se sama se sebou dobře.“

„Byla praštěná.“ Jake.

„Vážně?“ odsekla Bernadette. „Protože nechtěla, aby ji někdo viděl nahou? To jsou věci, co? Většina holek to nesnáší.“

„Většinu holek nepopadne amok, když je máma náhodou zahlídne na hajzlu.“

„Lepšilo se to.“ Chladně.

„Vidíte, čím jsem si prošel?“ Jake tuhle poznámku adresoval Ryanovi.

„O Tawny jsi věděl od chvíle, kdy jsme se poznali.“ Když Bernadette promluvila na manžela, kapala jí z hlasu kyselina.

„Jo, to máš pravdu. A od tý doby jsme o tý holce nepřestali mluvit.“

„Chodila na terapii.“

„Ta kráva to všechno ještě zhoršila.“

Bernadette si odfrkla: „Můj manžel, odborník na psychologii.“

„Ta šarlatánka ji odvedla do sklepa, kde ji drželi v kleci. Podle mě je to kurva hodně přes čáru.“

To mě překvapilo. „Tawny se svou terapeutkou navštívila dům na de Sébastopol?“

„Terapie byla asi trochu drsná,“ opáčila mírně, téměř prosebně Bernadette. „Ale Tawny si vedla dobře. Navštěvovala obecní střední školu. Chtěla lidem pomáhat. Uzdravit celý svět. Když mi pak volala, říkala, že se vrátila do školy.“

„Ale neřekla vám kde.“

„Ne.“

Podívala jsem se na Ryana. Prohlížel si Jakea.

„Jak jste spolu vy dva vycházeli?“ zeptal se.

„Cože? Jako já a Tawny?“

Ryan přisvědčil.

Jake neuhnul očima, ale zaťaté čelisti naznačovaly, že už není naštvaný jen na svou ženu. „Občas jsme se poštěkali. S tou holkou to nebylo jednoduchý.“

„Poštěkali?“ zavrčela Bernadette. „Vy dva jste se nenáviděli.“

Jake si povzdechl, s obviněním, které určitě neslyšel poprvé, už neměl trpělivost. „To není pravda. Snažil jsem se jí pomoct. Aby pochopila, že do života patří nějaký hranice.“

„Tak to přiznej, Jakeu. Odešla kvůli tobě.“

„Nikdy mě nepřijala jako otce, jestli máš na mysli tohle.“

„Vyhnal jsi ji.“

Kezerianovi si vyměnili pohled kypící zlostí. Pak se Bernadette otočila zpátky ke mně. „Tawny se odstěhovala po velké hádce s mým mužem. Vyběhla nahoru, zabalila si věci a odešla.“

„Kdy to bylo?“

„V srpnu dva tisíce šest.“

„Kvůli čemu jste se pohádali?“

„Záleží na tom?“ Jakeův hlas zůstával stejný, ale v očích mu problesklo cosi nečitelného.

„Kam podle vás mohla jít?“ zeptala jsem se Bernadette.

„Často mluvila o Kalifornii. Austrálii. O Floridě, hlavně o Keys.“

„Mohla si jet, kamkoli chtěla, že jo, Bee?“ Na Jakeových ústech se objevil suchý úsměv.

Bernadette polilo horko, bezbarvá pokožka na krku zrudla temnými skvrnami. Neříkala nic.

„Tawny si na rozloučenou pomohla k penězům, co si žena schovávala ve skříni.“

„Kolik vzala?“ Ani nevím, proč jsem se zeptala.

„Skoro tři tisíce dolarů.“ Jake si přiložil dva prsty, jako by salutoval. „Sbohem a vyližte si.“

Ryan položil ještě několik otázek. Zmiňovala se Tawny někdy o Anique Pomerleauové? Našla si nějaké kamarádky během těch dvou let, co žila v Montrealu? Měla spolužačku, které by se mohla svěřovat? Znají jména a čísla lidí, s nimiž pracovala, chodila do školy anebo byla jinak ve styku? Co si promluvit s její sestrou Sandrou? Zůstal pokoj Tawny natolik v původním stavu, aby stál za návštěvu? Odpověď na všechny otázky zněla ne.

Ryan to celé ukončil prosbou, aby mu zatelefonovali, kdyby se s nimi Tawny spojila. A pakliže si vzpomenou, co říkala o svých únoscích a věznění. Jako obvykle.

Položili jsme vizitky na konferenční stolek, vstali a měli se k odchodu.

Paní Kezerianová nás doprovázela. Pan Kezerian ne.

U dveří jsme Bernadette ujistili, že děláme vše, co je v našich silách, abychom našli únoskyni její dcer.

„A Tawny?“ nedala se.

Ryan slíbil, že se poptá.

Ohledně Pomerleauové nepadla jediná otázka. O tom, kde je. Jak a proč se znovu objevila.

A bylo po všem.

Snad nikdy v životě jsem se necítila takhle zoufalá.

Než jsme se vymotali z Dollard-des-Ormeaux, bylo půl páté. Ve většině domů, které jsme míjeli, svítily žluté obdélníky proteplující houstnoucí tmu. Tu a tam elektrické krápníky nebo barevné žárovičky ohlašovaly nadcházející svátky, které jednomu přinesou radost, druhému ale jen připomenou osamělost.

Provoz na bulváru Metropolitan byl hustý a pomalý. Kodrcali jsme se na východ s rozsvícenými světly vepředu i vzadu a míjeli pruhy ozářené halogenovými zářivkami, co se klenuly nad silnicí.

Jako v okýnkách ze starého filmu se Ryanova silueta objevovala v mém zorném poli a zas mizela ve stínu. Nemluvil. Ticho v džípu houstlo čím dál víc.

„Nevypadalo to tam jako ve Šťastných dnech,“ prohodila jsem, když už jsem to nemohla vydržet.

„Kdybych byl jejich dítě, taky bych zdrhnul.“

„Myslíš, že by Jake někoho napadl?“

„Ten chlap je arogantní hajzl.“

„Na to jsem se neptala.“

„Myslím, že by toho byl schopný.“

I mě to napadlo. A pak se mi v hlavě zrodila ještě jedna nepříjemná možnost. „Myslíš, že to zkusil na Tawny?“

„Nemá smysl spekulovat.“

„Pokusíš se ji najít?“

„Ano. Ale není to moje priorita.“

„Nemáš pocit, že by nám mohla pomoct?“

Ryan se na mě podíval a pak znovu upřel zrak na silnici. „A za jakou cenu?“ Hořkost v jeho hlase byla téměř hmatatelná. Cítila jsem ji na své kůži.

Uběhlo několik dlouhých chvil.

„Nepřišlo ti zvláštní, že se Kezerianovi vůbec nezajímali o Pomerleauovou?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

„Ne?“

„Mají plný ruce práce se svým vlastním nekonečným seriálem.“

„Ano, ale…“

„Nesplnili jsme jejich očekávání.“

Opřela jsem se na sedadle. Za předním sklem se jasná denní obloha vzdávala husté mrakové pokrývce. Nad hlavou se nic netřpytilo. Brzdová světla před námi vytvářela šarlatové šmouhy na naší kapotě.

Žlutý Mini Morris vedle nás poskočil a zabrzdil ve stejné chvíli, jako náš džíp. Šofér řídil jedním loktem a palcem přitom ťukal do mobilu. Psal zprávu. E-mail. Tweet o burgeru, co si dá k večeři. Působivý multitasking.

Zavřela jsem oči. Představila jsem si dívku s úplně bílou pletí, vyčerpanýma očima a copem, co se jí vinul po obratlích vystupujících po letech strádání z kůže. Obraz se proměnil v malou tmavovlasou dívenku v trenčkotu a baretu. V mladou ženu na lodi ve větrném přístavu.

Tawny McGeeové bylo sedmnáct, když se dostala na svobodu. Představila jsem si ji někde na slunci, jak se směje u večeře s kamarádkou svého věku. Tlačí kočárek. Venčí zlatého retrívra nebo bernardýna. Zbavená zahořklosti, jíž jsme byli právě svědky. Neustálého hašteření.

Byl Bernadettin optimismus opodstatněný? Vedla si její dcera dobře? Anebo to trefil Jake, který Tawny vnímal jako navždy zlomenou bytost?

Chápala jsem Ryanovu touhu soustředit se na lov, kvůli němuž jsem ho přitáhla z Kostariky. Pomerleauová napsala scénář noční můry, která Tawny připravila o dětství. A možná i o zdravý rozum.

Stejně. Nedalo mi to, abych nedumala, kde Tawny je a co dělá.

Ryan mě vysadil před domem. Nerozloučil se. Jen slíbil, že ráno zavolá.

Zatelefonovala jsem k Angele a objednala si malou pizzu se vším kromě cibule. Pak jsem došla do večerky na rohu pro kávu a pár věcí k snídani. Nemělo smysl dělat si zásoby, když se zanedlouho vrátím na jih. S nákupem v ruce jsem si vyzvedla pizzu a chvátala domů.

Najedla jsem se u zpráv s Wolfem. Pizza byla dobrá. Dění na obrazovce mi na náladě nepřidalo.

A pak mě přemohlo vyčerpání. Únavná cesta do Kostariky následovaná dalšími rušnými dny v Charlotte. Včera to byl dlouhý den a po něm ještě noční let. Dnes znepokojivé pročítání spisů, popojíždění po ostrově kvůli lidem, kteří nás vůbec nechtěli vidět.

Dozvěděli jsme se jedinou užitečnou věc? Anebo jsme jen marnili čas?

Natáhla jsem se na pohovce a v hlavě si přehrávala dnešní rozhovory.

U Violetteových to byl průšvih. No tak jo. Stejně jsme od nich moc nečekali.

Totéž u Pomerleauové. Ani nebyla při smyslech. Řekla jedinou věc. Co to bylo? Že její dcera je na Cimetiere Saint-Jean-Baptiste. Tam je pohřbená Marie-Joëlle Bastienová, ne Anique. Anique žije.

Tawny McGeeová byla jediná osoba, která nám podle mého názoru mohla pomoct, jenomže tu jsme ani neviděli. Bernadette a Jake nemají ponětí, kde je. Sami na tom nejsou nejlíp.

A co ta terapeutka? Známe její jméno? To by mělo být snadné. Jenže Tawny není mrtvá. Psycholožka se odvolá na lékařské tajemství. Jestli jsou pořád v kontaktu, předá Tawny vzkaz?

Wolf hlásil, že požáry v Austrálii sílí.

Ryan říkal, že Pomerleauová byla ve Vermontu. Jake Kezerian k němu rozzlobeně vykročil. Hodil mu papír do obličeje. Ryan si ho vzal a uložil do jasně žlutých desek.

Wolf mluvil o hospodářských ukazatelích.

Kezerian zkřížil paže na hrudi. Rozkročil nohy. „Grandmere a grandpere.“

Obloha za Ryanem se proměnila v zelenou květinovou pavučinu. Břečťan, co se po ničem nepne, vytvářel v prostoru volné tvary.

Ryan otevřel spis.

Břečťan se vlnil a kroutil.

Ryan zvedl hlavu. Jeho tvář postupně získávala rysy sestry Smíškové. Simone.

„Ce que vous voulez?“ zeptal se Kezerian. Co chcete?

„Svatého Jana,“ řekla Simone.

Bylo to postavené na hlavu. Sestra mluvila anglicky, Kezerian francouzsky.

„Maladie d’Alzheimer.“ Kezerian.

„Není pohřbená.“ Simone.

„Qui est avec les saints?“ Kdo je u svatých?

Simone zavrtěla pomalu hlavou ze strany na stranu.

Otevřela jsem oči.

Wolfa na obrazovce vystřídal Anthony Bourdain.

Znovu jsem si přehrála celý sen.

Pohrávala jsem si s kousíčky, které posbíralo a uložilo mé podvědomí.

Zapadaly do sebe.

Ježíšikriste. Je to možné?

Skočila jsem po telefonu.

20

Mačkala jsem čísla a přitom koukla na hodinky. Čtvrt na dvanáct. Pichlavý pocit viny. Ignorovala jsem ho.

„Umpie Rodas.“

„Tady doktorka Brennanová. Tempe.“

Kratičká odmlka, než si zařadil jméno.

„Ano.“

„Jsem v Montrealu. S Ryanem.“

Čekal.

„Možná o nic nejde.“

„Kdyby o nic nešlo, nevolala byste takhle pozdě.“ Jemná výčitka?

„Narazil jste během vyšetřování na jméno Corneau?“

„Ne. Proč?“

„Když jsme v roce dva tisíce čtyři dostali Pomerleauovou, pracovala s chlapíkem, co si říkal Stephen Menard. Je to dost komplikované, takže to zjednoduším. Dům na de Sébastopol, kde působili, původně patřil manželům Corneauovým, Menardovým prarodičům. Zemřeli v osmaosmdesátém při autonehodě v Quebeku. Sledujete mě?“

„Poslouchám.“

„Menardova matka Genevieve Rose Corneauová byla Američanka. S manželem Simonem Menardem vlastnila dům u St. Johnsbury. To je ve Vermontu. Nemovitost byla psaná na Simona. Stephen Menard tam chvíli bydlel, než se přestěhoval do Montrealu.“

„Kde si zřídil svou úchylnou zemi snů.“

Došlo mi, že Rodas se o Menardovi dozvěděl teprve nedávno, buď od Ryana nebo Honora Barrowa, anebo sám, když ho DNA odebraná z těla Nellie Gowerové dovedla k Anique Pomerleauové.

„Správně. Dnes odpoledne jsme s Ryanem navštívili Sabine Pomerleauovou, matku Anique. Je jí osmdesát dva a trpí demencí. Ale řekla jednu věc. Možná že v blábolech senilní stařeny hledám víc, než tam je…“

„Co říkala?“

„Že Anique je avec les saints. Saint Jean. Pak anglicky dodala, že je pochovaná.“

Rozhostilo se ticho, jak Rodas přemýšlel.

„S Ryanem jsme to pochopili tak, že podle ní je Anique na Cimetiere Saint-Jean Baptiste, kde pohřbili i Marie-Joëlle Bastienovou.“

„Další z obětí Pomerleauové.“

„Ano. Ale když o tom přemýšlím, je možné, že řekla Jean anglicky. Že jsme ji úplně špatně pochopili.“

Rodasovi to okamžitě došlo. „Saint John. Pohřbená v St. Johnsbury. Ten dům v St. Johnsbury ve Vermontu.“

„Já vím, že je to rána naslepo, ale jestli je tam ještě další rodinný pozemek zapsaný na jméno Corneau…“

„Tahle spojitost by mě v životě nenapadla.“

„Anique se třeba o domě dozvěděla od Menarda. Možná o něm mluvili jako o bezpečném místě, kam se ukrýt. Anebo kde se sejít.“

„Do Vermontu je to z Quebeku, co by kamenem dohodil.“

Z míle hlubokého spánku mě probralo zazvonění. Následovalo další. Byla jsem grogy a jediné, co mě napadlo, bylo, že alarm ohlašuje lupiče nebo požár.

Pak jsem se probrala. Natáhla se po iPhonu.

Esemeska byla k zešílení krátká. Měla jste pravdu. Jsem na cestě. Zavolám. UR.

Posadila jsem se, úplně vzhůru. Co to sakra je? Rodas našel pozemek patřící Corneauovým? Jede tam? Kam?

V pokoji bylo šero. Hodiny na stolku ukazovaly 8.42. Kristapána. Vážně jsem spala tak dlouho?

Nacpala jsem si polštář pod záda a stiskla tlačítko rychlého vytáčení.

Vzal to hned. „Ryan.“

Začala jsem mu vykládat svou teorii. Doplnila jsem Rodasovu cestu.

„Já vím.“

„Jak to?“

„Volal mi.“

„Kdy?“

„Před hodinou. To nebylo špatný, Brennanová.“

Lehce mě to podráždilo. Nic jsem neřekla.

„Kde je?“

„Jede tam autem.“

„Kam?“

„Trefila jsi to. Corneauovým patří deset akrů půdy, dům a hospodářské budovy kousek na jih od St. Johnsbury. Je to asi třicet kilometrů od farmy, kam se Menard zašil, než se odstěhoval do Montrealu.“

„To na nás Rodas nemohl počkat?“

„Připadalo mu rozumné se tam kouknout.“

„Má někoho s sebou?“

„U policie je už dlouho.“ Blahosklonně?

„Vzal s sebou kriminálku?“ Věděla jsem, že je to pitomost. Stejně jsem se zeptala.

„To by bylo trošku předčasné.“

„Co má v plánu?“

„Pozorovat. Zjistit, jestli tam někdo žije.“

„A to si nedokázal vyhledat, než tam vyrazil?“ Ostře.

„Rodas někoho pověřil, aby prošel daňová přiznání. Účty za telefon a energie. Však víš, jak to chodí.“

Věděla jsem. „Jak dlouho mu potrvá, než dojede do St. Johnsbury?“

„Odhadoval to na čtyřicet minut.“

Podívala jsem se na hodiny. Bylo 8.57. „Jestliže jsi s ním mluvil před hodinou, proč nevolá?“

„Asi mi nemá co sdělit.“

„Takže co máme jako dělat?“

„Čekat.“

„Fajn. Budu čekat. A ty s Rodasem si mezitím můžete nabít tlamu při tom, jak chráníte a sloužíte.“

S touhle chytrou replikou jsem ukončila hovor a zahodila telefon.

Vím, že moje mrzutost byla dětinská. Potřebovala jsem vypustit páru a Ryan to schytal. Jenomže Rodas mě prostě vynechal. A Ryan taky. Ani neposlal esemesku. Byla jsem vzteky bez sebe.

Odhodila jsem pokrývku a prudce jsem vstala. Natáhla jsem si tepláky. Dodusala jsem do koupelny a vyčistila si zuby.

9.08.

Do kuchyně pro bagel a kafe. Ke stolu v jídelně. Zpátky do ložnice pro telefon. Znovu ke stolu.

Francouzským oknem na mě zírala obloha barvy zašlého nikláku. Křoví na dvorku vypadalo temně a povadle, jako by ho deprimovaly vyhlídky na plískanice a sníh.

V 9.29 zazvonil telefon. Chňapla jsem po něm a převrhla kávu. Přijímala jsem hovor a přitom se natahovala na linku po utěrce.

Slidell spustil, ještě než jsem se stačila představit. „Pastori něco vydoloval z historie prohlížeče Lealový.“ Mé mlčení si vyložil jako neznalost jména. „Pastori je ten ajťák.“

„Já vím, kdo to je.“

„Aha. Kousla vás štěnice do prdele?“

„Co Pastori našel?“ Odkláněla jsem hnědé chapadlo blížící se k okraji stolu.

„Ušetřím vás těch keců o URL a částečným URL a embedovanejch stránkách, bla, bla, bla. Výsledek je, že toho stejně moc nemáme.“

Zaslechla jsem vlhký zvuk, jak si Slidell olízl palec, otočil stránku a pak pokračoval: „Žádný nakupování na eBay, Amazonu a tak.“

„To mě nepřekvapuje. Shelly Lealové bylo třináct let.“

„Chodila na nějaký herní stránky, co si tam holky oblíkaj animovaný postavičky. Znáte to. Navlečte na barbínu tílko a učešte jí vlasy.“

Přidržovala jsem si telefon ramenem a utěrkou sušila stůl.

„Byla tam stránka, kde si děcka můžou vytvářet aviátory ve virtuálních světech.“

Věděla jsem, že Slidell nemá ani ponětí o avatarech, a tak jsem se neobtěžovala ho opravovat.

„Co je sakra virtuální svět? To tam jako všichni hrajou na piano?“

„To by byl virtuózní. Co chatovací místnosti?“

„Ta holka nechodila na žádný pornostránky, jestli se ptáte na tohle.“

„Víte, že ne.“ Utírala jsem židli.

„Ale napojila se na web, co se jmenuje PtejSeDoktora.com. Pošlete tam otázku o prostatě a někdo, kdo o sobě tvrdí, že je doktor, vám odpoví.“

„To dělala?“

„Co?“

„Ptala se na prostatu?“ Zbytky mé trpělivosti rychle mizely v nenávratnu.

„Zkuste pinzetu.“

„Cože?“

„Abyste si vytáhla tu breberku, co vám vlezla…“

„Na co se tam Shelly ptala?“

„To Pastori nenašel.“ Zašustily papíry. „Jediný další webovky, co se mu povedlo vytáhnout, bylo fórum o nějaký nemoci. Dysmenorea.“ Vyslovil to jako „dysmenoríja“.

„To není nemoc. Označuje se tak silná bolest při menstruaci.“

„Jo. Podrobností mě ušetřete.“

„Co tam dělala?“

„To neví.“

„Jak to?“ Ostřeji, než jsem chtěla.

Slidell se na chvíli odmlčel, aby mi naznačil, že se mám zklidnit. „Tak za prvý, musíte tam bejt zaregistrovaná a to fórko má tři prdele uživatelů. Pastori říkal, že prošel několik stovek příspěvků. Ale neměl páru, co hledá. A i kdyby vyšpekuloval, jaký jméno tam Lealová má, klidně mohla bejt číhající osoba. To je někdo, kdo…“

„Já vím, kdo to je. Pokusil se zjistit její přezdívku?“ Skoro jsem řekla „aviátora“.

„Jo, s tím málem, co jsem mu dal. Rodinný jména, mazlíčci, iniciály, narozeniny, telefonní čísla. Nikam se nedostal.“

Přemýšlela jsem o tom. „A podařilo se mu objevit, které animované postavy si vybírala na herních stránkách?“

„Hm,“ vydechl Slidell.

Zmuchlala jsem utěrku, došla ke dveřím a hodila ji do dřezu. Kafe kapalo na podlahu a šířilo se po kuchyni.

„Celá tahle internetová stopa je asi k ničemu,“ prohlásil Slidell.

„Klidně mohla někoho potkat v chatovací místnosti.“

„Je to stránka pro lidi, co fňukaj kvůli bolavýmu břichu.“

To myslí vážně? „Ježíši, nenapadlo vás, že některý tyhle fňukny mohly být dospívající holky?“

„Mi jako tvrdíte, že naše podezřelá navštěvovala tuhle chatovací místnost v naději, že se tam seznámí s děckama? Předstírala, že je doktorka nebo tak něco?“

„Lékařka, učitelka, další holka, co má měsíčky. Lidi na internetu lžou.“

„Bez prdele.“

„Bez prdele. Řekněte Pastorimu, aby na tom makal dál. Pakliže Lealovou někdo instruoval, jak má vymazat historii prohlížeče, měl k tomu důvod.“

Slidell si dramaticky povzdechl. Ale neodporoval mi.

„A promluvte si s její matkou. Zjistěte, jestli by ji nenapadlo heslo nebo přezdívka, které Lealová používala. A zeptejte, co mohla Shelly na internetu dělat. A zda se zajímala o dysmenoreu.“

„Jo.“

„Co kdybyste se ještě jednou podíval do pokoje Lealové? Našel, co četla. Jaké panenky nebo zvířátka měla. A každopádně z Pastoriho dostaňte, co se dá.“

„Víte, že ten chlapík je mistr světa v tlachání. Mele a mele. Nejspíš si tím honí svý malý ajťácký ego. Pokaždý když mu volám, mi to zabere půl dne.“

Představila jsem si slovní výměnu mezi Slidellem a Pastorim. Mé sympatie každopádně náležely tomu druhému. „Média pořád běsní?“

„Nějakej kokot nás natočil u těla Lealový v podjezdu. Věřila byste tomu? Zachtělo se mu posranejch patnácti minut slávy.“

Změnila jsem téma. „Co věkové přizpůsobení fotky Anique Pomerleauové?“

„Jo, to mám.“

„A měl jste v plánu mi to oznámit?“

„Oznamuju vám to.“

„Jak vypadá?“

„Starší.“

„Pošlete mi to na iPhone. Prosím.“

Informovala jsem Slidella, co se děje u nás. Neuspokojivé rozhovory. Můj podprahový průlom poté, co jsem studovala spisy z roku 2004 a hovořila se Sabine Pomerleauovou. Dům ve Vermontu.

„To není špatný, doktorko.“

„Jestli používala dům Corneauových jako úkryt, stejně už tam dávno není.“

„Kdy to tam pojedete prosmejčit?“

„Až dá Rodas vědět.“

„Požádá o povolení k prohlídce?“

To mě nenapadlo. „Musím už jít.“ Ukončila jsem hovor.

9.46.

Setřela jsem kafe z kuchyňských dlaždic a pak si vybalila příruční zavazadlo, které jsem si přivezla z Charlotte. Osprchovala jsem se a vyfénovala si vlasy. Oblékla jsem si džíny, vlněné ponožky a svetr.

10.38.

Zkontrolovala jsem telefon v naději, že mi přišla esemeska, zatímco jsem se věnovala hygieně. Nepřišla.

Přecházela jsem sem a tam, příliš nabuzená, abych dokázala klidně sedět. Proč tolik úzkosti? Děsím se, že jsem měla pravdu? Možná pravdu. Nadchlo mě, že bychom mohli najít místo, kde se Pomerleauová poprvé ukryla? Možná ukryla. Štve mě, že mě Rodas a Ryan obešli? Každopádně.

Telefon konečně zazvonil deset minut po jedenácté. Předvolba 802.

„Brennanová.“ Chladně jako sníh ve Vermontu.

„Ryan pro vás jede.“

„Vážně?“

„Musíte se sem dostat. Rychle.“

21

Sněžit začalo, jakmile jsme přejeli Champlainův most. Déšť se ke sněhu přidal, když jsme dojeli do Stansteadu, jen kousek severně od hranic.

Pozorovala jsem stěrače, jak z předního skla odhánějí tlusté unavené vločky, později kapky. Občas nám vítr přihnal na okno list, který vzápětí odlétl, lesklý a třpytivě mokrý.

Uvnitř vozu to páchlo po vlhké vyčiněné kůži a vlně. Zatuchlém cigaretovém kouři.

„Hledej hřbitov Passumpsic.“

První slova, která Ryan pronesl za poslední dvě hodiny. Nevadilo mi to. Jakmile mi shrnul, co ví – v podstatě nic –, oba jsme se ponořili hluboko do vlastních myšlenek.

Tu a tam jsem se podívala na iPhone. Po poledni mi přišel od Slidella e-mail s přílohou. Stáhla jsem si ho a zvětšila obrázek.

Určitě jste viděli fotky Charlese Mansona. Bez ohledu na to, kolik je mu let, jeho oči vysílají ledový vítr, který se vám zařízne rovnou do duše. Nezáleží na tom, jestli má rozcuchané nebo vyholené vlasy, tváře plné nebo propadlé. Máte pocit, že se díváte přímo do srdce zla.

Stejně to bylo s Pomerleauovou. Její jediná fotografie vznikla v době, kdy jí nebylo ani dvacet. Dnes jí je třicet devět.

Díky počítačovému programu se jí změkčila brada, poklesla víčka a rozšířily se rty a rysy tváře; tvář dítěte se proměnila v obličej ženy. Oči však zůstaly studené jako kámen, zákeřné a bez citu.

Podobné byly při našem posledním setkání. Když mě polila ředidlem a chladnokrevně škrtla sirkou.

Udělala jsem, oč mě Ryan žádal. Právě jsme projeli St. Johnsbury a míjeli pole, stromy a pár shluků domů.

„Támhle,“ ukázala jsem na hřbitov. Byl starý, osázený náhrobky a sloupky místo destiček na zemi usnadňujících sekání trávy. Dokonalý poeovský obraz v zimním šeru.

Asi po dvou stech metrech Ryan zpomalil, zapnul blinkr a zatočil doleva z dálnice číslo 5 na Bridge Street. Minuli jsme kostel, obchod se smíšeným zbožím a poštu sídlící v jedné šedé budově se starou červenou sedačkou z auta na verandě a červeným plastovým kajakem připevněným k horní části předního výčnělku. Na boku se skvěl nápis Passumpsic vyvedený bílými písmeny. Dřevěný nápis nade dveřmi označoval Sportovní potřeby Passumpsic River, LLC.

Za obchodem stál most, úzká mřížka z kovových nosníků a dřevěných trámů natřených nazeleno. Čekala jsem novoanglický zastřešený most. Nedočkala jsem se. Řeka Passumpsic vypadala temně a hrozivě, když jsme ji přejížděli. Na břehu jsem si všimla staré cihlové elektrárny.

Brzy se název ulice změnil na Hale. Vládu převzal po obou stranách les. Vznešené borovice, méně vznešené smrky. Listnáče s holými větvemi, černou a jiskřivě mokrou kůrou.

Pak už nebyly žádné domy ani stodoly. Jen Stokorcový les.

Sedm minut ticha, já pořád koukala na hodinky. Ryan zahnul doprava u omláceného sloupku, na němž možná kdysi visela poštovní schránka. Ke stromu byla přibitá cedule s písmeny ORNE, která slunce vybělilo do barvy starých džín. Pod okleštěným jménem stejně vybledlá lilie.

Cestu tvořil jen pás vykácených stromů se dvěma vyjetými kolejemi, které se nemohly rozhodnout mezi blátem a ledem. Džíp nadskakoval a houpal se, takže jsem se musela rukama opřít o palubní desku. Záklopka se mi pomalu otevírala, když Ryan konečně zabrzdil.

Za mýtinou, asi deset metrů před námi stál malý hrázděný domek, který už zažil lepší časy. Jednopatrový, kdysi nejspíš žlutý s bílým obložením. Ale stejně jako u schránky byla barva dávno v prachu.

Přední dveře, do nichž se vstupovalo z jednoho betonového schůdku, byly otevřené a zapřené kamenem. Okna vepředu a vpravo někdo zevnitř zatloukl překližkou. Vlevo nahoře na mírném kopečku pod řadou vysokých borovic stály tři stodoly, jedna velká, dvě malé. Trio propojovaly prašné cestičky, které vedly dál k domu.

Před domem parkoval policejní vůz z Hardwicku. Domyslela jsem si, že patří Umpiemu Rodasovi. Vedle stálo auto kriminalistů. Za ním černá dodávka s dvojitými zadními dveřmi. Žaludek mi napověděl, že tohle vozidlo jezdívá do márnice.

„Tabernac!“

Prudce jsem se otočila k Ryanovi, připravená se rozvzteklit kvůli tomu, co si zase nechal pro sebe. Tvářil se stejně překvapeně, jako jsem se já cítila.

„O co jde?“ zeptala jsem se.

„To teda fakt nevím.“

„Rodas ti nic neřekl?“

„Jenom povídal, že něco našel a že to musíme vidět. Připadal mi dost roztěkaný.“

„Bezpochyby. Měl plný ruce práce s tím, aby všechny obvolal.“

Zvedla jsem kapuci u své parky, abych si zakryla hlavu. Natáhla jsem si rukavice. Vystoupila jsem a vykročila k domu. Vítr prudce udeřil a hnal mi sníh s deštěm do tváře jako ohnivé drobné kuličky. V hlavě se mi honily myšlenky, možnosti. Nesmyslně. Za pár vteřin se všechno dozvím. Ryanovy boty za mnou šustily na kluzké trávě a listí. Napodobovaly ty moje.

Ve vchodových dveřích stál policista v uniformě, palce zaháknuté za opasek skrytý pod pořádně masitou pneumatikou. Na čepici a saku měl znak hardwického policejního oddělení.

Policajt se při pohledu na nás narovnal.

„Doktorka Temperance Brennanová.“ Ukázala jsem mu průkaz z LSJML, Ryan odznak. „Rodas si vyžádal naši přítomnost.“

Chlapík se na naše doklady sotva podíval. Zevnitř jsem slyšela zvuky otevírání a zavírání zásuvek. „Je v té velké stodole vzadu.“

„Díky.“

„Přísná bezpečnostní opatření,“ prohodil Ryan, když jsme zacházeli za roh domu.

„Jsi na vermontském venkově.“

Pokračovali jsme po cestě do kopce. K tuctům otisků bot v polozmrzlé břečce jsme přidali svoje.

Bouda byla postavená z nelakových prken, která už stěží držela pohromadě. Střecha z prorezlého plechu s vloženou mřížkou na samém vrcholu se vykrucovala ze šroubů, které ji dole upevňovaly.

Dvoje dveře připomínající vchod do stodoly byly dokořán, takže se daly rozeznat detaily uvnitř. Scéna mi připadala neskutečná, jako by ji pro film vymyslel přehorlivý osvětlovač. Došlo mi, že přivezli přenosné reflektory a rozmístili je v prostoru.

Ale proč?

Ve vzdáleném, částečně stíněném rohu si u modrého plastového sudu povídaly dvě postavy. Jednou z nich byl Umpie Rodas. Druhá byla vysoká žena s červenou pletenou čepicí staženou až k obočí. Tělo jí zakrýval dlouhý černý kabát. Při zvuku našich kroků se oba otočili. Rodas byl prostovlasý a bundu měl rozepnutou. Na sebe si vzal patrně stejné červené tričko, které měl v Charlotte. Anebo má celou sbírku.

„Jsem rád, že jste to stihli. Za počasí se omlouvám.“

Došli jsme až k nim. Kůlna páchla kouřem, vlhkou půdou a čímsi sladkým; jako palačinkárna v neděli ráno.

S reflektory jsem měla pravdu. Byly tu tři, standardní trojnožková kolekce používaná na místech činu. Generátor s plynovým pohonem, jaký si koupíte v kterémkoli obchoďáku s potřebami pro domácnost.

Rodas nás představil. Cheri Karrasová pracuje v burlingtonském úřadu soudního lékařství. Místo rukavic měla oblečené chirurgické rukavice. Rodas taky.

Cítila jsem, jak se mi na žaludku zamotává uzel.

Za Karrasovou fotografoval muž v tlusté zateplené bundě. Dech mu bíle zasvítil pokaždé, když se na aparátu spustil blesk.

Rychle jsem se rozhlédla okolo. Místo podlahy udusaná hlína, na ní mišmaš nejrůznějších věcí. Obrovské kotlíky zčernalé ohněm. Otevřená bedna s modrými igelitovými sáčky. Vedle tucty stejných neotevřených škatulí. Kolem stěn rezavé kbelíky, pánve mnoha velikostí, síta, krabice od džusů a mléka, bílé plastové dvacetilitrové kanystry naskládané na sobě do vratkých, půldruhého metru vysokých věžiček.

Na neopracovaných policích bylo plno dřevěných krabiček s malými kovovými nástroji, které měly na jednom konci hrot a na druhém rourku. V dalších se povalovaly kovové háčky. Dva vrtáky. Sada kladívek. Půl tuctu kotoučů modrých hadic. Nádoby s bělidlem pro domácnost.

Uprostřed boudy, přímo pod ventilační částí střech, bylo cihlové ohniště asi tak metr na metr a půl, mezi delšími stranami ležely železné tyče. Na nich stál prázdný obdélníkový kovový pekáč se zažloutlými zbytky. Cihly i tyče byly očouzené ohněm a pokryté sazemi. Totéž platilo o vnější straně pekáče.

Byla jsem vyvedená z míry. Jedna věc však byla jasná. Ať už bouda sloužila k jakémukoli účelu, podle pavučin a špíny bylo jasné, že ji léta nikdo nepoužívá.

„… mi řekli, že dům nikdo neobývá, a tak mě napadlo porozhlédnout se kolem a ujistit se, že tu nejsou žádní vandalové, co chystají neplechu. Občas tu míváme squattery, to víte, lidi najdou prázdnou chatu a na zimu se do ní nastěhují.“

Znovu jsem soustředila pozornost. Na Rodase. Na Karrasovou. Na zlověstný modrý sud mezi nimi.

„Do domu se někdo vloupal, to jo. Vypáčili zámek. To byla pro mě zelená. Uvnitř žádné velké škody, nebylo co ukrást, a tak jsem se kouknul sem.“

„Cabane a sucre.“ Ryan to z nějakého důvodu řekl francouzsky.

No jistě. Je to malý cukrovar, kde se vyrábí sirup z javorové šťávy.

Upírala jsem oči na sud. Uzel na žaludku se utáhl.

Rodas přikývl. „Quebečan to pozná, co?“

Karrasové zabzučel telefon. Beze slova vyšla ven. Pozorovala jsem ji, zatímco Rodas dál mluvil. Připadala mi klidná. Je v tom sudu mýval? Anebo mě čeká další den se smrtí?

„Nemovitost je psaná na Margaux a Martina Corneauovy. Deset akrů, na osmi roste javor červený a javor cukrový. Až do konce osmdesátých let Corneauovi provozovali malý podnik, dodávali padesát, sto litrů ročně jiné firmě, co sirup stáčela do lahví a prodávala v okolí.“ Rodas ukázal rukou na výbavu kolem. „Ty staré věci jsou jejich, kotlíky, hliníkové kýble a víka. Igelitové sáčky a polyetylenové hadice, to je už něco jiného.“

„Co to znamená?“ zeptal se Ryan.

„To znamená, že jsou nové.“

„Z čehož se dá usuzovat, že to tady ještě nedávno fungovalo.“

Rodas přisvědčil s pochmurným výrazem. Ale bylo tam ještě něco. Vzrušení? Horlivost?

„Kdo tu pracoval?“ chtěl vědět Ryan.

„Dělám na tom.“

„Co je v tom sudu?“ Ani jsem se nesnažila skrývat netrpělivost.

„Raději počkáme na doktorku Karrasovou.“

„Kde se dá koupit cukrovarnické vybavení?“ ozval se Ryan.

„Kdekoli. Sudy se běžně používají pro skladování potravin. Hadice jsou multifunkční.“

„Kohoutky a sáčky?“

„Jsou na to firmy. Sáčky na mízu nejsou drahé, asi tak po čtyřiceti centech. Většina malých výrobců jim dnes dává přednost před kbelíky. Natáhnou je přes objímku, hadici vedou přímo z kohoutku dovnitř, naplní je šťávou, odloží a opakují, dokud se stromem neskončí. Pytlíky se i líp skladují a chrání před brouky a nečistotou.“

„Moc se jich asi neprodává.“

„To byste se divil.“

„Dají se pořídit na internetu?“

Rodas přisvědčil. „Už jsem to nechal obvolat.“

Karrasová pořád telefonovala.

Objala jsem si pažemi trup a ruce zastrčila do podpaží, abych si je ohřála. Chlad mi stoupal podrážkami bot a šířil se do kostí. A nebylo to jen počasím.

„Odpařovací přístroj?“ Ryan kývl bradou k ohništi.

„Jo. Lepší než kotle, ale i tak spotřebujete spoustu paliva.“

„To myslíte vážně?“ vyštěkla jsem. „Bavíme se tady o pokroku v umění výroby sirupu?“

„Kůlna na dřevo je hned vedle.“ Rodas mému výbuchu nevěnoval pozornost. „Moc ho tam nezbylo. Podle mě si sousedi v posledních letech taky trochu posloužili.“ Otočil se ke mně. „O javorovém sirupu toho víte hodně?“

„Ztrácíme tady čas.“ Hrubé, ale byla jsem zmrzlá. A plná úzkosti. A toho chlapskýho kamaráčoftu už jsem měla plné zuby.

„Tak toho využijeme a něco se naučíme.“ Rodas si mé mlčení vyložil jako výzvu, aby pokračoval. „Ve vegetačním období se škrob shromažďuje v kořenech a kmeni javoru. Enzymy štěpí škrob na cukr, který se mísí s vodou absorbovanou kořeny, a vzniká míza.

Na jaře se střídají mrazíky a tání, což mízu vyhání vzhůru. Většina lidí začíná čepovat, jakmile denní teplota dosáhne čtyř stupňů. Tady to obvykle bývá koncem dubna.

Míza se pak musí zpracovat, aby se odpařila voda a zůstal pouze koncentrovaný sirup. To znamená, že se na litr sirupu musíte vařit dvacet až sedmdesát litrů mízy. Zvládnete to celé s jedním tepelným zdrojem.“ Rodas ukázal na ohniště. „Anebo můžete odlít menší dávky a vařit je v hrncích.“ Ukázal na hrnce.

„Vážně je to tak důležité?“

Rodas se na mě zakřenil. „Potřebujete kafe? Mám tu termosku.“

„Jsem v pohodě.“ Úsečně.

„Podstatné je, že javorový sirup obsahuje asi šestašedesát procent cukru. Jen sacharóza a voda plus troška glukózy a fruktózy, co vzniká při vaření. Nějaké organické kyseliny, kyselina jablečná, například. Poměrně nízký obsah minerálů, hlavně draslík a vápník, maličko zinku a manganu. Různé těkavé organické látky, vanilin, hydroxybutanon, propionaldehyd.“

„Alelujá. Hodina chemie.“ Nevěřila jsem vlastním uším.

„Sacharóza, glukóza a fruktóza. Lepkavé a sladké. Nenapadá vás nic?“

Do prdele. Došlo mi to.

Než jsem stihla zareagovat, Rodas zalétl očima k otevřeným dveřím za mými zády. Otočila jsem se a v pruhu světla spatřila Karrasovou. Na ramenou a čepici se jí třpytily kapky.

„Můžeme, doktorko?“ zeptal se Rodas.

„Jdeme na to.“

Rodas zasunul prsty v rukavici pod kovovou svorku zajišťující víko. Zmáčkl ji směrem ven.

Víko se snadno zvedlo. Podle zářezů a vrypů na okraji sudu jsem usoudila, že napoprvé si to vyžádalo větší úsilí.

Rodas ustoupil, víko držel daleko od těla.

Já a Ryan jsme přistoupili blíž.

22

Na plechu nad našimi hlavami prskal déšť se sněhem.

Generátor hučel.

Aparát fotografa od kriminálky tiše cvakal.

Tělo plavalo těsně pod hladinou; ukloněná hlava byla nahoře, temeno přitisknuté ke straně sudu. Dlouhé blond vlasy halily obličej a tvarovaly jeho rysy jako neopren na surfařově těle.

Ne. Neplavalo. Bylo potopené do husté hnědé lepkavé tekutiny.

V hlavě se mi objevil obraz. Exponát v montrealském Centru vědy. Těla zakonzervovaná tak, že vodu a tuk ve tkáních nahradily polymery. Plastinace. Tady se sice nejednalo o stejný proces, ale výsledek byl děsivě podobný.

První promluvila Karrasová. Rázně a chladně. Přijela sem dělat svou práci, ne si hledat kamarády. „Zařídila jsem odvoz celého sudu.“

„Jak dlouho tam ta ženská je?“ zeptal se Rodas.

„Budu vědět víc, jakmile ohledám tělo. A zjistím, jestli je to žena nebo muž.“

„Rozumím.“

„Ráda vám pomůžu,“ řekla jsem.

„Veřejnost nemá do našeho zařízení přístup,“ odpálkovala mě jako amatéra.

Shrnula jsem jí svou kvalifikaci.

„Vzhledem ke stavu těla nebude antropolog potřeba.“

„První pohled může klamat.“

„Vážně?“

„Já vím, že tohle je mimo mou působnost.“ Pokoušela jsem se ji usmířit za netaktní poznámku. A dřívější neomalenost. „A chápu…“

„Nejspíš ne.“

Klid. „A můžu se aspoň dívat?“

„Doktorka Brennanová a detektiv Ryan vyšetřují vraždu, která pravděpodobně souvisí s Nellií Gowerovou,“ přimlouval se za mě Rodas.

„A tohle je taky o tom?“ Karrasová zaklepala na okraj sudu jednou rukou v rukavici.

„Patrně.“

Karrasová se na mě podívala očima bez výrazu. „Vyznáte se v pitevně?“

„Ano.“

„Jakmile vyndáme tělo ze sirupu, začne se rychle kazit.“

„To ano.“

„Budu pracovat přes noc.“

„Udělala bych totéž.“ Neuhnula jsem pohledem.

„V Burlingtonu.“

„Vezmi si džíp,“ nabídl mi Ryan. „Já zůstanu tady a pomůžu jim.“

A přesně tak jsme to provedli.

Vrchní soudní lékař ve Vermontu sídlí v lékařském komplexu Fletchera Allena na západním okraji Burlingtonu. Burlington je téměř u západní hranice Vermontu a ze St. Johnsbury se tam jede skoro přes celý stát. Naštěstí je to malý stát.

