Hannah, Madelynn, Brendanovi, Brittney a Brianně...

mým kritikům z Texasu

PROLOG

Jamajka, u ostrova Gun Gay - 1720

V

 dálce duněla děla.

Bum! Bum!

Poslední zoufalé salvy, které utichaly s denním světlem.

Vítr skučel a po modrofialové obloze se honily blesky. Zahřmělo. Do kajut na přídi bubnoval déšť.

Všude se rozléhal nervózní křik, jak se posádka pokoušela skasat hlavní plachtu. Rozkazy. Nadávky. Modlitby.

Odplata se ocitla na vrcholku obrovské vlny. Vzápětí ji odhodil prudký poryv a naklonila se na levobok. Dřevo zaskřípalo. Do ječících hlasů se vkradla panika.

Na pirátské lodi vypukla zběsilá činnost. Hrozilo, že se každou chvílí převrátí.

Ubíhaly vteřiny. Věčnost.

Pak Odplata díkybohu dopadla do hluboké brázdy, která ji na chvíli ochránila před divokou vichřicí. Pomalu se začala zvedat.

Paluba se narovnala.

Křik vystřídal divoký smích, opojné veselí těch, kteří se právě vymanili z náruče jisté smrti. Poplácávali se po zádech. Úsměv přeskakoval z jedné tváře na druhou.

Až na jednu.

Drobná postava se krčila v zadní části paluby vyhrazené pro velení a svírala zábradlí. Byla promočená. Vítr jí tančil ve vlasech, nadouval jí košili, strhával šátek a sametovou vestu.

Ženě to nevadilo. Hrozivá bouře unášela Odplatu do bezpečí.

Pohledem sledovala obzor. Úzkostlivě. Hledala nepřátelské plachty. A doufala, že je nespatří.

Byly tam. Tři černé trojúhelníky a za nimi těžké tmavé mraky.

Dvě šalupy podobné Odplatě. S těmi si poradí. S tou třetí to bude horší.

Anglická.

Fregata.

Vyzbrojená třiceti děly.

U sta hromů!

Muži Kaliko Jacka jsou dobří bojovníci, piráti, jak se patří. Jenže proti téhle válečné lodi nemají šanci.

Odplata prchala jako o život.

Po chvíli si žena všimla, že po palubách pronásledujících lodí pobíhají námořníci a zběsile kasají plachty.

Všechny tři začaly zaostávat, nakonec se otočily a změnily kurz.

Obří fregata vypálila poslední ránu. Zbytečné gesto. Vzdálenost byla příliš velká.

Žena se konečně pousmála.

Blížící se bouře zhatila malé královské flotile pronásledování.

Její úleva však neměla mít dlouhého trvání. Vystřídaly ji jiné starosti.

Za tenhle únik draze zaplatili.

Čelen Odplaty mířil přímo do středu bouře.

Anne Bonnyová pozorovala obrovskou příbojovou vlnu zvedající se nad přídí. Jackova posádka právě unikla oprátce, ale poslední slovo bude mít stejně moře.

Neměli na vybranou. Připletli se do cesty britské hlídky, a museli riskovat. Upřímně řečeno, Anne Bonnyovou udivovalo, že Odplatě se tak dlouho dařilo vyhýbat koloniálním úřadům.

Letos už potřetí. Smyčka se stahuje.

Před pár týdny domobrana z Charles Townu obklíčila Odplatu kotvící u bahamského pobřeží. Jackovi muži se toho rána probudili s kocovinou po divoké pitce. Bojovali, jak nejlépe uměli, jenže loď přitom málem narazila do skály. Unikli jen o vlásek.

A nyní pokoušeli osud v divokých vodách.

Bonnyová zamířila na palubu a pro jistotu se přidržovala zábradlí.

Unavená. Unavená z věčného útěku.

Na okamžik zavřela oči. Vynořila se nezvaná vzpomínka na Smíška Petea s tělem rozdrceným britskou dělovou koulí.

Otevřela je.

Tentokrát Odplatu zachránila bouře. Měli štěstí. Ale jak dlouho jim vydrží?

Poslední dobou se Anne až příliš často vkrádal do myšlenek obraz šibenice.

Zbylo nás tak málo.

Viděla před sebou tváře, vybavovala si jména.

Stedea Bonneta zajali u mysu Fear River a pověsili ve White Point v Charles Townu. Boháč Whorley si spletl hlídkové lodě s obchodními a zaplatil životem. Charlese Vanea oběsili v Gallows Point, ani ne třicet mil odsud.

I Černovous je mrtvý. Zabili ho u karolínského pobřeží.

Ale Jack je jako slepý.

Bonnyová zvedla oči k hlavnímu stěžni, kde se divoce třepotala vlajka Kaliko Jacka. Bílá lebka a dva zkřížené hnáty na černém pozadí.

Měla dávat všem na srozuměnou, že Odplata je vždy připravena k boji.

Jack si myslí, že můžeme drancovat donekonečna. Jenže nás ostřelují... jednu loď po druhé.

Bonnyová zavrtěla hlavou.

Ostatní kapitáni už pochopili. Černý Bart Roberts a Dlouhý Ben jsou na útěku. Zbytek je bude následovat. Koloniální moc v Karibiku roste. Přibývá válečných lodí. Vojáků. Kontrol.

Zlatý věk pirátů se chýlí ke konci. To musí být jasné i největšímu hlupákovi.

Náš způsob života brzy zanikne. Ale já se přitom nenechám chytit!

Bonnyová přemýšlela. A rozhodla se.

Rukou se odstrčila od zábradlí a spěchala doprostřed lodi. Za dlouhé roky strávené na moři se naučila chodit po kymácející se rozvlněné palubě. Déšť ji mlátil do ramen i hlavy. Konečně se dostala k poklopu a zmizela v podpalubí.

Tma. Vlhko.

Přední kajutu hlídali dva piráti. Když ji spatřili, ustoupili stranou a dávali si velký pozor, aby ji nerozzlobili. S Anne Bonnyovou nebylo radno si zahrávat. K návštěvě kajuty s pokladem nepotřebovala ničí svolení.

Zahřmělo a Odplata se otřásla. Bonnyová si bouře nevšímala. Otevřela hrubě tesané dřevěné dveře, vstoupila a zase je za sebou zavřela. Byla sama, což byl na lodi nezvyklý luxus.

Rozhlédla se po přecpané místnosti. Pytle vlny a tabáku naskládané u jedné stěny, vedle sudy s olejem a rumem. Na levoboku byl ke zdi přibitý trezor přetékající zlatými a stříbrnými mincemi.

Kajuta byla až do posledního místa zaplněná nejrůznějšími předměty. Dvě kožená křesla. Španělské brnění. Šperkovnice vykládané rubíny. Bedny anglických mušket. Sada zdobených mosazných svícnů.

Piráti berou všechno, co má nějakou cenu.

Bonnyová se smutně usmála. Tenhle život mi bude chybět, proběhlo jí hlavou.

Jenže chtěla přežít.

Rozhodně odsunula bednu s voňavkami a dva kufry dámských šatů. Za nimi se objevila dřevěná truhla s velkým železným zámkem. Neotevřela ji. Nebylo třeba. Věděla, co je uvnitř.

Tahle patří mně, Jacku. Všechno ostatní si nech.

Ale kam ji schovat?

Bonnyová zamyšleně svraštila obočí.

Pak se jí na rty vrátil úsměv. Mnohem spokojenější.

Dokonalé.

Bude to vyžadovat trpělivost a notnou dávku štěstí. Ale ona má dost obojího. Všechny pěkně napálí.

Bonnyová se tiše zasmála. Bože, jak je skvělé být pirátkou.

Jack je hlupák. Musím si promluvit s Mary. Zítra.

Odvážný plán jí zlepšil náladu. Vrátila se úzkou chodbičkou a po žebříku vylezla na palubu. Prudký vítr ji málem srazil zpět.

Padla noc. Odplata se řítila do temnoty.

Bonnyová doklopýtala k zábradlí a pevně se ho chytila. Posádka bojovala s lany a plachtami. Anne hleděla na rozvlněný oceán. Byla klidná. Rozhodla se. Všechno dopadne dobře.

V hlavě si stále opakovala dvě věty.

Truhla je moje. Bůh buď milostiv každému, kdo by se mi ji pokoušel vzít. Odplata se řítila po nekonečném koberci zpěněných bílých vln.

A nesla Anne Bonnyovou k cíli.

Na sever.

ČÁST PRVNÍ

Na mizině

PRVNÍ KAPITOLA

KLAP.

Bylo to jako elektrický šok... jako když se chytíte napájecí kolejnice v tunelu metra.

Krev mi v rozpálených žilách vířila jako žhavé olovo.

Bolest.

Dezorientace.

A pak síla. Neomezená. Vycházející zevnitř.

Z pórů na celém těle se mi řinul pot.

Duhovky mi zářily zlatem. Planoucí žluté kotouče kolem bezedných inkoustově černých zorniček. Svět se zostřil do laserové dokonalosti. Mé oči jím pronikaly jako dýky.

V uších mi hučelo a sluch se mi vybrousil do nadzvukové kvality. Hlavu mi zaplavil bílý šum. Úder. Disonance splynula v symfonii rozlišitelných zvuků oceánu.

Probudil se i čich a zaznamenal vůni letního vánku. Hbitě luštil pachy pobřeží. Sůl. Písek. Moře. Nosní dírky třídily jemné nuance.

Paže i nohy se mi třásly, rozpálené spoutanou energií, která se drala na povrch. Nevědomky jsem vycenila zuby ve výrazu živočišné rozkoše.

Ten pocit byl tak neuvěřitelný, tak silný, že jsem radostí skoro nemohla popadnout dech. Chtěla jsem, aby ta chvíle trvala navždy. Aby nikdy neskončila. Nechtěla jsem se vracet.

Záblesk.

Ben vedle mě měl staženou tvář a zavřené oči. Napínal svaly a jeho vypracované tělo se chvělo. Silou vůle se snažil přivolat záblesk. Nedařilo se.

Takhle to nefunguje.

Mlčela jsem. Cožpak mu zrovna já můžu radit? Vždyť našim schopnostem nerozumím o nic líp než on. A nedovedu je ovládat o moc víc než právě teď.

Ještě nikdy se mi nepodařilo vypustit vlka z klece.

Nejspíš se divíte, o čem to mluvím. Anebo jste už dospěli k závěru, že jsem cvok, a chystáte se odložit knížku. Nemám vám to za zlé. Před pár měsíci bych udělala totéž.

To bylo ještě před proměnou. Před tím, než mikroskopický vetřelec napadl můj biologický software. Než jsem se vyvinula v cosi nového, primitivního.

Seběhlo se to asi takhle.

Před několika měsíci jsme se já i mí kamarádi nakazili ošklivým supervirem. Nebyl přírodní. Pocházel z tajné laboratoře sloužící k nezákonným pokusům. A tahle potvůrka dostala chuť na lidského bacilonosiče.

Jak to, že jsem měla takové štěstí?

Virus vyvinul vědec bez skrupulí Marcus Karsten. Byl to šéf mého otce ve výzkumném ústavu na ostrově Loggerhead. V šílené honbě za penězi Karsten zkřížil dva typy parvoviru, z nichž náhodou vznikl nový kmen, který se přenáší i na člověka. A my se nakazili od vlčáka Coopera, Karstenova pokusného exempláře.

Nechce se mi to vykládat celé od začátku.

Prostě mi bylo dlouho zle. Nám všem. A pak se začaly dít divné věci.

Mozek se mi roztahoval jako guma. Smysly se zbláznily.

Občas jsem ztrácela kontrolu a nedokázala potlačit náhlé živočišné instinkty. Hltala syrové mleté maso. Vrhala se na pískomila v kleci. Ostatní to měli podobně.

Když se prach usadil, mí přátelé a já jsme byli úplně jiní... už napořád. Zákeřný patogen zamíchal našimi buňkami. Přepsal náš genetický kód. Psí DNA se mi nacpala do lidských chromozomů a zabydlela se tam.

Žít s vlčími instinkty schovanými v dvojité šroubovici není snadné.

Ale má to i své... výhody.

Zní to neskromně, ale já a mí kamarádi máme zvláštní schopnosti. Nadlidské. Jsou skryté, ale skutečně existují. Ano, slyšeli jste dobře.

Vzbudili bychom pořádný rozruch. Tedy pokud bychom se mohli někomu svěřit, což nemůžeme. Pokud se nechceme dozvědět víc o pitvě lidského těla. Obrazně.

Říkáme tomu záblesky. Líp ten pocit popsat neumím. Uvnitř začnu hořet, mozek se mi zkroutí, pak to klapne... a bum! Naplní mě síla.

Učím se své schopnosti ovládat. Tedy aspoň si to myslím.

Fajn... doufám.

Sakra, stačilo by mi vědět, odkud se berou.

Základ jsem už pochopila. Když mám záblesk, smysly se přepnou na rychloběh. Zrak. Čich. Sluch. Chuť. Dokonce i hmat.

Jsem rychlejší. Silnější.

Živější.

Virát.

Sami jsme si tak začali říkat. Viráti. Připadalo nám přirozené najít si označení, jakmile se z nás stala partička genetických mutantů. Zlepšuje to náladu.

Virátů je celkem pět. Já, Ben, Hi, Shelton a můj vlčák Cooper, samozřejmě. Koneckonců, on byl pacient nula.

Sečteno a podtrženo, viráti dovedou využívat fyzické schopnosti vlků. Jenže ne pokaždé, když chceme. A občas to přichází samo od sebe, nečekaně.

Upřímně řečeno, nemáme jasnou představu, co se s námi stalo ani jak to spravit. Nebo co se bude dít dál.

Jedna věc je však jistá. Jsme jiní než ostatní. Monstra. Hříčky přírody.

A jsme na to sami.

Benovo zoufalství rostlo s každou ubíhající vteřinou. Serval ze sebe černé tričko a zahodil je do písku, jako kdyby mu kus oblečení mařil jeho snahu. Dotmava opálenou kůži zalil pot.

Otočila jsem se, aby neviděl mé planoucí oči. Nechtěla jsem ho naštvat ještě víc. Ben Blue ve špatné náladě - vážně není o co stát.

Hi se krčil hned za Benem. Obtloustlý kluk s hnědými vlnitými vlasy. Na sobě měl červenou havajskou košili a zelené kraťasy. Nevypadalo to příliš stylově ani se to k sobě moc nehodilo, ale takový je Hiram Stolowitski.

Upíral oči na pobřeží. Záblesk si přivolal už před drahnou chvílí. Ze všech virátů se právě Hiovi nejlépe dařilo superschopnosti aktivovat.

„Vidím vás, pane králíku,“ šeptal si pro sebe. „Před vlkodlakem Hiem se neschováte.“

„Dobrá práce,“ usadila jsem ho. Každé jeho slovo jsem slyšela naprosto jasně. „Takhle si utahovat z bezbranného králíčka. Fakt smysluplné využití záblesku.“

„On si začal.“ Hi měl oči stále přilepené ke zvířeti. „Je tak roztomilej! Že jo, viď? Že seš roztomilej, malej chlupáči!“

Obrátila jsem oči v sloup. Zlaté oči. „Máme trénovat.“

„Tak trénuj svůj zrak, madam Prudivá.“ Ukázal před sebe. „Pětačtyřicet metrů. Třetí duna od stromů, ta s orobincem. Typha latifolia. Hnědá kropenatá srst. Černý vousy. Bílej ocásek. Králík východoamerický. Sylvilagus floridanus.“

Hi dával s oblibou na odiv své znalosti přírodopisu. Skoro se stejným zanícením se věnoval vědeckým experimentům. Obě tyto vlastnosti zdědil po svém otci, hlavním strojním inženýrovi v LIRI.

Za chvilku teatrálně zapištěl a tváře mu zrudly. „Páni! Už tam má i kámoše.“

Stáli jsme u severního okraje Želví pláže, na západním pobřeží Loggerheadu. Napravo rostl les a táhl se do středu ostrova. Nalevo se rozprostíral Atlantský oceán. Dalo by se odsud klidně doplout až do Afriky.

Soustředila jsem se na místo, které označil Hi, porostlé orobincem a křižovníkem, těsně u vody. Zaměřila jsem, zaostřila.

Scéna mi vyskočila před očima, neskutečně ostrá, za hranicí možností lidského zraku. Dokázala jsem rozeznat každý lísteček a větvičku. Ano, ve křoví čmuchali dva malí králíci.

Bylo to daleko, asi jako přes polovinu fotbalového hřiště.

„Při záblesku vidíš fantasticky,“ řekla jsem uznale. „Líp než já. Vousy z té dálky nerozeznám.“

Hi pokrčil rameny. „Aspoň v něčem mám nad tebou navrch. Zato neslyším tak dobře jako Shelton a zdaleka nemám tvůj frňák.“

Ben vedle mě zabručel. Zavrčel. Oklepal se. Pořád se mu nedařilo rozsvítit lampičku. Oči měl zavřené a přes stisknuté rty cosi drmolil. Slušně to zrovna neznělo.

Hi chvíli pozoroval Benovo trápení a podrbal se na bradě. Podíval se na mě. Pokrčil rameny. Pak se potichu vplížil Benovi za záda.

A bez varování ho nakopl do zadku. Pořádně.

Ben zavrávoral a spadl do písku.

„Co sakra...?“ Vyškrábal se na nohy a se zaťatými pěstmi se chystal vrhnout na Hie. Oči mu planuly žlutým ohněm.

„Klídek, bejku!“ Hi ustupoval dozadu, obě ruce natažené před sebou. „Jenom jsem tě chtěl vytočit. Musel jsem.“

Ben zatím vždycky dokázal spustit záblesk pouze ve chvíli, kdy dostal vztek. Jako třeba teď. Tvářil se, jako by chtěl Hiovi utrhnout hlavu.

„Přestaň!“ ječela jsem ve snaze odvrátit vraždu. „Bene, už máš záblesk. Funguje to.“

Ben se zarazil, skrčil paže a uvědomil si vlastní proměnu. Se zamračeným výrazem kývl na Hie. Ten zvedl oba palce a šklebil se od ucha k uchu.

„Musíme najít lepší způsob,“ mumlal Ben. „Jinak jednou někoho z vás přizabiju. Tady o Hamburgerovi ani nemluvím,“ dodal a máchl rukou k Hiovi.

Hi ho plácl po rameni. „Posluž si, kámo. Kdykoli.“

Ben s neuvěřitelnou rychlostí popadl Hie a sevřel ho v divokém medvědím objetí. „Chytráku.“

Hi začal prskat a lapat po dechu. „Hele, nech si to, jo? Takhle se mi to nelíbí.“

Ben se rozesmál a pak zvedl Hie nad hlavu. Bez sebemenší námahy.

Poklesla mi čelist.

Ben roztočil Hie jako lopatku vrtule. Jednou. Dvakrát. Hiův obličej získal světle zelený odstín. Limetka? Čírka? Jetel?

„Budu blít,“ varoval Bena. „Stav pohotovosti. Stupeň jedna.“

Ben zamířil k vodě. Napřáhl se.

Hi vyletěl do vzduchu jako hadrový panák a dopadl po hlavě do vln asi půl metru od břehu. Prskal a nadával.

Ben se zlomyslně šklebil. „Myslím, že už to mám. Díky.“

„Nevděčníku.“ Hi vysmrkal vodu z nosu a prohlížel si promáčené oblečení. „Ale musím připustit, že to bylo obdivuhodný. Máš fakt sílu.“

Hi se pokusil útočníka postříkat, jenomže Ben akorát zabučel a uhnul. Pak se rozběhl po Želví pláži, přeskakoval písečné duny a po chvíli nám zmizel z dohledu.

„Panejo,“ vydechla jsem. „Je pěkně rychlý. Mnohem rychlejší než já, i když mám záblesk.“

Hi se dovlekl na pláž. „Nechal jsem ho vyhrát. Potřebuje posílit sebedůvěru.“

„Jasně.“

„No jo, holt už jsem takovej.“

„Světec.“

Bylo fajn zase vidět Benův úsměv. Od případu Katherine Heatonové se to stávalo jen zřídka. Bouře v novinách rychle utichla, jenomže naši rodiče se nedali tak snadno obměkčit. Všichni jsme měli zaracha skoro na celé léto.

Když říkám zaracha, myslím zaracha. Dospělí byli vynalézaví a našli citlivé místečko. Žádné návštěvy, televize ani telefon. Ani internet. Bylo to fakt brutální. Život v jeskyni.

Jelikož nebylo, jak se sejít a popovídat si, začínalo mi trošku hrabat.

Virus byl velkou neznámou, která nám řádila v těle. Cokoli bylo možné.

Zmizela nemoc nadobro? Stabilizovala se naše síla? Ví o Karstenově tajném experimentu ještě někdo další? O Coopovi? O nás?

Na dlouhé týdny jsem uvízla v pasti otázek. Sama.

Mým nervům izolace neprospívala.

Ben unikl jako první. Blueovi si na disciplínu moc nepotrpěli. Moje podmínečné propuštění přišlo prvního srpna, když jsem si odseděla skoro dva měsíce.

Dobré chování? Spíš chronická apatie. Kita to nakonec udolalo.

Hi se vykecal cestu ke svobodě minulý týden. Překvapilo mě to. Jelikož jsem znala jeho matku Ruth Stolowitskou, předpokládala jsem, že z vězení vyjde jako poslední. Ale nebylo tomu tak. Pokud jsem věděla, Shelton byl pořád ještě pod zámkem. Deversovi patrně odmítli tolerovat trestnou činnost bez ohledu na argumenty obhajoby.

Aby bylo jasno, pořád jsem byla ve zkušební lhůtě. Přísné podmínky. Kit mě sledoval jak ostříž. Tedy, aspoň si to myslel.

Jakmile Hi mohl ven, začali jsme všichni tři jezdit každý týden na Loggerhead. Potřebovali jsme trénovat mimo dosah zvědavých očí. Ostrov byl k tomu jako stvořený. A přímo pod nosem mého otce. Mohla jsem tam jezdit bez nejmenšího podezření.

Loggerhead spravuje Charlestonská univerzita. Jen málokdo dostane povolení ho navštívit. Naštěstí můj tatík tu pracuje. Stejně jako rodiče ostatních virátů.

Kit Howard je mořský biolog zaměstnaný v LIRI, univerzitním výzkumném ústavu. LIRI patří k nejvyspělejším veterinárním zařízením na téhle planetě. Rozkládá se na oploceném 1,2 hektarovém pozemku v jižní polovině ostrova.

A to není všechno. Loggerhead je navíc plnohodnotným výzkumným střediskem primátů. V lesích tu volně žijí kolonie makaků rhesus. Kromě hlavního komplexu tu nestojí žádné budovy.

Prostředí je tu víceméně přirozené a ničím nerušené, jelikož nejbližší nemovitosti se nacházejí až u Charlestonského přístavu.

Dokonalé útočiště pro bandu mutantů.

Tohle byl náš třetí „trénink“. Začínali jsme si všímat jemných rozdílů ve svých schopnostech. Silných a slabých míst. Variací stylů a fines.

Ale bylo to složité. Věci, kterým jsem nerozuměla, by klidně zaplnily oceán. Kdesi hluboko v sobě jsem chovala podezření, že využíváme sotva zlomek svého skutečného potenciálu.

Mou pozornost upoutal výbuch písku.

Zadívala jsem se na poskakující postavu. Běžela zatraceně rychle. Zaostřila jsem. Sledovala. Svaly se mi instinktivně napjaly, připravené vyrazit.

Pak mi to došlo.

Ben se hnal po pláži a ve tváři měl divoký výraz.

Po pár vteřinách jsem pochopila důvod.

Někdo ho pronásledoval.

DRUHÁ KAPITOLA

C

ooper se vyřítil z dun a chlupy mu trčely jako nacucané bodce. Štěně vlčáka honilo Bena po pláži a ňafalo jak pominuté.

„Nedoženeš mě, že ne, Coope?“ zakřičel Ben přes rameno, prudce zatočil doleva a zamířil k vodě.