I tak byla cesta příšerná. Ryanův džíp jsem nikdy dřív neřídila. Setmělo se, teplota klesla, déšť se sněhem začal přimrzat, zanášel stěrače, snižoval viditelnost a silnice byla zrádná.

Dorazila jsem v 6.40. Karrasová se sudem už byla na místě.

Zařízení se nelišilo od ostatních svého druhu, v nichž jsem zatím pracovala, včetně MCME a MSJML. Několik piteven s vykachlíkovanou podlahou, mazatelnou tabulí, skříňkami z kovu a skla, pulty z nerezové oceli a stolem uprostřed.

Bez kabátu bylo vidět, že Karrasová je velká žena se silnými údy a povislými prsy. Nejspíš jí to bylo fuk. Její chování napovídalo, že nosí bavlněné kalhotky a pohodlné boty.

Jakmile byl sud standardně zapsán, zrentgenovali ho pomocí skeneru Lodox, který umožňuje sledovat průběh v reálném čase na obrazovce. Já s Karrasovou jsme si tělo prohlížely kousek po kousku: bílé kosti, lebku a zuby, šedou měkkou tkáň, černý vzduch ve střevě a dutinách.

V sudu bylo jediné lidské tělo, nohy skrčené v kolenou, paže přitažené k břichu. Rentgenové paprsky nenarazily na žádnou překážku. Žádna spona opasku, zip, hodinky ani šperky. Žádné zubní výplně. Žádné kulky. Na kostře jsem si nevšimla žádného viditelného poranění.

Technik odvezl sud na vozíku z rentgenu do pitevny. Odebral vzorek sirupu a Karrasová zatím nahrávala komentář týkající se stavu a vlastností sudu.

Jakmile technik nafotili miliardu snímků, umístil nad odtok v podlaze síto a společně jsme sud překlopili na bok. S velkým úsilím a peprnými nadávkami se nám podařilo uvolnit tělo a přenést ho na stůl.

Když jsme skončili, byli jsme všichni upatlaní sirupem a potem. Tu a tam se nám na tělo přilepilo listí.

Karrasová diktovala a fotografovala, technik umístil další síta nad velké nerezové vany, do nichž se nalije zbytek sirupu, aby se mohl prohlédnout. Možná vegetace, pyl nebo hmyz ukážou na roční období, v němž došlo k úmrtí.

Jakmile byla příprava dokončená, Karrasová poslala technika domů. Riskantní stav silnic. Možná mi nakonec přece jen dala svoji důvěru. Moje poznámky k radiologii nezůstaly nepovšimnuty. Pozorovala mě, když jsem pomáhala vytáhnout a přemístit tělo.

Pak jsme se s Karrasovou osprchovaly a převlékly do čistého sálového mundúru.

V 8.40 jsme už byly přerukavicované, přerouškované a přezástěrované. Ačkoli jsem si vlasy rychle umyla šamponem, pod chirurgickou čapkou, která mi je měla držet z čela, mě svědila kůže.

Oběť v sudu byla žena. Ležela na stole, vlasy přilepené k obličeji, z těla jí s tichým ťukáním odkapával sirup. Byla nahá, pokožka získala díky ponoření v jantarové tekutině podivně bronzový nádech.

Čekala jsem, až Karrasová nadiktuje výšku, váhu a pohlaví. Věk zatím odložila na chvíli, až prohlédneme zuby. Pozorovala jsem ji, jak ohledává kůži na hlavě a odlepuje jeden chomáč po druhém.

Po několika minutách řekla: „Podívejte se na tohle.“

Přistoupila jsem k ní. Modrý igelit lepkavý od sirupu, co chránil podlahu, jsem táhla s sebou přilepený k návlekům na botách.

Oběť měla plavé vlasy, u kořínků asi centimetrový tmavý odrost. Amatérsky odbarvené, nejspíš doma přípravkem z drogerie.

Karrasová zvedla jeden pramen a odhalila oválnou, asi pět centimetrů dlouhou a dva a půl centimetru širokou lézi. Kůže byla pryč, z rány ve tvaru vejce vykukovala zežloutlá kost.

„Co to je?“

Bez odpovědi. Tahle ženská toho fakt moc nenamluví.

„Sedřená kůže způsobená kontaktem se sudem?“ navrhovala jsem.

„Hlavu měla opřenou na druhou stranu.“

„Hlodavci?“ Sama jsem tomu nevěřila.

„Na kosti ani tkáni nejsou stopy po zubech. A byla dost hluboko pod hladinou. Kromě toho, jak by se myš dostala ven, kdyby jí ohlodala lebku?“

„Jsou tam ještě další?“

„Dvě. Podejte mi lupu.“

Vyhověla jsem.

„Okraje jsou rozbředlé, nejsou čisté. Ale to mohl klidně způsobit sirup.“

V duchu jsem probírala možnosti. „Externí faktor? Popálenina? Styk s žíravou chemikálií?“

„Okolní vlasy ani tkáň nejsou poškozené.“

„Roztoči? Štěnice? Vši? Hnědí pavouci poustevníčci?“

„Nenašla jsem vajíčka ani exkrementy. Ale předpokládám, že mohlo dojít k infikování a následné nekróze zasažené oblasti.“

„Autoimunitní reakce? Něco jako pemfigus?“ Měla jsem na mysli skupinu kožních chorob způsobující puchýřky na kůži a sliznicích.

„Hm.“

„Infekce? Leishmanióza? MRSA?“ Methiciln-rezistentní zlatý stafylokok.

Opět to vyvolalo jen vyhýbavou odpověď.

„Ekzém? Lupénka? Obojí může vést ke kožnímu abscesu.“

„Lépe na to uvidíme, až stáhnu kůži z lebky.“

Debata skončila.

Karrasová měřila, diktovala, psala poznámky do tabulky. Potom se pomocí ukazováčku pokusila odhrnout vlasy z obličeje. Držely pevně.

Ustoupila jsem, když jezdila lupou nad krkem, rameny, prsy, břichem a přední částí nohou a hledala mateřská znaménka, tetování, jizvy, čerstvé rány.

„Ale podívejme.“ Držela právě pravou paži. Vzala si levou. Mávla na mě, ať jdu blíž.

Pod lupou jsem na vnitřní straně pravého lokte spatřila ohraničené místo, které mělo jinou barvu. „Na levé taky?“

„Tři.“

„Injekční vpichy?“ Nezdálo se mi to.

„Pokud ano, je to atypický model.“

Karrasová pokračovala v ohledání těla. Kůže na dlaních vypadala zhruble a rozpraskaně, nehty neupravené. Ty ruce pracovaly, napadlo mě.

„Na obou zápěstích jsou zarudlé pruhy.“

„Svázali ji?“

„Možná.“

Uběhlo několik okamžiků.

„Už jste někdy dělala něco podobného?“ zeptala se Karrasová.

„Jednou jsem měla tělo v sudu s asfaltem. Javorový sirup ne.“

„Máte ponětí, jak dlouho v té břečce byla?“ Prohlížela pravé podpaží.

„Je v dobrém stavu,“ řekla jsem. „Maličko se loupe kůže na špičce nosu, holeních a prstech u nohou. Jinak nic.“

„Patrně místa kontaktu.“

Dalších pár okamžiků. Pak Karrasová poprvé zabrousila do vod mimopitevního rozhovoru. „Bydlím u starého hřbitova. Je malý, jen pár hrobů. Na náhrobku malého chlapce je tam nápis, že zemřel v Anglii v roce sedmnáct set čtyřicet sedm. Prý ho domů dopravili v sudu s medem.“

„Tehdy se ještě nebalzamovalo.“

„Alexandr Veliký.“ Levé podpaží. „Zemřel v roce tři sta dvacet tři před Kristem. Uchovávali ho zalitého medem v rakvi.“

„Ano.“ Skryla jsem překvapení, že tohle ví.

„Už si nevzpomínám, proč to dělali.“

„Alex zaklepal bačkorama v Babylonii, ale potřeboval se dostat do Makedonie.“

Neusmála se. Jednoduché pravidlo. Pakliže vtip potřebuje vysvětlení, nemá to cenu. Nechala jsem to být.

„Asyřané používali med jako balzamovací prostředek,“ řekla jsem. „Egypťané taky.“

„Jak to funguje?“ Karrasová se přesunula podél stolu k chodidlům. Začala roztahovat prsty a kontrolovat plošky mezi nimi.

„Med se skládá převážně z monosacharidů a H2O. Jelikož většina molekul vody se pojí s cukry, pro mikroorganismy jich mnoho nezbývá, takže tohle prostředí růstu bakterií nesvědčí.“

„K tělu není přístup zvenčí a uvnitř taky neprobíhá anaerobní aktivita, tudíž nedochází ani k rozkladu. Sirup účinkuje stejně?“

„Očividně ano.“ Kvůli tomu mi Rodas dělal přednášku o javorech a vaření sirupu.

Zabzučel mi mobil. Došla jsem k pultu, kde ležel, a aniž bych se ho dotkla, podívala jsem se na displej, kdo volá. Slidell.

„Tohle bych měla vzít.“

Žádná odpověď.

Stáhla jsem si rukavici a hovor přijala.

„Matka tvrdí, že Lealovou trápily ty její dny.“

Při Slidellově staromódním eufemismu jsem očima prohledala strop.

„Neptejte se na detaily, ale zdá se mi, že tu holku fakt hodně bolelo břicho. Jednou ji matka vezla na pohotovost. Proto prej asi chodila na ty internetový stránky.“

„Napadlo ji něco k těm heslům?“

Karrasová na druhé straně pitevny vyškrabávala hmotu zpod nehtů.

„Něco málo. Šoupnul jsem to Pastorimu.“

„Regulovala dobu, kterou Shelly trávila na internetu?“

„Prej jo, ale já mám opačnej pocit.“

Karrasová došla k pultu a otevřela sadu pro snímání otisků prstů. Jelikož jsem před ní nechtěla odhalovat důvěrné informace, otočila jsem se zády a ztišila hlas. „Rozeslal jste obrázek Pomerleauové?“

„Vydal jsem novej zatykač, hned jak jsem to poslal vám.“

„A ozval se někdo?“ zeptala jsem se.

Karrasová se vrátila ke stolu.

„Okamžitě mi volal Geraldo. Chce ji do svý talkshow.“

Nechala jsem to bez komentáře.

„Co se děje u vás?“

Za sebou jsem slyšela pohyb. Věděla jsem, že Karrasová nanáší barvu a pak každý prst přitlačuje na fólii.

„Povím vám to potom.“

„Kde je Ryan?“

„Prohledává cukrovar.“

„Co to má jako znamenat?“

„Později.“

Slyšela jsem kovové chrastění a vodu dopadající na nerezovou ocel. Otočila jsem se. Karrasová stříkala tryskou na vlasy přilepené k obličeji. Prameny se pomalu vzdávaly a voda je unášela ke spánkům.

Ukázaly se rysy tváře.

A mně poklesla čelist.

23

„Proboha!“

Karrasová si mě měřila kamenným, nesouhlasným pohledem.

Našla jsem v mobilu fotku, došla k ní a podržela jí displej před očima, aby na něj viděla. Pohledem těkala mezi iPhonem a lesknoucím se bronzovým obličejem na stole. Uběhla hodně dlouhá chvíle.

„Kdo to je?“

„Anique Pomerleauová.“

Nechápavý pohled.

„Pomerleauová možná zavraždila Nellii Gowerovou a několik dalších dětí.“

„Pokračujte.“

Poslechla jsem. Ale byla jsem stručná.

„Jste si jistá, že je to ona?“ Pečlivě si prohlížela tělo.

„Je to ona.“

„Porovnáme otisky a odebereme vzorky na test DNA.“

„Samozřejmě.“

„Jak podle vás skončila v sudu se sirupem?“

„Doufám, že mi to pomůžete objasnit.“

Ve tři čtvrtě na tři ráno Karrasová ustřihla nit, kterou zašila řez ve tvaru písmene Y na hrudi Pomerleauové.

To už se bakterie, jimž byl dlouho odepřen přístup, pustily do masa. Vzduchem se nesl odporný pach rozkladu a mísil se se sladkou vůní sirupu.

Pitva nám bohužel místo odpovědí naservírovala jen další otázky.

Rigor, přechodný stav, díky němuž tuhnou svaly, už dávno nastal a opět pominul. Žádné překvapení. Všimly jsme si toho, když jsme přemisťovaly tělo.

Livor, změna barvy způsobená hromaděním krve ve spodní části těla, byl viditelný na hýždích, lýtkách a chodidlech. Pomerleauová buď zemřela v sudu, anebo ji do něj nacpali bezprostředně po smrti.

V paranazálních dutinách, dýchacích cestách, plicích ani žaludku nebyl žádný sirup, takže Pomerleauová ho nevdechla ani nepozřela. Neutopila se v barelu, dostala se do něj už mrtvá.

V žaludku bylo jen pár slupek z rajčat. Šest až osm hodin před smrtí nic nejedla.

Karrasová nenašla žádné střely, úlomky střel ani stopy po střelách. Žádné poranění tupým předmětem. Žádná zlomenina jazylky dokazující škrcení. Žádné výrazné petechie naznačující dušení.

Pod zvětšovacím sklem si všimla tří souběžných rýh na vnější straně lebky nedaleko okraje oválné rány. Měly tvar písmene V a v příčném řezu byly velmi blízko u sebe. Ani jedna z nás pro ně neměla uspokojivé vysvětlení.

Kromě drobných ranek na vnitřních stranách loktů tělo neneslo žádné znaky typické pro pravidelné uživatele drog.

Karrasová ohledala tělo kvůli známkám znásilnění. Odebrala vzorek krve na toxikologické testy. Ani v jednom ohledu nebyla moc optimistická.

Podtrženo, sečteno: Pomerleauová byla zdravá devětatřicetiletá běloška nevykazující žádné stopy poranění, infekce, systémového onemocnění ani vrozené malformace. Nevěděli jsme, jak a kdy zemřela. Nevěděli jsme, jak a proč skončila v sudu.

Ledový déšť pořád padal z nebe, když mě Karrasová vezla do hotelu Comfort Inn asi půldruhého kilometru od lékařského komplexu. Cestou jsme probíraly teorie. Mně připadalo pravděpodobné, že Pomerleauovou zavraždili. Karrasová byla opatrnější a hodlala do spisu uvést příčinu smrti jako „neurčenou“ a způsob úmrtí jako „podezřelý“.

Měla pravdu. Existovaly i další možnosti, i když byly nepravděpodobné. Předávkování drogami a něčí následná snaha všechno ututlat. Náhodné udušení. Nevěřila jsem tomu.

V jednom bodě jsme se shodly. Pomerleauová se do toho sudu sama nezavřela.

Zapsala jsem se v hotelu a v pokoji mě napadlo zavolat Ryanovi. Slidellovi. Místo toho jsem si však dopřála dlouhou sprchu a padla do postele.

Přemáhal mě spánek, když mě pravda udeřila přímo mezi oči.

Pomerleauová je konečně mrtvá. Ta zrůda. Ta, která nám vyklouzla. Pokusila jsem se rozpoznat emoce, které mi svíraly břicho. Marně.

Mozkem se mi honily obrazy a fakta.

Otisk rtu na bundě.

Mužská DNA.

Stephen Menard.

Zvukotěsná vězeňská kobka ve sklepě.

Otázky. Spousta otázek.

Našla si Pomerleauová nového komplice? Měl ten muž prsty v její smrti?

Zabil ji? Proč?

Kdo to je? Kde je teď?

Odvezl si svůj úchylný cirkus na jih?

Tentokrát silnou stěnu spánku prorazilo bušení.

Probudila jsem se dezorientovaná.

Ze sna? Nedokázala jsem si vzpomenout.

V pokoji byla tma.

Úlomky se začínaly spojovat. Kůlna na vaření sirupu. Sud. Pitva.

Pomerleauová.

To mlácení se mi jen zdálo?

Zaposlouchala jsem se.

Hučení provozu na silnici. Silné, nepřerušované.

Žádný déšť ani vítr bičující okna.

„Brennanová.“ Buch. Buch. Buch.

8.05.

Do háje.

„Mazej z postele.“

„Už jdu.“ Natáhla jsem si oblečení, které jsem měla na sobě včera. Víc jsem si toho s sebou stejně nepřivezla.

Otevřela jsem dveře a oslepilo mě slunce. Bouřka skončila a nechala za sebou nepřirozený klid.

Skla leteckých slunečních brýlí deformovala obraz mé tváře do jakéhosi tvaru ze zrcadlového bludiště. Nad nimi vlněný kulich. Pod nimi rudý nos a líce.

„Jsi tady.“ Ubohé. Ještě pořád jsem byla trochu mimo.

„Měla bys být detektiv.“

Jedna z Ryanových starých hlášek. Ani jeden z nás se nezasmál.

„Za deset minut odjíždíme.“

„Za dvacet,“ řekla jsem a zaclonila si oči rukou.

„Počkám v džípu.“

Po dvaceti minutách jsem už seděla uvnitř, prsty obepínala polyetylenový kelímek, abych se zahřála. V džípu voněla káva a rozvařené vepřové.

„Tohohle fešáka mohl kdokoli šlohnout.“

„Nikdo to neudělal.“

„Já ten džíp potřebuju.“

„Nepochybuju, že i on potřebuje tebe.“

„Nejsi dost opatrná.“

„Uklidni se, Ryane. Měl jsi klíče.“

„Nechat ho u lékařského komplexu byla čirá lenost. Ještě že mi Karrasová dala vědět.“

V klíně mi ležel McMuffin s vajíčkem, obal na několika místech vlivem omastku zprůsvitněl.

„Jak ses sem ze St. Johnsbury dostal?“ zeptala jsem se.

„Umpie mě sem hodil.“

Takže teď už je to Umpie.

„Kam jedeme?“

Ryan se zařadil do provozu. Neodpověděl.

Rozbalila jsem housku a několikrát si kousla. Za pár minut jsme se ocitli na nájezdu k dálnici I-89. Mířili jsme na sever.

„Vidím to.“ Ukázala jsem na Ryana. „Jo, to je ten úsměv.“

Očividně neměl na legrácky náladu.

Dobře.

Pozorovala jsem ubíhající vermontskou oblohu.

Pod ranním sluncem tál svět stvořený z ledu. I tak ale venkov vypadal jako lesklý hnědý karamel. Možná politý javorovým sirupem.

„Tak jo, zlato, začnu já.“ Obal od jídla jsem nacpala do sáčku mezi námi. „V sudu byla Anique Pomerleauová.“

Sluneční brýle se ke mně prudce otočily.

„Děláš si ze mě prdel?“

„Ne.“

„Jak umřela?“

„Můžu ti říct, jak neumřela.“

Objasnila jsem mu výsledky pitvy. Ryan poslouchal, nepřerušoval mě, tvář měl staženou a ostražitou. Když jsem skončila, řekl: „Rodasův tým obrátil tu barabiznu vzhůru nohama. Nenašli žádné drogy ani nádobíčko.“

„Co bylo v domě?“

„Mizerný zařízení a nábytek. Jídlo v konzervách ve špajzu, obiloviny a těstoviny, které těšily celé generace hlodavců.“

„Datum spotřeby se dalo ještě přečíst?“

„Občas. Nejnovější byly někdy z roku dva tisíce deset.“

„A lednice?“

„Variace na plíseň. Brouci, myší hovna, hniloba. Zdá se, že tam chvíli někdo bydlel a zas odjel.“

„Kdy odjel?“

„V koši byly zahozené staré noviny. Burlington Free Press. Poslední z neděle patnáctého března dva tisíce devět. Když k tomu přidáš data na potravinách, vyjde ti, že tam posledních pět let nikdo nežil.“

„Kontrolovali jste vypínače? Lampy?“

Ryan se na mě podíval. „Všechny byly vypnuté kromě lustru v kuchyni a lampy v jednom pokoj. Tyhle dvě žárovky shořely.“

„Postele byly ustlané?“

„Jedna jo, druhá ne.“

„Takže ať tam byl kdokoli, nesnažil se po sobě uklidit. Myslím tím vyprázdnit lednici, zastlat, zhasnout. Prostě prásknul do bot. Nejspíš v noci.“

„Velmi dobře.“

„Jak jim chodily noviny?“

„Poštou ne. Tu jim přestali doručovat, protože si osoby žijící na dané adresy nezřídily poštovní schránku.“

„Kdy to bylo.“

„V sedmadevadesátém. Podle Umpieho jim domů nic nevozili.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Pomerleauová musela nakupovat přímo v Burlingtonu nebo někde blízko.“

„Anebo v některém místním krámě, kde se prodávají burlingtonské noviny.“

„Auto?“

„V jedné kůlně byl zaparkovaný Ford F-150 z roku osmdesát šest.“

„To je nákladní auto, že jo?“

„Ano, Brennanová. Půltunový pick-up.“ Ryan s další odpovědí předběhl mou otázku. „Nádrž byla ze čtvrtiny plná. Žádná poznávací značka. A očividně ani žádná gépéeska, co by se dala zkontrolovat.“

„Očividně. Bylo v té kůlně ještě něco?“

„Starý traktor a vozík.“

„Předpokládám, že v domě nebyl alarm.“

„Možná měli psa.“

„Zůstaly tam po něm stopy?“

Ryan jen zavrtěl hlavou. Chtěl říct ne? Chtěl naznačit, že ho má otázka rozčiluje?

„V blízkém okolí nebydlí žádní sousedi,“ prohlásila jsem směrem k přednímu sklu, područkám, možná i klimatizaci. „Nikdo si nevšiml, jestli se tam přestalo rozsvěcovat a zhasínat.“

Ryan zatočil doleva, aby předjel náklaďák Budweiser. Rychle. Až moc.

„Byl v domě telefon?“ Nevzpomínala jsem si, že bych viděla dráty.

„Ne.“

„A nejspíš ani kabelovka a wi-fi.“

Bez odpovědi.

„A sítě? Plyn? Voda? Elektřina?“

„Dělají na tom.“

„Corneauovi umřeli v roce osmdesát osm. Kdo potom platil daně?“

„I na tom dělají.“

„Ty si vážně myslíš, že tam Pomerleauová bydlela, nařezávala stromy a držela se od všeho stranou?“

„V jedné ložnici jsme našli sbírku knih o výrobě javorového sirupu. Všechno potřebné vybavení už na pozemku bylo.“

„Co říkají sousedi?“

„Dě…“

„… lají na tom. Proč jsi sakra tak protivnej?“

Ryan stiskl rukou volant. Zhluboka se nadechl. Vydechl nosem. „Našli jsme tam ještě něco.“

„Podle toho, jak se chováš, to byly přinejmenším masožravý zombie.“

Bylo to horší.

24

„Já?“

„Ano, Brennanová. Ty.“

„Jaký časopis?“ V žaludku mě pálilo, jako bych zrovna vypila kyselinu. A nebylo to snídaní.

„Health Science.“

„Nevzpomínám si, že bych jim poskytovala rozhovor…“

„Ale poskytla.“

„Kdy to vyšlo?“

„V roce dva tisíce osm.“

„A nebylo to na téma…“

„Zachovala se jen jedna stránka. Fotka, na které měříš lebku v laboratoři na univerzitě v Charlotte.“

Matně jsem si to vybavovala. Telefonát. Článek o změnách ve fyzické antropologii za posledních padesát let. Mohla bych něco povědět o své specializaci v oboru soudních věd? A směli by si mě vyfotit?

Tenkrát jsem si myslela, že by takový článek mohl rozptýlit hollywoodský mýtus o velkolepém vyšetřování a stoprocentní úspěšnosti při řešení případů. Už je to šest let?

Pálení se šířilo ze žaludku do hrudníku. Polkla jsem.

Pomerleauová si vystřihla mou fotku. Věděla, že bydlím v Charlotte. Věděla to od roku dva tisíce osm.

Lizzie Nanceová zemřela v roce dva tisíce devět. Další holčičky po ní. Estradová. Lealová. Možná Koseluková a Donovanová. ME 107-10.

Než jsem stihla něco říct, Ryanovi zabzučel telefon v kapse. Podíval se na displej, přijal hovor a poslouchal. „Pomerleauová.“

Nadávku ztlumilo Ryanovo ucho. Následovaly otázky. Ryan odpovídal většinou jednoslovně. „Ano.“ „Ne.“ „Neurčená.“ „Podezřelý.“

„Přepnu tě na hlasitý odposlech.“ Udělal to a položil telefon na palubní desku.

„Jak to jde, doktorko?“ Rodas.

„Báječně.“

„Zatím máme tohle. Výslech sousedů zabral asi pět vteřin, prakticky tam nikdo nežije. Manželům, co bydlí jižně, je přes osmdesát. Neslyší, nevidí. Znali Corneauovy, prý na jaře v kůlně vařili sirup, občas i v létě. Truchlili nad jejich smrtí. Pán si myslel, že tam jednu dobu žila jejich vnučka.“

„Kdy ji viděl naposledy?“

„Neví.“

„Byla blondýna?“

„Zeptám se.“

„Posílám dva obrázky. Věkově přizpůsobený policejní portrét Pomerleauové,“ mluvila jsem a přitom odesílala soubory, „a detail, co jsem nafotila při pitvě. Ukažte jim je.“

„Dobře. Soused na severu je vdovec, zdržuje se tady jen část roku. Nevěděl vůbec nic. Totéž platí i pro ty, co bydlí u Hale.“

„Nikdo si nevšiml, že se v domě nadobro přestalo svítit?“

„Je posazený strašně vzadu. Včera večer jsem to zkoušel. Přes stromy je vidět prd.“

„Nikdo si nevzpomíná, že by tam někdo přijížděl nebo odtamtud odjížděl?“

„Ne.“

„Nikdo tam nikdy nezavítal na návštěvu? Nehledal zatoulané štěně? Nepřinesl sušenky na uvítanou?“

„Lidi ve Vermontu se o druhé moc nestarají.“

„Ptal jste se ve městě?“

„Zdá se, že Pomerleauová si odstěhovala živnost jinam. Zatím jsme nenarazili na nikoho, kdo by si vzpomněl na ženu odpovídající jejímu popisu. Pokud občas zašla do obchodu, místní ji patrně pokládali za turistku, co si sem vyjela na ryby nebo s kajakem. Nevěnovali jí pozornost.“

To odpovídalo mé teorii, že Pomerleauová nakupovala nedaleko Burlingtonu. Ve větším městě, kde mohla zůstat v anonymitě.

Zaslechla jsem tlumené pinknutí. Věděla jsem, že moje zpráva přistála v Rodasově telefonu.

„Kde brala dřevo?“ zeptala jsem se.

„Našli jsme chlapíka, co tam několik let vozil vždycky v březnu celý náklaďák. Prý mu platila hotově.“

„Kdy byla poslední zavážka?“

„Jeho záznamy nejsou zrovna vzorové. Myslí si, že tak v roce dva tisíce devět.“

„Ukažte mu fotky.“

„Dobře. Andy?“

„Jsem tu.“

„Řekl jsi jí o novinách a datech spotřeby na potravinách?“

„Ano.“

„Víte, co si myslím? Pomerleauová se v roce dva tisíce čtyři dostane z Montrealu do Vermontu. Nastěhuje se a snaží se být nenápadná. V roce dva tisíce devět je dům už opuštěný. Co říkáte, shodla byste se s doktorkou Karrasovou, že mohla být klidně tak dlouho mrtvá?“

Představila jsem si sud. Tělo. Zachovalé listí v bezvadném stavu. „Pět let klidně,“ řekla jsem. A pak: „Komu ten pozemek patří?“

„Tady to začíná být zajímavé. Je pořád psaný na Margaux Daudetovou Corneauovou.“

„Babičku Stephena Menarda z matčiny strany.“

„Nejspíš proto, že Corneauovi zahynuli v Kanadě, nikoho nepraštilo do očí, že po jejich smrti vlastnictví na nikoho nepřešlo. Daně – ohromujících devět set dolarů ročně – automaticky odcházely z účtu vedeného na jméno Corneau v Citizens Bank v Burlingtonu.“

„Kdy zřídili účet?“

„Dozvím se víc, jakmile získám soudní příkaz.“

„A dodávky energií?“

„Na pozemku je vlastní studna, plyn tam přivedený není. Platby pro Green Mountain Power chodily ze stejného účtu jako daně. Ale peníze nakonec přece jen došly. Začali posílat upomínky…“

„Ale ty si nikdo nepřevzal, protože se tam nevozila pošta a telefon tam taky nebyl.“

„V roce dva tisíce deset elektřinu odpojili.“

„Stát nepodnikl žádné kroky kvůli neplacení daní?“

„Taky poslali upomínku. Dál se tím zatím nikdo nezabýval.“

Slyšela jsem cvaknutí.

„Moment. Mám další hovor.“

Linka ztichla. Pak se Rodas vrátil, napětí v jeho hlase o jeden dílek vzrostlo. „Za chvíli zavolám.“

„Mělas pravdu,“ prohodil Ryan, když jsme ujeli dalších pár kilometrů. „Chovám se jako vůl.“

„To teda jo,“ souhlasila jsem.

„Je mi zle, když si představím, že Pomerleauová věděla, kde bydlíš.“ Pruhy na silnici vyslaly dvě žluté čárky na skla Ryanových brýlí. „Že to vůbec chtěla vědět.“

„Ani mně se to nelíbí.“

„Jsem rád, že je ta mrcha mrtvá. Doufám, že už hnije v pekle.“

„Někdo ji zabil.“

„Dostaneme ho.“

„A do té doby?“

„Dostaneme ho,“ pokračoval Ryan, aniž by se na mě podíval.

„Kdybych neposkytla rozhovor, Pomerleauová by nikdy do Charlotte nepřijela.“

„Nevíme, jestli tam byla.“

„Její DNA se našla na těle Lizzie Nanceové.“

„Stejně by v tom krveprolití pokračovala ve Vermontu. Nebo někde jinde.“

„Proč právě Charlotte? Proč v mém domovském rajonu?“

Odpověď jsme znali oba.

Byli jsme už za quebeckou hranicí, když Ryanovi znovu zabzučel mobil. Stejně jako předtím přepnul Rodase na hlasitý odposlech.

„Jeden z detektivů našel mechanika, co tvrdí, že u Corneauových opravoval pec. Jednou v roce dva tisíce čtyři, podruhé v roce dva tisíce sedm.“

„Poznal ji na obrázcích, co jsem vám poslala?“

„Ano, madam. Poprvé prý byla Pomerleauová sama. Podruhé u sebe měla návštěvu.“

Rychle jsem se podívala na Ryana; měl zaťaté zuby, ale neříkal nic.

„Mohl by se s ním někdo pokusit nakreslit portrét?“

„Těžko. Říká, že ta osoba byla moc daleko u kůlen a celá zabalená proti zimě. Ví jen to, že to byl vysoký člověk.“

„Aspoň něco,“ řekla jsem.

„Aspoň něco,“ souhlasil Rodas a zavěsil.

S Ryanem jsme oba vstřebávali poslední informaci. Promluvil první. „Před rokem dva tisíce sedm se tedy Pomerleauová už dala dohromady s další osobou, která s ní byla ochotná sdílet její psychózu. Zabijou Nellii Gowerovou. Za rok odjedou do Severní Karolíny, zavraždí Lizzii Nanceovou a vrátí se do Vermontu, aby navrtali javory. Vztah jde do háje…“

„Anebo to byla nehoda.“ Opatrnost a la Karrasová.

„… on ji zabije, nacpe tělo do sudu a zmizí do Severní Karolíny.“

„Zní to dobře,“ řekla jsem.

„Jako Sousův pochod.“

„Co teď?“

„Strčíme toho sráče za mříže.“

Ryan a já jsme se dohodli na dvojím postupu. Ani jednomu nám nebylo jasné, po kterých dvou cestách se vydáme.

On by mohl zůstat v Montrealu. Vzhledem k tomu, že si Pomerleauová a její spolubydlící vylepili můj obličej na stěnu, nebyl z toho moc nadšený. Jenomže po dlouhé debatě souhlasil, že to dává největší smysl.

Já jsem brzy ráno odletěla do Charlotte. Když jsme se loučili, napadlo mě, kdy ho zase uvidím. Vzhledem k naší minulosti a skutečnosti, že má přítomnost je pro něho nejspíš bolavá, jsem měla podezření, že v budoucnu asi bude žádat o případy, které nevyžadují mou odbornost.

Těsně po jedenácté mě taxík vysadil před domem. Zaplatila jsem a vyndala klíče. A zjistila jsem, že je nepotřebuju. Zadní dveře byly odemčené.

Chvilková panika. Podívat se dovnitř? Zavolat poldy?

Pak jsem přes sklo spatřila Mary Louise, jak stojí v kuchyni a Birdieho si tiskne k hrudi.

Zaplavila mě úleva. Po ní následovalo podráždění. „Vždycky bys měla zamknout dveře,“ prohlásila jsem, když jsem vešla.

Mary Louise měla zase svůj klobouček. Pod nařasenou krempou se zatvářila schlíple.

Fakt dobrý, Brennanová. Sotva přijdeš, hned tý holce nadáváš.

„Chci jen říct, že je to bezpečnější.“

„Ano, paní.“

Birdie se na mě podíval kulatýma žlutýma očima. Vyčítavě?

„Tak se mi zdá, že vy dva jste si opravdu padli do oka.“

„Je to báječný kocour.“

Birdie se vůbec nepokusil vymanit z objetí a dojít ke mně, což byla jeho obvyklá reakce vždy po mém návratu.

„Zrovna jsem mu chtěla dát dobrotu.“ Váhavě.

Birdie na mě dlouho kriticky zíral. Ať mě ani nenapadne se do toho míchat?

„Bude rád,“ řekla jsem a široce se usmála.

Mary Louise došla ke spíži. Já mezitím odložila tašku na podlahu a kabelku na kuchyňskou linku.

„Volala vaše matka,“ dozvěděla jsem se, když Birdie baštil greenies z dívčiny dlaně. „Nevzala jsem to. Ale slyšela jsem, že vám nechává vzkaz. Moje babička má taky takový záznamník.“

Skvělé. Jsem fosilie. Kolik jí je, napadlo mě. Dvanáct, možná třináct. „Volal ještě někdo?“

„Červený světýlko bliká od středy. Takže asi jo.“

„Co jsem ti dlužná?“

Hladila Birda po hlavě. Král dramatických umění prohnul hřbet a předl. „Vůbec nic. Tohohle mrňouse mám fakt ráda.“

„Tak to jsme si nedomluvily.“ Vytáhla jsem čtyři desetidolarovky a podala jí je.

„Páni.“ Strčila bankovky do kapsy. „Moje máma má alergii, doma mít kočku nemůžu.“

„To je škoda.“

Trapná pauza.

„Mohla bych za ním někdy přijít? Myslím, i když budete doma?“

„Já i Birdie z toho budeme mít velkou radost.“ Poděkovala jsem a pozorovala Mary Louise oknem, jak hopsá po chodníku. Usmála jsem se a tlačítkem na památečním přístroji si přehrála vzkazy.

Máti; stěžovala si na doktorku Finchovou.

Harry; doporučovala mi knihy o rakovině.

Venku Mary Louise udělala na trávníku dvě hvězdy.

Poslední zpráva byla od Larabeeho: výsledky testu DNA z vlasu, který se našel v hrdle Shelly Lealové. Zvláštní. Podívala jsem se na iPhone. Volal mi i na něj. Zapomněla jsem si ho po přistání zapnout.

Vytočila jsem MCME. Paní Flowersová mě přepojila po několika poznámkách o hlávkovém salátu pěstovaném v květináči.

„Larabee.“

„Tempe.“

„Jak bylo v Kanadě?“

„Zima. A ve Vermontu taky.“ Shrnula jsem mu výsledky rozhovorů se Sabine Pomerleauovou, Violetteovými a Kezerianovými. A pak jsem odpálila pumu o Anique Pomerleauové.

„Já se picnu.“

„Jo.“ Vybavila se mi Ryanova reakce. A ani mě netížila vina, že sdílím jeho pocity ohledně smrti té ženy. Tedy skoro.

„Vlasy, které jsme našli v hrdle Lealové, byly vytrženy silou, takže laborka dokázala sekvenovat jadernou DNA.“ Larabeeho hlas zněl divně. „Jsou Pomerleauové.“

Byla jsem v takovém šoku, že jsem se nezmohla na odpověď.

„Vlas byl odbarvený, což souhlasí s tvým popisem mrtvoly. Pomerleauová se patrně snažila maskovat.“

„Jenomže v době, kdy zabili Lealovou, byla Pomerleauová dávno mrtvá.“

„Vlasy se mohou přenést mnoha způsoby. Na šatech. Na prostěradle. Možná si její komplic moc nepotrpěl na pořádek.“

Mozek mi zahltily obrazy, jeden horší než druhý.

„Co teď?“ zeptal se po chvilce Larabee.

„Teď strčíme toho sráče za mříže.“ Citovala jsem Ryana.

Zrovna jsem si v ložnici vybalovala věci, když mi někdo začal bušit na dveře.

25

Přiskočila jsem k oknu v hale, abych viděla dolů na krytý vchod. Pod stříškou jsem zahlédla kostkované rameno. Pánskou obnošenou a odřenou botu Rockport na gumové podrážce.

Seběhla jsem dolů. Ověřila si totožnost návštěvníka v kukátku. Slidell se zrovna rýpal palcem ve stoličce.

Ruka mu spadla dolů, když jsem otevřela. „Barrow chce, aby mu Lonerganová plivla na vatičku.“

Trvalo mi celou minutu, než jsem informaci zpracovala. „Lonerganová je teta Colleen Donovanové,“ řekla jsem.

„Jo.“

Osten strachu. „Našly se ostatky?“

„Ne.“

„Tak proč chce Lonerganové odebírat DNA?“

„Ta dáma nevede zrovna příkladnej život. Barrow si to chce podchytit. To víte, pro případ, že by se zdechjla a zapomněla tu nechat novou adresu.“

A pro případ, že by se objevila Colleen.

Slidell zajel pohledem k pokoji za mými zády. „Ahoj, kocoure.“

Otočila jsem se. Birdie nás pozoroval z prostředku místnosti. Má Slidella rád. V kočičím vkusu se vážně nevyznám.

„Napadlo mě, že byste třeba chtěla jet se mnou.“

Důvod jsem znala. Slidella odpuzují tělní tekutiny ostatních lidí. Nesnáší, když má odebírat vzorky a dostat se tak do přímého kontaktu.

„Mluvil jste s Larabeem?“ zeptala jsem se.

„Říkal mi o Pomerleauové, když jsem si vyzvedával sadu na DNA. Asi za ni nebudem zapalovat svíčky, co?“

Nemohla jsem nesouhlasit.

„Má Rodas nějakou teorii, kdo by moh bejt ten její parťák?“

„Ne,“ řekla jsem.

„Tak jedem. Aspoň budete mít čas mi povyprávět všechny ty zlatý hřeby.“

Laura Lonerganová bydlela na Park Road nedaleko centra. Zeměpisně. Ekonomicky byla její adresa na světelné roky vzdálená.

Cestou mi Slidell podal letáček.

Nonstop provoz. Masáže. Společnost. Pro dospělé muže, kteří chtějí sexy citlivou ženu. Pravé kudrnaté vlasy, pevné kozy, macatá prdelka!!! Volej hned! Černochy neberu. Na SMS zprávy neodpovídám. Hovory ze skrytých čísel nepřijímám. Princezna.

Věk inzerenta: 39

Místo: centrum Charlotte.

Na fotografii byla žena oblečená do push-up podprsenky a tang, jak se kroutí na posteli jako hroznýš na větvi. Na další se usmívala z vany s pěnou, která jí zdaleka nesahala k bradě.

„Odkud to je?“ zeptala jsem se.

„Backpage.com. V rubrice Eskortní služby, Charlotte.“

„Je hodně liberální.“

„Všichni máme svý hranice.“

„Říká si Princezna?“

„No jo, nefalšovaná aristokratka.“

„Počítám, že reklama na internetu je pohodlnější než šlapání ulice.“ Odložila jsem inzerát mezi nás.

„To dělá taky.“

Slidell zpomalil. Nakoukl do kroužkového notesu.

Blok tvořily jedno a dvoupatrové budovy, v mnohých byly byty přestavěné na malé provozovny. Lonerganová bydlela v domě se šesti bytovými jednotkami, po jehož zdech se plazila jakási velkolistá rostlina. Nejspíš kudzu.

„Čeká nás?“ chtěla jsem vědět.

„Ne.“ Slidell zajel na parkoviště. „Ale je doma.“

Vystoupili jsme a vešli do haly velikosti poštovní známky. Páchlo to tam po plísni a kobercích, které už minimálně deset let nikdo nečistil. Chemikáliemi, které se používají na barvení vlasů a trvalou.

Vpravo za vnitřními dveřmi se nacházela kancelář daňového poradce. Nebyl v ní ani jeden zaměstnanec či zákazník. Přímo před námi začínalo úzké schodiště. Nalevo od něj se vcházelo do další chodby, která se táhla napříč zadním traktem domu.

Byt Lonerganové byl v prvním poschodí vedle salonu krásy, naproti vizážistce, co provádí i manikúru. Oboje dveře byly zavřené. Nic nesvědčilo o tom, že se za nimi nachází lidská bytost.

Na dveřích Lonerganové se skvěl nápis s nabídkou masáží a výzvou pro návštěvníky, aby klepali. Slidell to udělal.

Čekali jsme. Těkala jsem pohledem sem a tam. Ulpěla na pavučině, která by si jistojistě našla míso v časopise Architectural Digest.

Slidell znovu zaklepal.

Ozval se ženský hlas, ale slova nebyla zřetelná.

Slidell mi ukázal, abych ustoupila stranou mimo dohled. Pak zabušil ještě jednou, tentokrát s pořádným gustem. Něco zachrastilo a dveře se otevřely.

Laura Lonerganová vypadala jako portrét s názvem Perníková tvář. Zacuchané oranžové vlasy. Pokožka vzhledu surové kůže, samý strup. Tváře hluboce propadlé kvůli chybějícímu chrupu.

Lonerganová se usmála, ale rty měla sevřené, nejspíš chtěla zakrýt těch pár nevzhledných zubů, které se jí podařilo uchovat. Jednou rukou si přejela po ňadrech a nepatrně si upravila růžové polyesterové tílko. Zvedla bradu a pohodila ramenem. Ostýchavá svůdkyně.

„Tohle si ušetři, Princezno.“ Slidell vytasil odznak.

Lonerganová si ho prohlížela snad týden. Pak se narovnala. „Jste polda.“

„A ty génius.“

„Mám zavřeno.“ Lonerganová ustoupila a chystala se zabouchnout dveře.

Slidell ji jednou masitou dlaní zarazil. „Už ne,“ řekl.

„Nemusím s váma mluvit.“

„Ale ano, musíš.“

„Co jsem provedla?“

„Tu část, kdy si hraješ na neviňátko, vynecháme.“

„Jsem masérka.“

„Jsi smažka a kurva.“

Lonerganová se rozhlédla sem a tam po chodbě. Pak o něco mírněji: „Takhle se mnou nemůžete mluvit.“

„Ale jo, můžu.“

Na čele se jí objevily vrásky, jak o tom přemýšlela. „Co kdybyste přimhouřil oko?“

„Možná.“

Chvilku uvažovala, co to asi může znamenat. „Jo?“

„Jo.“

„Neseberete mě.“

„To záleží na tobě.“

Přestala těkat očima. Podívala se na mě. Na Slidella. „Šedesát devítka ve třech je hustá. Ale něco stojí.“

Pocítila jsem nutkání vydrhnout se antibakteriálním mýdlem.

„Jdeme dovnitř,“ vyštěkl Slidell.

Lonerganová se nepohnula.

„Slyšela jsi, Princezno?“

„No jo.“ Pokusila se o lhostejný tón, ale ani vzdáleně se mu nepřiblížila.

Ze dveří se vcházelo rovnou do malého obývacího pokoje. Lonerganová došla k pohovce zakryté přehozem se vzorem leopardí kůže, sedla si, jednu nohu v přiléhavých džínách vystrčila dopředu a druhou přehodila přes opěradlo.

Naproti stála dvě olezlá proutěná křesla a konferenční stolek, na desítkách míst propálený od cigaret. Za nimi u zadní stěny, která byla červená, se na stolku vyjímala televize a plastová bankovní lampa opravená izolepou. Zdi lemovaly černé pytle na odpadky plné pokladů, které jsem si ani nedovedla představit. Halogenová žárovka bez stínidla vrhala mdlé světlo ze stojací lampy vychýlené asi dvacet stupňů z osy.

Dveřmi vpravo bylo vidět do maličké kuchyně. Na lince i stole se válelo špinavé nádobí a prázdné krabice od jídla. Předpokládala jsem, že ložnice a koupelna jsou vzadu. Netoužila jsem je vidět. Podívala jsem se na křesla. A rozhodla se, že zůstanu stát.

Slidell se opřel půlkou statného zadku o kraj stolku. Založil ruce. Upřeně zíral.

„To bude trvat celej den?“ Strhla si strup na bradě. „Mám něco na práci.“

„Popovídáme si o Colleen.“

„O Colleen?“

„Tvojí neteři.“

„Já vím, že je to moje neteř. Přišel jste mi říct, že se jí něco stalo?“

Slidell z ní nespouštěl oči.

„Kde je Colleen?“

„To mi řekni ty.“

„Já nevím.“

„Ozvala se ti v poslední době?“

„Co vypadla, tak ne.“

„Kdy to bylo?“

Zničená tvář povolila, jak se ponořila do trosek své paměti. „Nevím. Asi o Vánocích.“ Rukou zpátky ke strupu, který už začínal krvácet. „Jo. Byla tu o Vánocích. Dala jsem jí šest lahví piva. Ona mně to samý. Pěkně jsme se tomu zasmály.“

„Kam šla?“

„Na mejdan s kámošema. Na rande s chlapem. Kdo to má sakra vědět?“

„Těžko uvěřit, že odešla, když jsi jí poskytovala tak starostlivou péči.“

„Už ji nebavilo spát na gauči.“

„Už ji nebavilo se koukat, jak si šleháš a šukáš s kunčoftama.“

„Tak to nebylo.“

„Nepochybuju, že jste se společně modlily růženec.“

„Colleen nebyla žádnej andílek,“ bránila se. „Klidně roztáhla nohy, když to stálo za to.“

„Bylo jí šestnáct.“ Ostře. Nemohla jsem si pomoct. Ta ženská byla odporná.

„Colleen vždycky všechno přežije. Nejspíš teď tancuje někde ve Vegas.“ Zlehčovala to, ale já v jejím hlase vycítila otazník.

Slidell vytáhl z kapsy saka průhlednou plastovou zkumavku. Podal mi ji. „Potřebujeme tvý sliny,“ řekl Lonerganové.

„Ani za nic.“

„Nebolí to.“ Vytáhla jsem z obalu tampon a ukázala jí ho. „Jen vám tím přejedu zevnitř po dásni. To je všechno.“

Lonerganová přehoupla nohu z pohovky na zem, obě končetiny si přitáhla k sobě, poposedla si dopředu a pažemi objala kolena, hlavou kroutila ze strany na stranu.

Slidell ji provrtával jedním ze svých pohledů ze sbírky „tvrdej polda“. Marné úsilí, jelikož ona upírala oči do podlahy.

„Je to trik, abyste mohli dokázat, že beru.“ Její zrak stále spočíval na botách. Ty měly podpatky vyšší než kola u mého auta.

„Na to nepotřebuju sliny, abych to viděl.“ Slidellův tón naznačoval, že mu dochází trpělivost.

„Pobleju se.“

Slidell promluvil na mě: „Svědkyně tvrdí, že se necítí dobře. Takže bych se měl asi porozhlídnout po bytě a zjistit, jestli je tu něco, co by jí mohlo dělat zle.“ Narovnal se.

Hlava Lonerganové vystřelila nahoru, chrupavka v hrdle jí vystupovala jako prsteny na pružině slinky. „Ne.“

Čekali jsme.

„Proč to děláte?“ Plaché oči oběhly pokoj a spočinuly na mně, méně nebezpečném nepříteli.

„Potřebujeme vaši DNA do spisu,“ řekla jsem mírně.

„Pro případ, že by Colleen…“

„Trvá to jen vteřinku.“ Natáhla jsem si chirurgické rukavice a přistoupila k ní. Očekávala jsem, že se otočí. Zatne zuby. Možná na mě plivne. Místo toho otevřela ústa a odhalila zuby tak zkažené, až jsem si říkala, jak vůbec může kousat. Přejela jsem jí zevnitř po tváři, uložila tampon do zkumavky a označila ji fixem. Slidell si ode mě beze slova vzal vzorek. Pak se otočil na patě a vykročil ke dveřím.

Pohlédla jsem na Lonerganovou a cítila, jak se mi v hrudníku formuje lítostivá bublina. Ta žena nic nemá. Sestra jí zemřela. Neteř se pohřešuje, snad je taky mrtvá. Nemá žádnou přítomnost. Ani budoucnost. Jen otrocký návyk, který ji nakonec připraví o život.

„Vím, že vám na Colleen záleží,“ řekla jsem tiše.

Lonerganová si odfrkla, jako by chtěla dát najevo apatii. Já však slyšela pocit viny a pohrdání sama sebou.

„Udělala jste to nejlepší, co jste mohla, Lauro.“

„Neudělala jsem ani hovno.“

„Nevzdala jste to.“

„No jo. Nechávám na verandě rozsvíceno.“

„Nenechala jste ten případ zapadnout.“ Zoufale jsem se snažila najít pár utěšujících slov. „Dala jste si tu práci, že jste se poptala, jak se věci vyvíjejí.“

„To jsem neudělala.“

„Podle záznamů v Colleenině spise jste vloni v srpnu telefonovala a zajímala se o nové informace.“

Lonerganová na mě hleděla s nefalšovaným zmatkem. „Komu jsem volala?“

„Patu Tasatovi.“

„V životě jsem o něm neslyšela.“

„Znáte ženu, která se jmenuje Sarah Merikoskiová?“

Jedno kostnaté rameno povyskočilo a zase spadlo. „Možná.“

„To ona nahlásila zmizení vaší neteře. Tasat ho vyšetřoval.“

„Já už nemám moc věcí, kterejma bych si mohla bejt jistá, dámo. Ale na tohle si klidně vsaďte – žádnýmu poldovi jsem v životě nevolala.“

Mluvil z ní perník? Pochopil to Tasat špatně? Anebo mu něco uniklo?

„Má Colleen ještě nějaké příbuzné?“ zeptala jsem se.

„Kdyby měla na výběr, myslíte, že by zůstala v týhle díře?“ Vychrtlou rukou ukázala na pokoj.

Nervy se mi rozdrnčely.

Sjela jsem pohledem ke Slidellovi.

Pozorně poslouchal.

26

Byla jsem tak nabuzená, že jsem vůbec nevnímala směsici pachů zamořující Slidellův taurus.

„Jestli Lonerganová Tasatovi nevolala, tak kdo?“ zeptala jsem se.

„Na prstech jedný ruky spočítáte buňky, který jí v mozku ještě trochu fungujou.“

„Ale byla si jistá.“

Slidell popotáhl.

„Nepamatuju se, jestli je v záznamu uvedené číslo volajícího.“

„Tak na to koukněte. Já odvezu vzorek do laborky.“

Za pár minut jsme byli u policejní budovy. Mlčky jsme jeli nahoru výtahem.

Srdce mi bušilo. Může za tu nesrovnalost špatná paměť Lonerganové? Tasat si to špatně zapsal? Anebo jsme narazili na Ryanův „velký třesk“?

Vystoupila jsem ve třetím patře a vykročila k zasedačce oddělení odložených případů. Slidell pokračoval do čtvrtého.

Spis Donovanové ležel na stole s ostatními. Najít příslušný zápis mi trvalo jen chviličku.

Poznámky k vyšetřování (Tasat) (7. 8. 2014)

Rodinný příslušník – Laura Lonerganová – telefonoval kvůli novým informacím v případu pohřešované Colleen Donovanové. Lonerganová je tetou Donovanové z matčiny strany. Na otázku, zda má ponětí, kde by mohla Donovanová být, odpověděla záporně. Na otázku, kde je k zastižení, uvedla číslo mobilního telefonu s tím, že nemá telefon ani do zaměstnání, ani domů.

Na konci zápisu bylo číslo Lonerganové.

Zablokovala jsem si zobrazení svého čísla a vytočila. Hlas mi oznámil, že linka je mimo provoz.

Zůstala jsem sedět, ze všech pórů mi vytékalo zoufalství, když do dveří vrazil Slidell. „Co je?“ zeptal se, když viděl výraz v mé tváři.

„Ve spise není nic, z čeho by se dalo poznat, odkud volali. Mobilní číslo, které Lonerganová –“ naznačila jsem prsty uvozovky, „– nahlásila, je falešné. A Tasat tu není, abychom se mohli zeptat.“

„Vždyť vám to povídám. Ta ženská má místo mozku hamburger.“

„Myslím, že bychom to měli prověřit.“

Slidell si povzdechl, nekonečná trpělivost. Vytáhl kroužkový blok. „Znáte datum toho hovoru?“

„Sedmého srpna.“

„Čas?“

„Ne.“

„Budu muset sehnat Tasatovo číslo.“

„To by nemělo být těžké.“

„A pak si musím vyžádat záznamy od MaBell.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Pár tejdnů, pár dnů. Některý společnosti jsou přátelštější než jiný.“

„Řekneme to Barrowovi?“

„A co jako? Že jedna smažka má problémy s pamětí?“

Klid, Brennanová. „Kde je Barrow?“

„Jede sem.“

Slidellova slova sotva dozněla, když šéf oddělení odložených případů vkročil do místnosti.

Vysvětlila jsem mu, o co jde. A sdělila své podezření, že telefonoval někdo jiný než Lonerganová.

„Dobrá práce.“

„Možná.“ Ale v kostech jsem cítila, že se nepletu. „Mobilní číslo, které Lonerganová dala Tasatovi, není v provozu. A neshoduje se s tím v inzerátu na Backpage.com.“

„Ukončili jí smlouvu, anebo sama změnila operátora.“ Slidellova skepse mi šla vážně na nervy.

„Jdete po té stopě?“ Barrow se zeptal, než jsem stihla zareagovat.

„Chcete se vsadit, že je to ztráta času?“

„Můžu to předat Tinkerovi.“

Slidell odešel a něco si mumlal o papírování. A kravinách.

Barrow se posadil naproti mně. „Jak bylo na dálném severu?“

„Zima.“

„Povídejte, co je nového.“

Poslechla jsem.

Barrow poslouchal, tu a tam si odkašlal.

Když jsem skončila, mlčky seděl a přemýšlel. Pak řekl: „Vedení chtělo silnější propojení mezi Lealovou a ostatními případy. Tvrdili, že to přehodnotí, pokud se situace změní.“

„To ano.“

„Musíme to oznámit zástupkyni šéfa.“

„Kdy?“ Podívala jsem se na hodinky. Bylo deset minut po páté. Kvůli zpátečnímu letu do Charlotte jsem vstávala před úsvitem.

„Hned.“

„Od roku dva tisíce sedm byly za plného denního světla uneseny a později nalezeny mrtvé tři dospívající dívky. Nellie Gowerová, Hardwick ve státě Vermont, dva tisíce sedm. Lizzie Nanceová, Charlotte, dva tisíce devět. Tia Estradová, Salisbury, dva tisíce dvanáct. Oběti jsou vzhledově stejný typ. Kriminalistický profil podle VICAP vykazuje pozoruhodnou podobnost. Ve všech případech bylo tělo ponecháno venku, zcela oblečené a upravené. Ani v jednom případě nejsou důkazy sexuálního napadení. Ani v jednom případě nelze určit příčinu smrti.“ Na Barrowovo naléhání jsem se ujala slova.

Zástupkyně Denise Salterová se mi dívala do očí. Ty její byly hnědé, tmavší než karamelová pleť, světlejší než černé vlasy stažené do uzlu v týle. Měla na sobě bílou blůzku, z jejíhož odstínu až přecházel zrak, s rukávy tak nažehlenými, že by s nimi mohla provádět mikrochirurgické operace. Černá vázanka, černé kalhoty, černé lakované kožené boty, které svítily jako mramor.

Salterová si přesunula jinou schůzku, abychom s ní mohli mluvit. Naslouchala s výrazem, který nebyl ani přívětivý, ani nepřívětivý.

„Během sedmi let v Severní Karolíně zmizela minimálně dvě další děvčata. Avery Koseluková z Kannapolisu v roce dva tisíce jedenáct a Colleen Donovanová z Charlotte na přelomu let dva tisíce třináct a dva tisíce čtrnáct.“

Barrow položil před Salterovou na stůl pět fotografií. Nasadila si brýle na čtení a prohlédla si je. Pak se podívala přímo na mě.

Pokračovala jsem: „U Koselukové se předpokládal únos rodičem, jemuž nebyla svěřena do péče. U Donovanové útěk z domova. Oba případy jsou stále otevřené.“

„Přejděte k věci.“ Za brýlemi mi oči Salterové připadaly obrovské jako u E.T.

„U Gowerové a Nanceová se našla identická DNA.“

Barrow přidal na stůl věkově přizpůsobený portrét Pomerleauové. Salterová ho zvedla a prohlížela si tvář. „Její?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jak jste na to přišli?“

„NDDB, kanadská obdoba CODIS.“

Pokud to Salterovou překvapilo, nedala to znát.

„Kdo je to?“

„Kanaďanka Anique Pomerleauová. Ona i její komplic Neal Wesley Catts alias Stephen Menard jsou hledáni pro úmrtí minimálně tří osob. Jejich modus operandi spočíval v tom, že věznili, mučili a znásilňovali mladé ženy. Angelu Robinsonovou, svou první oběť Menard unesl v Corningu v Kalifornii v roce devatenáct set osmdesát pět. Marii-Joëlle Bastienovou a Manon Violetteovou v Montrealu v roce devatenáct set devadesát čtyři. Všechny tři v zajetí zemřely.“

„Jak to víte?“

„Identifikovala jsem jejich ostatky.“

„Pokračujte.“

„V roce dva tisíce čtyři Pomerleauová vyklouzla těsně před tím, než ji zatkla montrealská policie. Od té doby je na útěku. Tedy byla až dosud.“

„A Menard?“

„Buď ho zabila, nebo se odpravil sám těsně před jejím zmizením.“

„Vy si myslíte, že Pomerleauová teď vraždí děti v mém rajonu?“

„Ne.“

Salterová tázavě povytáhla obočí.

„Před dvěma dny jsem asistovala u její pitvy.“

Shrnula jsem cestu do Montrealu a St. Johnsburry. Ryana. Bezvýsledné rozhovory s Kezerianovými, Sabine Pomerleauovou, Violetteovými.

Popsala jsem nemovitost Corneauových, sud, pitvu. Zmínila se o mechanikovi, který na farmě viděl další osobu.

„Vy si myslíte, že Pomerleauová a její komplic zabili Nellii Gowerovou. A pak za dva roky přijeli sem a zavraždili Lizzii Nanceovou.“

„Ano.“

Barrow a já jsme se po sobě podívali. On přikývl. „A jsme přesvědčení, že obětí bylo víc,“ dodala jsem.

Salterová cukla zápěstím, abych pokračovala.

„V Belmontu byla v roce dva tisíce deset nalezena kostra. Stanovila jsem, že kosti patří dvanácti-až čtrnáctleté staré dívce, která byla v době pohození těla patrně plně oblečená.“

„Patrně?“

„Ostatky ohlodala divá zvěř.“

Salterová odhodila brýle na podložku na stole a opřela se.

„Během pitvy Shelly Lealové vytáhl Larabee z hrdla vlasy,“ řekla jsem.

„To děcko nedávno našli pod nadjezdem I-485.“

Přisvědčila jsem. „Sekvenace DNA ukázala, že alespoň jeden z nich patřil Anique Pomerleauové.“

„To je něco.“

„Je to matoucí. Nepřímé důkazy naznačují, že Pomerleauová zemřela v roce dva tisíce devět.“

„Vysvětlení?“

„Vlasy se mohly z Pomerleauové přenést na komplice,“ poznamenal Barrow. „Přes nějakou věc nebo kus oblečení. Anebo má svůj rituál a nosí něco, co nosívala Pomerleauová.“

„Larabee našel ještě na bundě Lealové otisk rtu,“ dodala jsem. „Obsahoval DNA. Test na amelogenin prokázal mužskou DNA.“

„Tenhle pan Líbal asi nebude v systému, že?“

„Není.“

Místnost naplnilo ticho na hodně dlouhou dobu. Salterová ho prolomila: „Jestli to dobře chápu, tak Pomerleauová a její mužský komplic měli do roku dva tisíce devět základnu na farmě ve Vermontu.“

„Ano.“

„Našlo se tam něco, co by dokazovalo, že tam drželi děti? Zvukotěsná místnost? Pouta připevněná ke zdi?“

„Ne.“

„Aha.“ Neutrálně. „Záhadný komplic nakonec zabije Pomerleauovou a nacpe její tělo do sudu se sirupem.“

„Ano.“

„Motiv?“

„Žádný nemáme.“

„Pak se odstěhuje na jih. Oddělá Nanceovou, Estradovou, možná Koselukovou i Donovanovou a to děvče nalezené u Belmontu. Teď Lealovou.“

„Ano.“

„Proč se s tím svým krvavým sportem přesunul sem?“

Zmínila jsem se o článku v časopise Health Science. O mojí fotce přišpendlené na zdi v domě Corneauových.

„Vy tvrdíte, že pachatel je v mém městě kvůli vám?“

„Tvrdím, že je to možné.“

„Proč?“

„Pomsta? Provokace? Kdo ví?“

Salterové zazvonil telefon. Ignorovala ho.

„Vraťte se ještě k těm datům,“ řekl mi Barrow.

Poslechla jsem ho, ale o roli, kterou v odhalení modelu sehrála máti, jsem pomlčela.

„Takže oběti unáší, když nastane výročí únosů z Montrealu.“ Konstatování, nikoli otázka. Salterová chtěla informace.

„Myslíme si to,“ řekla jsem. „Anebo jsou to možná data, kdy zemřely.“

„A komplic Pomerleauové bude v té hře pokračovat, i když ji samotnou odpravil.“

„Zdá se.“

„A intervaly se zkracují.“

„Ano,“ opáčil Barrow. „Další výročí bude za dva měsíce.“

V tichu, které následovalo, jsem slyšela vlastní dech. Salterová si složila brýle, zaťukala na stůl. Když už jsem si myslela, že nás pošle do háje, řekla: „Slidell dělá na případu Lealové, že?“

„Ano,“ potvrdil Barrow.

„A na tohle byl někdo přidělený?“ mávla rukou nad fotografiemi.

„Ex officio, detektiv z Montrealu a další z Hardwicku ve Vermontu.“

„Na chodbě jsem viděla Beaua Tinkera. Vy jste přizvali SBI?“

„Ne tak docela.“

Další okamžik. Pak si Salterová strčila brýle do kapsy. „Sepište to. Všechno, co máte.“

27

Zatímco jsem jednala v budově policie, ochladilo se. Ne tak moc, aby mě to porazilo. Ale dost, abych pomyslela na rukavice, které jsem v březnu uložila do skříně.

Birdie dával najevo mnohem víc zájmu o obsah mé tašky z Roasting Company než o můj návrat. Naplnila jsem mu misku, zapnula si CNN a usadila se u kuchyňského stolu.

Zpravodajské studio už mělo zavřeno. Na obrazovce se hádal demokrat s republikánem o reformě zdravotnictví a imigrační politiky. Já chci na konci dne zprávy, ne dalšího kolo verbálního souboje.

Vypnula jsem to. Odhodila jsem dálkové ovládání.

Birdie vyskočil na židli vedle mě, jelikož měl mnohem větší chuť na kuře než na granule, které jsem mu naservírovala. Nemám mu to za zlé.

Jedli jsme a mně se do myšlenek vloudila Tasatova poznámka.

„Lonerganová tehdy nevolala,“ řekla jsem s plnou pusou masa, kukuřice a fazolí.

Birdie pohodil hlavou. Poslouchá, anebo doufá v další sousto drůbeže?

„Tak kdo teda?“

Kocour na to neměl názor.

„Příbuzná? Kamarádka? Pokud Donovanová nějakou měla.“

Položila jsem na stůl kousíček drůbežího stehna. Bird ho jednou tlapkou se zataženými drápky otestoval a pak po něm jemně chňapnul předními zuby.

„Vrah Donovanové, kdo jiný? Je to klasika, takhle se chovají. Jako když se vracejí na místo činu.“

Bird a já jsme se na sebe dívali, i když naše myšlenky evidentně nepluly na stejné vlně.

Zazvonil mi mobil.

„Takže jsi doletěla dobře.“ Ryanův hlas byl stejně vyčerpaný, jako jsem se já cítila.

„To už si nepamatuju.“

„Jsem taky hotovej.“

„Pokročil jsi?“ Nabídla jsem Birdovi další kousek kuřete. Zopakoval svůj manévr tlapa–tlama.

„Ani ne. Kde jsi?“

„Doma. Strávila jsem den se Slidellem.“

„A?“

„Jeho mluva byla dost často nezpůsobná.“

„Kápli jste na něco?“

„Možná.“

Popsala jsem mu návštěvu u Lonerganové a schůzku se Salterovou. Vysvětlila jsem Tasatovu poznámku i to, že Lonerganová telefonát popřela. „Slidell je přesvědčený, že o nic nejde.“

„Souhlasil, že si vyžádá záznamy telefonní společnosti?“

„Nerad. Prý to může trvat týdny. Zatím…“ V hlavě mi explodoval Molotovův koktejl. „Do hajzlu.“

„Co je?“

„Jak jsem to mohla přehlédnout? Jsem úplně blbá.“

„Země volá Brennanovou.“

„Tia Estradová.“

„Ta holka ze Salisbury.“

„Rozptýlil mě Slidell a Tinker, jak na sebe štěkali.“

„K věci.“

„Podle vyšetřovacího deníku půl roku po zmizení Estradové telefonovala nějaká novinářka.“

„No a?“

„Jsem si skoro jistá, že to byl poslední zápis v chronologické řadě. A z roku dva tisíce třináct tam nebyly žádné nové výstřižky.“

„Takže si myslíš, že i tohle mohl být falešný telefon?“

„Je to stejné jako u Donovanové. Někdo zavolá šest měsíců poté, co děcko zmizí. Možná je to tatáž osoba, která volala kvůli informaci o Donovanové. Jestli ano, tak máme model. Spojení mezi oběma případy.“

„Asi by to stálo za to prověřit.“

Najednou jsem se nemohla dočkat, až hovor ukončím. „Musím jít.“

„Zpomal.“

„Zpomal?“

„Nepředbíhej se.“

„Ježíši, Ryane, mluvíš jako Slidell.“

Na lince nastala dlouhá prázdná pauza. Pak se zeptal: „Okres Anson, viď?“

„Ano. Pamatuješ, kdo ten případ vyfasoval?“

„Pták.“

„To mi fakt pomůže.“ Vlastně pomohlo. „Henrietta, že jo?“

„Myslím.“

„A napadlo mě ještě něco. Musíme porovnat fotky z místa činu u Gowerové, Nanceové a Lealové. Zjistit, jestli je ten úchyl rovná do stejné pozice.“

„To ještě nikdo neudělal?“

„Nevím o tom.“

Ukončila jsem hovor, únavu jako zázrakem rozehnala naděje na velký třesk.

Sklidila jsem ze stolu, popadla kabelku a bundu a vyrazila ven.

Ve druhém patře policejního ústředí bylo ticho. Šla jsem rovnou do zasedačky a rozložila si na stole spis Estradové.

Poslední článek vyšel v Salisbury Post 27. prosince 2012, přibližně tři týdny po nalezení Tiy. Tedy alespoň poslední, který sem připojili.

Jednalo se víceméně o shrnutí faktů. Dívčino zmizení. Objevení těla o čtyři dny později nedaleko národní rezervace Pee Dee. Deportace matky do Mexika. Zpráva končila výzvou k veřejnosti, aby poskytla informace. Jméno autora chybělo.

Připojila jsem se na internet a vygooglovala si Salisbury Post. Většinu kriminálního dění sledovala jakási Latoya Ringová. Na jednom odkazu jsem zjistila její e-mailovou adresu. Sepsala jsem stručnou zprávu, vysvětlila svůj zájem o případ Estradové a požádala ji, aby mi zavolala.

Odložila jsem výstřižek z Postu a znovu si pročetla celý spis. Každých pár minut jsem kontrolovala iPhone. Když jsem skončila, nevěděla jsem nic.

Ale měla jsem jméno, které jsem potřebovala. Henrietta Hullová. Kancelář šerifa ansonského okresu.

V hlavě mi dunělo z toho, jak jsem se potýkala s mizerným rukopisem a rozmazaným textem. A únava byla zpět v dvojnásobné dávce.

Zavřela jsem oči a třela si kruhovým pohybem spánky. Zavolat Hullové? Anebo počkat, až se ozve Ringová?

Bylo něco po deváté, pátek večer. Pokud Hullová nemá noční, už bude nejspíš sedět doma u piva. Anebo je v kostele či na bowlingu s dětmi. Lepší by bylo si nejprve promluvit s Ringovou. Jestli ona nebo někdo z kolegů telefonovali kvůli Estradové. Tečka.

Do prdele s tím.

Vytočila jsem číslo.

„Kancelář šerifa ansonského okresu. Je to naléhavé?“

„Ne. Já…“

„Nezavěšujte, prosím.“

Nezavěsila jsem.

„Dobře, jak se jmenujete?“

„Doktorka Temperance Brennanová.“

„Proč voláte?“

„Ráda bych mluvila s paní Hullovou.“

„Dobře a o čem?“

„O vraždě Tiy Estradové.“

„Ano. Můžete mi sdělit víc podrobností?“

„Ne.“

Slabé zaváhání. A pak: „Nezavěšujte, prosím.“

Nezavěsila jsem. Trvalo to déle než předtím.

Cvaklo to.

„Hullová.“ Hlas byl obezřetný. Chraplavý, ale mírnější, než jsem čekala. Nejspíš moje zaujatost vzhledem k přezdívce.

Vysvětlila jsem, kdo jsem a proč ji kontaktuji.

„Najednou to všechny zajímá.“

„Prosím?“

„Dva roky se nic neděje. A pak tři dotazy za týden.“ Slyšela jsem v pozadí rozhovor a kadenci nahraného smíchu v sitcomu.

„Mluvila jste s detektivy Ryanem a Slidellem.“

„Slidellem. Byl to zážitek.“

„Zmínil se o Colleen Donovanové?“

„Ne.“

„Donovanová zmizela vloni v lednu v Charlotte. Máme podezření, že její případ může souviset s Tiou Estradovou.“

„Kde jste říkala, že pracujete?“

„V úřadu soudního lékařství. A nyní i pro oddělení odložených případů.“

„Fajn.“

„Půl roku po zmizení Colleen Donovanové telefonovala její teta a ptala se, jak vyšetřování pokračuje. Jenomže jediná teta Donovanové to popírá. Šest měsíců po únosu Estradové se s vaší kanceláří spojila novinářka. Zajímalo by nás, zda tento telefonát byl taky podvod.“

„Která novinářka?“

„Poznámka ve spise je psaná rukou, je to jenom jedna řádka bez jména i čísla. A není tam ani žádný výstřižek.“

„To mě nepřekvapuje. Estradovou zabili za Bellamyho a ten už byl jednou nohou jinde. Případ jsem zdědila, když odešel a odstěhoval se do Boca.“

„Psala jsem e-mail Latoye Ringové. Znáte ji?“

„Ringová je spolehlivá.“

„Možná to nic neznamená. Teta Donovanové si píchá a je na tom už dost špatně. Ale pokud vám z Postu nikdo nevolal, dalo by se to telefonní číslo zjistit a vystopovat?“

Smích z konzervy mi dvakrát připomněl, že se děje něco zábavného. Nakonec se ozvalo: „Dobře. Teď mi povězte, co víte.“

Pověděla jsem. A přitom jsem si vzpomněla ještě na další nesrovnalost. „Podle pitevní zprávy našel místní soudní lékař v hrdle Estradové vlasy. Nevíte, zda se testovaly na DNA?“

„Zeptám se.“

„A pokud ne, zjistěte prosím, co se s nimi stalo.“

„Dobře.“

Z Wadesboro se ke mně neslo dlouhé ticho.

„Díky, doktorko Brennanová. Ta holka si zaslouží něco lepšího.“

„Tempe,“ řekla jsem. „zavolám, jestli se mi Ringová ozve.“

„Ozve se vám.“

Další hodinu jsem strávila prohlížením fotografií z míst, kde se našly Gowerová, Nanceová, Estradová i Lealová. Studovala jsem jejich tváře s lupou v ruce. Porovnávala rysy, tvar těla, oblečení, siluetu. Nebylo to k ničemu. Cévy v hlavě se mi pokoušely prorazit lebku. Tohoto úkolu se bude muset chopit někdo s lepšími schopnostmi a vybavením.

V deset jsem to zabalila a zamířila domů. Sotva jsem zajela k přístavku, mobil se mi rozezpíval písní Joy to the World. Změnila jsem si vyzváněcí melodii ve snaze navodit si sváteční náladu.

Číslo bylo blokované. Na okamžik jsem zaváhala, pak hovor přijala. „Brennanová.“ Posunula jsem se na parkoviště.

„Tady Latoya Ringová. Zrovna jsem mluvila s Hen Hullovou.“

„Díky, že voláte.“

„K šerifovi nikdo od nás z Postu nevolal.“

Cítila jsem, jak mi tělem projel elektrický šok. „Jste si jistá?“

„My nejsme New York Times. Krimi rubriku máme na starosti jenom dva. On nevolal, já taky ne.“

Za dvorkem cosi protrhlo spletitý stín vrhaný obrovskou magnolií. Pes? Pozdní chodec? Anebo se mi to zdálo?

„Volala jsem i šéfredaktorovi, abych se ujistila,“ pokračovala Ringová. „A zrovna mi to nepomůže k tomu, aby mě jmenovali zaměstnankyní měsíce. Dal jasně najevo, že se případ Estradové dál sledovat nebude.“

„Víte to určitě?“ Pokoušela jsem se ve tmě něco zahlédnout.

„Stejně by to přidělili mně. Několikrát jsem se ptala. Opakovaně jsem slyšela odmítavou odpověď.“

„Proč?“

„Žádný důvod nebyl. Policajti nic neměli – žádné podezřelé ani stopy, matka už v té době ani nebyla v naší zemi.“

Estradová nebyla modrooký miláček s kudrlinkami jako Shirley Templeová.

„Díky, že jste se ozvala,“ řekla jsem.

Támhle. Hýbe se to těsně za kůlnou na kočáry? Srna?

„Celá ta věc smrdí.“

Čekala jsem, až se Ringová rozpovídá.

„Hajzl zamorduje holku. A systém ji nechá propadnout dírou ven.“

„Dostaneme ho,“ řekla jsem a mhouřila oči do husté vegetace kolem auta.

„Opatrujte se.“

Chvilku jsem zůstala sedět s pocitem mírné nervozity. Pak jsem vystoupila a cupitala k přístavku.

Za pár vteřin jsem už byla v posteli.

Za pár minut v bezvědomí.

Vůbec jsem netušila, co jsem uvedla do pohybu.

28

O víkendu v Charlotte pršelo, sice ne moc silně, zato vytrvale. Občas to byla jen mlha, která střídavě zesilovala na polovičaté mrholení. Chladná vlhkost nasytila vzduch a voda skapávala z okapů a širokých zelených listů magnolií.

V sobotu se Mary Louise zaskočila podívat na Birdieho. Ten den měla na hlavě pruhovaný klobouček se střapcem, co tvarem připomínal kbelík.

Možná se mi stýskalo po Ryanovi. Možná jsem byla jen osamělá. Anebo jsem se vyhýbala hromadě hlášení, která se dožadovala mé pozornosti. Krucinál, třeba to bylo tím počasím. Každopádně jsem překvapila samu sebe, když jsem Mary Louise pozvala, aby zůstala na oběd.

Jakmile jsme získaly povolení rodičů, připravily jsme si sendviče se šunkou a sýrem a snědly je. Pak jsme pekly sušenky a ozdobily je lentilkami. Mary Louise se mi svěřila, jak moc touží po psovi. Jaké má problémy s matikou. Jak miluje Katniss Everdeenovou. Jak se touží stát módní návrhářkou. Ta holka byla dobrá společnice.

V neděli jsem zajela navštívit mámu. Ve vyšších polohách srážky balancovaly na hranici sněžení. Usadily jsme se ke krbu, pozorovaly nasáklé vločky, jak se na verandě rozpouštějí do kaluže.

Máti vypadala unaveně, roztržitě. Jen jednou se zeptala na „ubohé ztracené andílky“, bezcílně bloumala po ostatních tématech, jako kdyby zapomněla nebo ztratila zájem o to, co ji ještě před necelými dvěma týdny nabíjelo energií.

Její postoj k chemoterapii se nezměnil. Když jsem o ní začala mluvit, umlčela mě. Jediná jiskra, kterou za celý den projevila.

Na odchodu jsem se šla ještě poradit s doktorkou Finchovou. Vybídla mě, abych se smířila se skutečností. Zeptala jsem se, jak to bude trvat dlouho. Odmítla spekulovat. Otázala se mě, jakou nemocnici bych upřednostnila, kdyby nadešla doba, že Heatherhill už nebude dostačovat. Stejně jako předtím hovořily její oči jasněji než slova.

Jakmile jsem sedla do auta, zatelefonovala jsem Harry. Odmítla uznat nevyhnutelné. Mluvila jen o nových terapiích, zázračných lécích, ženě z Ekvádoru, která žila ještě desítky let poté, co si vyslechla diagnózu. Celá moje mladší sestřička.

Když jsme domluvily, nechala jsem slzy plynout. Přes slaný příval jsem se soustředila na přední světla zařezávající se jako šípy do tmy.

Cesta dolů z hor mi připadala nekonečná. Rozbředlý sníh mi mimoděk připomněl jízdu ze St. Jonhsbury do Burlingtonu. Skoro jsem tu vzpomínku uvítala. Nikoli však příšernou koláž, která následovala.

Bledé tělo plovoucí v jantarové tekutině. Malá nafouklá mrtvola na nerezovém stole. Kosti dospívající bytosti uklizené v krabici na polici.

Tytéž obrazy mě tu noc udržovaly v bdělém stavu. Když jsem konečně usnula, vtrhly mi i do snů.

Nellie Gowerová na okraji lomu. Lizzie Nanceová na poli u Latta Plantation. Tia Estradová u altánku na tábořišti. Shelly Lealová pod dálničním nadjezdem.

Fakta. Vedoucí k otázkám. Přeskakující k dalším otázkám. Nikdy ne k odpovědím.

V Montrealu Anique Pomerleauová nepracovala sama. Její modus operandi zahrnoval komplice.

Druhá vraždicí sezona Pomerleauové začala na farmě ve Vermontu. Její DNA ulpěla na jedné místní oběti a pak na další v Charlotte.

DNA z otisku rtu prokazovala, že pachatelem vraždy ze Charlotte je muž. To odpovídalo teorii, že Pomerleauová zabíjí s parťákem.

Jenomže Pomerleauová je mrtvá. Odpravil ji její společník? Proč? Kdy?

Přemístil se i se svou pominutou perverzí na jih? Proč do Severní Karolíny? Kvůli mně? Proč?

Pracuje podle modelu Pomerleauové? Unáší dívky, když nadejde výročí předchozích únosů? Proč v jejím dědictví pokračuje i bez ní?

Udeří brzy znovu?

Probudila jsem se do jasného slunečního svitu. Uvařila jsem si kávu a vyšla ven pro noviny.

Cihlový dvorek byl posetý listím. Obloha modrá. Stromy ožily neustálým štěbetáním drozdů a kardinálů.

Zrovna jsem si naplnila hrnek, když se mi ozval mobil. Nejdřív jsem volajícího nedovedla identifikovat. Vzápětí ano.

„Doufám, že jsem vás nevzbudila.“ Cosi v hlase Hen Hullové mi o trošku zrychlilo tep.

„Už jsem dávno vzhůru,“ lhala jsem.

„Dalo to trošku práce, ale mám to,“ oznámila mi Hullová. „Připravená?“

Popadla jsem pero a papír z kuchyňské linky. „Spusťte.“ Přečetla mi číslo, já si ho zapsala. „Mohla byste zjistit…“

„Připravená?“

„Spusťte.“

„Bellamymu ohledně Estradové volali z telefonního automatu u křižovatky Páté a North Caswell ve vašem krásném městě. A já si myslela, že kvůli mobilům už budky dávno skončily v propadlišti dějin společně s koňmi a bryčkami.“

„Ta linka už možná dávno neexistuje.“

„Anebo z budky udělali veřejný záchodek.“

Chvíli jsem přemýšlela. „I kdyby existovala a na rohu byla bezpečnostní kamera, není šance, že by záznam ještě někde schovávali.“

„Po dvou letech opravdu ne.“

Takže číslo byla další slepá ulička. Chtělo se mi zoufalstvím ječet. „Myslíte, že volal únosce Estradové?“

„Novinář z Postu to nebyl.“

„O těch vlasech něco víte?“ zeptala jsem se.

„Pitvu prováděl nějaký Bullsbridge. Čekám, až se mi ozve.“

„Je schopný?“

„Čekám, až se mi ozve.“

„Budu informovat Slidella,“ řekla jsem.

„Zavoláme si.“

Ukončila jsem hovor. Vytočila číslo. Bylo obsazeno.

Nechala jsem vzkaz. Aparát jsem měla ještě v ruce, když mi Slidell volal zpátky.

„Mám…“

„Hullová má…“

Oba jsme se zarazili.

„Mluvte,“ řekla jsem.

„Mám číslo, z kterýho se volalo kvůli Colleen Donovanové. Tasat to měl uložený v telefonu.“

Přečetla jsem mu číslice, které jsem si poznamenala.

„Kde jste k tomu sakra přišla?“

Pověděla jsem mu o volajícím, co se vydával za novináře ze Salisbury Post.

„Stejný číslo. Se picnu.“

„Bezpochyby tatáž osoba. Dost pevné spojení mezi Estradovou a Donovanovou.“

„Stejně je to ale nespojuje s Gowerovou ani Nanceovou.“

„Ježíšikriste, Slidelle. Co ještě potřebujete?“

„Obhajuju ďábla.“

Byla jsem příliš vytočená, než abych mu připomněla, že metaforu komolí.

„Co teď?“ zeptala jsem se.

„Teď mi šéfová asi utrhne koule.“

„Vy jste požádal o další schůzku se Salterovou?“

„Ne. To ten neskutečnej kretén Tinker.“

„Proč?“

„Má problém s mým přístupem.“

„Řekněte Salterové o těch telefonátech.“

„No jo.“

Zkusila jsem Ryana. Dostala jsem se pouze do hlasové schránky. Rodase. Barrowa. Hlasová schránka. Hlasová schránka.

Rozbušilo se mi srdce. Nedokázala jsem v klidu posedět.

Změnila jsem si vyzváněcí tón. Naplnila pračku. Vyluxovala. Dala jsem vařit vejce. Zapomněla jsem na ně a teprve zápach připalovaných skořápek mě dovedl zpátky do kuchyně.

V poledne jsem si natáhla šortky a mikinu, obula jsem si tenisky Nike a vyběhla na tříkilometrový okruh. Ztěžka jsem dýchala a vnímala směsici mokrého cementu, deštěm nasáklé trávy a listí. Sluncem vyhřátý kov aut u obrubníků.

Když jsem skončila, mezi budovami Queens University proudily davy studentů. Poslední blok k Sharon Hall jsem už jen kráčela a vzduch mě chladil na zpocené pokožce.

Doma jsem zkontrolovala mobil i pevnou linku. Nikdo nevolal. Napadlo mě, jestli je Slidell ještě pořád na jednání se Salterovou. Anebo z něj odešel příliš naštvaný, aby se obtěžoval se mnou.

Osprchovala jsem se a převlékla do džín a svetru. Stále jsem však neměla stání, a tak jsem si vytáhla kopii spisu Nanceové.

Jak se vymezuje šílenství? Opakujeme-li stejné jednání, a očekáváme přitom jiný výsledek?

Věděla jsem, že je to marné, ale potřebovala jsem něco dělat. Začala jsem znovu pročítat záznam po záznamu. Fotky. Hlášení kriminalistů a soudního lékaře. Protokoly z výslechů. Stejně jako v Montrealu jsem měla pocit, že čtu zežloutlý dopis z jiné doby.

Jenomže dnes k tomu přibyl další prvek. Cosi neodbytného na samé periferii myšlenek. Něco, co odmítalo vstoupit do jejich ohniska.

Zaznamenalo mé podvědomí nějaký detail, který mi uniká?

Ve tři jsem zkusila zavolat Slidellovi. Se stejným výsledkem. Uvažovala jsem, že vytočím Tinkera. Ale neudělala jsem to, protože jsem věděla, že by mi Slidell serval kůži z obličeje.

Harry se ozvala ve čtyři. Má poslat mámě kytku? Má přijet na návštěvu? Protentokrát jsem jí odsouhlasila květinovou zásilkovou službu.

Šálek čaje Earl Grey a zpátky ke spisu.

Mé id pořád doráželo. Co to je? Fotka? Něco, co jsem četla? Něco, co řekla Ringová? Hullová?

V pět jsem to vzdala.

Došly mi nápady, ale nebyla jsem schopná odpočívat, a tak jsem se připojila na internet a načetla si mapu Charlotte. Našla jsem křižovatku North Caswell a Páté ulice, přepnula na satelitní zobrazení a přiblížila.

Spatřila jsem telefonní budku. Vedle ní parkoviště plné aut. Před ní rozlehlou cihlovou stavbu.

Aktivovala jsem popisky. Objevila se fialová bublina. Klikla jsem na ni. Zobrazila se mi slova „CMC-Mercy“.

Karolinské lékařské centrum – nemocnice Mercy.

Cosi mi problesklo v nižších centrech. Zmizelo.

Zírala jsem na obrazovku a silou vůle nutila otravnou jiskru, aby se znovu zažehla.

Stalo se. Škubla jsem sebou jako při zásahu vysokým napětím.

Lizzie Nanceová se kvůli školnímu projektu zajímala o práci ošetřovatelek na pohotovosti. Referát se po její smrti našel v notebooku.

Shelly Lealová chodila na pohotovost kvůli bolestivé menstruaci.

Colleen Donovanovou převezli na pohotovost, když upadla a uhodila se do hlavy.

Člověk, který zfalšoval svou totožnost, volal z telefonní budky naproti nemocnici. Ptal se na Estradovou. Na Donovanovou.

Přemýšlela jsem o tom a cítila, jak mi krev proudí o poznání rychleji.

Popadla jsem telefon. Tlačítko jsem musela stisknout dvakrát. „No tak, dělej.“

„Jo.“ Slidell cosi žvýkal.

Slova se ze mě valila krkolomnou rychlostí. Nakonec jsem řekla: „Musíte zavolat matce Shelly Lealové. Zeptat se, do které nemocnice ji odvezla. Pak zjistěte, kde ošetřovali Donovanovou.“

„Ozvu se.“ Chraplavě.

Čekání mi připadalo nekonečné. Ve skutečnosti netrvalo ani hodinu.

„CMC-Mercy,“ oznámil Slidell.

„Do prdele,“ vydechla jsem. „Tam si vybírali oběti.“

„Seženu seznam zaměstnanců.“

„Bez povolení?“

„Přesvědčím je.“

„Jak?“

„Osobní šarm. A když to nezabere, začnu vyhrožovat, že zavolám do Observeru.“

V deset už měl soupis. „Máte ponětí, kolik lidí dělá ve špitále?“

„Takže co dál?“ zeptala jsem se.

„Porovnávám jména s těma, co jsem dostal od DMV díky identifikaci poznávacích značek. Zvláštní agent Kretén je začne cpát do systému.“

„Každý zaměstnanec nemocnice přece musí projít nějakou bezpečnostní prověrkou, ne?“

„Jo. To ty neřády zastaví.“

„Soustřeďte se na všechny, co mají nějakou vazbu na pohotovost.“

Zavěsili jsme.