Coop se náhle zastavil, když Ben zmizel v oceánu. Zběsile štěkal a pobíhal sem a tam.

„Tady, hochu!“ zavolala jsem na něj.

Coop věnoval Benovi poslední štěknutí a pak doklusal ke mně. Divoce se otřepal a všude kolem se rozstříkla slaná voda.

„Fuj!“ Setřela jsem si slané kapičky z obličeje. „Fakt díky, vořechu.“

Hi, který už byl stejně promočený, se k problému postavil s nadhledem. „Ten ošklivej indián tě hodil do vody, kámo?“ Klekl si a podrbal Coopa za ušima. „Já tam taky byl.“

Když mluvil o indiánech, měl na mysli Benovy údajné předky ze severoamerického kmene Seweeů, kteří před mnoha staletími splynuli s kmenem Katóbů. Svůj člun dokonce pojmenoval po nich - Sewee.

„Vím, jaký to je,“ pokračoval Hi. „Díkůvzdání byl velkej historickej omyl.“

Coop olízl Hiovi tvář.

„To nebylo pěkný,“ žertovala jsem. „Poškozuješ židovsko-indiánský vztahy.“

„To máš pravdu, beru zpět,“ opáčil Hi. „Naše národy se pyšní bohatýma dějinama vzájemný úcty. Ať žije spojenectví.“

Koutkem oka jsem zaregistrovala pohyb. Mezi stromy se mihl šedý chomáč. Stačilo jednou nasát supercitlivým nosem a okamžitě jsem pach rozpoznala.

Teplá srst. Horký dech. Pižmo.

Vlk.

„Hoď se do fazony, Coope. Máma je tady.“

„Cože?“ Hi natáhl krk. „Kde?“

Z lesa se vynořila tři zvířata. Šedá vlčice Šepta, vůdkyně smečky. Úchvatný, vznešený tvor. Celá stříbrná s bílou skvrnou na čenichu.

Po boku jí stál její druh, zatoulaný německý ovčák. Začala jsem mu říkat Polo. Za nimi ťapal Coopův starší bratr, další kříženec psa a vlka, kterého jsem pojmenovala Buster.

Smečka chvíli pozorovala dění na pláži. Pak Šepta jednou štěkla a Cooper k ní vyrazil. Jakmile byla rodinka pohromadě, zmizela v lese.

„Užijte si to,“ zavolala jsem za nimi.

Coopa nechám beze všeho pohrát se smečkou, ale bydlí u mě. Whitney a Kit se s tím prostě museli srovnat. Zatím dobrý.

Tedy, víceméně. Coop a Whitney nejsou zrovna nejlepší kamarádi.

Mně je to fuk. Názory protivné Kitovy přítelkyně jsou na mém seznamu priorit hodně nízko.

„Tys ji cítila?“ zeptal se Hi.

Přikývla jsem. Po větru jsem zachytila Šeptin pach na vzdálenost necelých třiceti metrů.

„Úžasný.“ Hi si svlékl košili a začal ji ždímat. „Jedna nula pro tvůj frňák.“

„Díky.“ Kývla jsem bradou na Hiův pupek. „Dobrý svaly.“

„Jo, posiluju. Dvakrát do měsíce. Bez výjimky. Ale přestaň mě chválit, je mi pak trapně.“

Bylo horko. V půlce srpna to není v Jižní Karolíně nic zvláštního. Otřela jsem si čelo. Potní žlázy jely na plný výkon.

„Sakra.“ Hi zamrkal a jeho oči získaly normální kaštanově hnědou barvu. „Je po záblesku. Blbec Ben.“

„Dokážeš to přivolat zpátky?“

„Zkusím to.“ Hiova tvář získala soustředěný výraz. Upíral zorničky do prázdna. Vteřiny ubíhaly. Minuta.

Hi zavrtěl hlavou. „Nedokážu to vyvolat dvakrát po sobě. Od tý doby...“

Větu nedokončil. Netlačila jsem na něj. Věděla jsem, co má na mysli.

Dva záblesky po sobě jsme měli jen jednou. V domě Claybourneových. Tu noc, kdy se mi podařilo přivodit záblesk i ostatním virátům. Když jsem se jim nabourala do myšlenek.

Nevím, jak jsem to udělala. Nikdy se mi to nepodařilo zopakovat. Ne že bych to nezkoušela. Ale ať jsem se namáhala jakkoli, spojení se neobnovilo. Ani ten zvláštní pocit jednoty. Kosmická linka, po které jsme si vzájemně předávali myšlenky.

Těsná vazba vlčí smečky.

„Chceš to zkusit znovu?“ zeptal se mě Hi. Věděla jsem, že právě tahle schopnost ho pořádně děsí. Totéž platilo pro Bena i Sheltona.

„Co zkusit?“ Ben se k nám přidal. Z vlasů sahajících k ramenům mu kapala voda. „Mluvíte o telepatii?“

„Jednou to fungovalo,“ bránila jsem se.

„Možná,“ zamračil se Ben. „A možná taky ne. Třeba to byl projev nemoci.“

Když se naše schopnosti objevily poprvé, byli jsme několik dní úplně vyřízení. Propukla u nás příšerná, únavná choroba a my si připadali slabší než koťata. Nejhorší příznaky časem odezněly, ale pár zvláštností se občas vracelo.

Zmizí naše symptomy nadobro? Odpověď jsem neznala.

Nicméně, momentální téma rozhovoru bylo předmětem dlouhého sporu.

„Nebyla to nemoc,“ řekla jsem. „Cítila jsem skutečné propojení, dokonce i s Coopem. Máme prostě stejné geny.“

„Tak jak to, že ti to teď nejde?“ S věcmi, jimž nerozuměl, neměl Ben trpělivost.

„Nevím. Vyzkouším to.“

Jelikož nikdy nečekám na něčí povolení, zavřela jsem oči a zpomalila dech. Pokusila se vplížit do své psýché.

Představila jsem si viráty. Hie. Bena. Sheltona. I Coopa. Pak jsem jejich obrazy spojila do jednoho tvaru. Do jednoho celku. Smečky.

V mozku mi krátce zaškubalo. Slaboučce jako šplíchnutí příbojové vlny. Na kratičký okamžik jsem cítila, jak se myšlenky tlačí... a narážejí na odpor.

Od okolí je dělila neviditelná zeď. I ten maličký pokrok mě povzbudil, a tak jsem zatlačila znovu. Neumím popsat, jak jsem to udělala. Překážka se naklonila a nepatrně povolila.

Hlavu mi zaplnilo tiché hučení. Pak se rozpadlo na šeptající hlasy přicházející jakoby ze vzdálené místnosti. V samotném středu se objevil Coop, ale jeho obraz byl nezřetelný, mlhavý.

Pouto se rozpadlo stejně rychle, jako vzniklo. Slyšela jsem ránu, jako když někdo zavře knížku. Obraz se rozplynul. Nahradila ho mozková černota.

KLOP.

Mrk.

Mrk. Mrk. Mrk.

Otevřela jsem oči.

Ležela jsem v písku, záblesk zmizel.

Doléhal ke mně Hiův hlas: „Přestaň s tím, Tory! Zase omdlíš.“

Ben a Hi mě popadli za paže. Zvedli mě na nohy. Drželi tak dlouho, dokud si nebyli jisti, že se nezhroutím.

„Nech už toho.“ I z Benových očí zmizelo světlo. „Všechno to byly jenom halucinace. Hrábne ti.“

Než jsem se stačila ohradit, v dálce se ozval hlas. Všichni jsme se otočili.

Už jsme nebyli sami.

TŘETÍ KAPITOLA

„P

říště nechte aspoň vzkaz, kašpaři.“

Shelton kráčel pískem, ruce v kapsách. Malý a hubený, v brýlích se silnými kostěnými obroučkami. Na sobě měl modré tričko s logem Comic-Con a široké bílé kraťasy.

„Ale, ale, ptáček v kleci se nám rozezpíval,“ vítal ho Hi. „Kdypak tě pustili?“

„Dneska ráno jsem dostal milost.“ Shelton si setřel pot z tmavě čokoládového čela, dědictví po afroamerickém otci. Vysoké lícní kosti a zapadlá oční víčka zase připomínaly japonský původ jeho matky. „Napadlo mě, že budete tady. A je mi jasné, co tu děláte.“

„Tory se nám zase pokouší vlízt do hlavy,“ řekl Hi. „Skončila s nosem v písku.“

Sheltonovi zmizel úsměv ze rtů. „Hele, co kdybychom se prostě tvářili, že se to nikdy nestalo? Nemůžu z toho spát.“ Prstem nervózně roztočil kroužek na klíče s drahocennou sadou šperháků. Otevírání zámků bylo Sheltonovým koníčkem, který nám často přišel vhod.

„Tvářit se, že se to nikdy nestalo?“ Prohlížela jsem si jejich tváře. „Ale my musíme těm změnám porozumět. Nemůžeme je prostě ignorovat. Co když přijdou další reakce?“

„Já vím, já vím.“ Shelton zvedl obě dlaně. „Jen jsem vyděšený. Zkoušel jsem přivolat záblesk, když byli naši pryč. Ale neumím to ovládat. Pak jsem nastydl a dva dny jsem měl pocit, že mě virus zabíjí.“

Ben přikývl. „I když se mi to povede, není to pokaždé stejné. Ani stabilní.“

„Dostaneme se do toho,“ řekla jsem přesvědčivě, i když jsem se uvnitř tak necítila. „Musíme trénovat.“

„Anebo podstoupit lobotomii,“ zamumlal Hi.

„Ale nesmíme experimentovat nikde jinde než tady.“ Ben těkal očima z jednoho viráta na druhého. „Loggerhead je bezpečný, ale musíme být opatrní. Nesmíme svou sílu používat, pokud by nás mohl někdo vidět. Je to moc riskantní. Jasný?“

Všichni přisvědčili. Strach z odhalení nás neopouštěl ani na minutu. Důsledky byly příliš hrozivé, takže jsme na ně raději vůbec nemysleli.

„Můžeme důvěřovat jenom jeden druhému,“ dokončil Ben. „Na to nezapomínejte.“

„Konec depresivních řečí.“ Hi plácl Sheltona po zádech. „Jak jsi nás vůbec našel? Jsi snad mistr stopař?“

„V LIRI jsem potkal Kita.“ Shelton se otočil ke mně. „Tvůj táta tě hledá. Řekl mi, abych se po tobě podíval. Máš jít za ním. Hned. Myslím, že se něco děje.“

„Skvělý,“ prohlásil sarkasticky Ben. „Co jsme provedli tentokrát?“

„Už se patrně doslechli o tvým útoku na mou osobu a na psa,“ řekl Hi. „Čekají tě těžký časy, kámo. Jen doufám, že ti to stálo za to.“

„Stálo.“

Zapískala jsem. Po pár vteřinách Coop vyrazil ze křoví, dvakrát nás oběhl a rozběhl se po pláži.

„Nemám páru, o co jde,“ řekla jsem. „Půjdeme to zjistit.“

Za deset minut jsme došli k zadnímu vchodu do LIRI.

Vstoupili jsme a zavřeli za sebou. Jednou jsme na to zapomněli a zvědavé opičky si pak celou noc hrály s klikami. Nedopadlo to dobře.

Kolem nás zářil v poledním slunci tucet moderních budov ze skla a oceli. Domy stály ve dvou řadách a uprostřed mezi nimi se rozkládal dvůr. Betonová cesta vedoucí k hlavní bráně a přístavišti dělila pozemek na dvě poloviny. Celý komplex byl obehnaný dva a půl metru vysokým plotem.

Zastavili jsme se před budovou číslo jedna. Se třemi patry to byl největší objekt na ostrově. Kromě kanceláří pro administrativu v tomhle domě sídlila i mořská biologická laboratoř, království mého otce.

V mozku mi zapípalo poplašné zařízení. Něco tu nehrálo. Byl běžný pracovní den, ale v ústavu panovalo nezvyklé ticho a prázdno.

Coop jednou zaštěkal. Položila jsem mu ruku na hlavu.

„Klid, hochu.“ Podrbala jsem ho za uchem.

Ze dveří vyšel Kit. Rychle. Až moc rychle. Určitě stál v hale a čekal na mě. Netrpělivě se podíval na hodinky.