Zatímco jsem čekala na zprávu od Slidella, ještě jednou jsem zkusila zavolat Ryanovi. Tentokrát to vzal.

Byl stejně nabuzený jako já. Gratuloval mi. „Tady je ticho po pěšině.“

„Našel jsi psycholožku Tawny McGeeové?“

„Jo. Pamela Lindahlová. Vlastně je to psychiatrička sociální služby.“

„Se sociálkou pořád spolupracuje?“

„Ano. Ale na vzkazy zatím nereaguje. Budu na tom dělat dál. Ale pochybuju, že nám McGeeová k něčemu bude, i když ji najdeme.“

Musela jsem s ním souhlasit. A taky mě napadlo, zda za to otevírání starých ran stojí. „Co Rodas?“ zeptala jsem se.

„Vydal krátké prohlášení pro tisk. Rozeslal portrét Pomerleauové po celém státě společně s popisem a výzvou k veřejnosti ohledně fotografií a videí pořízených v letech dva tisíce čtyři až dva tisíce devět, na kterých by mohla být někde v pozadí vidět. Znáš to, náhodný záběr z obchodu, benzinky, parkoviště.“

„Jestli vážně s někým byla, mohli bychom se takhle dostat k jeho tváři.“

„Přesně. Je to nepravděpodobné, ale člověk nikdy neví. Taky poslal svý lidi vyslechnout všechny v Hardwicku a St. Johnsbury.“

Zeptala jsem se Ryana, kdy má v plánu se vrátit do Charlotte. Odpověděl, že brzy.

Nastala trapná odmlka. Nebo se mi to zdálo. Pak jsme hovor ukončili.

Věděla jsem, že neusnu, a tak jsem si uvařila čaj a vrátila se k spisu Nanceové.

Pendlovky potichu tikaly ze svého místa na krbové římse.

Jak jsem očekávala, nic nového jsem neobjevila.

O půlnoci jsem se pustila do hlášení, která se ucházela o mou pozornost. Mysl se mi toulala. Spekulovala jsem, zda komplic Pomerleauové pracuje jako zřízenec na pohotovosti. Ošetřovatel. Ostraha.

Hodiny se vlekly rychlostí ledovce.

Ve dvě ráno konečně zavolal Slidell.

Zjistil tři věci.

29

„Lealová byla v Mercy.“

„Kdy?“

„Někdy loni v létě. Podle matky koncem července.“

„Ví, kdo její dceru ošetřoval?“

„Ne.“

„Na pohotovosti musí být o té návštěvě záznam.“

„Fakt?“

„Ale asi budou trvat na soudním příkazu.“

„Hele, chcete si to poslechnout?“

Klid. Oba jsme unavení.

„Dobrá zpráva je, že v tom baráku jsou bezpečnostních kamer tři prdele. Špatná zpráva je, že mají problémy s ukládáním. Nahrávky mažou po devadesáti dnech.“

„Musíte zabavit ty nejnovější.“

„To by mě nenapadlo.“

Následovala kritická pauza. Pak jsem slyšela otáčení stránek a věděla, že bloudí palcem po zápisníku.

„Možná mám shodu se seznamem DMV.“

Slidell to pronesl tak ledabyle, až jsem si myslela, že jsem mu špatně rozuměla. Počkala jsem, až mi to objasní.

„Hamet Ajax. Jezdí v Huyndai Sonata z roku dva tisíce devět. Tmavě modrým. První dvě čísla souhlasí se značkou, který si všim ten génius na Morningside.“

„Svědek, co viděl Lealovou před obchodem se smíšeným zbožím?“

„Možná ji viděl.“

„Jak se vám to povedlo zúžit na Ajaxe?“

„Ježíši, vždyť vám to povídám. Porovnal jsem jména z DMV se seznamem zaměstnanců špitálu.“

Klid, Brennanová.

„Takže Ajax pracuje v Mercy?“

„Od roku dva tisíce devět.“

„Co tam dělá?“

„Doktora na pohotovosti na částečný úvazek.“

„Proč jste to neřekl hned?“

„Řekl.“

„Co teď?“

„Trochu se v tom povrtám.“

„V Ajaxovi.“

„Ne. V tom chlapíkovi, co mi včera večer přines moc krvavej steak.“

Hluboký nádech. „Dejte mi vědět, co jste zjistil.“

Trvalo mi dlouho, než jsem usnula, a spala jsem přerušovaně, vplouvala do snů a zase se z nich vynořovala. Ve všech vystupovala máma. Když jsem se probrala, nepamatovala jsem si nic než pocit její přítomnosti a potpourri nesouvisejících obrazů.

Ruce pročesávající dlouhé plavé vlasy. Jemňoučký mosazný zvoneček na nočním stolku. Lesklá bílá váza s jetelem vlnícím se na okraji. Slzy. Slovíčko belleek vycházející z třesoucích se rtů.

Vstala jsem z postele plná úzkosti. Marnosti.

Nalévala jsem si druhou kávu, když se rozezvonil telefon.

Reflex. Pohled na hodiny. 7.40.

Slidellův hlas zněl vyčerpaně, patrně pracoval celou noc. Neztrácel čas sarkasmem ani vlastní formou vtipkování. „Ajax je pedofil.“

Jeho slova vyslala krápník přímo do mého srdce.

„V Oklahomě seděl za obtěžování dítěte.“

„Co teď?“

„Teď toho slizouna pozvu na kus řeči.“

„Chci to vidět.“

„Jasně že chcete.“

•••

Výslech se měl konat ve tři odpoledne. Ukázalo se, že Slidell nedokázal čekat. Když jsem dorazila na ústředí, seděl už s Ajaxem ve výslechové místnosti. Minula jsem ji a vstoupila do sousední.

Barrow a několik detektivů z policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg stáli před monitorem, na nějž se přenášel obraz Ajaxe. Otočili se, když jsem vešla, ve tvářích nicneříkající výrazy, minimální očekávání nebo zklamání z toho, co vidí. Barrow na mě kývl a ustoupil vlevo. Ostatní se posunuli doprava. Já se postavila do prostoru, který mi vytvořili.

Ajax zabíral většinu obrazovky. Byl to vysoký štíhlý muž v obleku ušitém pro vysokého svalnatého muže. Měl černé vlasy a překvapivě bledou pleť. Brýle s obroučkami ze želvoviny zvýrazňovaly již tak velké oči v obličeji, jemuž dominoval nos. Pomyslela jsem na Střední východ, snad Indii či Pákistán.

Seděl u kovového stolu, ruce nehybně položené na desce imitující dřevo. Za sebou měl stěnu, která byla od pasu nahoru lila, od pasu dolů z bílých škvárobetonových cihel. Pouta připevněná k podlaze neměl připnutá na kotnících.

Slidell seděl naproti, na obrazovce bylo vidět jeho rameno a chomáč mastných vlasů. Na jeho straně stolu ležely zavřené desky.

„Máme zatím něco?“ zeptala jsem se.

Barrow zavrtěl hlavou.

„Od včerejšího večera až doteď jsem byl v práci.“ Ajaxův tón byl vážný, jeho angličtina měla slabý přízvuk. „Jsem docela unavený.“

„Tos říkal i svý starý, abys moh píchat ty holky?“

Ajax nereagoval.

„Dobrá bouda. Tvrdit, že jsem ve špitále, a místo toho se flákat venku.“

„Už jsem vám to říkal. Takhle to nebylo.“

„Jasně. Ta holka vám hlídala děcka. Takže to bylo v cajku.“

„Netvrdím, že jsem se choval přijatelným způsobem. Jen říkám, že jsem nikdy žádné děti nevyhledával.“

„Je jednodušší vyjet po těch, který maj tvou důvěru.“ Slidellovi z hlasu odkapávalo zhnusení.

„Žádné další nebyly.“

„Kecy.“

„Udělal jsem chybu. Okolnosti byly… neobvyklé.“

„Jakpak to?“

„Dotyčná dívka byla na svůj věk vyspělá. Chovala se provokativně.“

Cítila jsem, jak mi celé tělo tuhne odporem.

„Ty perverzní neřáde.“ Na obrazovce.

„Neřád je pro něj slabý slovo,“ ozval se detektiv za mnou.

„Odpykal jsem si trest,“ řekl Ajax nevzrušeně. „Podstoupil jsem terapii.“

„Když jsem se díval naposled, tak rejstřík sexuálních delikventů není pro mutanty jako ty dobrovolnej.“

„Hlásil jsem se v Oklahomě.“

„Tohle není Oklahoma.“

„K mému přestupku došlo před patnácti lety. Povinnost hlásit se do registru trvala deset let.“

„Udělal jsi to, když jsi přistál tady?“

Ajax se unaveně usmál. „Jsem jiný člověk.“

„Pravej lidumil.“

„Léčím nemocné.“

„K tomu se vrátíme. Šil jsi hlavu šestnáctiletý Colleen Donovanový. Holce z ulice, kterou přivezla policie.“

„Opakuji, že léčím každý rok stovky pacientů.“

„A co Shelly Lealová? Vloni v létě přišla kvůli křečím.“

„Bez přístupu k chorobopisům vám toho moc neřeknu.“

„Ne? Zato my tobě jo.“ Slidellova ruka se objevila na obrazovce. Otevřela spis a vyndala jednu stránku.

Pohlédla jsem na Barrowa. Zavrtěl hlavou, aby mi naznačil, že je to jen lest.

„Možná jsem tu pacientku léčil.“ Klidně. „A co s tím?“

Slidellova ruka uchopila druhý papír ze složky a poslala ho po stole. „Je to tvoje auto?“

Ajax ho obrátil a podíval se na něj. „Mám hyundai.“

„Koukni na espézetku.“

Poslechl. „Vůz je můj. Řádně zaregistrovaný.“

„Máme svědka, kterej tě viděl, jak do toho auťáku cpeš Shelly Lealovou.“

„Ten člověk lže.“

„Nějakej chladnokrevnej hajzl obě holky zabil.“ Pokud šlo o Donovanovou, byla to další lež.

Tmavé oči za skly brýlí se neznatelně přimhouřily. „Ale mě přece nepodezíráte?“

„Ne. Proč bysme jako měli?“

„Říkal jsem vám to. Nikdy jsem nikomu neublížil.“

„A jak se tý holce na hlídání dneska vede?“

„V životě jsem nepoužil fyzické násilí proti jiné lidské bytosti.“

„Kde jsi byl sedmnáctýho dubna dva tisíce devět?“

Ajax trhl bradou nahoru a po sklech brýlí mu přeletěl bílý proužek, dvojitý odraz zářivek nad hlavou. Obrátil směr, když brada klesla dolů. „Musím se podívat do diáře.“

„A co jedenadvacátýho listopadu dva tisíce čtrnáct?“

„Měl bych si sehnat právníka?“

„Měl bys?“

Ajax si povzdechl. „Pakliže máte důkaz, že mám s těmi vraždami něco společného, obviníte mě z trestného činu. A jelikož jste tak neučinil, předpokládám, že mohu svobodně odejít.“

„Snažíme se vás tady očistit, doktore.“

Ten hlas mě překvapil. Beau Tinker byl v místnosti.

„Tón vašeho kolegy mě celé odpoledne přesvědčuje o opaku.“

„Podívejte, jste chytrý chlap. Vzhledem k vaším minulosti víte, že vás musíme proklepnout. Chápete to, že ano? Abychom vás mohli vyloučit.“

„Odvedli jste mě z práce. Na vaše otázky jsem odpověděl, jak nejlépe umím.“

„Přesto tam jsou stále mezery.“

„Přesnější odpovědi vám poskytnu, jakmile budu mít přístup k záznamům a chorobopisům.“

„Nevzpomínáte si, že jste ošetřoval Colleen Donovanovou?“

„Ne.“

„Ani Shelly Lealovou?“

„Ne.“

„Nepamatujete si, že byste byl s některou z nich v kontaktu?“

„Ne. Řekl jsem to jasně.“

„Rádi bychom se zbavili veškerých pochybností.“

„Souhlasil jsem s nahráváním.“ Ajax se zahleděl přímo do kamery, očividně byl s policejními výslechovými místnostmi obeznámený. „Můžete si to přehrát na záznamu.“

Pauza.

„Znáte holku, co se jmenuje Tia Estradová?“ vložil se do hovoru opět Slidell.

„Ne.“

„Avery Koselukovou?“

„Ne.“

„Lizzii Nanceovou?“

Ajax seděl tiše a nehybně.

„Říká vám to něco?“

„Ne.“

„A co Nellie Gowerová?“

„Žádnou z těchto osob neznám.“

„Byl jste někdy ve Vermontu?“

„Na tuto otázku jsem vám již odpověděl. Záporně.“

„Tak spusťte o Anique Pomerleauové.“

„O kom?“

Slidell se prudce naklonil přes stůl, těsně k Ajaxově tváři. „Přestaň s těma žvástama, ty zasraná nulo.“

„Nevím, o čem mluvíte.“ Díval se Slidellovi přímo do očí.

„Napadá vás ještě někdo v Mercy, koho bychom měli vyslechnout?“ Znovu Tinker.

„Slibuji, že o této otázce budu důkladně přemýšlet.“

„Udělejte to, prosím.“

„Jo, to teda udělejte, prosím.“ Zavrzala židle. Slidell zmizel z obrazu. „Já se mezitím potřebuju nadejchat čistýho vzduchu.“

Otevřely se dveře. Zavřely. Ajax klidně seděl jako socha v Rushmore, oči upřené do rohu, kde, jak jsem předpokládala, stál Tinker.

„Nikdy jsem nikomu tělesně neublížil. Ani tenkrát. Ani teď.“

„Já vám věřím, doktore.“ Tinker, hodnej polda na entou. „Poslyšte, nechcete limonádu?“

Zacukání rtů. Úsměv? „Nic k jídlu ani pití nepřijmu.“

„Jak je libo.“

Náš malý houf se rozdělil. Detektivové zamířili doleva k oddělení násilných trestných činů. Barrow a já jsme zahnuli doprava k zasedačce. Slidell už tam byl, stál u stolu. Vypadal vyčerpaně, oči měl opuchlé a zarudlé z nedostatku spánku.

„Máte něco?“ zeptal se Barrow.

Slidell zavrtěl hlavou. „Je mazanej jak liška. Ví, jak to má sehrát.“

„Kdy jste na něj nastoupil?“

„Těsně po jedný.“

Asi jsem vydala nějaký zvuk. Anebo jsem se pohnula. Slidellovy oči zaletěly ke mně. Než jsem stihla něco říct, v chodbě se ozvaly hlasy a pak vstoupil Tinker následovaný Salterovou.

„Chtěl jsem na něj jít sám.“ Bylo to adresované mně, ale proneseno dost hlasitě, asi kvůli Tinkerovi. Nebo Salterové.

„Během celého výslechu Ajax ani jednou nezměnil svou verzi?“ I Barrowovi unikl začátek představení.

„Nepamatuje si, že by léčil Donovanovou nebo Lealovou. Nevěděl, že jsou mrtvý. Nemá s jejich zabitím nic společnýho.“

„Lealové byly plné zprávy,“ řekla jsem. „To Ajax nečte noviny, ani se nedívá na televizi?“

„Prej má plný ruce práce se zachraňováním životů.“

„A nikdo v nemocnici se o Lealové ani jednou nezmínil? To vám připadá normální?“

„Ten slizkej…“

Salterová uťala Slidellův výlev. „Co na toho chlapa máte?“

„Je to pedofil. A jeho auťák a espézetka odpovídají výpovědi svědka na místě, kde unesli Lealovou.“

„Absolutní shoda?“

„Dvě čísla?“

„To je všechno?“

„Čtyři holky jsou mrtvý. Možná šest. Tenhle úchyl má holčičky rád.“

„Je to slabota.“

„Dvě z našich obětí prošly pohotovostí.“

„Léčil je?“

„Záznamy ještě nemáme.“

„Co dál?“

„Řekněte jí o tý budce,“ nařídil mi Slidell.

Poslechla jsem.

„Před Mercy.“

„Ano.“

Salterová přikývla a otočila se zpátky ke Slidellovi. „Co DNA?“

„Neskočil nám na to.“

„Jak chcete postupovat?“

„Nechte mě na něj ještě jednou vlítnout.“

„Požádal o právníka?“

„Zatím ne.“

„Má se hlásit jako sexuální delikvent,“ řekl Tinker. „Už roky to neudělal, v Severní Karolíně vůbec ne.“

„To nám dává trošku prostoru.“ Za okamžik: „Vy si vážně myslíte, že Ajax by mohl být náš člověk?“

„Je to náš jedinej skutečnej podezřelej.“

„Víte, co dělal dřív?“

„Vím i to, kdy se vysral.“

„Dobře. Nechte ho chvilku smažit a pak se za ním vraťte.“ Podívala se ze Slidella na Tinkera. „Jestli do šesti nic nevybalí, necháme ho jít.“ Slidell se chystal protestovat. „Je to podle předpisů. Když budu chtít vidět bojový umění, zajdu si do Čínské čtvrti.“ Výhradně ke Slidellovi: „Jakmile si Ajax řekne o právníka, končíme. Rozumíme si?“

Slidell se zhluboka nadechl a vydechl nosem.

„Rozumíme si, detektive?“

„A když ho budem muset pustit, zůstaneme mu za prdelí?“

„V těsném závěsu.“

30

V pět si Ajax vyžádal právního zástupce.

Za půl hodiny ho policejní auto vysadilo před domem. Civilní vůz už parkoval o blok dál.

V šest Slidellovi telefonoval advokát Jonathan Rao. Od této chvíle bude Raoův klient odpovídat na otázky pouze prostřednictvím svého právníka nebo v jeho přítomnosti.

V sedm jsme se já, Slidell a Barrow pustili do jídla, která nám přinesli z King’s Kitchen. Mezi sousty smaženého platýse nám Slidell vykládal, co se dozvěděl o Ajaxově minulosti.

„V Oklahomě to byl Hamir Ajey. Jeho výpověď odpovídá tomu, co jsem vykutal ze soudních záznamů. Ajey alias Ajax začal šukat hlídačku svejch dětí, když jí bylo čtrnáct a jemu třiatřicet. Skončilo to za dva roky, když se holka svěřila učitelce. Obvinili ho ze znásilnění a nemravnostem vůči nezletilý, přiznal se.“

„Aby holka nemusela před porotu,“ řekl Barrow. „Často to takhle chodí.“

„Tenhle nadrženej úchyl si odseděl čtyřicet šest měsíců a pak vylez ven.“

„A nemusel se hlásit jako sexuální delikvent?“ zeptala jsem se.

„Jo.“ Kus platýse. „Když v roce dva tisíce čtyři vyšel z basy. V Oklahomě.“

„Stát ho nezbavil lékařské licence?“

„Tamten stát.“ Slidell si olízl prsty. „A tak se Ajey alias Ajax na pár let zašije a znova vynoří v New Hampshire na klinice urgentní péče, kde si na důkladnou kontrolu zas tolik nepotrpěj.“

„Děláte si legraci?“

„Pár tahů perem na diplomu a jméno se mění z Hamira Ajeyho na Hameta Ajaxe. Došlo mu, že s telefonováním do Bombaje se nikdo obtěžovat nebude.“

„A nikdo se neobtěžoval. Ježíšikriste.“

„Za pár let použije tohle místo v New Hampshire jako odrazovej můstek pro flek na pohotovosti v západní Virginii.“

„A odtamtud do Charlotte,“ řekl Barrow.

„Cestou se nějak zapomene zmiňovat, že je úchyl.“

„A nikdo se neptá.“ Byla jsem znechucená.

„Proč Charlotte?“ chtěl vědět Barrow.

„Kdo ví?“

„Jak dlouho se musel Ajax hlásit?“ zeptala jsem se.

„Dělám na tom,“ odvětil Slidell. „On tvrdí, že deset let.“

„Je ženatý?“

„Byl v Oklahomě. Manželka od něj odešla.“

„Děti?“

„Dvě holky.“

Emoce se ve mně praly. Odpor k Ajaxovi. Soucit s jeho dcerami. Strach kvůli budoucím obětem. Chtělo se mi ječet, plakat, mrštit něčím o stěnu.

„Nějaké jiné incidenty? Stížnosti pacientů, takové věci?“ ozval se Barrow.

„Obě jména jsem projížděl ve čtyřech státech, nic nevylezlo. Očividně si Ajax dával bacha.“

„Anebo vylepšil techniku.“ Barrow.

„Kde teď bydlí?“ zeptala jsem se.

„V jedný z těch zasraně úhlednejch čtvrtí u Sharon View Road.“

„Mají v Oklahomě jeho DNA?“

Slidell zavrtěl hlavou.

„Měl Ajax službu v ty dny, kdy na pohotovost přijely Donovanová a Lealová?“

„Čekám na soudní příkaz. Měl bych se to dozvědět za hodinu za dvě.“

„Co si myslíte?“ zeptal se Barrow.

„Chci se dostat do Ajaxova domu.“

„To zatím nepůjde, nemáme důvod.“

„Jo. Jo. Takže mu budeme za zadkem čtyřiadvacet hodin denně. Ten sráč se jen koukne na dětský hřiště a zabásnem ho.“

Působivé. Slidell stihl v jedné poznámce dva odkazy na lidské hýždě.

„Jestli se už nemusí hlásit, tak nám to neprojde.“

„Je to zmatený, co? Ale čekáme na potvrzení z Oklahomy.“

„A co když Ajax nic neudělá?“ řekla jsem.

„Tyhle kokoti vždycky něco udělaj. Já zatím zjistím, kdy byly Lealová a Donovanová v Mercy. Najdu v záznamech z pohotovosti podpisy doktorů nebo jejich zapsaný jména anebo identifikační čísla, nebo co to vůbec používaj. A seženu seznam personálu, kterej měl v těch dnech službu. Promluvím s nima. Když to k ničemu nebude, pustím se do všech zaměstnanců špitálu.“

„Kde je Tinker?“ zeptala jsem se.

„Dál prověřuje Ajaxe,“ odpověděl Barrow. „Ten si shání alibi na data, kdy unesli Lealovou, Estradovou, Nanceovou a Gowerovou. Tinker to zkontroluje.“

„Vy dva jste si dali pusu na usmířenou?“ Můj ubohý pokus o zlehčení atmosféry. A taky jsem byla zvědavá. Slidell se na mě zamračil, očividně neměl chuť se pouštět do debaty o svém vztahu s Tinkerem. Změnila jsem téma. „New Hampshire hraničí s Vermontem.“

„Pošlu Ajaxův portrét Rodasovi,“ oznámil Barrow. „Uvidíme, třeba se tam něco pohne. Zatím mám stovky hodin videa z míst, kde se Lealová mohla vyskytovat celý týden předtím, než umřela. Všechno to prohlédnu, možná se tam ta holka objeví. A něco podezřelého kolem ní. Mí lidi prověřujou nahrávky z časového úseku, kdy pachatel Lealovou vyložil. Silnice, po kterých nejspíš mířil k nadjezdu.“

„O kolika hodinách mluvíte?“

„To ani nechtějte vědět.“

„Ajax si myslí, že je chytrej.“ Slidell vstal. „Ale je to arogantní čurák a už se veze.“

„Co můžu dělat já?“ zeptala jsem se.

„Vymažte si mě z rychlýho vytáčení.“

Hleděla jsem na Slidellova vzdalující se záda.

•••

Byla jsem v MCME, když Slidell konečně zavolal. Klidně jsem mohla zprávy sepsat doma, ale pobyt v márnici mi tak nějak dodával pocit, že mě úplně nevynechávají.

„Donovanová dorazila do Mercy v jedenáct čtyřicet v noci dvadvacátýho srpna dva tisíce dvanáct. Tři stehy na hlavě. Propustili ji v jednu deset ráno. Policajt, co ji tam přivez, ji odvez do ústavu. Ajax je tam uvedenej jako ošetřující lékař.“

Cítila jsem, jak se mi zrychluje tep. Musela jsem si dávat hodně záležet, abych Slidella nepřerušovala.

„Lealová se tam objevila ve dvě dvacet odpoledne sedmadvacátýho srpna dva tisíce čtrnáct. Kvůli bolestem v břiše ji vyšetřil doktor Berger a doporučil jí nějaký volně prodejný léky. Rodiče ji odvezli domů ve čtyři čtyřicet odpoledne.“

„Ajax měl ten den službu?“

„Ano.“

„Sloužil v oba tyhle dny ještě někdo z personálu?“

„Pět.“

„Čekala bych, že seznam bude delší.“

„Uběhly dva roky. A navíc máme štěstí. Jedno děcko tam přistálo v noci, druhý ve dne.“

„Různé směny.“

„Jo.“

„Někdo z těch pěti pořád v Mercy pracuje?“

„Tři.“ Slyšela jsem šustění stránek všudypřítomného kroužkového bloku. „Ellis Yoder. ZA. Zdravotnickej asistent.“

Věděla jsem, co ta zkratka znamená. Mlčela jsem.

„Alice Hamiltonová, taky zdravotnická asistentka. Jewelll Neighborsová, ta je přes vztahy s klientama. Skoro jak v blbým Ritzu.“

Tak tuhle funkci jsem neznala.

„Zdravotní sestry Blanche Oxendineová, v penzi, a Ella Mae Nesbittová, ta se odstěhovala ze státu.“

„Mluvil jste s některou z nich?“

„Neměl jsem čas, musel jsem se patlat samoopalovacím krémem.“

Chviličku jsem počkala.

„Oxendineový je šestašedesát, vdova. V Mercy dělala deset let, předtím dvaatřicet v Presbyteriánský. Žije s dcerou a dvěma vnoučatama. Má artritidu, slabý kosti a špatnej močák.“

Rozhovor jsem si dovedla představit. „Pamatuje si Oxendineová na některou z dívek?“

„Trochu na Lealovou. Na Donovanovou vůbec.“

„Co si myslí o Ajaxovi?“

„Líbí se jí, že mu nikdy nesmrdělo z huby.“

„To je všechno?“

„Má pocit, že v dnešní době se až moc pracovních míst dává cizincům.“

„Orientuje se na internetu?“ Ani nevím, proč jsem se na to zeptala.

„Podle ní jsou kompjútry metlou dnešní mládeže.“

„A co Nesbittová?“

„Dvaatřicet, svobodná, pracovala v Mercy čtyři roky, hned co získala kvalifikaci. V září se odstěhovala do Florence, aby se starala o pětasedmdesátiletou matku. Stará paní upadla a zlomila si kyčel.“

„Takže Nesbittová nebydlela v Charlotte, když zabili Nanceovou a Lealovou.“

„Ne.“

„Používá počítač?“

„E-maily, nákupy na internetu.“

„Co říkala o Ajaxovi?“

„Prý byl na její vkus moc upjatej. Připisuje to kulturním odlišnostem. Ať už to znamená cokoli. Má pocit, že je celkem dobrej doktor.“

„A pama…?“

„Pamatuje si Donovanovou, protože asistovala Ajaxovi při šití. Holka prej byla agresivní, asi nadopovaná. Lealová jí nic neříká.“

„Takže ani jedna vám nepřipadala podezřelá?“

„Proberte se. Pachatel hraje za můj tým.“

Slidell měl pravdu. DNA na bundě Lealové přece jasně ukázala, že vrahem je muž.

„A co ty ostatní?“ chtěla jsem vědět.

„Měl jsem v plánu se teďka vypravit do špitálu.“

„Uvidíme se tam,“ řekla jsem a ukončila hovor dřív, než mohl Slidell něco namítnout.

Přijela jsem první. Pondělí, devět hodin večer, v nemocnici byl klid.

Věděla jsem, že Slidell by se pominul, kdybych dělala cokoli jiného, než dýchala, a tak jsem se usadila v čekárně a doufala, že nikdo z přítomných nemá sněť slezinnou nebo tuberu.

Přede mnou u stěny si muž oblečený do maskáčů tiskl k hrudníku ruku omotanou košilí. Nalevo od něj mě zhnisanýma rudýma očima pozorovalo odrostlejší děcko v teplácích.

Dál v uličce vpravo ode mě držela dívka na ruce miminko, které se nehýbalo ani nevydávalo žádné zvuky. Mohlo jí být šestnáct nebo sedmnáct. Občas poplácala maličký raneček po zádech nebo ho pohoupala.

Za dívkou vlhce kašlala žena do zmačkaného kapesníku. Řídké šedé vlasy na lesklé růžové lebce, pleť barvy neuvařených těstovin. Prsty na jedné ruce zažloutlé od nikotinu.

Soustředila jsem se na personál, četla si jejich jména, když se mi objevili v dohledu. Brzy jsem zaregistrovala jeden z cílů.

Vysoký, tvarohovitý chlapík s provázkovitým blond culíkem a jmenovkou E. Yoder, ZA. Když šel kolem mě pro Zanícené oko, všimla jsem si, že má ochablé paže plné pih.

Uběhlo deset minut. Patnáct.

Stará žena pokračovala v chrchlání. Uvažovala jsem, že se přemístím, když Slidell konečně vstoupil do dveří. Vstala jsem a došla k němu. „Yoder je tady. Neighborsovou jsem neviděla.“

„Mluvil jsem s ní.“

„No a?“

„Je úplně blbá.“

„Kde jste se s Neighborsovou sešel?“

„Záleží na tom?“

Provrtala jsem Slidella pátravým pohledem.

„V hale.“

„A?“

„Mívá spoustu pacientů s bolavým břichem a oděrkama.“

„To říkala?“

„Parafrázuju.“

„Proč je blbá?“ Naznačila jsem uvozovky.

„Je jí čtyřiadvacet, má manžela a tři děcka, v Mercy nepracovala, když zabili Nanceovou a Estradovou.“

„A proto je blbá?“

„Za hranicema Karolíny byla jednou v životě při školním výletu do D. C. Myslí si, že Lincolnův památník patří k sedmi divům světa. Nikdy neseděla v letadle. Nemá počítač. Už chápete?“

Chápala jsem. Jewell Neighborsová neodpovídala profilu vraha dětí. Ani jeho učedníka.

„A je to ženská.“

„Předpokládáte, že nikdo další do toho zapletený není.“

Teď jsem se stala terčem nechápavého pohledu já.

„Žena nepůsobí jako hrozba.“

„Takže podle vás ženská verbuje oběti.“

„Možná i tady, osobně. Anebo na internetu.“

„Proč by to dělala?“

„Není to nemožné,“ bránila jsem se. „Pomerleauová to dělala pro Menarda.“

„Jestli má náš pachatel pomocnici, není to Neighborsová. Ani Oxendineová. A Nesbittová tu v éře Nanceový a Estradový nehákovala.“

„Jestli s tím Estradová vůbec souvisí.“ Chvilku jsem přemýšlela. „Nesbittové bylo v roce dva tisíce devět devatenáct let. Kde byla?“

„Zeptám se.“

„Co říkala o Ajaxovi?“

„Držel se stranou, v jídelně se s nikým nebavil, nechodil na společný akce. Nikdy ho neviděla jinde než v práci. Vůbec ho neznala. Stejnej obrázek jako u Neighborsový.“

„Ajax je samotář.“

„Ano. Nevadilo by vám, kdybych si teď pokecal s dalším, co nemá čistej rejstřík?“

„Co to znamená?“

„Jdu na Yodera. Má záznam.“

„Za co?“

„Dvakrát za násilí.“

„Na koho zaútočil?“

„Na chlapa v baru.“

Už jsem se chtěla ptát dál, když mě Slidell přerušil.

„A na sedmnáctiletou Bellu Viceroyovou.“

31

Ellis Yoder nebyl otevřeně nepřátelský. Ale ani přehnaně vstřícný.

Slidell mu ukázal odznak, vágně mě představil a požádal ho o rozhovor v soukromí. Yoder nás zavedl do prázdné ordinace.

Slidell se hned na začátku zmínil o trestním rejstříku. „Pamatujete se na Chestera Hoveyho? Toho chlapa, co jste mu flaškou udělal plastiku ksichtu?“

„Přimáčk moji holku k přednímu sklu, aby cejtil její kozy. Víte, kde Hovey teď je?“

„Nevím.“

„Sedí za to, že zmlátil kurvu.“

„A Viceroyová?“

„Bella.“ Yoder pomalu zavrtěl hlavou. „Přišli jste kvůli ní?“

Slidell na něj dlouho jen zíral.

„Pohádali jsme se. Ta mrcha mě kousla. Dal jsem jí facku. Zažalovala mě. Bylo jí sedmnáct. Mně devatenáct, tak jsem si to vyžral.“

„Mi připadá, že máte problémy se zvládáním vzteku, Ellisi.“

„No jasně. Jsem ten, co má problémy.“ Yoder se nevesele uchechtl. „Hele, Bella i já jsme tenkrát byli blbí. Od tý doby jsem čistej. Prověřte si to.“

„Si pište, že to udělám.“

„Vy mi prostě nikdy nedáte pokoj, že jo?“

„Pamatujete si na pacientku, co se jmenovala Shelly Lealová a byla tu loni v létě kvůli křečím v břiše?“

„Kruci, jo. Tu zabili.“

„Povězte mi o ní něco.“

„No já si na ni vlastně nepamatuju.“

„Jste zrovna řek, že jo.“

„Jako že když jsem pak slyšel to jméno, víte, ve zprávách, vzpomněl jsem si, že tu byla.“

„To znáte jméno každýho pacienta, co sem přijde?“

„Ne.“ Yoder překřížil paže a poškrábal se na vnější straně obou předloktí dlouhými nervózními tahy. Po nehtech mu kolem pihaté krajiny zůstávaly bílé stopy.

„Ale vzpomínáte si na ni.“

„Do prdele. Vy si myslíte, že s tím mám něco společnýho?“

„A máte?“

„Ne.“ Yoderovi zrudla tvář.

„A co pacientka Colleen Donovanová? Holka z ulice, přivezli ji s ránou na hlavě.“

„Kdy?“

„V srpnu dva tisíce dvanáct.“

„Možná. Nevím.“ Další poškrabání. „Počkejte. Myslím, že jí to šil doktor Ajax. Já mu neasistoval.“

„Některou z těch holek jste viděl i mimo pohotovost?“

„PA.“

„Cože?“

„Jmenuje se to pohotovostní ambulance.“

„Chcete mě nasrat?“

„Ne!“ Nosní dírky se mu přitom na okrajích prudce rozšířily.

„Odpovězte na otázku.“

„Odpověď zní ne.“

„Povězte mi o Hametu Ajaxovi.“

„Doktoru Ajaxovi?“ Yoderovo téměř neviditelné obočí se překvapeně povytáhlo. „A co o něm chcete vědět?“

„Mluvte.“

„Je to Ind.“

Slidell obrátil ruku dlaní nahoru.

„Moc toho nenamluví, těžko říct.“

„Je to dobrej doktor?“

„Docela jo.“

„Pokračujte.“

„A co mám říkat? Pacienti ho mají celkem rádi. K personálu se chová slušně. O jeho soukromým životě nic nevím. Doktoři se nekamaráděj s makáčema.“

„Slyšel jste někdy nějakou stížnost? Drby?“

„Co to na mě zkoušíte?“ Yoder přelétl očima ke mně a pak zpátky ke Slidellovi. Měly zvláštní zelenou barvu jako avokádo.

„Jen se ptám.“

„Ne.“

„Měl jste z něj někdy špatnej pocit?“

„Z doktora Ajaxe? Ne.“

„Co dál?“

„Dál nic.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“

„Má dneska službu Alice Hamiltonová?“

Yoderovy prsty se zastavily. „Teď už tomu rozumím.“

„Jo?“

„Ona a doktor.“

„Pokračujte.“

„Sám bych si dal říct.“ Rty se mu stáhly do úlisného úsměvu. „Jestli mi rozumíte.“

Slidell na něho upřel chladný pohled.

„Hele, po nikom nehážu kamením.“ Zvednuté a roztažené ruce. Poseté maličkými šupinkami suché kůže.

„Vy tvrdíte, že Ajax a Hamiltonová si hrajou na dvouhlavej rohlík?“

Yoder zvedl obě ramena i obočí.

„Kde je?“

„To sakra nevím.“

„Kdy jste ji naposledy viděl?“

„Už nějakou chvíli ne.“

„Je to neobvyklé?“

Yoder se zamyslel. „Ne. Je tu jen na půl úvazku.“

Slidell odříkal Yoderovi obvyklou mantru, aby zavolal, kdyby ho ještě něco napadlo. Opustili jsme ho ve chvíli, kdy se drbal a zíral na Slidellovu vizitku.

Než jsme odešli z nemocnice, Slidell se poptal na další plánovanou směnu Hamiltonové. Dozvěděl se, že má až do středy volno. Získal kontaktní informace včetně čísla mobilu.

Slidell ho vyťukal, už když jsme kráčeli přes parkoviště. Ozval se mu nahraný hlas. Pak telefonoval sledovacímu týmu. Zjistil, že Ajax neopustil dům od šesti hodin, kdy se tam uložil.

Podívala jsem se na hodinky. Půl jedenácté a my nemáme nic. Adrenalinová jiskra už dávno pohasla.

Pořád jsem měla v hlavě Slidellovu poznámku o rychlém vytáčení, a tak jsem se nezeptala, co má v plánu.

Nasedla jsem do auta a vyrazila domů.

Kvůli Yoderovým kožním problémům jsem se rychle vysprchovala.

Ryan volal, zrovna když jsem zalézala do postele. Nacpala jsem si za sebe polštáře a přepnula ho na hlasitý odposlech. V pozadí jsem slyšela bouřlivé mužské hlasy.

„Jak to jde?“

„Dobře. A u tebe?“

„Koukám, jak Hubs dávají na frak Rangers.“

„V jedenáct večer?“

„Mám to nahraný, zlato.“

Řekla jsem Ryanovi o telefonátech z budky před Mercy. O Ajaxovi.

„Do prdele. Jak se choval?“

„Klidně jako had. Ajax měl službu na pohotovosti, když tam byly Donovanová i Lealová. Se Slidellem teď vyslýcháme všechny ostatní, kdo tam tehdy pracovali.“

„Co o něm říkají spolupracovníci?“

„Jeden zdravotník naznačil, že doktor měl pletky se zdravotní asistentkou. Jinak ty výslechy nebyly k ničemu. Nikdo o Ajaxovi vůbec nic neví. Na Donovanovou a Lealovou si skoro nevzpomínají. A co ty? Měl jsi štěstí s McGeeovou?“

„Matka mluvila pravdu. Tawny opravdu chodila do kurzů CEGEP.“ Ryan použil slangový výraz pro College d’enseignement général et professionnel, což je vyšší odborná škola, která se nachází pouze v Quebeku.

„Kde?“

„Vanier. Mluvil jsem s několika učiteli. Nikdo si ji nevybavil. Ani mě to nepřekvapuje. Chodila tam jen krátce, nechala toho v roce dva tisíce šest. A potom jako by se po ní země slehla.“

„Ozvala se ti její psychiatrička?“

„Jo. Pamela Lindahlová. Setkala ses s ní v roce dva tisíce čtyři, že jo?“

„Jen krátce.“

„Tvůj dojem?“

„Připadalo mi, že má opravdu zájem, aby se Tawny dala dohromady. Proč se ptáš?“

„Nevím. Je divná.“

„Všichni psychiatři jsou divní.“

„Neumím to pojmenovat. Zdálo se mi, že na něco naráží, a přitom to nedokáže říct na rovinu.“

„Ptal ses jí, proč vzala Tawny do ulice de Sébastopol?“ Nijak to nesouviselo, ale tahle exkurze mi dělala starosti. Neviděla jsem v ní žádné pozitivum.

„Tvrdí, že byla proti, ale Tawny na tom trvala, jako by to byl nějaký rituál zakončení. Když holka nedala pokoj, Lindahlová se poradila s kolegy, ti jí řekli, ať jde do toho, takže nakonec souhlasila.“

„Dům po požáru zapečetili. Jak se dostaly dovnitř?“

„Lindahlová zavolala na město, někdo provedl bezpečnostní inspekci. Barák byl sice poškozený, ale staticky v pořádku. Vzhledem ke zvláštním okolnostem dostaly povolení k návštěvě. Celou historii ale neznám.“

„Co tam dělaly?“

„Převážně seděly v salonu.“

„Vypravila se Tawny do sklepa?“

„Jo. Lindahlová si to odpustila. Prý jí došlo, že holka tam chce být sama.“

„Ježíšikriste.“

„Lindahlová s ní zůstala ve styku i potom, co se vyčerpaly peníze na léčení.“

„Jak dlouho?“

„Než se holka v roce dva tisíce šest vypařila.“

„Má ponětí, kde by mohla Tawny být?“

„Jestli jo, tak se nesvěřila.“

„Ptal ses na Jakea Kezeriana?“

„Připomínky Lindahlové nebyly moc lichotivé.“

„Myslí si, že on je důvod, proč se Tawny zdekovala?“

„Odmítla spekulovat.“

„Přišla při jejich sezeních řeč na Anique Pomerleauovou?“

„Nemá svolení to sdělit.“

„Vážně?“

„Tawny je pacientka. A dospělá. Všechno, o čem si povídaly, je důvěrné.“

„Ptal ses, co by mohlo s Tawny udělat, kdybychom ji kontaktovali?“

„Lindahlová si myslí, že nová výprava do minulosti by pro ni byla bolestná.“

„Beze srandy?“

Odmlka.

„Ty si vážně myslíš, že Ajax by mohl být náš člověk?“ zeptal se Ryan.

„Slidell si to myslí.“

„Jak by se dal dohromady s Pomerleauovou?“

„Jestli se Ajax sám nerozpovídá, asi se to nedozvíme. Ale po odjezdu z Oklahomy pracoval v New Hampshire.“

„Takže se prostě někde potkali. Dal se s Pomerleauovou do kupy a události vyeskalovaly až k vraždě.“

Oba jsme přemýšleli, takže byl slyšet pouze hokej.

„Jedna věc mi dělá starost,“ řekla jsem. „Ajax je pedofil. Ale ty vraždy nemají žádný sexuální podtext.“

„Kdo ví, co je pro tyhle úchyly sexuální. Náš pachatel si bere suvenýry. Možná to vzrušení přichází až po vraždě.“

„Třeba tkví v tom, že oběti ovládá,“ navázala jsem na Ryanův tok myšlenek. „Diktuje jim momentální osobní volby – vlasy, oblečení, polohu těla.“

„Okamžik smrti.“

Slyšela jsem škrtnutí zápalkou. Výdech.

„Proč by zabíjel Pomerleauovou?“ pokračoval Ryan. „A proč by se přesouval do Charlotte?“

„Lepší podnebí?“ Sama jsem tomu nevěřila.

„A proč tedy to otálení? Proč nejdřív New Hampshire a pak západní Virginie?“

„Ajax potřeboval čas, aby si vytvořil novou image.“

„Možná.“

„Pomerleauová mu třeba řekla o Montrealu. O tom, jakou jsem sehrála roli při jejím dopadení. Možná ho to vzrušovalo. U sériových vrahů není neobvyklé, když se pokusí zvednout sázky.“

„Větší nebezpečí, větší vzrůšo.“

„To nebezpečí jsem já?“

Oba jsme uvažovali, zda to dává smysl.

„A co tohle?“ řekl Ryan. „Ajax se chce nechat zavřít. Je mu samotnému odporné, co dělá, ale nedokáže s tím přestat.“

„Podvědomě chce, abych ho chytila?“

„Ale vědomě se tomu pokouší vyhnout.“

„Hm.“

Hlasy propukly v divoký řev.

„Kdo dal gól?“

„Desharnais.“

„Proč by si Ajax nebo kdokoli jiný pro své akce vybíral data, která byla důležitá pro Pomerleauovou?“

„Převzal její nutkání? Anebo třeba nevědomky vysílá signály.“

„Signály, kterým já porozumím.“

„To hraje.“

„A další datum je ani ne za šest týdnů.“

32

Následujících osmačtyřicet hodin se toho moc nedělo.

Ukázalo se, že Ajax nedovede zrekonstruovat svou činnost pro den, kdy v roce 2007 zmizela Nellie Gowerová. Byl tehdy v New Hampshire, ale výplatní listina kliniky nevykazovala přesná data služeb a rozpisy se tam tak dlouho nearchivují. Ani doktor to nedělal.

Od chvíle, kdy je Ajax v Charlotte, žije sám v nájemním domě na kraji Manchesteru. Odsud odjíždí pouze do práce, na nákupy a pochůzky, nikdy se s nikým nestýká. Nechodí do kostela. Nemá žádné kolegy, s nimiž by si byl blízký, ani přátele či sousedy, s kterými by se bavil o zahradničení nebo sportu. Není koho kontaktovat, aby mu pomohl rozpohybovat paměť.

Ajax tvrdil, že ve dnech, kdy zmizely Koseluková a Estradová, byl buď v nemocnici, nebo doma. Tinker si ověřil v Mercy jeho služby. Mluvil tam s lidmi.

Ajaxův právník odmítl přístup k záznamům týkajícím se telefonu, kreditní karty a bankovního účtu. Tinker zahájil služební postup pro získání soudního příkazu.

Lealová, to bylo něco jiného. Ajax přesně věděl, kde byl v pátek, kdy ji unesli.

Jedenadvacátého listopadu měl výjimečně den volna. Odpoledne nakupoval v obchodě Harris Teeter v Morrocroft Village, pak ve Walmartu na Pineville-Matthews Road. O blok dál u benzinky natankoval a umyl si auto.

Večeřel doma a potom si sám zašel do kina Manor. Bohužel nepoužil kreditní kartu, neschoval si účtenku ani lístek.

Slidell ukázal Ajaxovu fotografii zaměstnancům obchodů, benzinky a kina a vyžádal si videa z bezpečnostních kamer z daného dne. Začal je prohlížet.

Barrow pokračoval s nahrávkami z míst, kam Lealová chodila několik měsíců před svou smrtí. Telefonoval do Oklahomy. Dozvěděl se, že Ajaxova žena se i s dcerami odstěhovala zpátky do Indie.

Rodas procházel s Ajaxovou fotografií Hardwick a St. Johnsbury. Nikdo ho nepoznal. Muž, který opravoval pec na farmě Corneauových, tvrdil, že byl příliš daleko a osobě do obličeje neviděl.

V úterý ráno Slidellovi telefonoval technik z IT. Našel návštěvníka chatovací místnosti zabývající se bolestivou menstruací, který by podle jeho názoru mohl být zajímavý. HamLover. Ham. Hamet. Slidell mu řekl, aby se za každou cenu pokusil identifikovat uživatele.

V úterý odpoledne se pod rostoucím tlakem médií odhodlal tiskový odbor policejního oddělení Charlotte-Mecklenburg uspořádat tiskovou konferenci. Konala se na dvoře před budovou. Pod slunečným nebem Salterová a Tinker reagovali na dotazy ohledně vraždy Lealové. Žádné skutečné odpovědi neposkytli. Nezmínili se o Lizzii Nanceové ani ostatních dívkách. Nezmínili se o Hametu Ajaxovi.

Zamračený a očividně otrávený Leighton Siler pokládal dotaz za dotazem. Marně. Ale to je jedno, protože Siler nebo jiný, ještě hladovější a tvořivější rival nakonec stejně odhalí detaily vyšetřování v palcových titulcích.

Několikrát jsem telefonovala do Heatherhill, ale mámu jsem nezastihla. Nechávala jsem vzkazy a věděla, že mi zpátky nezavolá. Když udeří démoni, moje matka nedůvěřuje žádné formě komunikace. Hovory, esemesky i e-maily ustávají.

Luna Finchová mi řekla, že máti je apatická a spí víc než obvykle. A že se spojila s Cécile Gosselinovou.

Zavěsila jsem; dech přicházel v třaslavých poryvech. Máma si k sobě povolala Goose.

•••

Ve středu ráno udělal Ajax chybu.

K mému údivu Slidell přišel za mnou domů, aby mi tu novinku ohlásil. Bylo těsně po deváté. Vypadal ztrhaně a páchl kávou a příliš velkou dávkou kolínské z drogerie.

„Ten pitomej sráč jel rovnou ke škole.“

„Kdy?“

„Dneska ráno v sedm dvacet.“

„Kde je teď?“

„V kleci na ústředí.“

„Co říkal?“

„Vykládal jídlo na vánoční sbírku pro chudý. Prej kolem tý školy jezdí každej den a všim si, že to jejich měřicí udělátko moc darů neukazuje. Chtěl jim přihodit hrášek v konzervě a těstoviny.“

„Je to pravda?“

„Na tom nezáleží. Pedofil se nesmí přiblížit ke škole na tři sta metrů.“

„Tři sta metrů?“

„To je fuk.“

„Tohle omezení neplatí, jestliže se už Ajax nemusí hlásit.“

„To prověřujeme.“

„Proč to trvá tak dlouho?“

„Asi porucha v kyberprostoru.“

„Kdy jste…“

„Ježíšikriste a posraný mušketýři. Ten chlap znásilnil holku. A teď přijel ke škole.“

„Dal byste si kávu?“ Kopanec do koulí?

„Čekám na soudní příkaz.“

„Který vám umožní co?“

„Prohledat Ajaxovi barák.“

„Jedete tam hned?“

Slidell přisvědčil. „Chci tam bejt hotovej, než to zjistí Ajaxův právník. To samý platí pro Silera a jeho krvežíznivý kamarádíčky.“

„Kolik máte času?“

„Na vysílačkách se z toho neobjeví ani slovo. Ale asi to moc dlouho nevydrží.“

„Kde bydlí?“

Slidell vytáhl kus papíru s útržky tabulek na straně. Přes modré řádky byla naškrábaná adresa.

„Vy jste nás k tomuhle hajzlovi přivedla,“ řekl. „Nejspíš vám to dlužím.“

Larabee telefonoval, když jsem si čistila zuby. Děcko našlo odpadkový pytel plný kostí v severní části okresu. Nic naléhavého, ale chce, abych je ohledala.

Potom Harry. To bylo na dlouho.

Oblékala jsem si džíny, když zavolal jako další v řadě Rodas. Přišla toxikologická zpráva Pomerleauové. V době úmrtí v sobě neměla drogy ani alkohol. Řekla jsem Rodasovi o Ajaxově výletu ke škole. O povolení k prohlídce.

Půldruhé hodiny po Slidellově odchodu jsem se konečně uvolnila.

Ajax bydlel v jihovýchodní porci koláče Královnina města, nedaleko školy charlottského okresu, Country Clubu Carmel a Tenisového klubu Olde Providence. Velké domy, velké předzahrádky. Golf a pinot na hřišti. Lakros a Milton ve škole. Země bohatých i zbohatlých.

Slidellova naškrábaná adresa mě zavedla do Sharon View Road, úzké dvouproudové ulice se starými vzrostlými stromy po obou stranách. Sunrise Court připomínal malou šipku vystřelující z jižního konce.

Blok se skládal z deseti domů; všechny byly výtvorem jednoho developera, kterého patrně uhranul kámen a dřevo. Vjezd tvořila napodobenina vrat z tepaného železa zdobená plastovým věncem. Naťukala jsem kód, který mi nadiktoval Slidell, a vjela jsem dovnitř. Nebyly tam žádné velké borovice ani duby. Nepěstěné mladé stromky svědčily o poměrně nedávné výsadbě. Anebo napjatém rozpočtu pro zahradu.

Ajaxův dům stál vzadu a nad ostatními se tyčil v mírném svahu. Stejný styl – lepší čtvrť, ale ne nijak přehnaně. Na rozdíl od sousedů tu neměl Santu, soby, krápníky ani elfy.

Ajaxův trávník byl upravený, porost základní. Cesmína. Zimostráz. Nic, co by vyžadovalo pozornost.

Slidellův taurus stál v čele řady obklopující obrubník slepé uličky. Dva policejní vozy. Neoznačené SUV. Skinny neztrácel čas.

Připojila jsem mazdu k hloučku a vystoupila. Kráčela jsem po cestě a všimla si pohybu v předním okně domu po mé levici. Stála tam silueta s překříženýma rukama, oči upřené mým směrem. Sklo se lesklo, takže jsem neviděla tvář, ale podle postavy jsem uhodla, že zvědavý soused je muž.

Pospíchala jsem nahoru po schodech k tmavě natřeným dveřím. Vzala jsem za kliku a zjistila, že je otevřeno.

V předsíni byla břidlicová podlaha, naolejované bronzové svícny a sladěný bronzový lustr. Nalevo toaleta. Přímo přede mnou obývák a jídelna. V obou se pohybovali technici od kriminálky v bílých tyvekových kombinézách. Jeden fotil. Druhý nanášel tmavý prášek na rám dveří.

Odkudsi zleva zezadu sem doléhaly hlasy. Hlučné. Nespokojené.

Na zemi se válela hromada tyvekových návleků na boty na jedno použití. Natáhla jsem si jeden pár a pohnula se dopředu.

Interiér domu vypadal jako pokus o obnovu staré černobílé fotografie. Čalounění, koberce i stěny byly v různých odstínech šedi. Mlha. Popel. Tepláky. Ocel. Doplňky ve žlutozelené barvě chartreuse působily jako barevné cákance. Polštářky. Rám zrcadla. Křeslo. Skříňka plná DVD u kamenného krbu. Nad ním visela malá televize s plochou obrazovkou.

V jídelně nad stolem se stejně zelenkavým prostíráním visel kulatý lustr v odstínu holubičí šedi. Uprostřed stolu byly svíčky, které nikdy nikdo nezapálil. Žlutozelená keramická miska stála na příborníku, přesně uprostřed. Stěnu zdobil obraz jasně zelených máků.

Napadlo mě, zda výzdobu vybíral Ajax nebo stavitel. Podezírala jsem toho druhého. Byt působil chladně a neosobně. Jako kdyby nábytek nakoupili v Rooms to Go a Battery Barn a pak rozestavili přesně podle obrázků v časopise.

Kývla jsem na techniky a pokračovala dál ke kuchyni. I oni mě pozdravili kývnutím hlavy.

Slidell stál na jedné straně kuchyňského ostrůvku s hnědou žulovou deskou. Na druhé byl Tinker. Oba měli návleky na botách a latexové rukavice.

„… nemůžou ho mít rádi nebo neradi. Neznají ho. Žena odvedle si myslela, že pracuje v obchodě Apple.“ Tinker byl rudý a tvářil se naštvaně.

„Vyslechněte ty, u kterejch jste ještě nebyl.“ Slidell vypadal ještě naštvaněji.

„Dozvím se totéž.“

„To vy jste mě do toho navez.“

„A vy si nemyslíte, že má Ajax něco na svědomí?“

„To jsem neřek,“ odsekl Slidell.

„A co říkáte?“

„Říkám, že jestli se Salterová dozví o tom průtahu v Oklahomě, na rezavej hák pověsí za koule mě, ne vás. A to už nemluvím o tom, že blokujeme Ajaxe od jeho právníka.“

„Anebo jste o ty koule už přišel? Kdo se jednou spálil…“

„Kurva, jděte už ven a něco mi přineste!“

Tinker se měl k odpovědi, ale zaslechl pleskání mých nohou v plastových návlecích na dlažbě. Stáhl rty do obráceného účka, otočil se na patě a oddusal pryč.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Prolezli jsme to tu celý. Zatím nic. Žádný porno. Žádný holčičí šaty. Žádnej klíč, prstýnek ani baletní cvičky. Žádný zabedněný okna ani dveře na zámek. Vypadá to, že sem žádný děcko jakživ nevkročilo.“

„Otisky?“

„Jen jedny a vsaďte zadek, že budou Ajaxovy. Totéž platí pro vlasy i vlákna. Buď je to ten nejčistotnější zmrd na světě, anebo ten nejopatrnější.“

„Kontrolovali technici vysavač?“

„Obsah je v pytli.“

„Odpadkový koš?“

Slidell se na mě jen díval.

„Našli něco, z čeho by se dala odebrat DNA?“

„Zubní kartáček. Ale Ajax není v rejstříku.“

„Můžeme jeho DNA porovnat s otiskem rtu na bundě Lealové.“

„Jasně.“

„Našli jste počítač?“

Chvíle váhání. A pak: „Ne.“

„Nabíječku na notebook?“

„Ne.“

„Modem? Router?“

Toporné zavrtění hlavou.

„Mohl se na internet připojovat jinde. Třeba v nemocnici.“

„Jo.“

„Je tu sklep?“ Skoro jsem se bála zeptat.

„Dá se tam sotva plížit. Prázdnej, až na to smetí, co tam uklidili při stavbě. A celý generace pavouků.“

„Garáž?“

„Čistá.“

„Kde má auto?“

„Ve městě.“

„Vztahuje se povolení i na něj?“

„Ne.“ Slidell zaťal zuby, povolil. Oba jsme to věděli. Jestli se při tomhle zátahu nic nenajde, druhý už se neuskuteční.

„Můžu se tu porozhlédnout?“

„Na nic nesahejte.“

Slidell se tvářil tak zasmušile, že jsem jeho ostrou poznámku nechala bez odpovědi.

Vrátila jsem se zpátky a v předsíni zatočila vlevo. Chodba vedla ke dvěma ložnicím, u každé byla vlastní koupelna.

Vstoupila jsem do té přední. Vládla tu zelená. Nábytek včetně postele, noční stolek s lampou, psací stůl. Bohémský styl křičel cosi o obchodě Restoration Hardware. Dvě police na knihy u stolu vypadaly spíš na Staples nebo Costco.

Jsem přesvědčená, že koupelna vypovídá o člověku mnohé. Začala jsem tam.

Lékárnička byla otevřená, zrcadlo pokryté práškem pro snímání otisků prstů. Totéž platilo o skle u sprchového koutu. Obojí bylo prázdné. Žádná mýdla, šampony, žínky ani gumičky. Umývadlo s podstavcem, minimální prostor, kam by se dalo cokoli uložit. Místnost byla sterilní. Ani náznak osobnosti.

Vrátila jsem se do ložnice.

Na policích byly odborné časopisy. Došla jsem blíž, abych si je prohlédla. Časopis úrazové medicíny. Časopis Americké lékařské asociace. Lékařský časopis Nové Anglie. Žurnál úrazové medicíny.

Přesunula jsem se ke stolu. Uprostřed leželo poslední číslo Časopisu Americké lékařské asociace, zavřené, malé pravítko označovalo založenou stránku. Co asi Ajax čte, napadlo mě. Vzpomněla jsem si na Slidellovo varování a nepodívala se.

Sešívačka. Držák na izolepu. Nůž na otevírání dopisů. Kožený kelímek s pery a tužkami. Malá hromádka obálek, nejspíš účtů.

V koši nebylo nic. Patrně díky technikům z kriminálky.

Místnost očividně Ajaxovi sloužila jako pracovna. Přesto chodil do koupelny jinam. Sem si odskočil tak maximálně na záchod. Ze zvyku? Aby nemusel tolik uklízet?

Přes chodbu jsem zamířila k protější ložnici. Byla o maličko větší a zařízená v modrých odstínech. Stejná atmosféra Restoration Hardware, ale s jinými doplňky a dekorem. Spíš městský elegantní styl. Stejně jako před chvílí jsem zamířila nejdřív do koupelny.

Tahle se používala. Z háčku na dveřích viselo černé flanelové pyžamo. Ve sprše byla lahvička šamponu a kondicionéru, mýdlo Ivory a kartáč s dlouhou rukojetí.

V lékárničce jsem zahlédla ibuprofen, nosní sprej, pomádu na rty, náplast, antiperspirant Degree, jednorázový holicí strojek Gilette, nádobku s gelem na holení Edge, zubní niť Oral a tubu zubní pasty Crest.

Umývadlo bylo usazené do černé dřevěné skříňky. Otevřené zásuvky odhalovaly sadu hřebenů a kartáčů, pinzetu, nůžky, domácí sadu na holení a zastřihávač chlupů v nose a uších na baterky. Ručníky, toaletní papír a zásoby toaletních potřeb byly uložené ve vysoké laťkové skříňce sladěné s umývadlem. Ajax nakupoval na hodně dlouho dopředu.

Pomyslela jsem na sbírku produktů ve vlastní koupelně. Na hygienický stav svých skříněk a šuplíků. Slidell má pravdu. Tady je to mimořádně čisté. Obsese? Zahlazování stop?

Zpátky do ložnice.

O lampu na nočním stolku byla opřená kniha křížovek, na přebalu přicvaknutá propiska. Přetisk z Evropského časopisu úrazové medicíny. Naklonila jsem se, abych si přečetla název. Omezení možnosti reperfuzního poškození zaviněného turnikety. Jo. To tě nabeton uspí.

Tři zarámované fotografie v pravidelných rozestupech na prádelníku. Došla jsem blíž, abych si je prohlédla.

A cítila jsem, jak mi naskakuje husí kůže.

33

Ani jedna z fotografií nevypadala současně. Na první seděla žena s miminkem na klíně a batoletem po boku. Dlouhé černé vlasy jí nad čelem přidržovala červená sametová stuha. Velkýma hnědýma očima se dívala přímo do objektivu. Smutnýma očima.

Další dva obrázky byly momentky. První zachycovala tutéž ženu, jak kráčí a drží přitom za ruku dvě holčičky. Vypadaly na tři a pět let. Na druhé stejná trojice seděla na zídce. Tytéž děti ve věku asi šesti a osmi let.

Žena i obě děvčátka měly tmavé oči a vlasy rozdělené uprostřed na pěšinku, spletené do copů a zavázané mašlí.

Mozek mi předhodil sérii bleskových obrazů. Lealová. Donovanová. Estradová. Koseluková. Nanceová. Gowerová.

Spěchala jsem zpátky do kuchyně. Slidell civěl do lednice. „Viděl jste ty fotky v ložnici?“

„Nejspíš manželka a děti.“ Práskl dvířky.

„Všiml jste si té podoby…“

„Chcete mi radit, jak mám dělat svou práci?“

Ostré, dokonce i na Slidella. Věděla jsem o tlaku Salterové i třenicích s Tinkerem, které v něm společně vyvolávají přehnaně obranný reflex, a tak jsem to nechala být. „Máte nějakou představu, co je Ajax za člověka?“

„Ujíždí na bollywoodskejch filmech.“ Jeho tón nebyl omluvný, ale už o něco mírnější.

„Dévédéčka?“

Slidell přikývl. „Mizerně se oblíká. Jí zdravě. Má rád baseball.“ Tázavě jsem povytáhla obočí. Zbytečně, protože Slidell se na mě nedíval. „Má na kabelovce kanál, kde dávaj ligový zápasy.“

Prohlédla jsem si kuchyňskou linku za ostrůvkem. Ani drobeček, ani skvrnka. Žádná láhev nebo plechovka se sušenkami. Jen přenosný telefon v nabíječce.

Slidell se otočil a všiml se, kam se dívám. „Jo, zkusil jsem opětovný vytáčení. Naposled volal do Mercy.“

„Uložená čísla?“

„Ne.“

„Vzkazy?“

„Ne.“

„Měl jste pravdu, je tu naklizeno.“

„Ten červ má každej sprej a čistič, co kdy stočili do flašky.“ Ukázal palcem na komoru, které jsem si předtím nevšimla.

„Využívá úklidovou službu?“

„Sousedi nikdy neviděli, že by do baráku vcházel nebo z něj vycházel někdo cizí. Vlastně ani Ajaxe moc často nevídají.“

„Zahradníka?“

„Ne.“

„A co pošta?“ Všimla jsem si bílé krabičky na stěně u zadního vchodu.

„Účty za elektriku. Letáky. Katalogy. Nic osobního.“

„Nic, co by naznačovalo, že udržuje styky s rodinou?“

„Jsou v Indii.“

„I tam mají telefony a poštovní schránky.“

„Bez prdele?“

„Katalogy můžou znamenat, že nakupuje po internetu.“ Na krabičce byla nálepka.

„Já na síti nenakupuju a choděj mi stejný kraviny.“

„Byl aktivovaný bezpečnostní systém, když jste sem přišel?“ Na nálepce bylo logo. ADT.

„Jo.“

„Ajax vám prozradil kód?“

„Přesvědčil jsem ho, že je to v jeho nejlepším zájmu.“

„Nastavuje si tedy alarm, když odchází.“

„Kam tím míříte?“

„Pokud si ADT archivuje záznamy, mohli by vám říct, kdy Ajax vchází do domu a kdy z něj vychází.“

„Můžou mi říct, kdy někdo vchází a vychází.“

„Takže je tohle celé propadák.“

„Si děláte srandu? Dvakrát trefa.“ Slidell si sundal rukavice. „Za prvý, tenhle barák není místo činu.“

Zabzučel mu telefon. Vyškubl ho z pouzdra na opasku. Podíval se na displej. Povzdechl si a přiložil ho k uchu. „Slidell.“

Slabý hlásek. Ženský. Pronikavý.

„Jo?“

Hlas se znovu rozječel.

„To musí bejt nějaký nedorozumění.“

Další jekot.

„Jedu tam.“ Zasunul aparát zpátky k pasu. „Salterová mě chce jmenovat policajtem roku.“ Slidell se na mě podíval, oči zarudlé starostmi a neklidem. Pak vykročil ke dveřím.

„A za druhé?“ zeptala jsem se.

„Cože?“ Otočil se.

„Co je ta druhá věc, kterou jste zjistil?“

„Ten šmejd si pro svou špinavou prácičku drží jiný místečko.“

Slidell se odjel hlásit k Salterové, já se vydala do MCME.

S Larabeeho kostmi to nešlo tak hladce, jak doufal. Ačkoli nebyly zdaleka kompletní, kostra byla očividně lidská. Muž ve středním věku, bezzubý, patrně běloch. Šupinky v kortikální oblasti, ztráta barvy a ulpívající vlákna naznačovaly, že si tenhle člověk mnoho let poležel v rakvi.

Larabee byl někde pryč. Sepsala jsem předběžnou zprávu a položila mu ji na stůl. On rozhodne, zda se to bude dál šetřit nebo ne.

Slidell se mi ozval pozdě odpoledne. V porovnání s momentální náladou byl ráno naprosto bezstarostný.

Salterová měla před polednem dva telefonáty. Jeden od Ajaxova advokáta Jonathana Raoa, který obvinil charlottskou policii, že upírá jeho klientovi ústavou zaručené právo na právní zastoupení. Druhý od soudce, který vydal povolení k prohlídce – Rao zatlačil i u Jeho Ctihodnosti.

Jelikož ani jeden volající nebyl spokojený, nebyla spokojená ani Salterová. Vynadala Slidellovi, pak se trochu zklidnila a řekla mu, že může znovu vyslechnout Ajaxe. V hodně jemných rukavičkách. Výslech nebyl k ničemu. Těch pár odpovědí, které Ajax poskytl, přefiltroval Rao. Ve tři oba vyšli ze dveří. A to bylo naposledy, co někdo hovořil s Hametem Ajaxem.

Slidell dostal videa z Walmartu a Harris Teeter z celého dne, kdy zmizela Lealová. Zatím na nich neviděl ani Ajaxe, ani jeho auto. Měl v plánu pokračovat a prohlédnout celý záznam.

Já se prokousala dvěma hlášeními a v pět jsem to zabalila. Doma jsem společně s Birdem snědla kuře z Bojangles a podívala se na reprízu Sběratelů kostí. Z nepochopitelných důvodů kocour děsně miluje Hodginse.

Slidell volal v devět. „Je na videu.“

„Kde?“

„Ve Walmartu a Manor.“ Ustaraně. Očividně tam Ajaxe vidět nechtěl.

„Lealovou naposledy spatřili živou ve čtvrt na pět ve večerce na Morningside.“

„Ajax byl ve Walmartu na Pineville-Matthews Road. Přišel tam ve tři padesát dva a odešel v pět nula šest.“

„To bývá největší dopravní špička a ta místa jsou od sebe vzdálená minimálně patnáct kilometrů.“

Oba jsme to chvíli trávili.

„Možná máte pravdu.“ Slidell si povzdechl. „Ten sráč asi nepracuje sám.“

Možná. Jenom možná.

Neřekla jsem to.

Tu noc se mi spánek vyhýbal.

Déšť se vrátil. Ležela jsem potmě a poslouchala, jak kapky buší do skla a pleskají do parapetu. Jak mi budík u postele tiše vrní.

A znovu mě to napadlo.

Nemožné.

Vybavovala jsem si, co vím o sériových vrazích. Jejich oběti obvykle patří ke stejnému typu. Vysoká blondýna. Puberťák s krátkými hnědými vlasy. Cher. Kurva. Postarší bezdomovec s vozíkem plným odpadků.

Jednotlivec pro vraha neznamená nic. Je nepodstatný, jen postava v pečlivě sestaveném baletu. Záleží pouze na tanci. Každý battement a pirueta se musí provést naprosto přesně.

Vrah je tanečníkem i choreografem, vždy má naprostou kontrolu. Oběti přicházejí na jeviště a zas je opouštějí, jsou zaměnitelnými sboristy.

Pomyslela jsem na Pomerleauovou. Na Cattse. Na šílené tango, po němž v Montrealu zůstalo tolik mrtvých.

Dumala jsem o Ajaxovi. Na jakou morbidní hudbu se pohybuje on? Naučil se to od Pomerleauové? Anebo si ji skládá sám?

Koho Ajax zabíjí ve svém podvědomí? Své dcery? Manželku? Dívku na hlídání, která ho svedla a zničila mu život?

Birdie vyskočil na postel. Přitáhla jsem si ho k sobě. Zavrtěl se, uvelebil a strčil mi hlavu do dlaně. Pohladila jsem ho a on začal příst.

Ajax nakupoval, když Shelly Lealová zmizela. Má komplice? Někoho z nemocnice? Když ne tam, tak kde? Vážně si někde zřídil prostor, kde zabíjí, jak si myslí Slidell?

Anebo.

Vzpomněla jsem si na dům v Sunrise Court. Architektonicky dokonalý, a přesto divný. Bez života. Sterilní.

Představila jsem si Ajaxe, jak v posteli luští křížovku. U stolu platí účty. Dívá se na baseball nebo DVD z křesla ve žlutozelené barvě. Sám. Pořád sám. U sériových vrahů to není nic neobvyklého.

V duchu jsem se vracela do jednotlivých místností. Nevybavila jsem si jedinou věc, která by naznačovala, že Ajax vedl mimo domov a nemocnici nějaký život. Žádný dámský župan ve skříni. Žádný vzkaz na lednici Zavolej Tomovi. Žádná vlastní fotografie s přáteli nebo spolupracovníky. Žádná poznámka v kalendáři, že se jde s Irou na oběd. Nic, co by ukazovalo, že v Ajaxově životě existuje osoba, které na něm záleží. A na které by záleželo jemu.

Ne. To není pravda. Schoval si tři fotografie. Staré. Čí? Určitě je to manželka s dcerami. Slouží podoba té ženy jako šablona pro jeho oběti? Jedna z dívek? Proč?

Nikdo v Mercy Ajaxe nezná. Nikdo u něj v ulici. Nikdo v New Hampshire ani v západní Virginii si na něj nepamatuje.

Znovu ta znepokojivá myšlenka. Co když se pleteme? Co když je Ajax nevinný?

Co když tyranizujeme muže, který se odstřihl od světa, protože nenávidí sám sebe? Muže, který udělal ošklivou chybu a všechno ztratil? Muže, který si nedovede odpustit vlastní činy? Nevěří sám sobě mimo území svého domova a pracoviště?

Zneužívání dětí se nedá omluvit. Ale zabýval se tím vůbec někdo? Mluvil někdo s lidmi, kteří byli se zatčením a stíháním spojení? Té dívce je už dnes přes třicet. Hovořil s ní někdo?

Ráno se Slidella zeptám.

Venku drobně pršelo. Uvnitř byla tma a ticho.

Můj mozek ale odmítal vypnout.

Znovu a znovu jsem se dívala na hodiny.

11.20

12.10

2.47

Z hlubokého spánku mě probral iPhone. V pokoji bylo šero. Číslice na budíku ukazovaly 5.40.

Máma!

S bušícím srdcem jsem přijala hovor.

Matka nebyla mrtvá.

Hamet Ajax ano.

34

Slidell mě vyzvedl a místo pozdravu mi věnoval jen kyselý pohled.

Fajn.

Podal mi polystyrenový kelímek s bílým plastovým víčkem. Vlažný obsah velmi vzdáleně připomínal kávu.

Cestou obzor bledl a měnil se z černé v perlově růžovou barvu. Stromy a budovy získávaly tvar a v prostorách mezi nimi zářila šeď.

Čím víc se rozednívalo, tím hůř Slidell vypadal. Spodní polovinu obličeje mu stínilo strniště, vaky pod očima byly dost velké, aby se do nich schoval malý savec. Oblečení, jehož odstíny vůbec neladily, bylo polité kávou a páchlo kouřem a potem.

Informace mi sděloval hlasem ochraptělým z bezpočtu cigaret a nedostatku spánku.

Ajax si vyzvedl auto a odjel do nemocnice. Napsal si ten den čtyřiadvacetihodinovou službu, což v jeho případě nebylo neobvyklé. Půl hodiny po příchodu odešel. To bylo neobvyklé.

Své nadřízené doktorce Joan Cauthernové řekl, že je obětí policejní šikany. Prý nebyl celý den doma a potřebuje se vysprchovat a zkontrolovat byt. Ujistil ji, že se do sedmi vrátí.

Vyčlenění policisté sledovali Ajaxe z Mercy do Sunrise Court. V 17.22 zaparkoval auto do garáže. Už z ní nevyšel.

Když se Ajax nevrátil do práce, jak slíbil, chopila se Cauthernová telefonu. Opakovaně to zkoušela celou noc. Brzy ráno si už dělala velké starosti. Když byl Ajax u ní, hodně se potil, choval se roztěkaně; v takovém stavu ho ještě neviděla. Ve čtyři ráno, když se na pohotovosti rozhostil klid, se Cauthernová vypravila za Ajaxem domů, aby zjistila, zda není nemocný.

Sledovací tým zaznamenal příjezd vozu ve 4.20. Vystoupila z něj žena a zazvonila. Vytočila číslo na mobilu. Znovu zazvonila. Nic se nedělo, a tak se přesunula ke garáži. Poslouchala s uchem na dveřích. Popošla stranou a nakoukla dovnitř oknem. Rozběhla se k policejnímu autu a mávala rukama.

Policisté vystoupili. Žena vypadala rozrušeně. Představila se jako Joan Cauthernová. Uvedla, že je Ajaxovou nadřízenou v nemocnici Mercy.

Cauthernová jim řekla, že v garáži stojí nastartované auto. A že se bojí, že je v něm Ajax.

Policisté zaslechli zvuk motoru a násilím otevřeli dveře. Uvnitř našli za volantem vozu Hyundai Sonata muže světlé pleti v bezvědomí. Začali ho oživovat, ale oběť nereagovala. Zavolali rychlou. Zavolali Slidella.

Sanitka už odjela a nahradila ji dodávka MCME. Stálo tu Larabeeho auto. Kriminálka. Policejní vůz s blikajícím majáčkem. Lexus, který patrně patřil Cauthernové. Vrata garáže byla zvednutá, světla rozsvícená. I v domě se svítilo.

Na příjezdové cestě stál vozík. Na něm černý vak na mrtvoly, rozepnutý a připravený. Vedle něho titíž technici z kriminálky, kteří tu pracovali ani ne před čtyřiadvaceti hodinami. Jeden držel videokameru, druhý nikon.

Slidell a já jsme vystoupili. Obloha se proměnila na šedou mlhu. Jako barva Ajaxova osamělého pokoje, napadlo mě.

Vzduch byl studený a vlhký. Jinovatkou pokrytý trávník pulzoval červeně a modře. Kráčeli jsme přes něj a já v žaludku cítila kus žuly.

Larabee stál mezi hyundai a stěnou garáže. Vedle něho Joe Hawkins, vyšetřovatel z MCME. Na zemi mezi sebou měli kovový kufřík s potřebami pro ohledání místa činu. Hawkins pořizoval fotografie.

Dvířka u řidiče byla otevřená. Viděla jsem Ajaxe zhrouceného na volantu, hlavu otočenou ke straně, sliny a nosní hlen zatvrdlý na tváři. Ruce mu visely u kolen. Brýle s obroučkami z želvoviny ležely na koberečku u jeho nohou. Hrůzný výjev se osvítil pokaždé, když Hawkinsovi na fotoaparátu blikl blesk.

„Doktore.“ Slidellův způsob, jak ohlásit příchod.

Larabee se otočil, v prstech navlečených do rukavice svíral teploměr. Hawkins dál fotografoval. „Detektive Slidelle. Doktorko Brennanová. To máme ale krásné zimní ráno.“

„Co jste zjistil?“ Slidell si otevřel kroužkový zápisník.

„Patrně otrava oxidem uhelnatým.“

„Oddělal se sám?“

„Ti, co tu byli první, si nevšimli žádných stop po násilném vniknutí do domu ani do garáže. Žádný dopis na rozloučenou. A já vidím jen minimální poranění.“

„Minimální?“

„Oděrky na čele a pravém uchu. Patrně způsobené dopadem hlavy na volant.“

„Patrně?“

„Pravděpodobně.“

„Takže sebevražda.“

„To budu vědět po pitvě.“

Ke smrti v důsledku otravy oxidem uhelnatým dochází většinou při nehodách a sebevraždách. V ojedinělých případech to bývá cizím zaviněním. Larabee to věděl a kryl si záda.

„Vrata garáže byla dole, když přijela Cauthernová?“ zeptal se Slidell.

„Tak mi to bylo řečeno.“

„Auto nemělo zvednutou kapotu, že ne?“

„Ne.“

„Má oběť na rukou mastnotu?“

„Ne.“

Slidell si prohlédl malý prostor, v němž jsme stáli. „Žádný nářadí se tu neválí.“

„Souhlasím, detektive. Nevypadá to na nehodu.“

„Doba úmrtí?“

„Vzhledem k teplotě těla bych řekl někdy mezi dvanáctou a druhou dnes ráno. Jako obvykle je to jen hrubý odhad.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Otrava oxidem uhelnatým?“

Slidell přisvědčil.

„Moc dlouho ne.“

Slidell se zamračil.

„Na to, aby se v těle vytvořila smrtelná dávka karbonylhemoglobinu, stačí velmi málo oxidu uhelnatého.“

Slidell se mračil dál.

Budiž Larabeemu ke cti, že nedal najevo netrpělivost. Ale šel na to jednoduše. Velmi jednoduše. „Karbonylhemoglobin brání přívodu kyslíku do buněk.“

„Rád bych věděl víc.“

„Dobře.“ Larabee chvíli přemýšlel. „Hemoglobin je molekula, která se nachází v červených krvinkách. Má za úkol rozvádět kyslík po těle. Jenomže se velmi snadno pojí s oxidem uhelnatým – CO. Jsou-li přítomny jak kyslík, tak oxid uhelnatý, hemoglobin si vybere spíš CO. A když se to stane, vzniká karbonylhemoglobin, který tuhle práci nezvládne.“

Larabee se už nezmínil, že hemoglobin je tvořen čtyřmi podjednotkami, aby maximalizoval zachycování kyslíku z krve proudící v tepnách z plic a urychlil jeho uvolnění do tkání a orgánů. Za současné přítomnosti kyslíku a oxidu uhelnatého je dvou-až třistakrát pravděpodobnější, že se hemoglobin naváže na oxid uhelnatý. Vazba s CO brání uvolňování molekul O2. I když tedy koncentrace kyslíku v krvi stoupá, O2 zůstává navázaný na hemoglobin a nedostane se do buněk. V důsledku nedostatku kyslíku se zrychlí srdeční činnost, zvyšuje se riziko anginy pectoris, arytmie a otoku plic. Mozek zkratuje.

Oxid uhelnatý je pěkné svinstvo.

„Takže kolik?“ tlačil Slidell.

„Vysoká úroveň karbonylhemoglobinu se může vytvořit i při velmi nízké koncentraci oxidu uhelnatého ve vzduchu.“

„Člověk to dejchá.“

„Ano.“

Byla jsem si jistá, že Slidell základní věci zná, protože se s podobnými případy už v minulosti setkal. Jeho neobvyklý zájem o fyziologii otravy oxidem uhelnatým mě zaujal.

Mozek mi vypálil informace o hodnotách CO v krvi. O příznacích otravy. Prapodivné. Uložené zbytky z dávného vysokoškolského semináře. Od jednoho do tří procent: normální. Od sedmi do deseti procent: normální u kuřáků. Do dvaceti procent: bolest hlavy, poruchy soustředění. Od třiceti do čtyřiceti procent: silné bolesti hlavy, nevolnost, zvracení, mdloby, letargie, zrychlený pulz a dech. Od čtyřiceti do šedesáti procent: dezorientace, slabost, ztráta koordinace. Šedesát procent: kóma a smrt.

Slidell si povzdechl. „Aspoň přibližně.“

„Co?“ Larabee si dřepl, aby prohlédl Ajaxovi ruce.

„Jak dlouho člověk vydrží.“

„Když vdechujete vzduch, který obsahuje třeba jen jedna celá dvě procenta oxidu uhelnatého, úroveň karbonylhemoglobinu přesáhne šedesát procent po třiceti až pětačtyřiceti minutách.“

„To vás zabije?“

„To vás zabije.“

Slidell psal, pak mávl blokem. „A to se mu stalo?“

„Běžící motor v uzavřené garáži pro jedno auto. Spuštěná vrata. Zavřená okna. Bezpochyby.“ Larabee mluvil, aniž by zvedl hlavu. „Pět až deset minut.“

„Takže Ajax to měl za sebou chvíli potom, co otočil klíčkem.“

„Za předpokladu, že otočil klíčkem.“

„Jasně.“

„A že dýchal, když nastoupil do auta.“

„Jasně.“

„Pravděpodobně se to tak opravdu stalo. Vidíte tohle?“ Larabee zvedl Ajaxovi jednu ruku.

Slidell se na ni zadíval z místa, kde stál. „Krev se hromadí. Protože ruce visej dolů.“

„Ano. Ale já mluvím o nehtových lůžkách.“

Slidell se naklonil blíž. „Jsou jasně růžový.“

„Znovu ano. Což značí, že byl naživu.“

Představila jsem si třešňově červenou krev a orgány, které Larabee uvidí, jakmile provede řez ve tvaru písmene Y. Játra, plíce, žaludek, ledviny, srdce i slezina zůstanou takhle rudé, i když poplavou ve formalínu a když se nakrájí na plátky a vloží pod mikroskop.

„Připomeňte mi, kdy začíná to usazování krve?“

„Livor. Do dvou hodin po smrti. Vrcholí mezi šestou a osmou hodinou.“ Larabee vstal. „Ale tady je zima. Proces se tím zpomalí.“

„Livor v prstech. To znamená, že nikdo s tělem nehejbal, že jo?“

„Ano.“

„A nemá rigor.“ Slidell to vyslovil „rígr“.

„V menších obličejových svalech a na krku je viditelné mírné zatuhnutí. Nic víc.“

„Rigor začíná kdy?“

„Zhruba za dvě hodiny. Ale nízké teploty i tohle zpomalí.“ Larabee se nehýbal. „Provedu kompletní toxikologické vyšetření.“

„A co budete hledat?“

„Cokoli má ten muž v sobě. Lidé se obvykle něčím nadopují, než se sami sprovodí ze světa.“

„Co se tady kolem povídá?“

„Podle prvních zpráv byla postel ustlaná, televize i rozhlas vypnuté, ve dřezu byl jediný šálek od kávy, čistý, otočený dnem vzhůru.“

„Žádnej vzkaz?“

„Žádný vzkaz.“

„Stopy po návštěvě?“

„Nic takového jsem neslyšel.“

„To mi zatím stačí.“ Larabee se otočil k Hawkinsovi. „Joe?“

Hawkins pořídil ještě několik snímků z různých úhlů, blesk přitom vpaloval Ajaxovu bělostnou tvář do mé sítnice. Přehozený přes volant vypadal jako spící muž nebo opilec po proflámované noci.

Slidell a já jsme vyšli ven. Hawkins dovezl vozík co nejblíž k autu. Pak se sehnul a popadl Ajaxe za ramena. Tělo se uvolnilo, ochablé, bez života. Hawkins přitiskl paže k hrudi. Larabee uchopil nohy dřív, než chodidla dopadla na zem. Společně přenesli tělo do pytle.

Záblesk vzpomínky. S Cheri Karrasovou vytahujeme Pomerleauovou ze sudu ve Vermontu.

Hawkins sebral Ajaxovy brýle a položil je k hlavě, pak zapnul vak. S vozíkem dojel k dodávce, naložil a bouchl dveřmi.

Dívala jsem se, jak auto mizí. Venku i uvnitř jsem cítila chlad.

„Chci vidět, co má ten sráč v kufru.“

Otočila jsem se. Slidell si navlékal rukavice. Vytrhl klíčky ze zapalování, obešel hyundai a nacpal je do zámku.

Víko tiše klaplo a uvolnilo se.

Vyvalil se pach. Sladký, štiplavý.

Povědomý.

35

Byla to naše nejhorší noční můra.

A Ryanův velký třesk.

Slidell zaťal zuby a vyndal igelitový zipový sáček z lepenkové krabice obsahující další sáčky a malou plastovou nádobku.

Průhlednou stranou jsem v něm zahlédla čtyři věci. Stříbrný prstýnek s perletí. Klíč na červené šňůrce. Žlutou stuhu. Růžovou baletní špičku.

Všichni jsme jen zírali. Sklíčeně. Zděšeně. Rozzlobeně.

„Čí je ta stuha?“ Hlas jsem měla vysoký a napjatý.

„Na tom nesejde. Tímhle se ten zmrd usvědčil.“

Slidell odložil sáček a vybral jiný. Obsahoval lahvičky plné tmavé tekutiny, která vypadala jako krev. Ve třetím se nacházely podkožní injekční jehly. Ve čtvrtém bavlněné tamponky na špejli. V páté kousky tkáně.

„Co je v té nádobě?“ zeptal se Larabee.

Slidell zvedl víko. Nosní dírky nám zaplavil odporný zápach.

„Do prdele!“ Slidell ucukl hlavou.

„Podívám se,“ řekla jsem.

Slidell natáhl ruku. Jen si posluž.

Larabee zadržoval dech. Myslím, že já taky.

Spatřila jsem bledé chlupy plovoucí v blátivé hnědé polévce. Pod nimi nerozpoznatelnou hmotu.

„Je to část těla, že jo?“

Na to nikdo neuměl odpovědět.

„Další suvenýr?“

Ani na to ne.

„Věřili byste tomu? Ten hajzl celou dobu zapírá a přitom jezdí po městě s touhle úchylnou sbírkou v kufru.“ K Larabeemu: „Vemte si ty kusy těla. Zbytek pošlu do laborky.“

Larabee přisvědčil.

Slidell si pomocí zubů stáhl rukavice a rychle vykročil k technikům z kriminálky. Neslyšela jsem jeho rozkazy, ale znala jsem je. Všechno zabalit a označit, zkonfiskovat auto, obrátit dům vzhůru nohama a najít, co se dá.

Larabee uzavřel nádobku do sáčku na důkazní materiál, technici mezitím natáhli žlutou pásku od svého vozu a začali zajišťovat místo. Slidell pospíchal k autu a rychle nastoupil.

Pozorovala jsem ho, jak se řítí ulicí, mobil přitisknutý k uchu.

Larabee se nejdřív rozhodl prozkoumat nádobku. Vlastně mě nepotřeboval, ale přesto požádal, abych zůstala a asistovala mu. Bude-li kvůli něčemu nutná antropologická konzultace, můžu se toho chopit, zatímco on bude pitvat Ajaxe.

Ochotně jsem souhlasila. Byla jsem neklidná a nervózní. Věděla jsem, že doma si budu připadat polapeně a stísněně, jen ve společnosti duchů pěti mrtvých dívek. Možná šesti.

Kromě toho mě tam neměl kdo odvézt.

V osm jsme byli v MCME. Převlékla jsem se do sálového mundúru a sešla se s Larabeem ve smradlavé pitevně. Hawkins ještě prováděl předběžné ohledání Ajaxe, takže jsme se rozhodli začít bez asistenta.

Připravovala jsem foťák, Larabee mezitím postavil nádobku na pult. Zeptala jsem se na číslo případu, připravila nálepky a nafotila pár snímků. Odložila jsem nikon, Larabee si navlékl rukavice a upevnil roušku. Já udělala totéž. Otevřel nádobku. Stejný puch. Stejné vlasy v kaši hnědé jako lejno.