„Musím jít. Uvidíme se pak, kluci.“

Všichni zabručeli a kývli hlavami.

Kit si mě všiml a vykročil kupředu. Setkali jsme se na dvoře.

„Ahoj, kočko. Vyrazíme domů?“

Ach jo. Předstíraná nenucenost. Na entou. Poplašné senzory zablikaly. Proč se Kit snaží o veselý tón?

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Děje se něco?“

„Co by se dělo?“ zakřenil se Kit. „Vůbec nic. Klid.“

Nesmyslná odpověď. Má úzkost zesílila.

Kit o tom nechce mluvit. A tak jsem i já držela jazyk za zuby.

Cesta přívozem probíhala v podivné atmosféře. Coop seděl na lodi pana Bluea vedle mě a velkou hlavu si mi položil do klína. Kit se pokoušel o lehkou konverzaci o bezvýznamných tématech.

Proč mě hledal? Než jsme dopluli na ostrov Morris, byla jsem v plné pohotovosti.

Pár řádek o Christopheru „Kitovi“ Howardovi. Je to můj biologický otec, ale já ho oslovuji jeho přezdívkou. Ani táto, ani tati, ani otče, ani pane. Známe se necelý rok. Zatím to jakž takž klape.

Ke Kitovi jsem se přestěhovala před devíti měsíci, když mi opilý řidič zabil mámu. Šok ze ztráty maminky ještě znásobilo setkání s „tátou“. Ani jsem neměla čas truchlit a už jsem odjížděla stovky kilometrů daleko do nového domova.

Sbohem Massachusetts, nazdar Karolíno. Jenomže do té doby jsem tak daleko nikdy nebyla.

Kit a já se pořád poznáváme. Určitého pokroku jsme dosáhli, ale čeká nás ještě hodně práce.

„Domove, sladký domove.“ Kit vystoupil na molo a zamířil přímo k našemu domu. Zmateně jsem ho následovala. Domove, sladký domove? To myslí vážně?

Většina výše postavených zaměstnanců LIRI bydlí na ostrově Morris v řadových bytovkách, které patří Charlestonské univerzitě. Domy vznikly na rozvalinách Fort Wagner, opevnění z dob občanské války, a jsou jedinou moderní stavbou na míle daleko. Zbytek ostrova tvoří přírodní rezervace, kterou pro stát Jižní Karolína spravuje univerzita.

Morris je zvláštní i na charlestonské poměry. Základna v prdeli světa. Žijeme tu téměř v naprosté izolaci. Ze začátku to bylo těžké, ale časem jsem si to zamilovala.

„Tak pojď, Coope.“ Plácla jsem se do stehna. „Čekají nás novinky. Bůh ví jaké.“

Když jsem vešla do domu, Kit seděl v kuchyni a hrál si s ubrouskem. Naše pohledy se střetly. Uhnul. Poslala jsem Coopa na pelech a sedla si ke stolu.

„Očividně nejsi ve své kůži,“ řekla jsem. „Tak to vyklop.“

Kit otevřel pusu. Zavřel ji. Zmuchlal ubrousek. Zahodil ho. Schoval tvář do dlaní. Protřel si oči. Podíval se na mě. Usmál se.

„V první řadě ti chci říct, že bude všechno v pořádku. Nemusíš si dělat starosti.“ Jednou rukou máchl do vzduchu. „Vůbec žádné.“

„Fajn.“ Dělala jsem si velké.

„Existuje možnost, že asi... pravděpodobně... bych mohl...“ Kit hledal slova, „...přijít o práci.“

„Cože? Proč?“

„Rozpočtové škrty,“ vysvětloval Kit utrápeně. „Charlestonská univerzita bude muset patrně zavřít celý ústav. A tím by samozřejmě zaniklo i moje místo.“

Špatné. Hodně špatné.

„Zavřít LIRI? A proč by to dělali?“

Kit si povzdechl. „Kde mám začít? Ve výzkumáku je zmatek. Nemáme ředitele od té doby, co doktor Karsten...“ následovala rozpačitá pauza, „...odešel. Tisk se s námi nemazlí. Proslýchá se, že Karsten prováděl nezákonné pokusy a možná bral úplatky.“

Seděla jsem naprosto vzpřímeně. Tohle bylo nebezpečně blízko pravdě.

„Nezákonné pokusy?“

„V budově číslo šest jsme objevili úplně novou laboratoř,“ pokračoval Kit. „Zabezpečenou. Neregistrovanou. Plnou drahého vybavení, ale bez jediného záznamu. Je to hodně divné. Nemáme ponětí, co tam Karsten dělal.“

Srdce se mi rozbušilo. Parvovirus. Cooper. Naše nemoc.

Jestli to někdy někdo zjistí...

Pod stolem jsem sepjala ruce, aby táta neviděl, jak se mi třesou.

Coop vycítil můj neklid. Vyskočil z pelíšku a docapkal ke mně. Nepřítomně jsem ho pohladila po hlavě.

Kit pohlcený vlastními starostmi si mého rozrušení nevšiml.

„Publicita posledních týdnů upoutala pozornost ekologických skupin. Začali protestovat proti ,týrání opic‘ na ostrově Loggerhead.“

„Ale to je přece blbost!“ Na okamžik jsem zapomněla na vlastní úzkost. „Vy přece opice netýráte. Vždyť jim ani nezasahujete do života. Je to pozorovací výzkum.“

„Zkus jim to vysvětlit,“ řekl Kit. „Nabídli jsme jim prohlídku LIRI. Bez šance. S fakty si hlavu nelámou. Vůbec je nezajímá, že ta zvířata nemají kam jít. Prostě je jenom baví hulákat o ,opicích v zajetí‘. Chtějí nechat ústav zavřít.“

Kit se opřel a založil si paže na hrudi. „Ale to je druhotný problém. Jde hlavně o to, že univerzita nemá peníze na další provoz LIRI. Ekonomická krize vykuchala rozpočet.“

„Kolik peněz chybí?“

„Hodně. Musejí dělat velké škrty a LIRI je hrozně nákladný jak na provoz, tak na zaměstnance.“

„Tak ať zavřou něco jiného,“ vyjela jsem ostře. Bylo mi to fuk. V hlavě mi padaly poskládané kostky domina. Nevyhnutelný závěr mě děsil.

Kit znovu uhnul pohledem. „To není všechno.“

Čekala jsem.

„Jestli LIRI zavřou, univerzita si nenechá ani tyhle domy.“ Unaveně mávl rukou do vzduchu. „Nebudeme tady moct zůstat.“

Zamrazilo mě v zádech. Nechtěla jsem slyšet, co se mi chystal říct. „Budeme se muset odstěhovat.“ Ztuhla mu ramena. „Je mi to líto, ale jinak to nejde. V Charlestonu a okolí pro mě není práce. Už jsem se díval.“

„Odstěhovat?“ zašeptala jsem. Připadalo mi to neskutečné.

Kit vstal, odešel do obýváku a zadíval se z okna. Za dvorkem s palmami vlny jemně narážely na molo. Pomalu začínal odliv.

„Sám si nemůžu Bolton dovolit, Tory. Bez subvencí LIRI to nezvládnu.“ Já i ostatní viráti jsme chodili na Boltonovu přípravnou akademii, nejstarší a nejprestižnější soukromou školu v Charlestonu. Snobárna. Hodně drahá.

Jako kompenzaci za to, že její zaměstnanci žijí a pracují tak daleko od města, Charlestonská univerzita hradí větší část školného za rodiče, kteří dojíždějí na Loggerhead.

„Neboj se.“ Kit se otočil a zadíval na mě. „Na internetu jsem našel pár inzerátů, které by mohly vyjít. Už jsem napsal do laboratoře v Novém Skotsku. Hledají mořského biologa.“

„V Novém Skotsku?“ Hleděla jsem do prázdna, ohromená vývojem událostí. „V Kanadě? My se budeme stěhovat do nějaký podělaný Kanady?“

„Ještě není nic rozhodnuté, jen jsem si myslel...“

„Přestaň!“ Zacpala jsem si uši. „Přestaň už!“

Bylo toho moc.

A příliš rychle.

Proběhla jsem kolem Kita a po schodech jsem se hnala do svého pokoje. Práskla jsem dveřmi.

Obličej mi dopadl na polštář vteřinu před tím, než se mi z očí vyvalily slzy.

ČTVRTÁ KAPITOLA

L

ítost trvala krátce.

Vyskočila jsem z postele, zapnula počítač a během pár vteřin spustila iFollow.

Potřebovala jsem ostatní viráty. Hned.

iFollow je program, který na internetu spojuje skupiny lidí. Když se uživatelé přihlásí z chytrého telefonu, aplikace sleduje pohyb všech členů skupiny na mapě města. Také se tu dají sdílet soubory a využívat funkce sociálních sítí. Je to bomba.

Používáme ho. Potřebujeme způsob, jak se co možná nejrychleji najít. Abychom si navzájem mohli krýt záda.

Podívala jsem se na mapu, poslala zprávu a přepnula do režimu videokonference.

Jako první mi na obrazovce naskočil Shelton. Kýval hlavou. Trošku se mi z toho udělalo špatně od žaludku. Někde v pozadí hučel motor.

Letmý pohled na gépéesku potvrdil můj odhad. Červená tečka ukazovala, že Shelton je u pobřeží ostrova Morris a míří na sever. Program si aktivoval na iPhonu.

„Slyšelas to?“ zeptal se Shelton. Z hlasu mu čišela panika.

„Ano. Kde jsi?“

„Na trajektu,“ vypískl. „Všichni v LIRI dostanou padáka! Táta mi to právě pověděl.“

„Já vím. Kit mi říkal totéž.“

Srdce mi spadlo až do bot. Kdesi ve skrytu duše jsem chovala záblesk naděje, že to třeba Kit jenom špatně pochopil. Že přehání. Jenomže Shelton mi právě potvrdil hrozivou skutečnost.

„Co budeme dělat?“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. Dělal to vždycky, když byl nervózní. „Budeme se muset odstěhovat.“

Než jsem mohla odpovědět, obrazovka se rozdělila na třetiny. Vlevo se objevil Hi a za ním stěna jeho pokoje. Potil se a těžce dýchal. Určitě zrovna doběhl k počítači.

„Do prdele práce. Takže vy už to taky víte.“ Nádech. „Věřili byste tomu?“

Zavrtěla jsem rozpačitě hlavou. Takhle bezmocná jsem se necítila už hodně dlouho. Naposledy, když umřela máma.

„Znáte všechny podrobnosti?“ zeptal se Hi.

„Jaké podrobnosti?“ Tělem mi projela další vlna úzkosti.

„Podle mýho táty nejde jenom o provozní rozpočet univerzity. Zdá se, že na mizině je celej tenhle stát. Chtějí zpeněžit aktiva, který pro ně nemají zásadní význam.“

„Co to znamená?“ zeptal se Shelton.

„Že stát může ostrov Loggerhead prodat. Stavební firmy už dávno slintaj nad zdejšíma plážema.“

„Ne!“ vykřikla jsem. „To přece nemůžou.“

„Ale můžou,“ opáčil Hi. „Táta volal kamarádovi v Columbii. Přej se to už projednává.“

Ale o něčem takovém se přece musí hlasovat, ne?“ podotkl Shelton. „Loggerhead je veřejný majetek.“

Hi zavrtěl hlavou. „Vlastnický právo má Charlestonská univerzita a zákon umožňující prodej univerzitních aktiv už prošel. Můžou ostrov prodat, kdykoli se jim zamane.“

„A vzhledem ke špatné publicitě zabije univerzita dvě mouchy jednou ranou.“ Ruce se mi sevřely v pěst. „Pěkně to okecají.“

„Je to ještě horší,“ pokračoval Hi. „Možná že totéž hrozí i Morrisu.“

„To není možný.“ Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Uvažuj,“ pokračoval Hi. „Morris je ještě atraktivnější než Loggerhead. Je blíž k městu, má silnici a je třikrát větší.“

„A protože univerzita má vlastnické právo i na Morris,“ uzavřel Shelton, „je všechno legální. Je to odporný. Hajzlové hnusný.“

„Přímo nad naším bunkrem postaví nějaký podělaný bytovky,“ vrčel Hi. „Aby se tlustý důchodci z Hobokenu mohli opalovat u bazénu.“

„Do prdele práce.“

Obvykle nemluvím sprostě, ale v tu chvíli jsem nemohla jinak. Můj svět - ten nový, který jsem si s obrovským úsilím vytvořila a který právě začínal fungovat - se hroutil.

Na obrazovce se objevil čtvrtý čtverec. Z křesla v otcově pracovně se na nás mračil Ben.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se Shelton.

Ben neznatelně přikývl.

„A co Šepta? A smečka?“ vydechla jsem. „A mořské želvy? Na Loggerheadu žije kolem pěti set makaků. Co s nimi bude?“

Nikdo neřekl ani slovo.

Odpovědi z reálného světa byly příliš hrozivé.

Ticho přerušil Hi. „Zákon želvy nějak chrání, ale Šepta s rodinou tam vlastně nemá co pohledávat. Opice mají velkou cenu. Určitě je rozprodají. Možná i na lékařský pokusy.“

V očích mě pálily slzy. Spolkla jsem je. Jestli se teď zhroutím, ničemu nepomůžu.

„Naši říkali, že se budeme muset odstěhovat,“ poznamenal tiše Shelton. „Už si začali hledat novou práci.“

„Naši taky,“ mumlal Hi. „Nesnáším změny.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Kit si hledá místo v Novém Skotsku.“

„V Kanadě?“ Hi se i přes vážnost situace zachechtal. „Tak si to tam užij. A neper se s losama. Nebo sobama? To je fuk.“

„Sklapni.“ Přese všechno očekávání jsem se zasmála. Aspoň že mám své kamarády.

Na chvíli.

„Nemůžeme dovolit, aby nás rozdělili.“ První Benova slova.

Jeho prst ukazoval z obrazovky přímo na mě. „Ty jsi říkala, že jsme rodina. Smečka.“ Složil paže na prsou. „Smečka se nikdy nevzdá toho, co jí patří. Nikdy.“

Byla jsem překvapená. Na Bena to byl nevídaný projev.

„Má pravdu,“ souhlasil Hi. „Já si žádný jiný kámoše nenajdu. S mojí figurou... A navíc, kde bych taky káp na supermutanty, jako jste vy? S kým bych se hádal?“

„A nezapomínej na tu vážnější stránku,“ dodal Shelton. „Nemáme ponětí, co s námi je ani co se bude dít dál. Já nevím, jak vy, lidi, ale já si sám se záblesky neporadím.“

Hi horlivě přikyvoval. „Nenechám se rozpitvat jako laboratorní krysa. Vy mi musíte hlídat záda.“

A pak se všichni podívali jedním směrem. Na mě.

Cože? Jsem z nich nejmladší. Jediná holka. Proč to mám mít všechno na povel já?

Ale co, nezbývalo než s nimi souhlasit.

Jestli musím znovu stanout v čele, udělám to.

Ostrov nám nikdo nesebere.

„Musíme něco vymyslet,“ řekla jsem. „A rychle.“

PÁTÁ KAPITOLA

Z

apomněla jsem na úkol z francouzštiny.

Velká závěrečná prezentace na konci školního roku. Výsledná známka na ní závisí z jedné třetiny. Dnes to mělo být hotové a já nemám ani čárku. A tak stojím před třídou a v panické hrůze přednáším řeč, kterou jsem si nepřipravila.

Jenomže mě nenapadá jediné slovo. Jako kdybych ten jazyk v životě neslyšela. Kroutím se a zoufale hledám věty. Jakékoli.

Je m’apelle Tory. Parlez-vous français?

Jak jsem se na to mohla vykašlat? Propadnu. Zkazím si celé vysvědčení. Střední škola. Univerzita. Všechno v háji.

Ve třídě se někdo uchechtl. Posměšky. Narážky. Potlačovaný smích. Zmateně jsem sklopila hlavu.

Na sobě jsem měla staré máminy plavky, obnošené jednodílné s tenoučkou sukýnkou přišitou k pasu. Dávno vyšlé z módy. A sem se samozřejmě vůbec nehodily.

Cítila jsem se pokořeně a pokusila se zakrýt. Rukama. Knihou. Tváře mi hořely.

Kde mám šaty?

Spolužáci řvali smíchy a mlátili do lavic. Hiram. Shelton. Jason. Dokonce i Ben. Vzadu seděl doktor Karsten a vedle něj Chance Claybourne, který mě pozoroval rozzlobeným pohledem.

Víc už jsem nesnesla. Dveře. Chodba. Únik. Rozběhla jsem se.

Zabočila jsem za roh do tmavé úzké chodby. Zarazil mě zvláštní pach. Připomínal pižmo nebo úlomky dřeva a čerstvě zoranou půdu. Zmateně jsem hledala zdroj.

Skříňky na chodbě začaly drnčet. Dveře se nafukovaly a povolovaly. Zevnitř se vyvalily tisíce kuřat. Kdákala, mávala křídly a mlela se mi u nohou. Byl to příšerný rámus.

Kam utíkat? Co dělat?

Drůbeží záplava se ke mně přibližovala. Korálkové oči se mi upíraly na krk.

Tělem se rozproudil adrenalin. A s ním ještě něco dalšího.

Před očima se mi objevil karmínový pruh. Mozek se mi roztáhl a zase se scvrkl. Neovladatelně jsem se třásla.

Na pažích a nohou mi vyrostla srst. Mé ruce se proměnily v tlapy.

Ach ne! Ne ne ne ne ne!

Nehty se protahovaly do drápů. Hluboko z hrdla se mi vydralo zavrčení.

Vlk se vynořoval.

Tentokrát úplně.

Na rameni jsem ucítila něčí ruku. S hrůzou jsem se otočila a do někoho narazila. Postava padla k zemi.

Kit se na mě díval vyděšenýma očima. Na sobě měl smokink, nyní pokrytý mastnotou a peřím.

„Tory, udělal jsem snídani,“ křičel.

Třásla jsem hlavou, ničemu jsem nerozuměla a začínala hyperventilovat.

On mě vidí! Kit mě vidí takovou, jaká opravdu jsem!

Zděšeně jsem zavyla.

„Tory! Snídaně!“

Prudce jsem se posadila na posteli. Kitův hlas mi zněl v uších. Slyšela jsem prskat slaninu na pánvi, cítila vůni připáleného toastu.

Díky bohu.

Byl to sen. Příšerný podělaný sen. Vždyť na francouzštinu ani nechodím. Hablo español.

Protřela jsem si oči a pokusila se zahnat noční můru. Byla jsem zpocená, ztuhlá a bolelo mě v kříži. Cítila jsem se unavenější, než když jsem šla spát.

„Tory! Pojď už dolů!“

„No jo.“

Odhodila jsem pokrývku a dovlekla se do koupelny. Kartáček. Pasta. Vyplivnout. Učesat. Po ranní hygieně jsem se pomalu trmácela ze schodů.

Šok.

Kit prostřel stůl. Prostírání pod talíře. Stříbrné příbory. Ubrousky. Sklenice s vodou a pomerančovou šťávou. Talíře plné vajec, slaniny, párků a kukuřičné kaše. Dokonce nalil do malé konvičky mléko a posadil ji do misky s ledem.

Někdo se tady snaží. Až moc.

„Panejo,“ řekla jsem. „Slavíme narozeniny, o kterých nevím?“

„Ale ne. Je načase, abych svou dceru začal pořádně krmit. Toast bude za minutku. První várka nějak odmítla spolupracovat.“

Cooper sledoval každičký Kitův pohyb. S nadějí v očích. Když jsem vešla do kuchyně, otočil ke mně hlavu a jednou štěkl, ale z místa se nehnul. Vyhlídka na lidské jídlo přetrumfla můj příchod.

„Zrádce,“ zamumlala jsem.

Coop nespouštěl oči z kýžené trofeje.

„I tenhle moula pozná šéfkuchaře,“ prohlásil Kit a hodil na zem kousek slaniny. Cooper zavrtěl ocasem a zhltl ho.

Pokývala jsem hlavou. Nejspíš nehrozí, že by se tohle opakovalo každý den, ale víte, co se říká o darovaném koni... S chutí jsem se pustila do jídla.

Za půl hodiny jsem měla plné břicho a na zlý sen jsem skoro zapomněla.

„Budu celý den v práci,“ oznámil mi Kit. „Ale kdyby sis chtěla popovídat, zavolej. Všechno se srovná.“

„Jasně.“

„Myslím to vážně.“ Kit si vynutil oční kontakt. „Dnes ráno mi přišel e-mail ohledně dalšího volného místa. Je to ve Státech.“

„Pokrok.“

„Není to sice moc blízko, ale zase mi nabízejí mnohem lepší práci. Vědecký poradce ve velké rybářské oblasti. Super plat.“

Povytáhla jsem obočí. „Ne moc blízko? Kde?“

„Dutch Harbour na Aljašce. Fotky na netu vypadají nádherně. Malebně. Rustikálně.“

Čelem jsem praštila o stůl. Nahodila rytmus.

Bum. Bum. Bum.

„Mají tam vlky,“ dodal nepřesvědčivě Kit.

„Aljaška?“ Narovnala jsem se. „Takže teď je to Aljaška?“

„Představ si to dobrodružství!“ Kit se usmíval, ale v očích se mu zračila úzkost. „Poslední hranice!“

„Děláš si ze mě srandu, že jo?“

„Ještě není nic dohodnuté, samozřejmě. Jenom mi napsali, že se jim líbí můj životopis.“

„Kolik by bylo potřeba peněz, aby mohl LIRI dál fungovat?“

Trochu jsem o tom přemýšlela. Dobročinná sbírka? Dárci? Určitě se dá něco podniknout.

Kit se zamračil. „Deset milionů ročně. Minimálně.“

Uf.

„Vážně nemůžeme nic dělat? Poprosit správce? Napsat nějaké dopisy?“

Kit zavrtěl hlavou. „Je to prostě moc peněz. Univerzita si jedním podpisem vyřeší svou vlastní finanční krizi a vylepší katastrofickou image v očích veřejnosti. Pro ně je to jednoduché jako facka.“

Ticho. Nebylo co dodat.

Kit popadl klíče a vyrazil ke dveřím. Otočil se s rukou na klice.

„Hlavu vzhůru, zlato. Však my si poradíme. Uvidíš.“

A byl pryč.

„Hlavu vzhůru, blbečku.“

Coop mi strčil čumák do dlaně. Podrbala jsem ho za uchem, ale ani vlčák mi tentokrát náladu nezlepšil.

Ostrov Loggerhead je domovem tolika zvířat. Šepty, Pola a Bustera. Obrovského hejna makaků rhesus. Sto let staré kolonie mořských želv. Stovek dalších živočišných druhů. Tolik jich vykoření, možná i zničí. A všechno jenom proto, aby univerzita ušetřila pár babek.

Myslela jsem na vědce a další zaměstnance LIRI. Všichni dostanou padáka. Já i mí kamarádi se rozutečeme po celé zemi. Smečka zanikne. Tak dost!

Musíme zachránit LIRI. Musíme zachránit ostrov Loggerhead.

Jiná možnost prostě neexistuje.

Kit říkal, že jsou potřeba miliony? No a co?

Nejvyšší čas je najít.

Kdekoli.

ŠESTÁ KAPITOLA

„J

ak by se vám líbilo vydělat si tisíce dolarů v pohodlí vlastního obýváku?“

Hi předčítal z kartiček. Měl na sobě bílou košili, tmavomodrou kravatu a světle hnědé kalhoty. Obchodník jak vyšitý. Rychle přelétl pohledem své publikum a pokračoval v prezentaci.

„Peníze v hotovosti. Pohádkový dům. Luxusní dovolená.“

Hi zapátral po vstřícných pohledech. Nenašel žádné.

„To nemůžeš myslet vážně,“ zasténal Shelton a zadíval se zpátky na obrazovku svého notebooku. „Když jsi zavolal, nechybělo moc a naboural bych se na stránky Ben & Jerry. Klidně jsme se už mohli cpát zmrzlinou zadara. Teď abych začal zas od začátku.“

Když jsem sklidila v kuchyni, vydali jsme se s Coopem na cestu k bunkru. Hi svolával schůzi virátů. Teď mi došlo proč. A nebylo mi z toho dvakrát dobře.