Znovu jsem fotografovala a Larabee přes jemné sítko přecedil tekutinu do kádinky. Rozložil zelený ručník do dřezu.

Když obrátil sítko, na látku dopadl slizký houbovitý chomáček pokrytý vlasy.

Larabee ho pomocí sondy rozprostřel. Byl tenký v řezu, oválný, asi dva a půl centimetru široký a pět centimetrů dlouhý.

Larabee ho zkoumal sondou. Nadzvedl chomáč vlasů.

V hlavě se mi vystřídalo několik obrazů. Spatřila jsem tkáň v barvě sraženého mléka. Tmavou na koncích každého růžového vlákna.

Udělalo se mi zle od žaludku. Polkla jsem. „Je to kůže z hlavy.“

„Lidská?“ Larabee se naklonil blíž. „Možná ano.“

„Ne možná.“ Nutila jsem se do vyrovnaného tónu. „Určitě.“

Larabee se na mě podíval. Beze slova uchopil lupu, podržel ji nad chomáčem a sklonil se. „Vím, co myslíš. Vlasy jsou odbarvené.“

„Patří Anique Pomerleauové.“

„Děláš si legraci?“ Otočil se, aby na mě viděl.

„Asistovala jsem při její pitvě.“

„V Burlingtonu.“

Přisvědčila jsem. „Pomerleauová měla tři léze na pokožce hlavy, které jsme nedokázali identifikovat.“

„Nekrotická tkáň?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tkáň chyběla až k lebce. Každá léze byla oválná a měřila asi dva a půl na pět centimetrů.“

Nad rouškami jsme se dívali jeden druhému do očí. Larabee v nich měl údiv. Já nejspíš odpor.

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že vrah odebral…,“ hledala jsem to správné slovo, „… vzorky z těla Pomerleauové a umisťoval je k obětem.“

„Vlasy v krku Lealové a Estradové?“

Přikývla jsem.

„Ty lahvičky. Proboha, on jí odebral i krev? Možná použil vatové tyčinky na DNA?“

„Myslím, že je to možné.“

„Proč?“

„To nevím.“

Larabee stáhl obočí. Začal mluvit.

V té chvíli vrazil do dveří hlavu Hawkins. „Jsem připravený,“ řekl tiše.

„Hned tam budu,“ opáčil Larabee.

Uběhla dlouhá minuta.

„Ajax je lékař. Uměl by odebrat krev. Odříznout tkáň.“

„Ano,“ souhlasila jsem.

„Pokud tekutina v lahvičkách bude pozitivně testovaná jako lidská krev, sérologie by měla umožnit sekvenaci DNA.“

„Zavolám Slidellovi,“ navrhla jsem.

„Díky.“

Larabee si sundal roušku i rukavice a spěchal ze sálu.

Nafotila jsem poslední sadu obrázků, znovu zabalila kousek kůže a umístila ho do chladicího boxu. Pak jsem se vydala do kanceláře.

Možná to bylo únavou. Nebo nedostatkem pozornosti. Slidell na mou novinku nereagoval. Jen mě požádal, abych zavolala, až Larabee dokončí pitvu. Zrovna courá po Mercy a vyslýchá Ajaxovy kolegy.

V půl čtvrté se Larabee objevil u mě v kanceláři. Halenu měl flekatou od krve, v podpaží propocenou. Skvrna na rukávu mi připomněla elektrické krápníky lemující dveře mých sousedů.

Odložila jsem hlášení a zaujala naslouchací pozici. Šéf se vyžívá v podrobnostech.

Larabee nenašel v pohrudnici žádnou tekutinu ani srůsty, plíce nebyly ucpané a nekrvácely, na srdci nebyl infarkt, v žaludku ani jeden vřed, žádná fibróza v játrech, žádná tromboembolie, žádné změny na cévách, žílách ani v lymfatickém systému.

Kromě mírné arteriosklerózy, která je u osmačtyřicetiletého muže normální, se Hamet Ajax těšil dobrému zdraví. Celý den nejedl. V žaludku měl pouze kávu.

Larabee si všiml průkazného třešňově červeného zabarvení krve a svalů i překrvení všech tkání. Zaznamenal překrvení, edém a vnitřní krvácení v obou hemisférách mozku, rozsáhlou degeneraci buněk kůry mozkové i nervových ganglií a symetrickou degeneraci bazálních ganglií, zejména v jádrech.

„Udušení v důsledku akutní otravy oxidem uhelnatým.“

„Způsob?“ zeptala jsem se.

„To už je těžší.“

„Nějaké náznaky, že se nejednalo o sebevraždu?“

„Ani ne. Ale počkám na toxikologii, než to začnu vytrubovat do světa. Taky chci vědět, co se našlo v tom domě.“

„A teď.“ Lokty mu vystřelily, jak vstával a dlaněmi se přitom opíral o kolena. „Musím jít na vánoční večírek.“

„Sváteční.“

„Cože?“

„Nezapomínej na chanuku.“

„A kwanzu.“

A byl pryč.

Nic z těchto maličkostí jsem Slidellovi nepřevyprávěla. Pouze jsem mu sdělila, že Ajaxova smrt nastala otravou oxidem uhelnatým. A že Larabee bude vědět víc, jakmile dostane výsledky toxikologických rozborů.

Zavolala jsem i Ryanovi. Když jsem mu všechno vypověděla, představila jsem si ho, jak si rukou prohrabuje vlasy.

„Takže podle Slidella jsou nalezené suvenýry hřebíčky do rakve Lealové, Gowerové a Nanceové. A tkáň s DNA Pomerleauové je pojítkem s případem Estradové,“ řekl.

„Takhle hovorný nebyl, ale jsem si jistá, že si to myslí.“

„Skinny by se měl pustit do vánoční výzdoby. Čtyři vyřešené případy, pápá, Tinkere.“

„Připadal mi vyčerpaný.“

„A co ostatní?“

„Nevím.“

„Škoda, že Slidell nemůže vyslechnout Ajaxe,“ poznamenal.

„To jo.“

„Takže pro mě padla?“

„Asi ano.“

„Stejně jsem na nic nepřišel.“

Dlouhá odmlka.

„Veselé Vánoce, Brennanová.“

„Veselé Vánoce, Ryane.“

Zavěsila jsem a chvilku zůstala sedět s rukou na telefonu. Měla bych cítit radost. Úlevu. Proč tomu tak není?

Ty ostatní. Koseluková. Donovanová. Zůstanou i nadále otevřenými případy pohřešovaných osob? Bude intenzivní vyšetřování pokračovat? Hledá se někde děcko, jehož kostra mi leží na polici?

Každý rok ve Spojených státech zmizí přes osm set lidí. Od chvíle, kdy zemřela ME107-10, uběhly minimálně čtyři roky. Avery Koseluková se ztratila před třemi lety. Znala jsem smutnou odpověď.

Jenomže Ajax už má na noze cedulku. Šílenství skončilo.

Očima jsem zabloudila k letáčku přišpendlenému na korkové nástěnce. Larabeeho poznámka mi připomněla, že i já jsem dostala pozvání.

Antropologické oddělení charlottské univerzity dnes večer pořádá sešlost. Tahle akce se obvykle koná miliony kilometrů daleko na venkově. Letos to bude doma, v Plaza-Mildwood. Kousek od mého domu.

Jenomže já neměla náladu. Jen zřídka ji mívám. Horké přecpané místnosti. Ošklivé svetry. Hosté zrůžovělí po vaječném koňaku a vánočním pivu. Nejde o pití. Naučila jsem se bez alkoholu žít. Hovory o ničem nad kanapkami ovšem nepatří k mým oblíbeným kratochvílím.

Ale mám ráda své kolegy. Většinu studentů.

Koupila jsem láhev pinotu, navlékla se do červené hedvábné blůzky a vyrazila ven pro trošku svátečního veselí.

Měla bych se na večírek těšit. Konečně jsme dopadli vraha. Žádný motiv. Žádné vysvětlení, jak se Ajax dal dohromady s Pomerleauovou. Proč a jak ji zabil. Proč pokračoval v jejích hrátkách. Tyto odpovědi přijdou později. Nejdůležitější je, že on už nikomu neublíží.

Přesto mě stále rozptylovaly znepokojivé myšlenky.

Přemýšlela jsem o Ryanových slovech. Chtěl Ajax, abychom ho chytli? Proč si tedy najal právníka? Proč si hrál na nevinného, když to nakonec sám zabalil?

Odpověď byla nasnadě. Ajax byl sociopat. Sociopaté lžou. A umí to dobře.

Vybavila jsem si výslech. Ajax nedával najevo žádný soucit se zavražděnými dívkami. S dítětem, které léčil.

Ajax se zabil. Pokud plánoval sebevraždu, proč sliboval Cauthernové, že se vrátí do nemocnice? Bylo to okamžité rozhodnutí? Co ho k němu přimělo?

Ajax byl patnáct kilometrů daleko, když unesli Lealovou. Jak by mohl být najednou na dvou místech? Měl komplice?

Když se dnes podívám zpět na tyhle Vánoce a případy, vždycky si vzpomenu na okamžik, kdy jsme otevřeli kufr auta. Na těkavé fluoreskující blikání osvětlující rysy obličejů. Modrá a červená světla v chladném ranním vzduchu. Noční mráz ustupující teplu slunečního svitu.

Stále se v duchu ptám – kdybych tehdy vyslovila své obavy, událo by se to všechno jinak?

Nikdy se to nedozvím. Mlčela jsem.

TŘETÍ ČÁST

36

A bylo po Vánocích.

Často jsem jezdila do Heatherhill Farm. Goose byla všudypřítomná, natřásala matce polštáře, česala jí vlasy, připravovala oblečení a trvala na tom, aby je máti nosila.

Harry přiletěla z Texasu.

Na tři dny jsme se ubytovaly v penzionu u Marion, Goose se tam zabydlela také. V pokojích nám stály postele s nebesy a zběsilými květinovými vzory.

Harry mámě přivezla vycpanou zombie panenku, která se dá roztrhat na kusy a vykuchat. Člověk se tak prý zbavuje napětí. A třičtvrtěkilovou diamantovou brož. Já jsem jí koupila kašmírové pončo.

Matka se ocitla v centru pozornosti, a to ji vzpružilo. Šveholila o dřívějších Vánocích. O těch na pláži. Nebo na ostrově Grand Cayman. O těch, které trávila sama v podzemním světě svého pokoje, pomlčela. I o těch, kdy s námi vůbec nebyla.

Když jsme osaměly, ptala se mě na mé případy. Všechno jsem jí vyprávěla. O Pomerleauové, farmě Corneauových, sudu s javorovým sirupem, hrůze v kufru Ajaxova auta. Měla jsem pocit, že výsledek se bude zamlouvat jejímu smyslu pro spravedlnost.

Ptala se mě i na Ryanovu úlohu v celé téhle historii. Došlo mi, že v jejích představách jsme Orfeus a Eurydika. Možná Scullyová a Mulder.

Řekla jsem jí, že Ryan po většinu času pátral po jediné přeživší oběti Anique Pomerleauové. Chtěla vědět, kde ta nebohá duše je, a já odpověděla, že ji nenašel. Zajímalo ji to a držela se tématu jako klíště, dokud se neobjevila Goose a násilím ji nedostala do vany.

Nástěnky na policejním oddělení zmizely. Fotky, mapy, přepisy výslechů a hlášení se zabalily do příslušných krabic. Zasedačka začala opět sloužit svému původnímu účelu.

Tinker tiše zmizel. Rodas si šel po svých. Barrow se pustil do dalších odložených případů.

Slidell zvolil incommunicado. Neměla jsem ponětí, co dělá. A nesnažila jsem se to zjistit.

Policie svolala tiskovou konferenci. Reportéři byli upřímně zarmoucení. Zprávy referovaly o Ajaxově zatčení v Oklahomě, o „důkazech, které měl v držení a které ho spojují s vraždami Shelly Lealové, Lizzie Nanceové a dalších“, o jeho smrti v Sunrise Court. Slidell tam nepřišel. Tinker skromně a velmi obratně zveličil svou úlohu a přispění SBI. Musela jsem souhlasit se Slidellem. Ten chlap je úlisný kretén.

S Ryanem jsme si často volali. Skoro jako za starých časů. Skoro. Vrátil se do práce a jako předtím fungoval sám bez parťáka a pomáhal vyšetřovat, kde bylo třeba.

V pátek ráno, druhého dne nového roku dostal Larabee toxikologickou zprávu. Ajax měl v krvi 68 procent oxidu uhelnatého. Takové množství vás jistojistě zabije.

Kromě toho se ovšem v jeho tělo našel i chloralhydrát, jehož přítomnost se ukázala, teprve když si Larabee vyžádal druhý test zaměřený na opiáty, amfetaminy, barbituráty, alkohol a další substance standardních toxikologických testů. Ačkoli je tahle droga poněkud zastaralou volbou, podle Larabeeho názoru to nebylo podstatné. Jak řekl na místě činu, mnoho lidí potřebuje léky, aby se odhodlali vytáhnout zástrčku.

V Mercy neměli záznam o odběru chloralhydrátu, v žádné charlottské lékárně ho na recept nevydali. O moc nešlo. Jako lékař měl k tomuhle přípravku, který se často používá jako sedativum před vyšetřením EEG, snadný přístup.

Větší starosti mi dělala skutečnost, že v domě na Sunrise Court ani u Ajaxe se neobjevila žádná prázdná lahvička. Odpadkový koš v kuchyni byl na rozdíl od popelnic na pozemku prázdný. Ani v kontejneru na chodníku se nenašlo nic, v čem by mohly být tabletky uložené.

Velký šok přišel v pondělí ráno.

Larabee mě chytil v biovestibulu, papír v ruce, ve tváři zmatený výraz.

„Povánoční výpis z kreditky?“ žertovala jsem a odmotávala si šálu z krku.

Larabee mi přistrčil papír. Přehodila jsem si kufřík a vzala si ho.

Rychle jsem ho přelétla očima k řádce, na které záleželo. A pochopila jsem, proč se Larabee mému vtipu nezasmál. „Děláš si srandu?“

„Kéž by.“

„DNA z otisku rtu není Ajaxova.“

Larabee vážně zakroutil hlavou.

„Existuje možnost, že byla bunda nějak kontaminovaná?“

„Podle nich ne.“

„A vzorky, co jsi poslal, byly v pořádku?“

Larabee se na mě jen díval.

„Viděla jsem balzám na rty v Ajaxově lékárničce. Možná…“

„Kriminálka ho zabavila. V laborce udělali kontrolní test. Pro případ, že by nějaký obhájce našel znalce, co bude tvrdit, že personál pomotal sekvenaci DNA nebo podobný pseudovědecký žvásty.“

„A co ten balzám sám o sobě?“

„Jiná značka.“

„Počkej.“ Mozek se pokoušel přestavět obraz, který jsme tak pečlivě vytvořili. „Takže Ajax nemusí být náš člověk?“

Larabee pokrčil rameny a zvedl dlaně. Kdo ví?

„Ale měl prsten Lealové.“

„Boty Nanceové. Klíč Gowerové.“

„A co krev v jeho autě? Kůže s vlasy?“

„To ještě chvilku potrvá.“

„Mluvil jsi se Slidellem?“

„Je na cestě sem.“

Trvalo hodinu, než Slidellovy podpatky zaklapaly jako střely z pistole před mými dveřmi. Z Larabeeho kanceláře ke mně doléhaly modulované hlasy, ani naštvaně ani rozzuřené. Za deset minut Skinny vrazil do mé kanceláře.

Změna byla nepatrná, ale viditelná. Stejné ošuntělé hnědé sako. Stejně špatný účes. Cože?

Slidell si špičkou nohy přitáhl židli k mému stolu a dosedl na ni. Když mu nohy vystřelily dopředu, všimla jsem si záblesku mandarinkově oranžové ponožky. Některé věci jsou prostě dané jednou provždy.

„Slyšela jste to?“

„Ano.“

A pak mě to udeřilo do očí. Slidell zhubl. Obličej měl sice pořád oplácaný, možná víc než obvykle. Ale břicho už mu neviselo přes opasek. Hořčicově žlutou košili měl zastrčenou do kalhot.

Jeho následující poznámka mě ohromila. „Je to na hovno, nepasuje to.“

„Co tím chcete říct?“

Slidell energicky zaťal zuby.

„Vy o Ajaxovi pochybujete?“

„Byl na Pineville-Matthews Road, když Lealovou unesli na Morningside.“

„Ano.“

Desetivteřinová pauza.

„Ajťáci zjistili jméno uživatele v tý chatovací místnosti o křečích.“

„HamLover.“

„Jo. Mona Spleenová. Čtyřicet tři let, žije v Pocatellu v Idahu. Patří do pocatellskýho ARK. To je zkratka amatérskýho radioklubu.“

„Spleenová má ráda hamrádia.“

„Špičkový.“

Následovala ještě delší odmlka.

„Sedmnáctýho dubna dva tisíce devět. Dvě dvacet odpoledne. Ajaxe haftli, protože jel čtyřicítkou na třicítce.“

„To odpoledne zmizela Lizzie Nanceová. To ale neznamená…“

„Zastavili ho na I-64 kus od Charlestonu v západní Virginii.“

„A to jste zjistil až teď?“

„Nejsem kouzelník. Lidi měli plný ruce práce s vázáním motýlků a plněním punčoch.“

„Ta pokuta dává Ajaxovi stoprocentní alibi. Proč se o ní nezmínil?“

„Strážník ho nechal jet jenom s varováním. Pokutu nedostal, soud nebyl. Ajax na to nejspíš úplně zapomněl.“

„Zapomněl, že tam jel?“

„Ten den začínal v Mercy. Patrně měl plnou hlavu jinejch věcí.“

Nic jsem neříkala.

Po další dlouhé pauze Slidell pokračoval: „Trochu jsem si proklep tu holku v Oklahomě.“

„Tu, co mu hlídala děti a on ji zneužil?“

„Jo.“ Upravil si vázanku přímo uprostřed hrudníku. Byla černá, politá čímsi lesklým. „Má flastr ještě jako nezletilá.“

Udržela jsem tvář bez výrazu.

„Nabízení sexuálních služeb. Třikrát od roku dva tisíce šest. Můj zdroj neoficiálně potvrdil, že poprvé to bylo v tom roce, co se jí Ajax dostal pod sukně.“

„To může něco znamenat, ale taky nemusí.“

„No jo.“

„Takže co si myslíte?“

„Možná že ten blbeček nakonec nebyl náš člověk.“

„A prozradil jste tuhle teorii Salterové?“

Slidell toporně zavrtěl hlavou.

„Proč?“

„Furt na tom dělám.“

„A co děláte?“

„Tak za prvý, pořádně prověřuju toho sráče Yodera.“

„Toho ošetřovatele v Mercy?“

Slidell přisvědčil.

„Důvod?“

„Nelíbí se mi.“

„To je všechno?“

„Ne, to není všechno.“ Stroze. „Zatímco jste si vejskala koledy a věšela jmelí, já jsem znova zašel za sousedama a ostatníma zaměstnancema špitálu.“

„Co máte na mysli?“

„Srdečnej pokec s každým zvlášť.“

„A?“

„A nic. Ten chlap žil jak poustevník.“

„Co teď?“

„Seženu ještě ty, co tam o svátcích nebyli. Pěkně přes řeku a do lesíčka… ha, ha, na hovno.“

„Vy jste hotovej Grinch.“

„Trénuju.“

„Až je všechny vyslechnete, půjdete s tím za Salterovou?“

„Jo.“

„A co Tinker?“

„To se bude dřív smažit v pekle, než bych toho magora pozval zpátky k případu.“

„Koho máte na seznamu?“

„Pár sester, doktora, ošetřovatelku. Asi je to ztráta času. Ale třeba si někdo na něco vzpomene.“

Podívala jsem se na hodiny. Na hromadu nesepsaných hlášení. „Jedeme.“ Vyndala jsem kabelku ze šuplíku.

Slidell se nadechl, pak se zarazil. Přikývl a vstal.

Měli jsme štěstí s jednou zdravotní sestrou a lékařem. Sloužili denní.

Oba tvrdili, že je zpravodajství o Hametu Ajaxovi šokovalo. Oba s ním pracovali a měli pocit, že je dobrý doktor. Oba vyjádřili smutek nad jeho skonem. O Ajaxově soukromém životě nevěděl nikdo ani ň.

Další dva měli dnes volno. Zdravotní asistentka Alice Hamiltonová a ošetřovatel Arnie Saranella.

Slidell si chtěl promluvit především s Hamiltonovou. Měla službu, když na pohotovosti ošetřovali Colleen Donovanovou a Shelly Lealovou. A Ellis Yoder naznačil, že Ajax a Hamiltonová si byli blízcí.

Slidell opakovaně Hamiltonové telefonoval. Nechával jí vzkazy na mobilu, ale žádné reakce se nedočkal. Což zrovna nepřispělo k tomu, aby k této ženě choval vřelé city.

Hamiltonová bydlela na North Dotger, co by kamenem dohodil od nemocnice Mercy. Ulice se klikatila a v létě ji stínily stromy dost velké, aby vytvořily stříšky zabraňující průniku slunečního svitu.

Hamiltonová nežila v jednom z řadových domků, které tu vyrostly jako houby po dešti, když čtvrť Elizabeth obydlovaly desítky yuppíků. Jí patřil tuctový cihlový bunkr z poválečné éry. Kolem byly ještě tři další, všechny natřené na béžovo v marném pokusu zamezit bujení řas.

Na straně do ulice měly betonové dvorky obehnané kovovým plotem a chráněné kovovými vysouvacími roletami; zrezavělými a pokroucenými. Každý dvorek byl dost velký, aby se na něj vešla židle, možná dvě, pokud člověk neměl velké prostorové nároky. Vcházelo se na něj dvojitými skleněnými dveřmi, které po letech získaly mléčnou barvu. Byty nad nimi se pyšnily balkonem bez stříšky. Všechny stejně velké. S týmiž zamlženými dveřmi.

Se Slidellem jsme se vydali po cestě pokryté seschlým bahnem, která podobně jako domy bujela zeleným životem, a vstoupili jsme do malé haly se špinavou černobílou podlahou. Na levé stěně visely ve čtverci čtyři poštovní schránky.

Na zemi se válela pošta, co z nich vypadla, většinou letáky a reklamy, pár časopisů. Dobrá hospodyňka. O. Automoto.

Jmenovka A. Hamiltonová označovala schránku s číslem 1C. Napsaná rukou a zastrčená pod obdélníček popraskaného skla.

Slidell zmáčkl zvonek. Čekal. Stiskl znovu.

Nic nezabzučelo. Z malého kulatého reproduktoru se neozval žádný hlas.

„Do prkvančic.“ Slidell přitlačil a několikrát do zvonku udeřil palcem.

Zatímco jsme čekali, prohlížela jsem si adresy u svých nohou. Časopis o autech patřil Rogeru Collierovi, měsíčník Oprah pak Hamiltonové. Tipy pro hospodyňky náležely Melody Kellerové.

Slidell počtvrté zazvonil a jeho vztek byl tak hmatatelný, že jsem skoro cítila, jak mě šťouchá do žeber.

„Bacha, ať si nepřivodíte infarkt,“ varovala jsem ho.

„Proč neotvírá?“

„Třeba není doma.“

Slidell upřeně zíral na schránky, oči přivřené, rty stisknuté.

„Co říkal její šéf?“

„Má to nějak zařízený, že nemusí chodit pravidelně do práce.“

„PRN. Pro re nata. V nemocnicích je to běžné. Znamená to, že rozvrh zaměstnance se hodně mění a nemá stanovený pevný počet hodin.“

„To je mi fuk.“

„Pojďme. Promluvíme si s tím ošetřovatelem.“

„Sere mě, že mi tahle pitomá Alice Hamiltonová nezavolala zpátky.“

Slidell se už chystal popáté stisknout zvonek, když mi v kapse zavibroval mobil. Vzala jsem telefon.

Larabee měl výsledky testu na DNA z materiálu, co se našel v kufru Ajaxova vozu.

37

„Byla to Pomerleauová. Krev i kůže.“

„Věděla jsem to.“

„Na kapesníčcích byly i sliny.“

„Pomerleauové?“

„Ano.“

Mé srdce si přidalo pár tepů mimo rytmus.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Larabee, když jsem nereagovala.

„Vrah to záměrně umisťoval na těla.“

„Taky bych řekl.“

„U Gowerové a Nanceové otřel sliny do kapesníku a ten pak nechal v rukou obětí.“

„Ale to je přece ošemetné. Co kdyby pršelo? Nebo kapesník odletěl? Sebrala ho zvířata?“ Larabee byl na stejné struně. „Musel na to jít vědečtěji.“

Zavřela jsem oči. A spatřila tělo obalené sirupem na nerezovém stole.

„Pomerleauová měla vpichy na vnitřních stranách loktů,“ řekla jsem. „Soudní lékařce z Vermontu nepřipadalo, že by byly od drog. Ani mně ne. A toxikologie vyšla u Pomerleauové čistá.“

„Ajax jí bral krev a uchovával ji v lahvičkách.“

„Anebo mu ji dala.“

„Pochybuju, že by mu dala kus hlavy.“

Chvilku jsem o tom uvažovala.

„Je chytrý,“ řekla jsem. „Ví, že tělo kosti nestačí. Že pro sekvenování jaderné DNA potřebuješ jádro.“

„Myslíš, že ji skalpoval, když ji zabil?“

„Ano.“

Pauza. Někde zarachotil kov. Došlo mi, že Larabee je asi v pitevně.

„Vrah si prostě zřídil takovou spižírnu,“ uvažovala jsem nahlas. „Vlasy. Krev. Sliny.“

„Nejspíš to uchovával v mrazáku.“

„Ale proč by si s tím dával takovou práci?“

„Aby od sebe odvrátil podezření? Pro případ, že ho chytí?“

„Možná. Anebo to byla součást hry.“

„Kterou hrál dál i potom, co Pomerleauovou nacpal do sudu. Kdy že se to stalo?“

„Nejspíš v roce dva tisíce devět,“ odpověděla jsem.

„A tehdy se přesunul sem.“

V telefonu mi přistála příchozí zpráva. „Musím končit.“

„Řekneš to Slidellovi?“

„Zrovna jsme spolu.“

Slyšela jsem, jak Larabee zadržel dech. Pak se ozvalo: „Ty říkáš vrah. Ne Ajax. Slidell si to taky myslí?“

Přitiskla jsem telefon k uchu a v útrobách už jsem cítila svíravý pocit viny. „Ano.“

„Čekal jsem, že mě dneska ráno roztrhá na kusy, když jsem mu sděloval novinky. Neudělal nic. Jen tam seděl.“

„To už měl pochybnosti.“

„Do háje.“

„Jo, něco na ten způsob.“

Zpráva byla od mámy. Odkaz na video na YouTube. Slidell už se ke mně hrnul, a tak jsem se rozhodla, že to počká.

Cestou k Saranellově bytu v South Endu jsem se podělila o Larabeeho novinky. Slidell poslouchal. Jednou zavrtěl hlavou.

Saranella nebyl doma. Jeho spolubydlící Grinder měl špunty v uších a dával najevo, že mu můžeme vlézt na záda. Slidell mu mírně naznačil, aby změnil postoj, načež Grinder prozradil, že Arnie je v Hilton Head a vrátí se příští pondělí.

V autě jsem se podívala na hodinky. Deset minut po třetí.

Slidell začínal být mrzutý. Já taky. Nedostali jsme se nikam. Pocit viny kvůli Ajaxovi ve mně narůstal. Navíc jsem umírala hlady.

Požádala jsem Slidella, aby mě vysadil u MCME.

Když jsem se zbavila paní Flowersové, vzala jsem si ze svých zásob v lednici jogurt a ze zásuvky v kanceláři müsli tyčinku. Hostinu jsem spláchla colou bez cukru. Všechny potravinové skupiny.

Potom jsem zavolala Ryanovi. Dostala jsem se do hlasové schránky.

Rodas. Ten to vzal. Řekla jsem mu o výsledcích DNA, pokutě, rejstříku dívky, co Ajaxovi hlídala děti. Reagoval s větším zaujetím než Slidell. Mnohem větším.

Když jsem skončila, řekl: „Prohlížel jsem si fotky z místa, kde se našla Gowerová.“

„Lom v Hardwicku.“

„Jo. Napadlo mě, že jestli tam Ajax byl, zapadl by další kousek skládačky.“

„A?“

„Spousta čumilů, doktor ani jeden.“

„Zpátky k bodu jedna?“

„Možná.“

Ukončila jsem hovor. Rodas na mě udělal dojem. Ten to s Nellií Gowerovou nevzdá.

Ryan se ozval, když jsem házela do krabice s odchozí poštou předposlední hlášení. Informovala jsem ho o všem. Pak jsme se propletli labyrintem spekulací podobným tomu, jímž jsem předtím bloudila s Larabeem. Když ne Ajax, tak kdo? Jak se dal dohromady s Pomerleauovou? Proč? Proč se přesunul do Charlotte?

„Proč umisťoval DNA Pomerleauové na oběti?“ zeptal se Ryan, když nám došly nápady. „Proč ne svou vlastní? Byli tým, než ji zabil.“

„Než ji někdo zabil.“

„Myslíš, že Pomerleauová byla dobrovolný dárce?“

„To nevím.“

„Anebo ji ten parchant držel v zajetí, aby mohl odebírat tělní tekutiny?“

Nedokázala jsem odpovědět. Ta myšlenka byla příliš hrozivá. I v případě takové zrůdy, jako byla Pomerleauová.

„Anebo to bylo proto, že ji měl po ruce?“ Ryan házel jednu teorii za druhou, co kdyby jedna sedla. „Nebo se Pomerleauová prostě hodila do jeho úchylky.“

„Takže ne jakýkoli dárce, ale osobně Pomerleauová?“

„Ano.“

„V tom případě by ona mohla být přece jen klíčem. Prvkem, kterému nerozumíme.“

„Je to jen nápad.“

Další pauza.

„Salterová znovu otevírá případ?“ chtěl vědět Ryan.

„Slidell se snaží získat trošku času.“ Diplomatické.

„Ještě jí to neřekl.“

„Ne.“

„Co dělá?“

„Vyslýchá lidi, co znali Ajaxe. Už z Oklahomy. Chce si proklepnout toho ošetřovatele Ellise Yodera.“

„Proč?“

„Yoder pracoval ve dnech, kdy pohotovostí prošly Lealová i Donovanová.“

„Co si o tom myslíš?“

„Nic jiného nemá.“

„Na ředitelství bude asi hodně zrudlých obličejů.“

„To bude,“ souhlasila jsem.

Další večer s Birdiem u hotového doneseného jídla.

Měli jsme špagety Il Nido a já projížděla televizní programy, když se mi iPhone rozezpíval skladbou Frosty the Snowman.

„Proč by po sobě myl hrnek?“

„Cože?“ Slidellova otázka mě vyvedla z míry. To, že volá v noci, mě vyvedlo z míry.

„Ajax. Míří do garáže, kde se chce odpravit. Proč by si dělal starosti s hrnkem?“

„Byl posedlý čistotou.“

Bez odpovědi.

„A omámený chloralhydrátem,“ dodala jsem. „Lidi dělají legrační věci.“

„Koukám na fotky z místa činu. U zadních dveří je na zemi hlína.“

„Hodně?“

„O to nejde. Proč by myl hrnek a kávovar a nechal bordel na podlaze?“

„Umyl kávovar?“

„A vynesl odpadky. Lógr byl v pytlíku úplně nahoře ve venkovní popelnici.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že buď je člověk pořádkumilovnej, nebo není.“

„Možná hlínu nanesl dovnitř, když šel k popelnici, a pak už si toho nevšiml.“

„A odkud? Má ji hned u zadních dveří.“

Zaslechla jsem několik slabých ťuknutí, patrně fotky, co dopadly na stůl.

„Vlákna.“ Ťuk, ťuk. „Zachycený na křoví na zadním dvorku.“

„Jaká vlákna?“

Bez odpovědi.

Nyní to byly zvuky otáčení stránek.

„Purpurový.“ Nebyla jsem si jistá, jestli Slidell ještě pořád mluví se mnou. „Chlapi přes tkaniny říkají, že je to vlna.“

„Odešla ta kávová sedlina na rozbor?“

Další stránky.

„Musím už jít.“

Ticho.

Mrštila jsem telefonem na pohovku. Vstala jsem. Začala chodit v malém kroužku. Birdie mě sledoval a otáčel přitom hlavou.

Proč mi Slidell vůbec volal? Zneklidnily ho nálezy na místě činu v Sunrise Court. Má pochybnosti nejen o Ajaxově účasti na vraždách, ale i o jeho vlastní smrti? Podezření, že to nebyla sebevražda?

Vražda?

Asi jsme se v Ajaxovi spletli. Je můj ničivý pocit viny z jeho úmrtí neospravedlnitelný? Zabil někdo Ajaxe a nastražil to jako sebevraždu?

Kdo? Proč?

Ježíšikriste. Tyhle otázky si pokládám už několik týdnů.

Telefon mi pípnutím oznámil příchozí zprávu.

Máma.

Dívala ses na to video z YouTube?

Teď se kouknu.

Je to na tom místě?

Našla jsem si předchozí vzkaz. Klikla jsem na odkaz.

Video neslo název Overland Riders of Northern Essex, komunitní akademie. Jarní cyklistický výlet 2008(3): Přes Passumpsic. Klip trval dvanáct minut a měl 8927 zhlédnutí. Většině lidí se líbil.

Zajímalo mě, čím si tenhle záznam vysloužil matčinu pozornost, protože sám jeho obsah to určitě nebyl, a stiskla jsem bílý trojúhelníček. Queeni začali zpívat Bicycle Race. Zamrzlý cyklista šlápl do pedálů, nijak divoce, zato silnými, pravidelnými záběry.

Na displeji se objevil obdélník orámovaný ozdobnou bílou linkou jako titulky ve starém němém filmu. A v něm slova: Jarní cyklistický výlet 2008.

Kamera se oddálila a zachytila osm dalších cyklistů, všichni měli přilby, větrovky a černé elastické kraťasy ke kolenům. Jeli za sebou po dvouproudé silnici. Obraz se míhal, patrně to točili zezadu z kamery namontované na řidítkách nebo helmě.

Cyklistika matku nikdy nezajímala. Netušila jsem, proč se jí tohle video líbí.

Skupina minula poštu a smíšené zboží v jedné budově: šedý dům se starou červenou autosedačkou na terase a červeným plastovým kajakem připevněným nahoře na předním výčnělku.

Další titulek hlásal: Barnet, Vermont.

Četla jsem si nápis na boku lodi. Najednou jsem se prudce narovnala.

Tep se mi zrychlil, když cyklisté přejeli přes úzkou říčku po zeleném kovovém mostě. Další titulek: řeka Passumpsic.

Dvě minuty šlapání smíšeným a borovým lesem, pak poněkud necitlivý střih a skupinka na odpočívadle, všichni se smějí a ukazují nahoru na prkno přibité ke stromu. Na něm jsou čtyři vybledlá modrá písmena. ORNE. Byl to oprýskaný nápis z Corneauovy farmy.

ORNE. Nápis Corneauových se jim líbil, protože souhlasil se zkratkou jejich klubu. Overland Riders of Northern Essex.

V momentě, kdy mi došlo, co je tak pobavilo, vjelo do záběru z cesty nalevo od ukazatele auto. Jedna osoba za volantem, žádní spolujezdci.

Vůz prudce zastavil a dveře se rozletěly. Zevnitř vystřelila postava a kráčela k cyklistům. Kamera ji sledovala, nyní už ji drželi v ruce. Neviděla jsem obličej, ale podle řeči těla bylo jasné, že dotyčná osoba je naštvaná.

Zhmotnil se další titulek. Nepřátelský domorodec!

Osoba se otočila ke kameře. Křičela a mávala oběma rukama.

Zamrazilo mě až do morku kostí.

38

Scénu jsem si přehrávala znovu a znovu. Zastavila obraz. Prohlížela si rysy, tvar těla. Abych měla jistotu. A přitom jsem doufala, že se pletu.

Nepletla.

Nemělo smysl video ukazovat Slidellovi. Tenhle obličej mu nic neřekne.

S Ryanem to bylo něco jiného.

Roztřesenými prsty jsem poslala odkaz na sever a pak stiskla tlačítko vytáčení čísla z posledního příchozího hovoru. Slidell to vzal po dvou zazvoněních.

„Tawny McGeeová byla na Corneauově farmě.“ Chodila jsem přitom dokola po pokoji.

Chvíle ticha, než si Slidell jméno zařadil dle vnitřní kartotéky. „Ta holka, co ji měla Pomerleauová ve sklepě?“

„Ano.“ Pověděla jsem mu o videu.

„Jste si jistá?“

„Jsem si jistá.“

„Ježíšikriste! Jak jste se k němu dostala?“

„To vám řeknu později.“ Až mi to máma vysvětlí.

„Jak do toho McGeeová pasuje?“

„A jak to mám sakra vědět?“

„Myslíte, že ona je ten velkej chlápek, kterýho viděl mechanik?“

„Vysoká je dost.“

„Anebo ten chlápek byl Ajax a my tu máme trojku.“

„Anebo to byl úplně jinej chlápek.“ Neotesané, ale já prostě nemám ráda, když jsem popletená. „DNA na bundě Lealové dokazuje, že pachatelem je muž.“

„Musím s McGeeovou mluvit.“

„Vážně?“

„Můžete mi ten záběr zvětšit a vytisknout?“ požádal Slidell.

„Obličej bude hodně rozmazaný. Ale matka McGeeové má momentku z nedávné doby. Seženu ji.“

„Vyhlásím pátrání. Řeknu Rodasovi, ať udělá totéž ve Vermontu.“

„Mám pocit, že McGeeová vystupuje pod jiným jménem. Ryan kutal hodně hluboko, když ji hledal.“

„Jak by se dostala do Vermontu?“

„Nevím. Co se obrátit na Luthera Dewa z ICE?“ Použila jsem zkratku Imigračního a celního úřadu.

Slidell se zachechtal. „Toho s mumifikovanejma čoklama?“

Pomáhala jsem Dewovi s případem pašovaných starožitností, v němž se vyskytovali i peruánští psi. Slidella vtípky o psích mrtvolách nikdy neomrzí. Tentokrát jsem tomu nevěnovala pozornost.

„Na videu je McGeeová na farmě Corneauových v roce dva tisíce osm. Nejsem si jistá, jestli jste už tehdy musel mít pas pro cesty mezi Spojenými státy a Kanadou. Ani jaké se pořizovaly záznamy.“

„Skočím na to hned zejtra poránu.“

„Proč čekat?“ Očima jsem zaletěla k hodinám. 22.27.

„Dobrá úvaha. Ale když Dewovi zavolám teď, moc se nepřetrhne.“

Třikrát to zapípalo. Slidell byl pryč.

Do prdele!

Komu mám volat nejdřív? Mámě, nebo Ryanovi?

Máti to rozhodla za mě. Její hovor jsem přijala a skočila jí do řeči dřív, než stihla promluvit. „Jak jsi našla to video?“

„Drahoušku, dobré mravy si žádají pozdrav, když bereš telefon.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Ahoj, mami. Jak se máš?“

„Mám se dobře, děkuji ti.“

„Jak jsi objevila to video na YouTube?“

„Je to farma, kde se skrývala ta příšerná ženská?“

„Je. Jak jsi ho našla?“

„Propána. Chceš to slyšet celé?“

„Ne, jen stručně.“

„Nebylo to složité. Ale vyžádalo si to dlouhé hodiny sledování bezduchých nesmyslů. Nějaký bezcitný blázen tam dokonce vyvěsil klip, kde reportéra raní v přímém přenosu mrtvice. A…“

„Ale jak jsi ho našla?“

„Nemusíš na mě tak zhurta, Tempe.“ Nesouhlasně popotáhla. „Googlovala jsem různé kombinace klíčových slov, samozřejmě. Corneau. Vermont. Hardwick. St. Johnsburry. Jeden odkaz vedl k druhému a třetímu a tak dál. Prokousala jsem se nekonečným zpravodajstvím, koukala se na spousty záběrů javorů a obchoďáků a zasněžených univerzitních kampusů. Věděla jsi, že Vermontská univerzita má jako maskota kočkovitou šelmu? Je to…“

„Velká kočka. Pokračuj.“

„Nakonec jsem se propracovala k druhému ze série videí na YouTube, které dokumentuje školní cyklistický výlet. V názvu se objevilo St. Johnsburry.

Když jsem ho viděla, pustila jsem si třetí, i když to bylo nesnesitelně nudné, to ti tedy povím. Sledovala jsem skupinku, jak pózuje na odpočívadle silnice, když mi mozek sám doplnil chybějící písmena v nápise nad jejich hlavami.“

„Jak jsi věděla o Corneauově farmě?“

„Mluvila jsi o ní, když jsi tu byla.“ Překvapeně a trošku blahosklonně. „Most. Řeka Passumpsic. Polámaný nápis.“

Vzpomněla jsem si na máminy neustávající otázky, ale nepamatovala jsem si, že bych zacházela do takovýchto podrobností.

„Pomohlo ti to?“

„Víc, než si umíš představit, mami. Jsi virtuoska virtuálního světa. Ale teď budu muset končit.“

„Pour téléphoner monsieur le détective?“ Skoro vrněla.

„Oui.“

Ryan mi to nevzal. Neuklidnilo mě to. Byla jsem jak na jehlách. Chtěla jsem akci. Odpovědi. Řešení.

Zkusila jsem si číst. Nedokázala jsem se soustředit. Věděla jsem, že Ryan zavolá, až si pustí video, a tak jsem popadla Birdieho a zamířila nahoru do postele.

Hodiny ubíhaly. Ležela jsem s pocitem rozrušení a bezmoci. Ptala jsem se sama sebe, co můžu dělat. Na nic jsem nepřišla.

Kolem druhé jsem konečně zabrala. Víc spánku by se určitě hodilo.

Následující den se po spirále řítil směrem k šílenství.

Ryan zavolal v sedm ráno. Už hodinu jsem byla vzhůru. Nasnídaná, kocour nakrmený, návrh studentského projektu přečtený. Všechno jsem mu řekla.

„V roce dva tisíce jedna jezdila McGeeová s Chevroletem Impala,“ opáčil. „Béžovým. Takže to nebyla ta F-150, co parkovala v kůlně.“

„Rozeznáš poznávací značku?“

„Ne. Ale byla zelená, takže nejspíš vermontská.“

„Spojíš se s Rodasem?“

„To už jsem udělal. Zkusí to nechat zvětšit. Jestli to zabere, porovná značku s registrem vozidel.“

„Sežeň od Bernadette Kezerianové fotku McGeeové. Naskenuj ji a pošli ji Rodasovi, Slidellovi a mně.“

„Jasně. Taky zavolám na hranice a zjistím, jestli mají záznam, že McGeeové přejížděla do Vermontu. Anebo zpátky do Quebeku.“

Sotva jsme domluvili, u dveří se mi zjevil Slidell. Nabídla jsem mu kávu. Přijal. Usadili jsme se u kuchyňského stolu. Shrnula jsem mu rozhovor s Ryanem.

„Dew povídal, že to nejde.“

„Co nejde?“

„Od třiadvacátýho ledna dva tisíce sedum musíte mít pas, když přijíždíte do Států z Kanady…“

„To je dobré. Imigrační musí mít záznamy…“

„Necháte mě domluvit?“

Opřela jsem se a v duchu si slibovala, že budu se Slidellem trpělivější.

„To platí pro letiště. Na pozemní hraniční přechody a přístavy se vyhláška vztahuje až od prvního června dva tisíce devět.“

„A není pravděpodobné, že by na tak krátkou vzdálenost letěla.“

„Ne.“

„Do hajzlu.“

„Jo. Ale mám tohle.“ Z vnitřní kapsy saka vytáhl kus papíru a hodil ho na stůl.