Shelton a Ben se usadili na lavici pod oknem a úplně stejně se mračili. Já si vlezla na vratkou dřevěnou židli u jediného stolu. Coop se mi stočil k nohám.

Nábytek v bunkru sice nebyl jak z časopisu GQ, ale to, čeho se našemu klubu nedostávalo v oblasti pohodlí, stonásobně vyvážilo absolutní soukromí.

Náš bunkr vznikl za občanské války jako součást charlestonské námořní obrany. Kdysi střežil severní výběžek ostrova Morris. Schovaný v pískovcovém kopci s výhledem na přístav byl tenhle masivní dřevěný kryt se dvěma místnostmi prakticky neviditelný.

Nikdo jiný si nevzpomíná, že vůbec existuje. A my ho střežíme jako nejpřísnější tajemství.

Hi vycítil odpor svých posluchačů na lavici, a tak zaměřil svůj šarm na mě.

„A co vy, slečno? Jak by se vám líbilo být sama sobě šéfkou? Vydělat si za měsíc víc, než většina lidí získá za celý rok?“

Pohrdavý zvuk vycházející z mých úst byl dostatečnou odpovědí.

Hi to nevzdával. „Rozšiřte řady našeho týmu Confederated Goods International a uskutečněte svůj sen...“ Následovala dramatická pauza a roztažené ruce. „...a staňte se milionářkou.“

Hi rozmáchlým gestem odhodil desky na stůl. Uvnitř byl štos papírů s vytištěnými stránkami z internetu.

Prolistovala jsem je.

„Máš tu jen samé výstřižky,“ konstatovala jsem. „Obrázky jachet a sporťáků. Tady je dokonce jenom dolarová bankovka.“

„Směšný.“ Shelton zavřel notebook a vybral z hromádky jeden list. „Šedovlasí chlapi, co se producírujou před barákem, který jim nepatří, a objímají blondýnu, se kterou nechodí.“

Shelton hodil složku Benovi, který se ani nenamáhal ji chytit. Listy se rozletěly po podlaze.

„Ale no tak!“ Hi se rychle znovu ujal slova a předčítal z další kartičky. „Vidím, že už se nemůžete dočkat, až rozjedete obchod svých snů. A z domova. Stačí podepsat smlouvu o zplnomocnění a otevře se vám cesta k finančnímu úspěchu!“

„Je to zlodějina, kámo.“ Shelton zvedl jeden list. „Dvacet stránek a pořád nevím, co ti lidi dělají. Ale je tu obrázek diamantového prstenu. Fakt užitečný.“

„Prodáváš jejich výrobky nebo tak něco,“ řekl Hi. „Jsou stejně dobrý jako ty v krámech. Prostě zaplatíš menší vstupní poplatek a najdeš tři další lidi, který pro tebe budou makat. A tihle lidi - téda jako vy - zas každej najdou další tři...“

„To je přece letadlo, ty blbečku,“ ušklíbl se Ben. „Je to podfuk.“

Shelton potřásal hlavou. „Nejstarší trik, co znám.“

Hi prolistoval kartičky v ruce a vybral jednu až zespodu.

„Zdá se, že trošku váháte vykročit do nové etapy svého života,“ začal, „ale nedovolte strachu z neznámého...“

Desky proletěly vzduchem těsně nad Hiovou hlavu a odrazily se od stěny. Hi se skrčil a vykřikl: „Hej!“

Coop vyskočil, zavrčel a zmateně se rozhlížel. Objala jsem ho kolem krku, abych ho uklidnila.

„Senzace.“ Hi začal sbírat rozházené papíry. „Právě jste zruinovali naše marketingový oddělení. Zvýší se personální náklady.“

„Hm,“ zahučel Ben.

„Je to klasický podfuk, Hii.“ Zvedla jsem posledních pár stránek. „Nevyděláme nic. Tyhle nabídky, jak rychle zbohatnout z domova, prostě nefungují.“

„Dobře.“ Zrudlý Hi si sundal kravatu a rozepnul košili. „Ale nějak ty prachy sehnat musíme.“

„My potřebujeme peníze získat,“ řekl Ben. „A ne přijít o všechny úspory.“

„A potřebujeme jich hodně,“ zamumlala jsem a dál hladila Coopa po hřbetě. „Miliony.“

Řekla jsem ostatním, co mi Kit pověděl u snídaně. „A co vyloupit banku?“ Hi se podrbal na bradě. „To přece nemůže bejt nic těžkýho. A vloupání nám docela jde. Plížit se taky umíme. A máme superschopnosti. Tak trochu.“

„Zkus něco jinýho,“ usadil ho Ben.

„Bankovní loupež je vyšší liga,“ souhlasil Shelton. „Já se nechci stěhovat, ale vězeňská cela? Ne, díky.“

„Potřebujeme plán,“ pokračoval Hi. „Nemůžeme dovolit, aby nás rozdělili. Nechci zůstat osamělou zrůdou. To už znám. Líbí se mi, když mám kamarády.“

Hlas mu přeskočil. „A ten virus mě děsí.“

Na chvíli jsem cítila stejnou beznaděj, jakou jsem slyšela v Hiově hlase. Co zmůžou čtyři puberťáci?

„Přestaň fňukat, hipíku.“ Ben došel k Hiovi a pocuchal ho ve vlasech. „Něco vykoumáme. Ale tady v bunkru už žádný křeče. To nedovolím.“

Hi odpálil Benovu ruku. „To je přece tvoje specialita.“ Ale usmíval se. Ben občas vážně ví, co udělat.

„Dostal jsem e-mail od nigerijského prince.“ Shelton se tvářil smrtelně vážně. „Prý mu mám poslat číslo účtu a on mi na něj uloží spoustu peněz. To přece musí vyjít.“

„A co loterie?“ navrhoval Ben. „Co kdybychom si prostě vsadili?“

„Anebo Las Vegas?“ kontroval Hi. „Mám čtyřicet babek a nalepovací knírek.“

„Jeden lepší nápad než druhý,“ usadila jsem je. „Ale my fakt musíme něco vymyslet. Nemůžeme to vzdát.“

Ostatní přikyvovali, ale nenabídli žádný seriózní návrh. Byli v koncích stejně jako já.

„Už budu muset jít,“ povzdechla jsem si. „Když na něco přijdete, dejte vědět.“

„Tak brzy?“ divil se Shelton. „Sotva jsi přišla.“

Obrátila jsem oči v sloup. Tedy spíš oči se obrátily samy od sebe. „Je to od tanečních. Charitativní akce v jachtovém klubu. Whitney trvá na tom, že tam musím, a Kit stojí za ní.“

Tři široké úsměvy.

„Nechte toho.“

SEDMÁ KAPITOLA

Z

a půl hodiny na mě v přístavišti čekalo překvapení.

Ben. A Sewee - nablýskaná a nastartovaná.

„Dovezu tě tam.“

To bylo nečekané. Když jsem odcházela z bunkru, Ben vůbec nenaznačil, že by ho nějak zajímal můj odpolední program. Ale než jsem se převlékla, měl loď připravenou.

Na molu seděl na zahradní židli vedle svého plavidla Benův otec. Kit byl v práci, takže Tom souhlasil, že mě trajektem odveze do města.

Jenomže teď tu byl Ben. Netušila jsem proč.

„U mě dobrý,“ prohlásil Tom Blue a na rty se mu vkradl jízlivý úsměv. „Ale jestli tě můj kluk otravuje, nemusíš s ním jezdit, Tory.“

Ben se zamračil, zrudl, ale mlčel.

„Ne, je to fajn,“ řekla jsem rychle. „Díky, Bene. A vám taky, Tome.“

Ben odrazil od mola rychleji než obvykle. Odplouvali jsme a já ještě zaslechla, jak se jeho otec potichu směje.

„Kam?“ zeptal se Ben.

„Jachtový klub Palmetto. East Bay.“

„Vím, kde to je,“ ucedil.

Tak fajn.

Obkroužili jsme Morris a zamířili do Charlestonského přístavu. U pobřeží jsem se pokusila najít v pískovcových kopcích náš bunkr. Marně. Díkybohu.

Ben vybral cestu mezi písečnými naplaveninami. Jelikož na lodi prakticky bydlel, nechala jsem ho, aby trasu zvolil sám. Zdálo se, že tu zná každý ostrůvek. Jsou jich tady tucty. Stovky.

Bylo poledne a slunce pálilo, takže jsem byla vděčná za mořský vánek. Nos mi naplnila ostrá vůně slané vody. Nad hlavami nám kroužili uječení rackové. Za Sewee skotačil pár delfínů. Bože, jak to moře miluju.

„Sluší ti to,“ prohlásil strnule Ben a upíral oči na obzor.

„Díky.“ Trapný.

Měla jsem na sobě šaty od Elie Tahari. Bílé se zlatou květinovou výšivkou. Módní a drahé. A neříkaly mi paní. Další značkový kousek, který bych si nikdy nemohla dovolit.

Co říct o velkolepé jižanské tradici uvádění dívek do společnosti? Taneční jakožto sociálněvýchovný program pro mládež. Ve skutečnosti je to příšerná noční můra, oblíbená mezi spratky z bohatých rodin. Aspoň taková je moje zkušenost.

Měli jsme se naučit základům společenského chování, respektu, komunikaci a etiketě a umění společenského tance. V reálu se jednalo o přehlídku zazobaných snobů, kteří si porovnávali ceny šatů a cpali se paštikou.

Taneční představovaly i nekonečný problém s garderobou, v němž mi scházela munice. Kitova nesnesitelná přítelkyně Whitney Duboisová toto dilema vyřešila půjčováním šatů z butiku své kamarádky. Šperky - tentokrát stříbrný náramek a náhrdelník od Tiffanyho - náležely samotné krasavici s bronzem ze solárka.

Parádění jsem nesnášela, jenže na podobných akcích je lepší, když splynete s davem. I když to znamená hodit na sebe drahou stylovou róbu od Whitney.

Fuj.

Ben přidal plyn a člun zrychlil. „Jak často míváte tyhle akce?“

„Přesně nevím. Dvakrát, třikrát do měsíce.“

Aby toho nebylo málo, mé uvedení do společnosti se naplánovalo na letošní podzim. Díky Whitney byl můj osud zpečetěn; narážela jsem na příslušníky mladé městské elity nejenom ve škole, ale i ve volném čase.

Dvakrát fuj.

Propluli jsme přístavem, minuli Fort Sumter stojící napravo a Ben dával pozor, abychom nezkřížili cestu větším plavidlům. Sewee je bytelný člun, skoro pětimetrový Boston Whaler. Ale proti nákladní lodi je to jen vor ze sirek.

K poloostrovu jsme dopluli ani ne za půl hodiny.

„Támhle máš tu sbírku snobů.“ Ben ukázal na jachtový klub. „Vyložím tě tak blízko, kam se dostanu bez smokinku.“

Skvělé. Jestli ho to tak prudí, proč mi nabízel svezení? Si myslí, že mně se sem chtělo?

Ben byl ještě náladovější než obvykle. Mrzutý. Skoro naštvaný. Nechápala jsem proč. Kdybych ho neznala, řekla bych, že žárlí, ale Ben Blue přece ani v nejmenším nestál o účast na ubohé akci od tanečních. Tak proč se takhle tváří?

Zapípal mi iPhone, takže jsem nemusela na Benovu poznámku reagovat.

Zpráva. Od Jasona. Čeká na mě u mola.

„Ti píše ten blonďatej idiot?“

„Jason není idiot. Proč ti vlastně tak vadí? Přece nám pomáhal.“

Ben pokrčil rameny. „Jsem alergickej na kretény.“

Do přístaviště jsme vpluli za mrazivého ticha.

Nenápadně jsem se na Bena podívala. Seděl na kapitánském sedadle, dlouhé černé vlasy mu tančily ve větru. Na sobě měl obvyklé černé tričko, ustřižené khaki kraťasy. Ve tváři zamračený výraz, který ho poslední dobou neopouštěl. S tmavýma očima, měděnou pletí a svalnatou postavou vypadal jako štíhlá kočkovitá šelma.