Rozbalila jsem ho a začetla se. Toxikologická zpráva. Zvedla jsem oči, ohromená tím, co by to mohlo znamenat. „V kávové sedlině našli chloralhydrát?“

„Jo.“ Kývl bradou k hlášení. „Mraky.“

„Ajax byl zdrogovaný?“

„Pochybuju, že by si sám tenhle koktejl namíchal.“

„Podle vás ho někdo nadopoval a pak nacpal do auta?“

„Vysvětloval by se tím umytej hrnek a kávovar. Lógr v popelnici.“ Slidell chvíli přemýšlel. „Ale stejně je to divná volba, ne?“

„Chloralhydrát?“

„Jo.“

„Našli ho i v těle obětí z Jonestownu.“ Mluvila jsem o případu otravy více než devíti set lidí v Chrámu lidu v Guyaně z roku devatenáct set sedmdesát osm. Tenhle masakr zorganizoval šílený a mocný kazatel Jim Jones. „A taky u Anny Nicole Smithové a Marilyn Monroe.“

Slidell nic neříkal.

„Ajax zemřel mezi půlnocí a druhou.“ Mozek mi běžel na plné obrátky. „Celou noc stál na chodníku zaparkovaný hlídkový vůz. Sledovací tým neviděl nikoho vcházet do domu ani z něj vycházet, až teprve nad ránem Cauthernovou.“

„Ajaxův pozemek vzadu sousedí s cestou pro pěší za Sunrise Court, kam ústí ještě několik slepých ulic. Ať už ho oddělal kdokoli, nejspíš zaparkoval v jedné z těch slepých uliček, vydal se po cestě a přes dvůr došel ke dveřím kuchyně.“

„To by vysvětlovalo ty nitě na křoví. A hlínu na podlaze.“

Oba jsme měli v očích stejnou otázku. Kdo? Proč?

„Půjdete s tím za Salterovou?“ zeptala jsem se.

„Brzo.“

Tázavě jsem povytáhla obočí.

„Ještě jednou si chci podat toho kreténa Yodera.“

„Proč kreténa?“

„Něco mi tam smrdí.“

„To není odpověď.“

„Ptali jsme se Yodera na Lealovou a Donovanovou a hned potom umře Ajax a v kufru má hotovou výbavu.“ Slidell se na mě dlouho díval. „Co vaše intuice? Nemoh by to bejt jeden pachatel?“

„Dívky i Ajax?“

Slidell přikývl.

„Moje intuice souhlasí.“

„Do prdele kurva práce. A máme hovno.“

„Víme, že vrah je muž.“

Slidell upíral zrak do šálku, jako kdyby odpověď plavala v kávě. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle zoufalého. „Myslíte, že je ten chlap sexuální sadista?“

„Ani u jedné z obětí nedošlo k sexuálnímu napadení.“ I já sama jsem o tom hodně dumala. „Myslím, že ho vzrušuje, když může ovládat a manipulovat.“

„Nás, nebo oběti?“

Z tohohle úhlu jsem se na to zatím nepodívala. „Obojí. Každopádně si s námi hraje.“

Slidell vstal. Doprovodila jsem ho ke dveřím.

„Jak to dělá?“ zeptal se, když vyšel ven.

„Co?“

„Že se pohybuje jako duch a nenechává stopy.“

V pracovně jsem si pročítala maily, když telefon znovu zazvonil. Podívala jsem se, kdo volá. Marcusová. Jméno mi nic neříkalo, a tak jsem nechala hovor přesměrovat do hlasové schránky. Za pár vteřin jsem už slyšela hlásek své malé opatrovnice koček Mary Louise ze záznamníku. Chtěla se po škole zastavit. Něco pro mě má.

Promiň, zlatíčko. Dneska ne. Pocit viny vůči Mary Louise jsem si přidala k provinilosti kvůli Ajaxovi a vrátila se zpátky k počítači.

Otevřela jsem si přílohu Ryanova mailu. Tawny McGeeová se na mě dívala z paluby lodi, vítr jí zvedal límec a cuchal vlasy.

„Proč?“ šeptala jsem. „Proč jsi jela za Pomerleauovou?“

McGeeová se dívala dopředu prázdnýma, klidnýma očima. Byla vysoká, měla plná ňadra. Spousta žen by za ně zaplatila majlant, ale ona je neukazovala. Naopak, maskovala je skromným rolákem.

Vzpomněla jsem si na podivnou atmosféru u Kezerianových. Bernadettiny poznámky. Jakeovy.

Tawny se nerada fotila. Nechtěla, aby ji viděli nahou. Nikdy s nikým nerandila a v přítomnosti mužů či chlapců se necítila dobře.

Bernadette říkala, že její dcera má problém s tím, jak vnímá vlastní tělo. Jake tvrdil, že je cvok.

Prohlížela jsem si dlouhé končetiny, prsa, minimálně čtyřky, tvář bez výrazu. Co se asi odehrává za těma prázdnýma očima, napadlo mě.

A pak se mi odnikud do vědomí prodrala ozvěna jiného rozhovoru.

Ryanovo hlášení o Lindahlové. Terapeutka mu prý naznačila, že něco není tak úplně v pořádku.

Zírala jsem na ženu na obrazovce a v mozku se začínala rýsovat myšlenka. Nepravděpodobná možnost.

S bušícím srdcem jsem se natáhla po telefonu.

39

Křížový výslech, po něm krátké čekání. „Pamela Lindahlová.“

„Jmenuji se Temperance Brennanová. Setkaly jsme se před několika lety.“

„Vy pracujete v soudnělékařské laboratoři u nás v Montrealu.“

„Ano.“

„A voláte mi ze Severní Karolíny. Recepční říkala, že jste docela neodbytná.“

„Je to naléhavá záležitost.“

„Pokračujte.“ S opatrností práskače v ochraně svědků.

„Jde o Tawny McGeeovou.“

„Myslela jsem si to,“ povzdechla si. „Řeknu vám totéž, co jsem řekla detektivovi. Mluvit o pacientech bez jejich souhlasu je vážným porušením profesní etiky.“

Žádné chození kolem horké kaše. Žádné apelování na smysl pro spravedlnost. Zamířila jsem rovnou na solar. „Tawny se dala dohromady s Anique Pomerleauovou.“

„Nerozumím vám.“

„Ale ano,“ řekla jsem. „Rozumíte. A já nemám na vaše hry čas.“

„Co chcete?“

„Tawny má syndrom necitlivosti na androgeny, je to tak?“

Bez odpovědi.

„V pubertě nemenstruovala. Je vysoká, má velká prsa, husté vlasy.“

„Zdá se, že jste si svou diagnózou jistá. Proč mi voláte?“

„Potřebuji to potvrdit.“

„Je mi líto, ale…“

Vypálila jsem další eso. „Tawny asi zabila Anique Pomerleauovou. A možná vraždí děti.“

Z Montrealu se ke mně linulo ohlušující ticho.

„Mladé dívky. Zatím čtyři. Možná šest.“

„Kde?“

„Záleží na tom?“

„Ne.“

„Takže?“

„Její zdravotní stav, který tímto nijak nepotvrzuji, by byl v takovém případě relevantní?“

„U jedné z obětí, čtrnáctileté dívky, se našla DNA. Amelogeninový test ukázal, že je mužská. Tento poznatek nasměroval pátrání po vrahovi jistým směrem a já mám podezření, že to byl špatný směr.“ Nekomplikovala jsem to zmínkou o DNA Pomerleauové.

„Jak se to týká mě?“

„Já si myslím, že to víte.“

„Okamžik, prosím.“

Slyšela jsem pohyb a napadlo mě, že Lindahlová nejspíš zavírá dveře.

„Jak víte, Tawny se ke mně dostala po neuvěřitelném utrpení. Nemohu vám prozradit podrobnosti z našich rozhovorů, ale pět let ve sklepě ji příšerně poškodilo.“

„Dobře.“ Prozatím.

„Nejprve jsme řešily ty nejakutnější problémy. Jak jsem si získávala její důvěru, otevírala se a nakonec se mi svěřila, že se trápí kvůli svému tělu.“

Lindahlová se odmlčela, aby si utřídila myšlenky. Anebo vymyslela strategii, jak odhalit jen to zásadní. „Tawny nikdy neměla menstruaci, nenarostlo jí ochlupení v podpaží ani v pubické oblasti. Lékaři jí řekli, že je to důsledek špatné výživy a trvalého stresu. Prý se to časem všechno spraví.

A v mnoha ohledech se tak i stalo. Tawny se vytáhla, narostla jí prsa, ale k dalším změnám už nedošlo. Na můj návrh souhlasila s testy. Když vyberu lékaře a doprovodím ji. A to jsem udělala.“ Pauza. „Co víte o syndromu necitlivosti na androgeny?“

„Jen základy. Je to stav, který ovlivňuje sexuální vývoj v prenatálním i pubertálním stadiu. Osoby s tímto syndromem nereagují na androgeny, mužské pohlavní hormony. Pokud jde o související genetiku, moc toho nevím.“

Zalitovala jsem toho v okamžiku, kdy mi ta slova vyšla z úst. Nestála jsem o přednášku. Úzkostlivě jsem si potřebovala ověřit jen jedinou věc.

„Syndrom necitlivosti na androgeny způsobuje mutace v genu pro AR, který kóduje proteiny zvané androgenní receptory. Tyto receptory umožňují buňkám reagovat na hormony, které řídí normální sexuální vývoj.“

„Testosteron.“ Bez ohledu na mé preference k přednášce došlo. Chtěla jsem ji urychlit.

„A jiné. Androgeny a jejich receptory fungují u mužů i u žen. Mutace v genu pro AR brání receptorům v řádné funkci. V závislosti na míře necitlivosti těla se mohou pohlavní znaky dotčených osob velmi lišit – od povětšinou ženských až po převážně mužské.“

Netrpělivě jsem ťukala nehty o desku stolu. Potřebovala jsem se dostat do cíle. Potvrdit si teorii, která mi udržovala pulz ve stratosféře.

„Pacienti s tímto syndromem tvoří velmi široké spektrum. Úplná necitlivost neboli syndrom testikulární feminizace označuje stav, kdy tělo vůbec nedokáže využít androgeny. Takoví lidé mají vnější pohlavní znaky ženské, ale velmi mělké pochvy, nepatrné nebo vůbec žádné pubické ochlupení. Nemají dělohu, vejcovody a vaječníky a v břiše jim zůstala nesestouplá varlata.“

„Nemohou menstruovat a otěhotnět.“

„Správně. Slabší formou syndromu je částečná necitlivost, kdy buňky v těle na účinky androgenu trošku reagují. Někdy se tomu říká Reifensteinův syndrom a postižené osoby mají normální mužskou či ženskou postavu, deformované pohlavní orgány často s miniaturním penisem, varlata v těle a řidší až normální ochlupení.“

„U obou těchto syndromů se jedná o karyotyp 46XY?“ Zamířila jsem přímo na střed.

„Ano. Navenek vypadají jako ženy, ale geneticky jsou tito jedinci muži.“

„A Tawny McGeeová?“

„Tawny trpí kompletní androgenní insenzitivitou.“

„To znamená, že má v každé buňce svého těla jeden chromozom X a jeden chromozom Y.“

„Ano.“

Prsty mi ztuhly. „Kdo prováděl Tawny genetické testy?“

„Kolega, který se na tyto poruchy specializuje.“

„Sekvenoval jí DNA? Má biologické vzorky?“

„Abyste získala přístup k čemukoli, co u sebe má, potřebujete soudní povolení.“

„Jistě. Můžete mi říct jeho jméno?“

Vyhověla mi. Já si to zapsala.

„Ještě poslední otázka. Co Tawny cítila k Anique Pomerleauové?“

„Opravdu se na to potřebujete ptát?“ V jejím hlase zaznělo cosi tvrdého a smutného.

„Děkuji vám, doktorko Lindahlová. Velice jste mi pomohla.“

„Můžu vám poslat nějakou literaturu, jestli chcete.“

„Díky.“

Zadržený dech. A pak: „Bude v pořádku?“

Chvilku jsem počkala, než jsem odpověděla.

„To nevím,“ řekla jsem mírně.

Ukončila jsem hovor a stiskla jiné tlačítko.

„Jo.“ Slidell byl na místě, kde se toho hodně dělo.

„Vrahem může být McGeeová.“

„Podle slin je z toho venku.“

„McGeeová trpí poruchou, kdy má sice ženské tělo, ale mužské geny.“ Složitěji by to Slidell nestrávil.

„Teda, doktorko. Když vy mluvíte o kostech, vždycky to sedí. Ale s tímhle fakt nevím.“

„Co tím myslíte?“ Slidell mi právě složil poklonu?

„Kosti nikdy nelžou. Ale tohle. To je úplně ulítlý.“

„Koukejte, všechno to do sebe zapadá. McGeeová zná data montrealských únosů. Nenávidí Pomerleauovou, a přesto za ní jela na Corneauovu farmu. Je vysoká a odpovídá popisu mechanika.“

„Proč by šla po děckách?“

„Prokristapána! Vykašlete se na psychoanalýzu a najděte ji!“

„Vy jste McGeeovou znala. Máte ponětí, jaký jméno by mohla používat?“

Už už jsem chtěla říct ne. Zarazila jsem se. „Pomerleauová sama sobě říkala K. McGeeové D.“

„Proč?“

„Protože byla šílená!“ Až moc ostře. „K jako královna. Srdcová královna. Proč D, to si nevzpomínám.“ Slyšela jsem robotický hlas, jak vyvolává lékaře. „Vy jste v Mercy?“

„Jdu za Yoderem.“

„Zapomeňte na Yodera. Hledejte McGeeovou.“

Slidell vydal svůj obvyklý nicneříkající hrdelní zvuk.

„Myslím to vážně. Najděte ji.“

„Pravděpodobně používá jiný jméno. Neznáme žádný adresy. Nemáme žádný platby kreditkou, co by se daly prověřit. Žádnej bankovní účet. Žádnej mobil ani pevnou linku. Žádnou dálniční známku. Žádný sociální pojištění ani daňový přiznání. Ani jednu papírovou nebo počítačovou stopu. Klidně mohla zmizet v králičí díře jako Alenka.“

„Vy jste detektiv. Tak pátrejte.“

Ukončila jsem hovor a stiskla tlačítko další předvolby.

„Ryan.“

Řekla jsem Ryanovi, co jsem se dozvěděla od Slidella. Od Lindahlové. Svěřila jsem se mu se svou teorií o McGeeové.

„Ten syndrom odpovídá nálezu u Y-STR?“

„Ano. A doktor, který Tawny testoval, má její DNA.“ Nadiktovala jsem mu jméno.

„Seženu soudní příkaz.“

„Zjistil jsi něco o té poznávací značce?“

„Zatím ne.“

„Dej mi vědět, kdyby se něco objevilo.“

Hodiny ubíhaly. Zaplatila jsem účty. Odstrojila jsem vánoční stromek a uklidila výzdobu. Dopsala další pitomé hlášení. Opakovaně jsem kontrolovala oba telefony. Samozřejmě že fungovaly.

Zavolala jsem Larabeemu. Mámě. Harry.

Mně nikdo nevolal.

Birdie strávil celý den podřimováním a hrou s červenou látkovou myší.

Nedokázala jsem v klidu posedět. Nemohla jsem se soustředit. Když jsem vstala, nevěděla jsem, co dělat s rukama a nohama. Kam se dívat. Každou chvilku jsem koukala na hodinky.

To svrbění se vrátilo. Pocit, že mi něco uniká. Že mé podvědomí ví něco, co mi zatím nedochází.

Vrátila jsem se ke spisům. Pitomé papíry k ničemu. Jasně, někde v tom papírovém lese na mě vykukuje odpověď. Důkaz, že mám pravdu. Důkaz, že ji nemám.

Ve čtyři jsem si zašla do kuchyně pro sušenky Oreo a mléko. Jídlo na uklidnění. Pohled mi padl na telefon a omotala mě chapadla viny kvůli Mary Louise, která mi předtím volala.

A proč by ne? Navlékla jsem si bundu a šálu, strčila mobil do kapsy a vyrazila ven.

Po obloze se valily tmavé kobaltové mraky. Vzduch byl teplý, ale nehybný a hodně vlhký. Schylovalo se k dešti.

Mary Louise bydlí jen o blok dál na Queens. Matka mi přišla otevřít ve skořicových domácích kalhotách, které vypadaly jako z kašmíru. Vlasy měla hnědé, vyčesané nahoru a sepnuté sponou ze stříbra a tyrkysu. Představila jsem se. Ona udělala totéž.

Vedle Yvonne Marcusové by si i kosatka připadala malá. I kdokoli další. Její váhu jsem odhadla tak na sto čtyřicet kilo. Přesto byla krásná, měla jantarové oči a pleť, která snad vůbec neměla póry.

„Já i manžel si velmi vážíme, jak jste k naší dceři laskavá. Zbožňuje vašeho kocoura.“

„A on miluje ji.“

Pohlédla za mě a zašvitořila: „Pod verandu se nikdo nedívá.“

Asi jsem se zatvářila překvapeně.

„Myslíte si, že jsem se zbláznila.“ Hrdelně se zasmála. „To je z pohádky, kterou měla Mary Louise ráda jako malá. Schovala se, já na ni volala, ona vyrazila a utíkala do nové schovávačky. Vím, že už je na takové hry moc velká.“ Znovu se zachichotala. „Ale je to takové naše malé tajemství.“

„Přišla jsem se zeptat, jestli by si Mary Louise nedala mražený jogurt v Pinkberry.“

„Ale vždyť je u vás.“

„Ne.“ Závan nervozity. „To není.“

„Říkala, že k vám jde po škole na návštěvu.“

„Volala mi, ale já jsem neměla čas.“

„Nebojte.“ Vřelý úsměv, ale s náznakem nejistoty. „Ona se objeví.“

„Víte to určitě?“

Pokrčila rameny, jako by chtěla říct: „Ta moje holka je ale rošťanda.“

Vracela jsem se zpátky a vytáhla iPhone. Nikdo nevolal.

Ani doma na záznamníku jsem neměla žádné vzkazy.

Co to sakra…

V šest jsem strčila do trouby zmraženou pizzu. Yvonne Marcusová telefonovala ve chvíli, kdy jsem ji vytahovala ven.

„Mary Louise ještě nepřišla domů a nebere mobil. Tak mě napadlo, jestli není u vás.“

„Vůbec jsem ji neviděla. Máte představu, kam by mohla jít?“

Pauza. Moc dlouhá.

„Paní Marcusová?“

„Dnes ráno jsme se s Mary Louise trošku pohádaly. Kvůli hlouposti. Chtěla si vyčesat vlasy do takového toho komického drdolu, ale já trvala na tom, aby si je jako obvykle spletla do copu.“ Chichotání už neznělo tak upřímně jako předtím. „Nejspíš jen nechci, aby mi moje malá holčička vyrostla.“

„Už to někdy udělala?“ Podívala jsem se z okna. Venku už byla tma.

„Ta malá potvůrka se dokáže naštvat.“

„Klidně se podívám tady kolem Sharon Hall.“

„Kdyby vás to neobtěžovalo. Často tam chodí krmit ptáky.“

„Vůbec mě to neobtěžuje.“ Vlastně jsem byla za to rozptýlení ráda.

Jeden kousek pizzy s feferonkami a sýrem a vyrazila jsem. Ačkoli jsem chodila sem a tam a opakovaně volala, po Mary Louise nebylo ani vidu ani slechu.

Zatelefonovala jsem k Marcusovým. Yvonne mi poděkovala, znovu se omluvila. Ujistila mě, že není proč si dělat starosti.

A já byla zpátky v tichém bytě u němých telefonů. A zatvrzelých fasciklů.

Slaboučkého posměchu ve vlastním podvědomí.

Do háje se spisy. Natáhla jsem se na pohovku v pracovně. Překřížila jsem kotníky. Zavřela oči. Vyprázdnila mysl.

Co se stalo? Co se řeklo? Co jsem četla? Viděla? Udělala?

Nechala jsem fakta a obrazy probublávat v hlavě. Jména. Místa. Data.

Spisy. Nástěnky v zasedačce. Gowerová. Nanceová. Estradová. Koseluková. Donovanová. Lealová.

Staré případy z Montrealu. Bastienová. Violetteová. McGeeová.

Čím víc jsem se snažila, tím byla podprahová ručička na měřidle nehybnější.

Rozhovor s Violetteovými. Se Sabine Pomerleauovou. S rodiči Tawny McGeeové, Bernadette a Jakem Kezerianovými.

Ručička se pohnula.

Fotka. Zjištění, že McGeeová trpí syndromem necitlivosti na androgeny.

Rozhovor s Lindahlovou.

Ještě víc.

Pachatelem je McGeeová. Bylo to šokující, ale já to ve skrytu duše věděla.

Kde je? Kým je?

Přemýšlela jsem o rozhovoru se Slidellem.

Hamet Ajax.

Ellis Yoder.

Má vyšší centra se dotkla čehosi v temných hlubinách.

Cože?

Alice Hamiltonová.

Ručička se vychýlila výš.

No tak. No tak.

Špinavý byt na North Dotger.

Ručička se zvedla a klesla. Pořád mi to unikalo.

Do prdele práce!

A pak se odnikud vynořila Slidellova poznámka o Alence v králičí noře.

Alenka. Alice. Jméno na časopisu.

Alice Hamiltonová.

Jméno načmárané v deníku ve sklepě. Alice Kimberly Hamiltonová.

Ručička vyletěla nahoru a překotila se doprava.

40

Stejný postup.

Zavolala jsem Slidellovi. Dostala jsem se do hlasové schránky. Zaklela jsem. Zanechala vzkaz, který ho štípne do zadku. Aspoň jsem v to doufala.

Zavolala jsem Ryanovi. A dovolala se. Vysvětlila jsem mu svou teorii. Požádala ho, aby prověřil seznam důkazního materiálu zajištěného na de Sébastopol. A potvrdil mi mou domněnku.

Pak jsem čekala. Popocházela sem a tam. Způsobilo moje osvícení zoufalství? Síla sugesce? Neodůvodněný skok nastartovaný poznámkou o králičí noře?

Ne. Cítila jsem to v duši.

Když mi konečně zazvonil mobil, cukla jsem sebou. „Kde sakra jste?“ vyštěkla jsem.

„V policejním autě.“ Hluboký chraplavý hlas.

Mému vyšponovanému mozku chvíli trvalo, než to zpracoval. Hen Hullová. Vyšetřovala případ Estradové.

„Promiňte. Čekala jsem jiný hovor.“

„Tomu chudákovi nezávidím.“

Byla jsem příliš nabuzená, abych dala dohromady vtipnou repliku.

„Dalo to trošku práce, ale konečně jsem našla Marii Estradovou,“ oznámila mi Hullová. „Tiinu matku. Bydlí v Juárezu a nemá telefon. Ale kousek od Charlotte v Rock Hill žije její sestřenice. Mám trochu času, takže tam právě jedu.“

„To je od vás velkorysé.“

„Život tý holky byl samej podraz. Rodina si zaslouží informace z první ruky.“

„Možná byste to měla ještě odložit.“

„Odložit.“

„Máme za to, že to nebyl Ajax.“

„Máte za to?“

„Nebyl to Ajax. A nespáchal sebevraždu.“

Předhodila jsem jí upravenou verzi událostí. Cítila jsem, jak se ke mně z Wadesboro valí studená fronta.

„Larabee dostal na stůl výsledky toxikologie Ajaxova těla teprve včera.“ Pokoušela jsem se ospravedlnit, že jsme ji vynechali. „A s doktorkou McGeeové jsem mluvila až dnes.“

„Aha.“

„Měla jsem vás lépe informovat.“

„Ano.“ Odmlka. „Vážně si myslíte, že McGeeová je toho schopná?“

„Terapeutka to sice neřekla naplno, ale naznačila, že Tawny je opravdu narušená.“

Stejně jako Slidell i Hullová okamžitě uvažovala o pohnutce. Vraždy si to prostě vyžadují. Na rozdíl od přepadení nebo podvodů je motiv vraždy často nejasný.

„Proč by zabíjela?“ zeptala se.

„To nevím.“

Krátká pauza a pak Hullová pokračovala.

„Možná McGeeové dělalo dobře, že tímhle způsobem zabíjela Pomerleauovou zas a znova.“

„Pokud by tohle byla její fantazie, tak proč si vybírala mladé dívky?“ Rychlý pohled na hodinky. Od chvíle, kdy jsem se koukala naposledy, se proplazilo jen deset minut.

„Anebo tak symbolicky zabíjí samu sebe. Je to věc viny. Přežila, zatímco Pomerleauová i oběti zemřely.“

Ačkoli mě mučila stejná otázka, v tuhle chvíli jsem neměla chuť hrát si na Freuda. Potřebovala jsem potvrzení své teorie. Akci.

„Možná…“

Telefon zapípal na znamení příchozího hovoru. „Moment.“ Nečekala jsem na souhlas Hullové a hovor přijala. Nebyl to Ryan ani Slidell.

Předstíraný klid byl ten tam. „Mary Louise vůbec nepřišla domů. Už je skoro osm. Něco se muselo stát. Ach, můj bože, člověk to vídá ve zprávách, ale… proboha!“ Yvonne Marcusová byla bez sebe. „Volala jsem každému, kdo mě napadl. Učitelům. Kamarádkám. V půl čtvrté odešla ze školy a pak už ji nikdo neviděl. Manžel ji šel hledat, ale…“

„Paní Marcusová…“

„Co mám dělat? Mám zavolat policii?“

„Jezdí Mary Louise autobusem?“

„Ne, ne. Školu má v Myers Park. Je to kousek od nás, takže chodí pěšky.“

Přímo za Sharon Hall.

Cítila jsem, jak se mi vzadu na krku ježí chlupy. A jak má ruka pevněji sevřela telefon.

„Určitě je v pořádku.“ Ovládala jsem se. „Ale jen pro jistotu zavolejte 911. Já taky někam zatelefonuju.“

„Proboha!“

„Všechno dobře dopadne.“

„Měla bych jít ven a…“

„Ne. Zůstaňte doma. Musíte tam být, až se Mary Louise vrátí.“

Přepojila jsem zpátky na Hullovou a neurony mi přitom vysílaly před oči příšernou směsku obrazů.

Štíhlá dívka, co má ráda módu a klobouky.

Pohyb ve stínu obrovské magnolie.

Fotka, na které jsem já a měřím lebku.

Proč jsem jí nezvedla ten telefon? Proč jsem nezavolala zpátky? Jak jsem mohla být tak sobecká?

„McGeeová možná unesla další děcko.“

„To myslíte vážně?“

„Mary Louise Marcusová odešla před čtyřmi hodinami ze školy. Pěšky. Ještě nedorazila domů.“

„Má nějaké problémy?“

„Ne.“

„Takže útěk z domova není pravděpodobný.“

„Ne.“

„Odpovídá profilu?“

„Ano.“ Čtrnáct let. Hezká. Dlouhé hnědé vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou, spletené do copů.

Slyšela jsem, jak Hullová dlouze nadechuje. Pak řekla: „Jestli je to McGeeová, myslíte, že nás provokuje? Dělá na nás dlouhý nos?“

„Myslím, že tentokrát je to osobní,“ polkla jsem. „A myslím, že vím, kde je.“

Slabě se rozpršelo. Stěrače jsem měla puštěné na maximum. Ne kvůli dešti. Aby byly v souladu s tlukotem mého srdce.

Zavolala jsem Slidellovi. Hlasová schránka. Samozřejmě.

Do prdele s ním.

Zatelefonovala jsem na oddělení pohřešovaných osob. Přepojili mě na jakéhosi Zoellera. Neznala jsem ho osobně, ale slyšela jsem, že je to vůl.

„Jo. Yvonne Marcusová. Volala před dvaceti minutami a nahlásila zmizení dcery.“

„A?“

„Kdo jste říkala, že jste?“

Znovu jsem všechno vysvětlila.

„Pohádaly se. Holka nejspíš zašla do kina, aby mámě uštědřila lekci.“

„Myslím, že to dítě je v nebezpečí.“

„To jsou všechny.“

„Co jste to řekl?“

Rádoby trpělivý povzdech. „Holka je v čudu sotva pár hodin. Máme předpisy. Kdybysme měli vyšetřovat každou předtuchu, systém se zahltí a ztratí svou údernost.“

„Chci, abyste prověřili jednu adresu.“

„Jistě.“ Zoellerův hlas mohl znít znuděněji snad jen v případě, že by mu někdo píchl injekci na uklidnění. „Já už jsem na odchodu, ale někomu to předám.“

„Kdy můžete vyhlásit pátrání?“

„Když se potvrdí únos a jsou k dispozici adekvátní popisné informace.“ Mechanicky.

„Takže s tím začínáte právě teď.“ Ledově.

„Podívejte, zrovna nám tu nahlásili jednu 10-91 s 10-33.“

Domácí násilí a útok na policistu. Do hajzlu. Teď už ho nedonutím, aby mi pomohl hledat Mary Louise.

„Ještě vám zavolám.“

„Už se moc těším.“ Zoeller ukončil hovor.

Zkusila jsem Barrowa.

Salterovou.

To si celej tenhle pitomej svět vzal náhradní volno?

Hnala jsem se nahoru po Queens a v hlavě pátrala po neškodném vysvětlení, proč se Mary Louise neobjevila doma. Našla jsem jich tucty. Všechno to byly voloviny.

Pokračovala jsem přes Providence, zahnula rovnou na Laurel a střihla to přes Randolph. Na Vail jsem zůstala ochromeně sedět s vlhkými dlaněmi na volantu. Doleva, nebo doprava? Kam? Kam by mohla jít?

Auta za mnou zatroubila.

Zoeller je sice vůl, ale v jedné věci má pravdu. Falešný tip by mohl odklonit důležité zdroje i lidi do slepé uličky.

Znovu klakson. Déle. Méně zdvořile.

Rozhodnutí.

Zabočila jsem doleva, vyrazila na sever, objela blok a pak se nasoukala do ulice vedoucí k nemocnici Mercy.

Pod stříškou stály čtyři modré a bílé vozy, v houfu jako paví očka při krmení. Něco mi tu nehrálo. Co? Že tak ledabyle zaparkovali? Ne. Střelba na policistu, o níž se zmínil Zoeller. Samozřejmě že z aut vyběhli narychlo.

Sanitka s otevřenými zadními dveřmi. Dva neoznačené sedany. Dodávky ze všech televizních stanic ve městě.

Útok na policistu? Je mrtvý? Tahle zpráva bude na všech kanálech v jedenáct, v ranních novinách písmem velkým jako mrakodrap. Ale předtím se objeví v kyberprostoru a upoutá každého redaktora, který o tom ještě neslyšel. Média se s tím budou patlat celou noc.

Policie se soustředí na pomstu za jednoho ze svých řad.

Kvůli mojí „předtuše“ nikdo ani nevzdechne.

Rozhlédla jsem se kolem. Slidellův taurus nebyl nikde v dohledu.

Jsem na to prostě sama.

Zařadila jsem spojku a vypnula motor. Doběhla jsem cestičkou ke dveřím a dovnitř, tep rychlejší než nohy.

Očekávala jsem chaos. Záchranáře ze sanitky, jak vykřikují hodnoty tělesných funkcí. Lékaře vydávající příkazy. Sestry, co utíkají pro přístroje nebo léky.

Nic takového. Výjev byl napjatý, ale ztlumený.

Židle v čekárně obsadili obvyklí prosebníci. Krvácející i kašlající, zdrogovaní i opilí.

Policisté v civilu postávali v hloučcích a bavili se. Muži v tmavých sakách a povolených kravatách, nejspíš detektivové. Ani jednoho jsem neznala.

Několik párů očí mě sledovalo, když jsem spěchala k recepci. Dělala jsem si velké starosti a vztek mě zatvrdil. S nikým z nich jsem nepromluvila. Nepřerušovala jsem jejich vigilii.

Když jsem položila svou otázku, žena zvedla hlavu. Možná překvapeně. Možná naštvaně. Nedokázala jsem to poznat. Na nose měla brýle, které jí zakrývaly polovinu obličeje. Na jmenovce bylo napsáno T. Santosová.

Věděla jsem, že tu nemám žádné pravomoci, přesto jsem ukázala svůj průkaz z MCME. Rychle.

Žena sjela pohledem z fotografie k mojí tváři. Už chtěla něco říct, když se přiloudal muž páchnoucí potem a chlastem.

„Pane Harkere, budete si muset počkat, až na vás přijde řada.“

Santosová ukázala na čekárnu. Podívala se na mě a mávla palcem za sebe.

Spěchala jsem směrem, který mi naznačila, v hlavě guláš, oči na stopkách. Doufala jsem. Bála jsem se. Vážně tady může být Mary Louise? Tady, kde si Alice Hamiltonová vybírala kořist? Venku na zadním sedadle některého auta? V kufru?

Proboha, prosím, ne.

Měla jsem pocit, že mi svaly pevně přirostly ke kostem. K plicím. Musela jsem se hodně snažit, abych pravidelně dýchala.

Stejně jako vepředu byl i v ordinacích poměrně klid. Jeden pacient seděl na kolečkovém křesle u stěny. Zdravotní asistent projel kolem s vozíkem, jehož gumová kolečka skřípala na dlaždicích. Kdesi mimo dohled zazvonil telefon.

Procházeli kolem zdravotníci s rentgenovými snímky, s tácky plnými zkumavek, se stetoskopy na krku. Všichni v nemocničních mundúrech. Všichni výkonní. Všichni lhostejní k mé přítomnosti.

Jediná krize vznikla u boxu obehnaného závěsem, třetího v pravé řadě podobných kójí. Před ním stál na stráži uniformovaný policista. Přes bílý polyester se filtrovaly zvuky: napjaté hlasy, chřestění kovu, rytmické pípání přístrojů.

Bylo mi líto osoby za přepážkou. Muž nebo žena, které odpráskli, když se snažili pomoci strachy pološílené manželce nebo dívce, možná jejím dětem. V duchu jsem se pomodlila.

Jenomže já musím najít únoskyni Mary Louise. Anebo se přesvědčit, že se pletu.

Připadala jsem si jako při neoprávněném vstupu na cizí území, ale i tak jsem začala rozhrnovat závěsy a hledat tvář.

Za prvním leželo dítě v oblečku Spidermana, čelo zašité a ušpiněné od krve. Za ruku ho držela žena, jíž po tvářích tekla rozmazaná řasenka.

Za druhým vdechoval muž nahý do půli těla kyslík z průhledné plastové masky.

Když jsem přiblížila ke třetímu, strážný zvedl dlaň. Nedbale umístěný vozík za ním vytvořil v zástěně klínový otvor.

Zabočila jsem doleva k druhé řadě a nakoukla do škvíry.

Spatřila jsem přístroje. Krvavé oblečení. Lékaře a sestry v rouškách.

Pacienta na vozíku, tvář zšedlou, víčka zavřená, průsvitně modrá.

Ztuhla jsem.

41

Stála jsem jako ochromená. A dívala se na Beaua Tinkera.

Na tvář připomínající posmrtnou masku. Košili nasáklou krví.

Najednou mi skladba policejních vozů venku dávala smysl. Modré a bílé, ano. Jenomže některé patřily SBI, a ne charlottské policii.

Na okamžik jsem měla před očima jen příšernou bílou mlhu. A v ní jméno velkými černými písmeny.

To se bude dřív smažit v pekle, než abych toho magora pozval zpátky k případu.

O krok jsem postoupila k hlídajícímu policistovi. Rozkročil se a zavrtěl hlavou. Drž se zpátky.

Za poloroztaženým závěsem lékař prudce trhl hlavou. Přes roušku se nesla tlumená slova: „Ať sem nikdo nechodí.“

V lebce mi hučelo. Opřela jsem se rukou o stěnu, abych se uklidnila.

Proto mi Slidell nebere telefon? Kde je? Co udělal?

Vteřiny ubíhaly.

O vlasy se mi otřela můra. Stočila se pryč.

Prudce jsem se obrátila.

Stál za mnou Ellis Yoder. Rozteklý a pihovatý. Jako nějaké skryté zjevení, co přivolal můj strach.

Blízko. Příliš blízko.

Plácnutím jsem mu sundala ruku ze svého ramene.

„Támhleten postřelený pacient.“ Kývla jsem hlavou k Tinkerovi. „O co šlo?“

„To vy s tím psychoušským detektivem děláte.“

„Co se tomu muži přihodilo?“

„Řekněte tomu volovi, aby si dal pokoj.“

„Ten pacient je agent SBI. Jak se mu to stalo?“

Yoder se na mě jen díval.

Uběhla desetina vteřiny. Setina.

Popadla jsem Yodera za paži, tvrdě. „Vím, že jste drbna.“ Stiskla jsem ochablé svalstvo jako ve svěráku. „Tak co se povídá, čmuchale?“

„Vaši lidi jsou všichni cvoci.“ Yoder se pokusil otočit. Škubla jsem s ním zpátky.

„Jak. Se. Mu. To. Stalo?“ sykla jsem.

„To bolí.“

„Zavolejte si sestřičku.“ Prsty se mi sevřely ještě pevněji.

„Slyšel jsem jenom, že to udělal jinej polda.“

V ústech mi vyschlo. Polkla jsem.

Hodiny zatikaly.

Zapomeň na Slidella. Mary Louise tě potřebuje.

Volnou rukou jsem vytáhla z kapsy fotku Tawny McGeeové a ukázala mu ji. „Doveďte mě k ní.“

Yoder se podíval na obrázek. „Není tady.“

Dobrý bože, měla jsem pravdu.

„Santosová v recepci mi říkala něco jiného.“

„Santosová nemá páru, co se jí děje za zády.“

„Víte to určitě?“ Svírala jsem fotku tak pevně, až se zmuchlala.

„Jsem říkal…,“ kňoural.

Zaryla jsem nehty hlouběji do houbovitého bicepsu.

„Vím to určitě.“

V tichu auta jsem slyšela vlastní dech. Krev hrnoucí se do uší.

Chvilku jsem zůstala sedět a prohlížela si okolí. Řasou porostlé cihly. Rezavý plot a stříšky. Zakrnělé betonové bloky.

Nic se nehýbalo, jen padající déšť. Ten zesílil a nyní už vybubnovával tetované vzory na střechu i kapotu auta.

Vystoupila jsem a zahleděla se pod tyčící se stromy. Zatlačila jsem do dveří a vstoupila do haly.

Na zemi neležel ani jeden časopis.

Zazvonit? Na sousedy? Mysli!

Není čas.

Pospíchala jsem ven a přes promáčený trávník. Přehodila jsem nohu přes zábradlí a doskočila na dvorek. Přikrčila jsem se a přitiskla obličej na mléčné sklo.

Z chodby za bytem sem pronikalo světlo, slabé, stěží protínající tmu. Rozeznávala jsem obrysy pohovky, židle a televize rýsující se v temnotě, která naplňovala místnost.

Natáhla jsem se a zkusila dveře. K mému překvapení západka povolila a dopadla na cestu pár centimetrů dál. V okolním tichu to byla rána jako hrom. Ztuhla jsem.

Na ulici za mými zády mokře mlaskala kola aut. Zaštěkal pes. Páníček na něj zapískal a zvíře ztichlo.

Uvnitř bytu oceán ticha.

Je tam Mary Louise? Je tam má kořist? Patří do jejího úchylného rituálu předehra, díky níž získáváme čas? Jak dlouho to potrvá? Je dítě už mrtvé?

Počkat na Hullovou? Dala jsem jí adresu, ale ještě tu není.

Hni sebou!

Opřela jsem se oběma dlaněmi a o patnáct centimetrů uvolnila dveře. Se smysly v nejvyšší pohotovosti jsem počkala, jestli někdo zareaguje. Pak jsem se vkradla dovnitř.

Jako zvíře hledající úkryt jsem skočila do kouta. Zamrkala jsem, abych se rozkoukala. Zaposlouchala jsem se.

Nic než hučení motoru. Bušení mého srdce.

Narovnala jsem se a přimáčkla záda ke stěně. Proklouzla jsem do chodby a nakoukla za roh.

Tři metry přede mnou koupelna, prázdná a temná. Světlo vycházelo ze dveří napravo.

Mozek nacucaný adrenalinem mi předhodil racionální myšlenku. Nemám zbraň. Jestli je ozbrojená, nemám se čím bránit.

S bušícím srdcem jsem pozpátku zacouvala obývacím pokojem do kuchyně. Z okna dopadal na dřez rozmazaný broskvový čtyřúhelník. Pouliční lampa. Zvláštní, ale jistá skupina buněk to zaznamenala.

V první zásuvce byly ručníky, v druhé hromada příborů. Opatrně jsem se jimi probírala.

Bingo. Loupací nůž.

Velice jemně jsem ho vyndala a položila na linku.

Opatrně jsem vytáhla telefon a pokusila se odeslat zprávu Hullové.

Prsty odmítly poslouchat mozkovou kůru. Byly jak bez citu. Jako ochromené chladem nebo anestetiky.

Vytřes to!

Nádech.

Výdech.

Podařilo se mi naťukat tři slova. Adresu. Stiskla jsem „odeslat“. Strčila jsem telefon do kapsy. Potom jsem sklonila ostří nože dolů a po špičkách vyběhla zpátky do předsíně.

Světlo se linulo z mezer u zárubně a spodní strany dveří. Žluté, nehybné. Slabá žárovka, ne svíčka.

Přikrčila jsem se ještě víc a drobnými pohyby jsem se sunula dopředu. Dva kroky. Zastavila jsem se a pátrala po znacích přítomnosti dalšího člověka.

Jen hučení lednice a bubnování deště.

Tři kroky.

Další tři.

Pevně jsem svírala nůž a zdolala posledního půl metru. Ze strany jsem se přiblížila ke dveřím a přitiskla zády ke zdi.

Všechny nervy v těle jsem měla jako dráty pod proudem, natáhla jsem volnou ruku a otočenou dlaní zatlačila. Neozvalo se žádné hitchcocovské teatrální skřípání. Dveře se neslyšně zhouply v pantech. Pomalým pohybem odhalily pokoj. Prohlížela jsem si jeho vnitřek.

Dvě postele, celé růžové. Prádelník, na něm lampa s postavičkou baletky. Houpací křeslo nacpané plyšovými zvířaty a panenkami. Psací stůl. Nad ním nástěnka s vrstvami fotek, novinových výstřižků a suvenýrů.

Vypadalo to jako pokoj dospívající dívky.

Očima jsem probodávala černotu v rozích a pod prádelníkem i stolem. Dole pod přehozy na postelích. U dveří, které, jak jsem předpokládala, vedly do šatny.

Poslouchala jsem, jestli nezaslechnu dech. Pokoj byl prázdný.

Podívala jsem se na druhou stranu. O něco pomaleji. Zrak mi padl na nástěnku.

Mozek provedl cerebrální filmové přiblížení.

Hruď se mi sevřela.

Ne! Spletla jsem se. Napálilo mě chabé osvětlení.

Zatřásla jsem hlavou. Jako by to mohlo pomoct.

S předními zuby zakousnutými do spodního rtu jsem došla k nástěnce a zírala na fotku.

Anique Pomerleauová se na mě dívala ze sudu, oči bez výrazu, blond vlasy omotané kolem hlavy jako rubáš.

Instinktivně jsem o krok ustoupila. Snad abych se vzdálila od zla, které jsem cítila. Možná abych neporušila místo činu.

Uprostřed stolu ležela stará vyřezávaná truhla. Držadlo na víku bylo zašlé, jak se ho dlouhé roky dotýkaly spousty rukou. Anebo jen jedna.

Opatrně, abych se ničeho nedotkla, jsem zasunula špičku nože do úzké štěrbiny pod víkem. Zvedla jsem ho. Pak jsem s rychlostí blesku zachytila jeho spodní stranu a otevřela ho.

Truhla byla plná. Příliš plná na to, abych odhalila, co obsahují hlubší vrstvy. Ale jeden předmět vyslal příval krve do mé hlavy.

Úplně nahoře byla baletní špička. Velkostí a barvou dokonale odpovídala té, co se našla v kufru Hameta Ajaxe. Patřila Lizzii Nanceové.

Pod ní ležely dvě fotografie. Já v laboratorním plášti, jak měřím lebku. Já, jak vstupuji do přístavku v Sharon Hall. Domů.

Myšlenky se mi splašily. Emoce. Strach. Vztek. Hlavně vztek.

Kde je Slidell?

Kde je Hullová?

Zavřela jsem oči. Za víčky jsem ucítila horko.

Žádné slzy! Sežeň pomoc! Najdi Mary Louise!

iPhonem jsem vyfotila dva snímky. Už jsem nedbala na utajení a rozběhla se do kuchyně, položila jsem nůž na linku, stáhla jsem bundu a omotala si ji kolem ruky. S hlubokým nádechem jsem otevřela mrazák.

Nanuky. Rybí prsty. Bagely. Lasagne.

Uzavírací igelitové sáčky s vlasy a tkání. Lahvičky s krvavě červeným ledem.

Žaludek mi provedl několik gymnastických cviků. Ústa mi naplnila hořká pachuť. Otočila jsem se a udělala dva nejisté kroky. Rukou v bundě jsem se zachytila dřezu.

Když nevolnost pominula, zvedla jsem oči k oknu. A spatřila deštěm zkreslený obraz své vlastní tváře.

Za oknem stála pouliční lampa ani ne půldruhého metru daleko. Elektrické vedení v její mlhavé záři vrhalo pavučinové stíny na štěrkovou skvrnu dole.

Na pruhovaný klobouček se střapcem.

42

Šok se proměnil v krvelačnost, o které bych si nikdy nemyslela, že jsem jí schopná. Divokou nenávist, jakou jsem ještě nezažila.

Chtěla jsem tu mrchu.

A věděla jsem, kde ji najdu.

Ta fotka v truhle.

Byla to nepozornost? Anebo prosba o ukončení celého šílenství? Možná návnada, která mě má nalákat do smrtelné pasti?

Bylo mi to jedno. Věděla jsem, že po mně jde. Poslala jsem Hullové další esemesku.

Pár minut po odchodu z bytu na Dotger jsem v autě zabočila do úzké ulice za Sharon Hall. V deset hodin večer byly budovy tiché jako hrobka.

Vypnula jsem motor a vypálila z auta. Déšť mě bodal do tváře, když jsem dusala po příjezdové cestě přes zadní dvůr na společné pozemky.

V místě, kde jsem se prodrala křovím, stály místo rodinných domků cihlové stavby v řadách po třech. Tvořily dvě strany maličkého náměstí, v jehož středu bylo betonové parkoviště.

Zastavila jsem se, abych popadla dech a rychle prozkoumala okolí. Pět vozů. Mezi nimi i Chevy Impala z roku 2001. Béžový.

Je tady!

Jenomže kde?

Hlavní budovu jsem měla po levici. Přímo přede mnou za jejími dvěma křídly a zadním dvorem stojí kůlna na kočáry. A za ní můj přístavek.

Opováží se dojít se svou zhoubou až k mým dveřím?

Očima jsem zkoumala stíny mezi stromy a keři.

Déšť mi promáčel vlasy i džíny. Bunda se mi lepila k tričku jako vnější vrstva kůže.

Obejít to zepředu? Vzít to po vydlážděné cestě v zadní části pozemku?

Počkat na posily? Jak dlouho?

Obávala jsem se, že přítomnost mužů by mohla u Tawny McGeeové spustit pořádný záchvat psychózy, a tak jsem nevytočila 911. Dělám chybu, když spoléhám na Hullovou? Dostala mou druhou textovku s adresou? Je už tady? Může vůbec v našem okrese něco dělat?

Hlavu jsem měla jako v kleštích, kůže pod tričkem mi vlhla. Nemohl za to déšť, ale adrenalin, který mi rozpumpoval všechny systémy v těle na maximální výkon.

Do háje.

Rozběhla jsem se sprintem na volné prostranství. Kolem zadního dvorku, dolů po cestě k dubu, co roste naproti přístavku.

Nikde nikdo; ani na terase, ani na postranním dvoře, ani na místě, kde obvykle parkuji. Ani v kůlně na kočáry.

Vzpomínka.

Pohyb pod obří magnolií.

S bušícím srdcem jsem se hnala po předním trávníku.

A uviděla ji u stromu, zády k cihlové obvodové zdi.

Sáhla jsem do kapsy a vytáhla nůž.

Běž! Křičely všechny buňky v mém těle.

Počkej! Naléhala rozumová část šedé kůry mozkové.

Udýchaná a zpocená jsem předala problém svým vyšším centrům ke zpracování. K přeměně zvířecích instinktů na racionální myšlenky.

Dech se zpomalil. Srdce zeslabilo nárazy do hrudního koše. Rozšířené zorničky začaly zaznamenávat detaily.

Stála zády ke mně, takže jsem jí neviděla do obličeje. Bylo však znát, že je vysoká a má široká ramena. Dlouhý krk. Štíhlé nohy. Vysoké boty.

V jedné ruce držela jakýsi předmět. Něco většího jí leželo u nohou.

Věž stromů nad i kolem ní se mokře leskla jako černý led. Zplihlé spodní strany listů vypadaly temně a neprůsvitně.

Zhluboka jsem se nadechla a rozběhla se cikcak od stromu ke stromu, nohy jsem přitom neslyšně kladla na trávník. Žárlivě jsem si střežila moment překvapení.

Když mezi námi zbýval jediný dub, vytáhla jsem nůž z kapsy a pevně sevřela rukojeť. Podívala jsem se na vlastní ruce.

Netřásly se. To je dobře.

Zatímco můj mozek cupoval možnosti, ona si dřepla a naklonila se přes tu věc na zemi. Podle pohybu hlavy zřejmě mluvila, ale na místo, kde jsem stála, se žádná slova nedonesla.

Věc na zemi změnila tvar.

Ona natáhla ruku.

Ta věc se zkroutila a převalila jako výhonek ve zrychleném videu.

Posadila se.

Doběla rozžhavený vztek mi vyslal do mozku hejno vos.

Odhodila jsem poslední zbytky opatrnosti a vykročila dopředu.

„Alice.“ Hlasitě. „Anebo bych měla spíš říkat Kim?“

Při zvuku mého hlasu se obě hlavy obrátily ke mně. Jedna rychle, druhá pomaleji, jako by byla omámená. Nebo zdrogovaná. Dva bledé ovály namířené ve tmě přímo na mě.

„Tak jak to je, Tawny?“ Hladina adrenalinu stále stoupala. „Zabila jsi ji, abys jí mohla ukrást jméno?“

Tawny McGeeová se napřímila do plné výšky a beze slova na mě civěla.

„Anebo se ti prostě líbilo, jak to zní? Alice Kimberly Hamiltonová.“ Samotnou mě překvapilo, jak pevný hlas mám.

„Jděte pryč.“

„Ani náhodou.“

Udělala jsem další krok. Ovál nahoře na krku získával detaily. Oči. Nos. Ústa. Stejná tvář, kterou jsem viděla v perleťovém rámečku.

Nedokázala jsem dešifrovat její výraz. Možná v něm bylo překvapení. Nebo strach. Snad zlost. Anebo taky vůbec nic.

„Kimino jméno bylo v deníku, co zůstal na de Sébastopol. Přečkal požár, který založila Pomerleauová.“

Žádná reakce.

„Kim byla s tebou zavřená ve sklepě? Zavraždila ji Pomerleauová, nebo její pomocník?“

Nic než pleskání deště.

„Anebo jsi to byla ty? Dostihla jsi Kim a zabila ji?“

„Kim bych nikdy neublížila.“

„Kde je?“

„Měla jsem ji ráda.“ Vyjádření pocitů bez sebemenší emoce.

„Kde je?“ Chladně.

Možná by mi odpověděla. Ale v okamžiku ticha Mary Louise zasténala jako mňoukající kotě.

„Pusť tu holku ke mně.“

„Ne.“

„Hned.“ Tvrdě jako diamant.

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Taky ji mám ráda.“

„Neznáš ji.“

„Nebude muset snášet to, co my. Co Kim.“

„Kde je Kim?“

„Umřela.“ Bez výrazu.

„Ve sklepě?“

Znovu žádná odpověď.

„Zabila jsi Anique Pomerleauovou?“

„Měla jsem ji ráda.“

„Mučila tě.“

Nesklopila oči. Byly to jen nemrkající černé průhledy do říše zla. Nebo šílenství. Čelist jí však povolila, když se stáhla do vlastní mysli.

Uběhlo několik okamžiků.

Mary Louise vycítila změnu nálady, klekla si a opřela se o paty.

McGeeová jí položila ruku na rameno. „Přestaň. Zašpiníš se.“

„Nech mě jít.“ Napolo prosebně, napolo vzdorovitě.

„Už brzy.“

„Nemám tě ráda. Chci jít domů.“

„Dolů.“ Následoval jemný tlak.

Mary Louise si znovu lehla a nocí se nesl tichý přerývaný vzlyk.

McGeeová při něm ztuhla a podívala se na věc, kterou svítala v ruce. Srdce se mi zastavilo. Má zbraň? Pistoli?

Představila jsem si, jak jí ostří mého nože proniká do těla. Do kosti. Drtí morek v plástvi. Černá dutina se plní krví. Ne, nechtěla jsem tu ženu bodnout. Ale udělám to. Dobrý bože, opravdu to udělám.

McGeeová vystupňovala svůj obvyklý model. Možná kvůli Slidellovu tlaku. Snad kvůli Ajaxovi. Nezáleží na tom, co to spustilo. Faktem je, že se přestává ovládat.

Pakliže je ozbrojená, vystřelí na osobu, kterou má nejblíž? Nebo na tu, která jí kazí hru? Dokážu zareagovat dostatečně rychle? Přemoct ji, než ublíží Mary Louise?

Prázdný pohled. Neosobní hlas. Bála jsem se, že sebemenší náznak ji vyprovokuje k tomu, aby zmáčkla spoušť. Raději budu zdržovat. Počkám na Hullovou.

Pokud se McGeeová nepohne.

Pokud.

„Ty jsi žena, která má léčit, Tawny, ne zabíjet.“

„Já jsem zrůda.“

„Ne. To nejsi.“

„Jak to víte?“

„Mluvila jsem s doktorkou Lindahlovou.“

„Ta je k ničemu.“

„A mluvila jsem s tvou matkou.“

„S matkou,“ vyštěkla ostře, jako když práskne bičem. „S tou mrchou, co mě vůbec nehledala? S tou mrchou, co se prostě odstěhovala a začala znovu?“

„Ona tě hledala.“ Zbavila jsem hlas veškerých emocí.

„Ne dost, aby mě našla.“

„Ona…“

„Kurva, přestaňte mluvit o mý matce!“ První známka hysterie.

Rychle změnit směr.

„Vždyť ty jsi těm dívkám pomáhala.“ Pomalu jsem vyslovovala jména jako uklidňující mantru. „Nellii. Lizzii. Tie. Shelly. Zkrášlovala jsi je. Zařídila jsi, aby netrpěly.“

„Nikomu by se nemělo ubližovat.“ Sotva slyšitelný šepot. „Nikdo by neměl umírat ve tmě.“

Byla jako prám na rozbouřených peřejích. Roztočený, rozkomíhaný, naprosto nestabilní.

Hledala jsem ta správná slova, když jsem na dvou hodinách zaregistrovala záblesk.

Netopýr? Pták? Zdálo se mi to? Nevěděla jsem. Najednou to bylo zase pryč.

„Ta dívka se jmenuje Mary Louise.“ Pokus o personalizaci.

Žádná reakce.

„Proč jsi Mary Louise přivedla sem?“

„Pro vás.“

„Nerozumím ti.“

„Vy jste mě dostala ven.“

„Ze sklepa.“

„Říkala jste, že nejsem zvíře v kleci.“ McGeeová padla na kolena a věc, kterou svírala v ruce, si přitiskla k hrudi. Volnou dlaní hladila Mary Louise po hlavě. „Ani ona nikdy nebude zvíře v kleci.“

Nad nosem Mary Louise vystupovaly dva bílé půlměsíčky v temných dírách. Věděla jsem, že má oči vytřeštěné strachy.

Sevřela jsem nůž v prstech. Udělám to. Udělám.

„Kam ji dáš?“ Posunula jsem nohu po trávníku. Druhá ji pomalu následovala.

„Sem. Na slunce.“

„Jsou tu psi.“ Další tichý krůček.

McGeeová neodpovídala, přemýšlela o tom, co jsem právě řekla. Anebo o tom, co udělá.

„Musíš najít bezpečnější místo,“ řekla jsem.

„Ale kde?“ Stále hladila dívku, kterou se chystala zabít.

„Pod verandu se nikdo nedívá.“

Mary Louise zamrkala, zcela zachvácená panikou. Zvedla jsem prst. Čekej.

„Ne,“ odvětila McGeeová. „Do tmy ne.“

Další krok mě k ní přiblížil na necelé dva metry. „Přes plaňky tam svítí slunce.“

McGeeová se prudce obrátila, vyděšená mou blízkostí. „Jděte zpátky!“ Rychle se narovnala.

„Nech ji jít.“

„Ne.“

Teď, nebo nikdy.

„Pod verandu se nikdo nedívá!“ zaječela jsem.

A pak se staly tři věci.

Já skočila po McGeeové.

Mary Louise se odkulila a po čtyřech se plazila pryč.

Ze stínu u dělicí zdi vyrazil stín.

Hullová a já jsme se k McGeeové dostaly najednou.

Trvalo nám třicet vteřin, než jsme ji přemohly.

Dalších devadesát, než jsme došly pro Mary Louise.

43

Země se čtrnáctkrát otočila kolem své osy. Charlotte si užívalo jeden z krásných zimních dnů, díky kterým je člověk vděčný, že žije na jihu. Nekonečná obloha byla modrozlatým dómem, teplota se pohybovala kolem dvaceti stupňů.

Mary Louise si vybrala mango s kousky jahod a ananasu, vlašskými ořechy, hrozinkami a asi tisícem gumových medvídků. Vskutku působivá porce.

Odnesli jsme si mražené jogurty ven k malému železnému stolku před Phillips Place Pinkberry a pozorovali povánoční nakupující, jak se ženou za slevami nebo mění nechtěné dárky. Vymyslely jsme si hru a hádaly, jakou věc jdou vrátit. Její návrhy byly výrazně nápaditější než moje.

V uplynulých dvou týdnech kriminalisté dlouhé dny prohledávali byt na Dotger. Mrazák obsahoval vše, co jsem předpokládala. Krev. Kůži z hlavy. Sliny na vatových tyčinkách. Testy DNA prokázaly, že všechno pochází od Anique Pomerleauové.

Kapsle chloralhydrátu se našly v neoznačené lahvičce v koupelnové skříňce. Injekční stříkačka. Miska a špachtlička na smíchání prášku s vodou.

V kuchyňské zásuvce se objevily zatahovací plastové pytle. Rozbor obsahu ukázal, že ty, jež zůstaly v krabici, pocházely od stejného výrobce a ze stejné dávky jako ten, který si McGeeové s sebou odnesla do Sharon Hall, aby s ním udusila Mary Louise.

Purpurový vlněný kabát visel na háčku v šatně u ložnice. Analýza vláken ho spojila s nitěmi, které se zachytily na křoví zadního Ajaxova dvorku.

Kromě druhé baletní špičky Lizzie Nanceové truhla na stole u McGeeové obsahovala výstřižky z novin o vraždách Gowerové, Nanceové i Estradové a o zmizení Donovanové. A další fotky mé osoby.

Mary Louise nebyla zraněná a byla víc než ochotná mluvit o svém údělu. Cestou domů ze školy se u mě zastavila, aby mi ukázala obrázek Birdieho, který nakreslila na výtvarce. Na zvonění a klepání nikdo nereagoval, a tak se rozhodla, že chvilku počká a bude si číst knížku.

Sotva se usadila, objevila se žena a tvrdila, že je moje přítelkyně. Řekla jí, že jsem onemocněla a požádala ji, aby se s Mary Louise spojila kvůli péči o Birdieho, kterého prý má u sebe v autě. Děvče jí věřilo – měla na sobě stejnokroj, takže byla opravdu zdravotní sestra – a vydala se k autu pro kocoura.

Mary Louise si vzpomínala, že cestou k vozu jí žena nabídla kousek jablka. Pak už to byly jen „rozmazané útržky ze skotačení na trávníku“. Její vlastní slova.

Ironií osudu jsem se v době únosu Mary Louise nacházela jen dva bloky daleko, u Marcusových.

V impale Tawny McGeeové se našly zbytky jablka. Toxikologický rozbor prokázal, že obsahovaly chloralhydrát. Plátky, do nichž byla tato látka vpravena injekční stříkačkou, byly na jednom konci okousané.

Pod zadní sedadlo auta schovala starý MacBook Pro. Pastori a jeho chlapci se mu důkladně podívali na zoubek.

McGeeovou obvinili z dvojnásobné vraždy prvního stupně, únosu a tuctu dalších trestných činů v souvislosti s Lealovou a Nanceovou, z únosu a napadení Mary Louise. Ve Vermontu ji čekalo něco obdobného kvůli Gowerové. A rozhodování, co podniknout v případě Pomerleauové. Další ve frontě byl Quebek s Violetteovou a Bastienovou. Nejvyšší možný trest za vraždu? Bez omezení.

McGeeovou vyslýchali denně; povětšině Barrow a Rodas. Slidell byl momentálně mimo službu; rutinní opatření u policisty zapleteného do případu střelby. Pomocí dálkového spojení vše sledoval, supěl a psal si poznámky tak zběsile, až mu propiska často s cvaknutím vylétla z ruky.

Tinker, jehož propustili z Mercy a dobře se zotavoval, a Slidell popisovali incident rozdílně. Obě verze a očití svědci se shodovali na několika klíčových skutečnostech.

Tinker se zdržoval u Verlene Wryznykové, bývalé Slidellovy přítelkyně a současné Tinkerovy favoritky. Tinker zatoužil po tangu, Verlene ne. Požádala ho, aby odešel, jemu se nechtělo. Zoufalá Verlene zavolala tomu, komu důvěřovala.

Slidell se tam vřítil a dštil oheň. Tinker doufal, že Skinnyho zneškodní na dost dlouho, aby vychladl, a vytáhl zbraň. Pustili se do sebe a pistole vystřelila. Tinker to koupil do ramene.

Slidell za mnou zašel do MCME týden po zatčení McGeeové. Bůh ví proč, ale cítil nutkání se mi svěřit s pravdivou verzí. Když ze mě vynutil čestné slovo, že budu mlčet, pověděl mi, že Tinker přišel k Verlene opilý. Začal být agresivní a Verlene ho sejmula.

Řekla jsem Slidellovi, že je moula, když to vzal na sebe. „No jo,“ zněla odpověď. Skinny očividně neměl Verlene vyřešenou.

McGeeová se vzdala práva na obhájce, přestože ji ujistili, že se pro ni pokusí najít mezi advokáty ženu. Barrow a Rodas se málem počurali radostí.

Spolu se Slidellem jsem sledovala většinu výslechů. McGeeová byla od začátku chladná a odtažitá. Oči měla prázdné jako sklo a ani jednou se na nikoho v místnosti nepodívala.

Přiznala se, že si přivlastnila identitu Kim Hamiltonové. Zcela otevřeně hovořila o dívkách, s nimiž ji věznili. S nimiž si šeptala nahá ve tmě.

V roce 1998 se Alice Kimberly Hamiltonová s dalšími čtyřmi o něco staršími dívkami vydala na utajený výlet z Detroitu do Toronta. Chtěly si užít noc plnou kanadské zábavy. Tehdy nebyl k překročení hranic potřebný pas, takže si v botě vezla jen rodný list.

Tajný výlet se stal vražedným, když se cesta Hamiltonové zkřížila s Pomerleauovou nebo Cattsem alias Menardem. McGeeová nevěděla, proč by některý z nich jezdil do Ontaria. To už asi nezjistíme.

V naději, že uchová jedinou vazbu se svým životem mimo dosah věznitelů, Hamiltonová skryla rodný list za zdí sklepa v mezeře mezi dřevem a betonem. McGeeová si její špitané tajemství vyslechla a informaci uložila pro možné budoucí použití.

Hamiltonová vydržela v zajetí jen devatenáct měsíců. McGeeová netušila, co se stalo s jejím tělem. Hamiltonová zemřela ve věku šestnácti let.

Když se McGeeová ocitla na svobodě a zahájila léčení, vynucovala si návštěvu v domě na de Sébastopol. Lindahlová nakonec souhlasila, Tawny se odebrala do sklepa a našla pečlivě ukrytý rodný list Hamiltonové.

Dokument se jí hodil dřív, než by sama očekávala. Když v létě roku 2006 utekla z domu Kezerianových, strávila týden na ulici a nakonec se seznámila se skupinkou dívek z Vermontské univerzity. V opilosti nebo v rauši jí nabídly svezení na jih. Pro cestující v autech se tehdy ještě pořád nevyžadovaly pasy, a tak se McGeeová dostala do Států na základě rodného listu Hamiltonové.

Několik měsíců bydlela v pronajatých bytech studentek v Burlingtonu. Za peníze, které ukradla Bernadette, a pod jménem Alice Hamiltonová se zapsala na on-line rychlokurz a získala osvědčení jako pomocná ošetřovatelka prvního stupně.

McGeeová se o Corneauově farmě dozvěděla, když vyslechla rozhovor mezi Pomerleauovou a Cattsem alias Menardem. Další informace uložena pro pozdější využití. Počátkem roku 2007 si za zbytky Bernadettiných úspor a nějaké další peníze, které si patrně opatřila stejným způsobem, koupila stařičkou impalu a vydala se do St. Johnsbury. První setkání bývalého predátora a kořisti si můžeme jen představovat.

Podle McGeeové spolu s Pomerleauovou chvíli bydlely, vyráběly javorový sirup a hrály si ve sněhu. Všechny hříchy prominuty. Jednou v noci Pomerleauová zemřela ve spánku. Zarmoucená McGeeová odjela z Vermontu do Severní Karolíny, aby naplnila svou dlouholetou touhu pořádně mi poděkovat. Proto ty výstřižky z novin.

Jelikož nevěděla, zda se jí bude v Dixie dařit a chtěla si nechat otevřená zadní vrátka, platila i nadále účty za nemovitost Corneauových. Pomerleauová jí celý podfuk odhalila včetně účtů v Citizens Bank v Burlingtonu. Anebo, což je pravděpodobnější, McGeeová z ní tyhle informace vymámila a opět uložila pro budoucí použití.

Já Tawny podezřívala, že její pobyt ve Vermontu se odehrával poněkud jinak. Že sledovala mnohem temnější touhy. Po odplatě. Po mučení. A nakonec i po krvi. Jednou se možná dozvíme, jak přemohla svou bývalou věznitelku, jak jí odebírala tkáně a jak ji zabila. Anebo taky ne. To bude záležet na McGeeové.

Když se McGeeové ptali na Gowerovou, Nanceovou, Lealovou a ostatní děvčata, uchylovala se k abstrakcím. Mluvila o andělech, slunci, věčném pokoji a bezpečí. Pouze v těchto chvílích se jí v očích objevovalo cosi vzdáleně lidského.

Při otázce, proč byla Pomerleauová v sudu, McGeeová zírala do prázdna.

Při dotazu na lidskou tkáň v mrazáku jen zírala do prázdna.

Při otázce na chloralhydrát jen zírala do prázdna.

Při dotazu na Hameta Ajaxe jen zírala do prázdna.

Neuvěřitelně mazaná, nebo naprosto šílená. Nedokázala jsem to odlišit.

„Půjdeme?“

Hlas Mary Louise mě vrátil do přítomnosti. Co do kapacity příjmu potravy jsem se spletla. Snědla mezitím celou misku.

„Ano, madam,“ řekla jsem a zmačkala ubrousek.

Cestou jsme spolu mluvily o nejnovějším projektu. Mary Louise začala vyrábět klobouky na počest všech zavražděných nebo pohřešovaných dívek. Pletenou čepici pro Nellii Gowerovou. Kreaci zakrývající drdol pro Lizzii Nanceovou. Klobouček ve tvaru mušle pro Shelly Lealovou. Zvonovitý klobouček s lilií pro Violetteovou a akadskou vlajku pro Bastienovou. Ostatní návrhy ještě ležely na stole.

Mary Louise se o všem samozřejmě doslechla. Případ byl hlavní zprávou už víc než týden. Lealová. Nanceová. Estradová. Policejní oddělení v Charlotte se vyhřívalo v přízni občanů. Ale v obsazení hlavních rolí došlo k jedné alternaci. Tinker na pódiu při tiskové konferenci chyběl.

V atmosféře obecné dobré vůle Henrietta Hullová unikla postihu za to, že konala mimo svou vlastní jurisdikci. I ve spěchu měla dost rozumu, aby oznámila v úřadu, že musí do Mecklenburgu, kde potřebuje v rámci jednoho případu vyslechnout potenciálního svědka, který by mohl z místa odjet. Rovněž uvědomila charlottskou policii, že se potřebuje setkat se zájmovou osobou v Charlotte v záležitosti přesahující hranice okresu, ale nebude potřebovat pomoc místních jednotek. To patrně všechny uspokojilo a ukrojilo i pro ni kousek z koláče uznání za nadcházející události.

Mě žádali o rozhovor. Na žádost Salterové jsem vyhověla. Novinářům se zachtělo rýpat v mých emocích. „Co cítíte k těm zavražděným dětem? Jaký máte pocit z toho, že byla zadržena vražedkyně?“ Cítila jsem silnou potřebu praštit je jejich vlastními mikrofony do pečlivě vytrénovaných zamračených tváří.

A pak se vrtkavá média posunula dál.

Ryan mi dvakrát volal okamžitě po zatčení McGeeové, hlas měl plný výčitek svědomí. Má poznámka o deníku nalezeném v de Sébastopol a možné existenci další oběti ho přiměla zahájit pátrání po Kim Hamiltonové. Pracoval nonstop, porovnával narážky Lindahlové a Kezerianových s daty získanými ze spisů kanadské pasové kontroly a seznamů účastníků internetových ošetřovatelských kurzů ve Vermontu. Kdyby měl jediný den navíc, narazil by na McGeeovou. Proto zůstal v Montrealu.

Řekla jsem Ryanovi, že udělal správnou věc. Že takhle přece pracujeme. Je to náš modus operandi. On opáčil, že tu měl být pro mě. Jo. Pro mě. Snažila jsem se mu věřit, ale v hloubi duše jsem ho podezřívala, že ve skutečnosti lituje, že nebyl součástí závěrečné vrcholné scény. A pak přestal volat.

Odvezla jsem Mary Louise až k domu. Objaly jsme se a já ji sledovala, jak kráčí ke dveřím. Uběhly dva týdny, a mě pocit viny stále obracel naruby. Možná vždycky bude.

Následující den jsem se osprchovala, vyfénovala si vlasy a oblékla si čisté džíny a bílou blůzku od Elly Moss. Stylové, ale nijak přehnané.

Na tuhle schůzku jsem se těšila. A zároveň se jí děsila. Nebyla jsem v pravém smyslu slova zachráněná. Ale dostalo se mi pomoci v situaci, kterou bych sama možná zpackala. Cítila jsem vděčnost. A rozpaky z toho, že vděk potřebuji cítit.

Deset minut po sedmé jsem zatočila na parkoviště před Good Food na Montford Drive. Tenhle podnik jsem navrhla já. Bude tam dost kraválu, aby přehlušil naše slova, a dost ticho, aby se dalo u stolu povídat.

Hullová už seděla u vyvýšeného stolku pro dva u stěny. Oblečená jako já, s pečlivou nonšalancí.

Když mě uviděla, zamávala na mě růžovou dlaní kontrastující s tmavě pigmentovanou pokožkou zbytku svého mohutného těla. Cestou k ní jsem její gesto opětovala.

„Jak to jde, Merline?“ Úsměv měla vřelý a přitažlivý.

Synapse. Bílý záblesk ve tmě. Zavrčení. Dva údery ve stejném okamžiku, které vyrazily McGeeové dech a složily ji na zem.

„Nemůžu si stěžovat. A u vás, Mean Joe?“

„Nemůže to být lepší.“

Mary Louise odvezli sanitkou. Tawny McGeeovou do vězení. Já a Hullová jsme seděly ve tmě, čekaly, až odvyprávíme, co se stalo, a zlehčovaly jsme napětí tím, že jsme jedna druhé daly přezdívky podle známých hráčů amerického fotbalu. Olsen a Green, dva legendární obránci.

Vklouzla jsem na volnou židli. Za pár vteřin se objevil číšník. Sean.

Objednala jsem si perrierku. Hullová si dala pivo. Než Sean přinesl pití, začetly jsme se do jídelního lístku. To chvilku trvalo, protože tenhle podnik podává nejrůznější druhy tapas.

„Jak se daří Slidellovi?“ zeptala se Hullová, když jsme si objednaly. Tedy já si objednala. Hullová jen odhodila lístek a obrátila oči v sloup. Byly velké a měly barvu Hersheyho sirupu.

„Skinny je jako hrdinka ve špatném hororovém filmu,“ řekla jsem.

„Nemůže popadnout dech ze vší té chvály?“

„Vždycky je to tak.“

„A Tinker?“

„Nemám zdání.“

Jakmile dorazily jednohubky, obě jsme si posloužily a začaly vykládat, co se stalo od chvíle, kdy jsme se viděly naposledy.

„DNA otisku rtu byla McGeeové?“ Hullová šťouchla do slávky.

Přisvědčila jsem. „Výsledky přišly včera. Nejspíš se otřela obličejem o bundu Lealové, když převážela tělo.“

„O vlasu v hrdle Estradové neví nikdo ani ň.“

„Je pryč?“

„Jako vítr.“

„Vzhledem k nekompetentní pitevní zprávě mě to nepřekvapuje.“ Vzala jsem si masovou kuličku. „Prohlížení záznamů z bezpečnostních kamer se ovšem vyplatilo. Dvakrát tam nejspíš objevili impalu McGeeové, jak jede směrem k I-485.“

„Tu noc, kdy Lealovou nechala pod nadjezdem.“

Znovu jsem přikývla. „Doufají, že se jim podaří snímky zvětšit a přečíst espézetku.“

Hullová se smutně usmála. „Shoda dvou čísel s Ajaxovou značkou byla jen náhoda.“

„A to děcko, co viděli na Morningside, nebyla Lealová. Nejspíš tu mluvíme o největším smolařovi mezi sexuálními delikventy.“

„A notebook?“ Hullová se zadívala na hovězí carpaccio, ale rozhodla se pro další smaženou ústřici.

„Ryzí zlato. Zdá se, že McGeeová našla Nanceovou v chatovací místnosti, kde se řeší povolání zdravotní sestry.“

„To už se z Vermontu přestěhovala do Charlotte?“

„Vypadá to tak. Pět let nato si vytipovala na pohotovosti Lealovou. Využila příležitosti a dala holce odkaz na fórum zabývající se dysmenoreou. Tam s ní pak komunikovala.“

Zmlkly jsme a přemýšlely o zranitelnosti děti uprostřed nelítostné anonymity internetu.

„Jsou důkazy, že byla v kontaktu s Colleen Donovanovou?“ zeptala se Hullová.

„Zatím ne. Donovanová žila na ulici a nejspíš ani neměla přístup k počítači.“

„Pořád je nezvěstná?“

„Jo.“

„Takže McGeeová otrávila Ajaxovi kafe a pak ho posadila do auta,“ pokračovala Hullová. „Proč?“

„Slidellovy telefonáty a návštěvy na pohotovosti a v jejím bytě nejspíš spustily jakousi paranoidní spirálu. McGeeová věděla, že policajti podezřívají Ajaxe, a tak ho zabila a do kufru auta umístila důkazy, aby se případ uzavřel.“

„Proč ji podle vás Ajax pustil dovnitř?“

„Bezpochyby si vykonstruovala nějakou uvěřitelnou historku z pohotovosti a dotaz, kdy se tam Ajax bude moct vrátit. McGeeová je hluboce narušená osobnost, ale je mazaná.“

„A umí moc chytře skrývat, že je magor.“

To nebylo tak docela politicky korektní, ale pravdivé.

„McGeeová použila chloralhydrát, aby utlumila své oběti. Jak to, že se ta látka prokázala jen u Ajaxe?“

„Mary Louise Marcusová měla chloralhydrát v těle. Toxikologie ho našla, protože věděla, co hledat. Standardní testy typicky zkoumají alkohol, narkotika, sedativa, marihuanu, kokain, amfetaminy a aspirin.“

„Ale mluvíme tu o mrtvých dětech. To nikdo nešel za hranici standardních testů?“

„Těla dívek se nenašla hned. U Gowerové to trvalo osm dní, u Nanceové čtrnáct, u Estradové čtyři. I kdybyste chloralhydrát přímo hledala, rozklad může jeho přítomnost zamaskovat.“

Hullová zmateně povytáhla obočí.

„Při plynové chromatografii se chemikálie vznikající při rozkladu objeví výš než chloralhydrát. I kdyby se prováděly následné testy, nemusejí ho vždycky zaznamenat.“

„Myslíte, že McGeeová zabila Gowerovou sama? Anebo až potom, co se dala dohromady s Pomerleauovou?“

„Vražda, to nikdy nebyl styl Pomerleauové.“

Hullová kývla bradou a pohodila hlavou. Vážně?

„Víte, jak to myslím. Jistě, byly to vraždy. Jenomže v případě Pomerleauové se zabití stalo jen vedlejším produktem krutosti a deprivace. Nebyl to primární cíl.“

„To je pravda.“

„Každopádně pokud nám to McGeeová sama neřekne, asi se nedozvíme, kde byla, když zemřela Gowerová. Anebo zda to udělala sama.“

„Anebo jestli byla Gowerová první.“

I mě už tato chmurná možnost napadla.

„Proč McGeeová porušila svůj model s daty a unesla Marcusovou?“

„Stejná odpověď. Slidellovo šťourání odstartovalo spirálu, kdy se přestala ovládat.“

Hullová pomalu žvýkala a vstřebávala informace. Pak řekla: „Ta data chápu. Zabíjí při výročí únosu nebo smrti dívek z Montrealu. Holek, co znala. Možná je viděla umírat. Ale proč ty vlasy, tkáně, vata nasáklá slinami? Proč umisťovala na oběti DNA Pomerleauové?“

Tutéž otázku jsem položila Pamele Lindahlové během dlouhých hodin, které jsme trávily na telefonu. Na takovou vzdálenost se to těžko odhalovalo, ale tón psychiatričky svědčil o tom, že ji ničí mučivý pocit viny.

Chvilku jsem si urovnávala myšlenky. A žvýkala sousto rýže se sladkou kukuřicí.

„Terapeutka McGeeové je přesvědčená, že vzrušení jí nenavozovalo ponižování ani ovládání ostatních, jak tomu u sériových vrahů bývá. Ona má pocit, že psychóza McGeeové má dvě polohy. Za prvé rekonstruuje úmrtí původních obětí, ale zabíjí je rychle a nechává je ‚na slunci‘, aby zajistila, že její oběti nikdy nebudou trpět jako ona sama.“

„Proto vždycky těla ležela venku, pečlivě upravená, bez zranění a zmrzačení.“

„Přesně tak. A za druhé se McGeeová chtěla pomstít Pomerleauové. A zároveň odváděla pozornost od sebe samé pro případ, že by někdy upadla v podezření.“

„Takže ta doktorka tvrdí, že ji poháněla láska a nenávist.“ Pochybovačně. „A pud sebezáchovy.“

„Ano.“

„Cíle si vybírala podle toho, že připomínaly oběti Pomerleauové z Montrealu?“

„Spíš samotnou McGeeovou. Unesli ji, když jí bylo dvanáct.“

„Ten volající po půl roce od zmizení dívek byla taky McGeeová? Kontrolovala si, jestli policie už něco ví o Donovanové a Estradové?“

„Nejspíš ano,“ odpověděla jsem.

Hullová zmuchlala a odhodila ubrousek. Opřela se. Překřížila ruce a pomalu zavrtěla hlavou. „Nepřipadá mi, že by byla šílená.“

Představila jsem si dívku v baloňáku a nakřivo posazeném baretu. Smutek, který jsem cítila, mi nedovolil odpovědět.

Věděla jsem, co přijde. Hullová taky. Během výslechů a předběžného líčení u soudu se bude řešit duševní zdraví McGeeové.

Příčetná. Nepříčetná. Jedno i druhé povede k té nejhorší můře Tawny McGeeové, kterou si již jednou protrpěla. Život v nějakém druhu vězení.

Musí to tak být.

Ani poškození nesmějí dál škodit.

44

Druhý den ráno jsem odjela do Heatherhill Farm. Stejně jako magnolie v Sharon Hall i místní azalky a rododendrony na mě mrkaly voskově zelenou a tlumenou hnědou. Představila jsem si listy vzhůru nohama, udivené kouzlem tepla, jak si od kořínků žádají nové instrukce.

River House byl napůl ve stínu, napůl v jasném slunci. I jeho okna vypadala zmateně, jako by se nemohla rozhodnout, zda světlo odrážet, či polykat.

Máma byla na zadní terase, zabalená do bundy a šály, natažená na lehátku, kde jsem já seděla v týdnu před Díkuvzdáním. A stejně jako tenkrát jsem se na okamžik zastavila, abych si ji prohlédla. Snad i zafixovala její obraz v paměti.

Zhubla, i když objemná bunda ztěžovala bližší odhad. Ruce měla rozpraskané, drahocenné vlasy trošku zplihlé. I tak má matka vypadla pořád překrásně.

Byla to příjemná návštěva. Žádná hořkost. Žádná zášť. O chemoterapii jsem nezačínala. Ona nekomentovala moje způsoby ani oblečení.

Pověděla jsem jí o zatčení Tawny McGeeové. O genetické poruše. O psychopatologii nenávisti a lásky. Ona to nazvala dědictvím šílenosti.

Poděkovala jsem jí za pomoc. A řekla jí, že cyklistické video na YouTube bylo průlomem v celém případu. Ryanův velký třesk.

Zeptala se, zda se s Ryanem vídám. Řekla jsem, že momentálně ne. Netlačila.

A pak jsem jí oznámila dobrou zprávu. Policie objevila bratra Kim Hamiltonové, který dnes žije v Miami. Zpráva o sestřině smrti ho zarmoutila a trápilo ho, že neví, kde se nacházejí její ostatky. Ale především ho utěšilo potvrzení pravdy, kterou beztak už dávno cítil v duši. Kim se neotočila k rodině zády, neutekla z domu.

V poledne jsme si s máti daly k obědu avokádový salát a grilovaná kuřecí prsa. V jednu ji Goose odtáhla dovnitř, aby si zdřímla.

Večer jsem si lehla brzy. V momentě, kdy jsem zavřela oči, mě začaly bombardovat vzpomínky. Dělo se mi to už dva měsíce, od chvíle, kdy jsem poznala Umpieho Rodase. Nevítané přízraky stvořené z kostí a těl a dětí.

Kdy přijdou a v jakém pořadí, do toho jsem neměla co mluvit. Ale dokázala jsem ovlivnit, jak dlouho se zdrží. Jakmile se cívka začala odvíjet, odpojila jsem ji.

Ten večer jsem ale kupodivu nechala myšlenky toulat.

Viděla jsem Nellii Gowerovou, jak jede na kole, hnědé vlasy jí vlají ve slunci. Tawny McGeeovou, jak utahuje provázek igelitového pytle pod její bradou.

Lizzii Nanceovou, jak trénuje plié a arabesky u baletní tyče. McGeeovou, jak spojuje bílé prstíky bez života kolem zmačkaného papírového kapesníku.

Tiu Estradovou, jak kráčí ruku v ruce s matkou. McGeeovou, jak jí strká do krku dlouhý plavý vlas.

Shelly Lealovou, jak ťuká do klávesnice a obličej jí září ve světle obrazovky. McGeeovou, jak rovná její tělo na náspu u dálnice.

Představovala jsem si dívky ve chvíli, kdy se jejich svět jednou provždy přestal otáčet. Věděly, že se blíží smrt? Ptaly se proč?

Kromě baletní špičky a výstřižků byla v truhle se suvenýry i žlutá stuha; stejná jako v kufru auta Hameta Ajaxe. Matka Avery Koselukové ji nepoznala. Laura Lonerganová tvrdila, že Colleen Donovanové nepatřila. Ani na jedné nebyla DNA.

Představovala jsem si stuhy a v duchu se ptala, zda kdysi zdobily vlasy mé neznámé kostry. Anebo jiné dívky, o které zatím nevíme. Ačkoli se patrně nikdy s jistotou nedozvíme, zda byly i další oběti, Barrow a Rodas budou ve vyšetřování pokračovat ve Spojených státech, Ryan v Kanadě.

Měla jsem před očima svou neznámou, smutnou sbírku kostí se štítkem ME107-10. Zdalipak ji nějaká rodina hledá?

Viděla jsem Colleen Donovanovou. Avery Koselukovou. A doufala jsem, že jednoho dne vkročí na policejní stanici a požádají o pomoc.

Nikdy nezjistíme, kdo odstranil jméno Donovanové ze seznamu pohřešovaných osob na stránkách NamUS. Teď už je tam zpátky. Společně s Koselukovou a dalšími, které se buď ztratily, nebo anonymně leží v márnicích či policejních skladech důkazního materiálu.

Anique Pomerleauová. Tawny McGeeová. Oběti. Zrůdy. Ukradené dětství. Dospělé hry sehrané s chladnokrevným důvtipem.

Už je po všem.

Ne, ještě nebylo.

Ráno jsem uběhla dva a půl kilometru. Rychlá sprcha, záchvat přeskupování hor papírů. Pak jsem se pustila do známkování laboratorních cvičení z kurzu, který o jarním semestru vedu na Severokarolínské univerzitě v Charlotte.

Počátkem týdne mi začal zvonek u předních dveří chrčet jako racek, co má problémy s hlasivkami. Měla jsem hotovou asi polovinu protokolů, když mě vyrušil právě tenhle třaslavý jekot.

Zvědavě jsem pospíchala ke dveřím a zamžourala do kukátka.

Z něj se na mě díval pár výstavních modrých očí.

Překvapeně jsem uskočila.

Skvělé.

Moc dobře jsem si byla vědoma mokrých vlasů a harémových kalhot na jógu. Otevřela jsem.

Ryan měl na sobě džíny, koženou bundu a černou vlněnou šálu. Tváře měl rudé. Nejspíš z přehřátí.

Chvíli nikdo z nás nepromluvil. Pak jsme to zkusili oba naráz.

„To je ale překvapení,“ řekla jsem.

„Měl jsem ti zavolat,“ řekl on.

„Mluv první,“ vyzvala jsem ho.

„Vem si mě,“ prohlásil.

„Já… cože?“ To se mi asi jenom zdá.

„Žádám tě o ruku.“

„O ruku.“

„Manželství.“

„Aha.“

„Dělám to poprvý.“

„Hm.“

„Představoval jsem si to trochu romantičtější.“

„Sdělil jsi to naprosto jasně.“

„Mám to nacvičit a zkusit ještě jednou?“

„Bylo to dobrý.“

„Anebo můžeme jít na večeři.“

„Jo, dost často večeřím.“

Ryan mě přitáhl k sobě. Objala jsem ho a přitiskla si tvář na jeho hrudník. Po chvíli jsem ustoupila.

Dívali jsme se na sebe.

„V osm?“ zeptal se.

„To by šlo,“ souhlasila jsem.

A byl pryč.

Vrátila jsem se dovnitř jako zombie. Zavřela jsem dveře a opřela se o ně.

Ani nevím, jak dlouho jsem tam stála a zírala na důvěrně známé věci.

Harryin žinylkový přehoz na opěradle pohovky. Babiččin proutěný košík na koberci u opěrky na ruku. Mámin stříbrný svícen na krbové římse.

Pohled mi padl na jednu věc zabavenou v bytě na Dotger. Dětskou kresbu, obrázek Birdieho, který mi Mary Louise chtěla ukázat.

V duchu jsem viděla ledově modré oči. A znovu a znovu slyšela návrh z alternativní budoucnosti.

Napadal mě bezpočet nejistých možností. Překážek, které nemohu ani předvídat, ani ovlivnit.

Cítila jsem, jak se mi na rtech rozehrává úsměv.

Možná.

Jen možná.

Dnes si ale zarámuju obrázek bílého kocoura, co si hraje s červenou látkovou myší.