Napadlo mě, že Ben je pohledný kluk, i když se mračí.

Anebo právě když se mračí? Sakra...

„Támhle je ten trapák.“ Benův hlas mě vrátil do reality.

Na mole stál Jason Taylor. Vysoký sportovec, blond vlasy a oči modré jako nebe. Vikinský bůh. Nefalšovaná Skandinávie.

Jason je boltonská lakrosová hvězda. A navíc děsně bohatá hvězda - jeho rodině patří luxusní sídlo na Mount Pleasant. Klidně by se mohl chovat jako rozmazlený fakan, ale díky vřelé a příjemné povaze patří k nejoblíbenějším klukům ve škole.

Což znamená můj pravý opak.

V loňském školním roce jsme spolu chodili na laborky a Jason ve mně z nevysvětlitelných důvodů našel zalíbení. Překvapovalo mě to a vlastně mi to i lichotilo, ale upřímně řečeno, nebyla jsem si jistá, zda mi je jeho pozornost příjemná, nebo ne.

Abyste mě správně pochopili, Jason je fajn. Zastal se mě, když se do mě ve škole naváželi. Ale nezdají se mi o něm sny nebo tak něco.

Asi bych do toho měla jít. Kdybych s ním začala chodit, držela bych si Velkou trojku od těla. Jenomže na druhou stranu by to znamenalo, že je budu potkávat úplně všude. Ne, díky.

„Thor nahodil kravatku,“ ušklíbl se Ben. „Vypadá jako prodavač mobilů.“

Jednu věc jsem věděla naprosto jistě - Jason a Ben spolu prostě nevycházejí. Důvod jsem nechápala, i když pravda je, že tihle dva jsou jako voda a oheň. Pokaždé, když jsem o tom začala mluvit, Ben změnil téma. No jo, kluci...

Že by Ben na Jasona žárlil?

Ti dva jsou naprosté protiklady. Noc a den. Doslova.

Takže kterému dáváš přednost?

Ta myšlenka mě vyděsila. Přednost? Jak mě to mohlo napadnout? „Tory!“ Jason došel k lodi. „Á, Bene...“ Strojený úsměv. „Vždycky tě rád vidím.“

„Nápodobně.“ Ben hodil Jasonovi na hlavu lano. „Ať jsi taky někdy užitečný.

„Jasně.“ Jason se přikrčil a lano obratně chytil. „Ale uvazovat asi nemá cenu. Ty tu přece nezůstaneš.“

Ben se zakabonil. Takhle ironický Jason obvykle nebýval.

V jedné ruce držel lano a druhou natáhl ke mně. Když jsem vystoupila na molo, hodil provaz zpátky na palubu Sewee.

„Adios,“ prohlásil zády k lodi. „Dobře dojeď.“

Ben beze slova nastartoval a odrazil od mola.

„Díky, Bene,“ zavolala jsem za ním. „Uvidíme se potom.“

Ben mi zamával, ale neotočil se.

Jason mě vzal za paži. „Půjdeme?“

Nehýbala jsem se. „Nemohli byste se vy dva trochu uklidnit? Začíná to být směšné.“

„Omlouvám se.“ Jason se zakřenil a patrně se cítil v rozpacích, že se nechoval podle pravidel. „Ale sama jsi viděla, jak na mě hodil lano. A navíc to tu pěkně peče. Pojďme dovnitř, právě otevřeli bufet.“

„No jo, jídlo.“ Nechala jsem se vést. „To je asi hlavní důvod, proč na tyhle akce chodíš, že jo? Předkrm zadarmo.“

„Jeden z důvodů,“ pousmál se. „Tak jdem.“

Jachtový klub Palmetto je zastrčený na východním konci Charlestonského poloostrova, kde se East Bay Street mění na Battery. Do vody tu vystupují čtyři bytelná mola a u každého stojí lodě, za které byste zaplatili sedmi- nebo osmimístnou částku. Hlavní budovu klubu tvoří dvoupatrový cihlový dům ve tvaru podkovy. S novou omítkou. Boční křídla obklopují dlouhý upravený trávník s nádherným výhledem na přístav.

Dnes to byla akce pod širým nebem. I když byl srpen a vedro k zalknutí, starobylé magnolie a mořský vítr udržovaly rozlehlé prostranství v jakéms takéms chládku.

Tedy pro většinu přítomných. Já už byla mokrá. Normálka. Tory Brennanová, olympijská vítězka v disciplíně pocení.

Kráčela jsem vedle Jasona a cestou nakoukla do několika bílých stanů postavených na trávníku ve dvou řadách. Aukce uměleckých děl. Tombola. Každá z těchhle akcí měla společné téma. Podle čilého ruchu se dalo čekat, že dnes si tu Americké sdružení kardiologů přijde na pěkné peníze.

Načesané debutantky se procházely se svými nápadníky z vyšší společnosti a zazobaní rodičové je sledovali spokojeným pohledem. Smrdělo to tu privilegovaností, extravagancí a sebeuspokojením.

Vůbec jsem sem nezapadala.

Jason okamžitě zamířil ke stolům, nejspíš ve strachu, že krevetový koktejl za chvíli dojde. A zas jsem byla sama. Samozřejmě.

Z kabelky jsem vytáhla sluneční brýle a nasadila si je. Doufala jsem, že polarizační skla zakryjí můj utrápený výraz. Rozhodla jsem se, že z téhle zoufalé situace vytěžím, co se dá, a pomalu jsem se vydala na okružní procházku a pátrala po přátelským tvářích.

Nenašla jsem ani jednu. Dokonce to bylo ještě horší než obvykle. Potkávala jsem spolužáky, ale ani jeden mě nepozdravil.

Cítila jsem, jak mě zezadu někdo pozoruje. Zaslechla jsem šepot. Přidala jsem do kroku. Marná snaha, ale nic lepšího mě nenapadlo.

Roztěkaně jsem narazila do servírky. Zapotácela se, ruka jí vyletěla a na tácu se nebezpečně posunuly kousky krabího koláče. Uskočila jsem dozadu. Brýle mi spadly do trávy.

„Pardon!“ Okamžitě jsem je zvedla a snažila se být neviditelná.

Nevyšlo to.

Hned za mnou se ozval smích. Rychle jsem se ohlédla.

Tři kluci ze třeťáku. Všichni z lakrosového družstva.

Do hlavy se mi nahrnula krev. Obličej mi hořel rozpaky.

Světlo.

Rána.

KLAP.

Sakra.

OSMÁ KAPITOLA

P

řišlo to jako blesk z čistého nebe.

Smysly přepnuly na rychloběh a explodovaly všechny najednou, jako když se nastartuje auto a rádio se pustí na plné pecky. Systémové přetížení.

Bolest na čele po chvíli pominula. Vydechla jsem a tiše zasténala. Na kůži se mi třpytil pot.

Srdeční tep se čtyřnásobně zrychlil.

Ve strachu z odhalení jsem si rychle nasadila sluneční brýle. Jakmile jsem zakryla zlaté zorničky, rozhlédla jsem se, jestli tu někdo nestojí s otevřenou pusou a nataženým prstem. S obavou jsem čekala na vyděšený křik.

Nikdo se na mě ani nepodíval.

Minul mě číšník s tácem zeleniny. O dva stany dál se kluci z lakrosového týmu bavili o cenách z kola štěstí. Houf šedovlasých dam si porovnával klobouky a usrkával z vysokých sklenic šampaňské.

Slavnost běžela dál. Nikdo si ničeho nevšiml.

Roztřesenýma rukama jsem si uhladila vlasy a pokračovala v kolečku po zahradě.

Nevidí mi do očí. Nikdo nic nepozná.

Tohle se mi ještě nestalo. Nikdy se mi to nepřihodilo na veřejnosti. Sakra, a v takovéhle společnosti. Šílenství. Sebevražda.

Tak snadný záblesk? Bez jiskry? Vyprovokovaný pouhým nárazem a smíchem? Proč tady? Proč teď?

Bylo to neuvěřitelně nebezpečné. Odteď musím nosit sluneční brýle všude s sebou, ve dne v noci. Co kdybych si je nevzala? Co by se stalo?

Bezcílné bloumání mě zavedlo na konec trávníku ke vchodu do klubu. Nalevo se pod svídou krvavou schovávala lavička. Rychle jsem k ní došla a sedla si. Ve stínu a v soukromí se mi snad podaří dát se dohromady.

Klid. Dýchej.

Ze všech stran na mě útočily informace a dožadovaly se pozornosti. Svět se mi zjevoval v křišťálových detailech. Pomalu, opatrně jsem začala filtrovat vjemový zmatek.

Viděla jsem jednotlivá stébla trávy, švy na šatech spolužáků. Cítila jsem vůni oleandrů, lidského potu, chlazených korýšů a bruschett. Slyšela jsem šepot, cinkání stříbrných příborů, křupání štěrku na cestičce.

V ústech jsem měla chuť mořské vody, kterou přinesl vítr. Na krku jsem cítila váhu stříbrného řetízku.

Bylo to neuvěřitelné.

Poprvé jsem dnes zaregistrovala náznak jistoty. Tihle snobové neumějí to, co já. Dokonce by ani nedovedli pochopit můj zážitek.

S obnovenou sebedůvěrou jsem se rozhodla vrátit do zahrady.

Aniž bych musela napínat uši, slyšela jsem útržky rozhovorů a jasně je odlišila od všudypřítomného halasu. Všiml si mě někdo? Pozorují mé pohyby?

Ano i ne. Ačkoli záblesk zůstal neodhalen, povídalo se toho o mně víc než dost. Spolužáci mě propírali. A jejich slova nebyla příjemná.

Moje dobrá nálada se rozplynula.

Upřímně, do téhle kasty jsem nikdy nezapadla. Vlastně sem nepasoval nikdo z virátů. Studenti Boltonovy přípravky se nám bez ustání posmívají. Nadávají nám do vidláků a uprchlíků z ostrova. Vědí, že nejsme bohatí, a nedovolí nám na to zapomenout.

To odpoledne jsem z jejich konverzace pochopila, že po nedávných událostech moje obliba ještě klesla... a to jsem si myslela, že už to víc nejde.

Pro mnoho studentů z Boltonu jsem byla „ta holka“. „Ta holka, která se vloupala na panství Claybourneových.“ Anebo „ta holka, kvůli které zavřeli Chance“. Zaslechla jsem i jiná pojmenování. „Malá holka“ nebo „prcek“. Anebo moje oblíbené - „ujetá bioložka“.

Podle toho, co se ke mně doneslo, jsem v podstatě zločinec. Modrá charlestonská krev byla v šoku - děcka z Morrisu pokořila příslušníky jejich vrstvy.

Slyšela jsem nejrůznější historky. Pálily mě z toho uši. Byly šílené, na míle vzdálené od pravdy. Některé skoro neuvěřitelné. A všichni přítomní měli na věc svůj názor. Ne, lichotivý opravdu nebyl.

Sklíčeně jsem se pokusila nevnímat jejich šepot.

Soustřeď se na jiný smysl. Vyzkoušej čich.

Nasála jsem vzduch a dávala si přitom dobrý pozor, abych moc nefuněla. Obvykle dokážu ve vzduchu rozeznat několik vůní. Čerstvě posekaná tráva. Nasládlý parfém. Creed? Zpocená podpaží. Roztékající se máslo.

Fajn. Bezpečné, známé vůně.

A pak se proměnily. Začala jsem vnímat nové stopy pachů, které se až dosud schovávaly pod vnější vrstvou. Nedefinované, slabé a těžko rozlišitelné. Přesto jsem je vnímala a polehoučku rozpoznávala.

Mozek se pokoušel nové čichové vjemy rozpitvat. Selhal. Tedy přesněji řečeno, absolutně mi to nedávalo smysl.

Ostrý kyselý pach linoucí se z debutantky v červených šatech, která hovořila se svým přítelem. Je to... nervozita?

A tupý octový zápach vanoucí od batolat u jezírka s kapry koi. Jedno z nich házelo oblázky do vody. Kdybych to měla charakterizovat jedním slovem, byla by to... nuda.

Nedovedla jsem to vysvětlit, ale cítila jsem... Něco. A můj mozek na nalezených souvislostech trval. Zalovila jsem hlouběji.

Najednou se mi v hlavě s obrovským lomozem otevřely dveře a dovnitř se navalily tisíce stopových pachů.

Klesla jsem na koleno a sevřela hlavu v dlaních. Příval informací byl tak silný, že se nedal snést. Svaly se mi napjaly, třásla jsem se. Pokusila jsem se záblesk zahnat. Dost!

KLOP.

Přestalo to. Všech pět smyslů bylo opět v normě. Je po všem.

Sundala jsem si sluneční brýle a protřela si oči. Měla jsem pocit, jako bych vylezla z pračky. Když jsem zvedla hlavu, metr ode mě stála Velká trojka.

Sakra. Sakra. Sakra.

Courtney Holtová. Ashley Bodfordová. Madison Dunkleová.

Tři rozmazlené mrchy, co si hrajou na princezny. Moje soukromá noční můra.

Nemají mě rády a já je nesnáším. Tyhle holky byly posledními lidmi na světě, které bych tu chtěla potkat.

„Co ty tady děláš?“ Courtney se tvářila skutečně udiveně. Což bylo vzhledem k jejímu IQ normální. „Ty přece nemůžeš být debutantka. Po tom, co jsi provedla Hannah.“

„Co jsem provedla já?“ odpověděla jsem zamyšleně. „Jí? To myslíš vážně?

Courtney s vykulenýma očima přikývla a blond lokny se rozhoupaly. Miniaturní modré šatičky měly co dělat, aby zakryly aspoň kousek její dokonalé postavy. Safírové šperky se třpytily v odpoledním slunci.

„Jsi zločinec!“ řekla smrtelně vážně. „Kvůli tobě zavírají lidi do blázince.“

Velká trojka stála přede mnou těsně vedle sebe. Připadala jsem si jako v pasti.

„Nevím, jak se ti povedlo se tady udržet.“ Ashley si odrhnula z čela lesklé černé vlasy. „A už vůbec ne proč. Nikdo tu o tebe nestojí. To bys měla fakt vědět.“

Fajn. Tohle zabolelo.

Madison se zachichotala. Byla z nich nejhezčí a fungovala jako předvoj celé Trojky. Dokonalé vlasy, nehty i make-up. Blahobyt z ní sálal na sto honů.

Madison měla zálusk na Jasona. A jeho zájem o mou osobu nedokázala rozdýchat.

Kde je vůbec Jason? Jeho přítomnost by mi přišla vhod.

„Všichni to víme, Tory,“ prohlásila Madison krutě. „Jsi exot. Čí barák chceš vyloupit příště?“

To stačí. Tři na jednu a nebraly si servítky. Nejvyšší čas k ústupu.

Nalevo ode mě byly dveře do budovy klubu. Došla jsem k nim a pokusila se je ramenem otevřít. Nepovolily.

Za zády se mi rozezněl smích.

„Zkus zatáhnout, zlato.“ Madison.

„A dávej bacha, abys neušpinila ty vypůjčený šaty,“ dodala Ashley.

„Ale jsou pěkný,“ řekla Courtney, mimo jako obvykle. „Kde k nim asi přišla? Myslíte, že existuje nějaká charita pro debutantky?“

Naše slovní přestřelka začínala přitahovat pozornost ostatních. O to jsem už vůbec nestála.

Madison si to naopak užívala. Napřáhla se k poslední ráně.

„Možná by sis měla najít jinou zábavu, Tory.“ Ledový úsměv. „Nějakou, co se k tobě líp hodí.“

Ashley a Courtney přikyvovaly.

Pokořeně jsem otevřela dveře a vrhla se dovnitř.

„Tak zatím!“ volala za mnou Madison. „A nezapomeň, že my tady budeme celou sezonu.“

Škodolibý smích se za mnou nesl i do temné klimatizované místnosti.

DEVÁTÁ KAPITOLA

D

veře za mnou zaklaply.

Spěchala jsem chodbou s červeným kobercem kolem pohárů, modelů lodí a obrovských nástěnných maleb zobrazujících starověké námořní výpravy.

Skoro jsem je nevnímala. Měla jsem toho ažaž.

Zbav se jich. Uklidni se.

V duchu jsem si opakovala zbabělou mantru.

Zbav se jich. Uklidni se.

Konečně mě chodba vyplivla do okázalé jídelny. Uprostřed místnosti stál obrovitý mahagonový stůl obklopený židlemi s vyšívanými polštářky. Sluneční světlo sem dopadalo okny na protější stěně, odkud byl výhled na přístav. Vonělo to tu leštěnkou a čerstvě vypraným prádlem.

Velkolepost místnosti mě zarazila.

„Snobárna.“ Prázdná jídelna spolkla mou šeptem pronesenou poznámku.

Založila jsem si ruce v bok a zhluboka se nadechla, abych se dala trošku dohromady. Roztřesené nohy se pomalu uklidňovaly.

Zvažovala jsem možnosti. Vrátit se na slavnost? Ani za nic. Pro dnešek jsem s trapným korzováním skončila.

Zmizet? Jasně, jenže jak? Přijedou pro mě nejdřív za hodinu.

Ještě jsem stále přemýšlela, když mi do oka padl obraz. Výrazný, barevný, odlišný od všech ostatních, které zdobily stěny.

Olej na plátně. Cedrový rám. Starý, vybledlejší než jiné obrazy, ale zároveň mnohem živější. Modrá, červená, sem tam žlutá. Poutavý, ale žádné mistrovské dílo.

Na rozdíl od zarputilých mužských tváří, které shlížely z vedlejších portrétů, na tomhle byla žena. Ale v mužských šatech. Stála na palubě lodi plující po moři. Měla dlouhé kaštanové vlasy, v jedné ruce pistoli a v druhé dýku.

Uhranutě jsem zírala na obraz a pokoušela se rozluštit nápis na lodi. Bez šance. Na vyřezávaném dřevěném rámu jsem hledala jmenovku, název, autora, cokoli.

„Líbí se ti mladá Bonnyová?“

Ten hlas mě vyděsil. Otočila jsem se.

Za mnou stál muž oblečený do uniformy majordoma. Měl černé kalhoty a bílou košili, vestu a sako. Model doplňoval směšný bílý motýlek. Vstoupil tak tiše, že jsem ho vůbec neslyšela. Divné.

„Máš dobré oko.“ Muž přistoupil blíž a kývl směrem k portrétu. Jeho věk jsem odhadovala přes sedmdesát. Měl bílé vlasy a husté obočí. Před očima se mi zjevil obrázek plukovníka Sanderse.

Huňáč se usmál, oči upřené na plátno. „Není to nejcennější obraz sbírky, ale má nejlepší atmosféru.“ Zaťal ruku v pěst, aby svým slovům dodal důraz.

Dívala jsem se na něj a nevěděla, co říct. Ten starý podivín snad vyrostl rovnou z koberce.

„Odpusť, zapomněl jsem na dobré vychování,“ řekl a podal mi ruku. „Rodney Brincefield. Barman. Historik amatér. Muž devatera řemesel.“ Automaticky jsem mu potřásla rukou, ale zůstávala jsem ve střehu. Hodně ve střehu.

„Pro klub Palmetto pracuji na poloviční úvazek.“ Brincefield na mě mrkl. „Moc rád se sem chodím dívat na svou slečnu.“

Prosím?

Nenápadně jsem udělala krok vzad.

Brincefield ukázal sukovitým palcem na obraz. „Anne Bonnyová. Určitě jsi o ní slyšela.“

Aha. Dědula miluje umění. Fajn.

Zavrtěla jsem hlavou. „Do Charlestonu jsem se přistěhovala teprve před několika měsíci. Pocházela odsud?“

„Vedou se o tom spory. Někteří tvrdí, že ano, jiní nesouhlasí, ale nikdo to neví jistě.“

Cože?

„Anne Bonnyová byla obávaná pirátka. Stala se legendou.“ Brincefield se zamračil. „Jak to, že se o ní neučíte ve škole?“

„Pirátka?“ Nedokázala jsem skrýt skeptický tón svého hlasu. „Já myslela, že to byla ryze pánská záležitost.“

„Většinou ano, ale Bonnyová byla výjimečná. Jedna z prvních feministek. Předběhla svou dobu. Ale nebudu tě unavovat detaily.“ Povzdechl si. „Dnešní mládež historie nezajímá. Baví vás jen videohry a internet, nebo jak tomu všemu říkáte.“

„Nene. Prosím, pokračujte. Mě to zajímá.“ A byla to pravda. Brincefield si mě zkoumavě změřil.

„Víš, že jsi jí trošku podobná?“ poznamenal. „A není to jen těmi rezavými vlasy.“

Mlčela jsem. Síla jeho pohledu mě uváděla do rozpaků.

Brincefield se podrbal na bradě. „Kde začít?“

Čekala jsem a připadala si trapně.

Musela jsem ovšem připustit, že se ženě na obraze skutečně trošku podobám. Rusé vlasy. Vysoká, štíhlá postava. A byla pěkná... to tedy jo.

Nejvíc se mi líbily Anniny oči. Smaragdově zelené jako moje. Malíř jím dodal rošťácký výraz, jako kdyby ta žena vyzývala na souboj celý svět. Jako kdyby věděla něco, o čem nemá nikdo jiný ponětí.

Už jsem chápala, proč děda ten obraz obdivuje.

„Bonnyová se začátkem osmnáctého století plavila po Atlantiku,“ začal náhle Briencefield. „Někdy se oblékala jako muž, někdy ne. Na tomhle portrétu stojí na palubě Odplaty. Patřila k posádce piráta, který si říkal Kaliko Jack.“

Brincefield si poklepal na nos. „Povídá se, že spolu něco měli. A nebyl to její manžel.“

Přikývla jsem. Co jiného jsem asi tak mohla dělat?

„Odplata terorizovala široký pás oceánu od Karibiku až po pobřeží Severní Karolíny. Posádka s oblibou unášela lodi vplouvající do Charlestonského přístavu. Snadný lup... na chvíli.“

Další odmlka.

„Na chvíli?“ zeptala jsem se v obavě, že Brincefield ztratil nit.

„Ve dvacátých letech si koloniální úřady na piráty posvítily. Z lovců se stala kořist. Nakonec Kaliko Jacka a jeho bandu pochytali a postavili před soud. Všechny pověsili.“

„Pověsili?“ Byla jsem v šoku. „Bonnyovou pověsili?“

Očima jsem zaletěla k plátnu. Žena, která se ničeho nebála, skončila na šibenici?

Brincefield se tajemně zasmál.

„To se neví,“ řekl. „Po procesu Bonnyová zmizela z vězeňské cely.“

„Zmizela?“

„Pfú,“ vydechl, sevřel prsty v pěst a zaseje roztáhl. „A byla pryč.“

„Takže není jisté, že ji oběsili.“

Brincefield pokrčil rameny. „Kdo ví? Povídá se, že Bonnyová utekla, vykopala svůj poklad a dožila život v přepychu. Možná přímo tady, v Charlestonu.“

„Poklad?“

„Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat.“ Brincefieldovy rty se stočily do lehkého úsměvu. „Pokračováním legendy o Anne Bonnyové je její zakopané bohatství. Poklad. Nenalezený.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Stovky lidí po něm pátraly, ale bez úspěchu. Někteří se dokonce nevrátili.“ Brincefield se zahleděl do prázdna mezi námi. „Můj starší bratr Jonathan byl jedním z nich,“ řekl tiše.

Byla jsem zvědavá, ale nechtěla jsem na něj tlačit. „To je mi líto.“ Brincefield se vrátil do přítomnosti. „Už je to hodně dávno. Ve čtyřicátých letech. Jonathan byl skoro o dvacet let starší. Moc jsem si ho neužil.“ Starý pán došel k oknu a zadíval se na přístav. V dálce pluly lodě. Rackové se potápěli a rozstřikovali kolem sebe vodu. Nádherné odpoledne. Ale já si toho skoro nevšímala.

V mozku se mi začal rodit nápad. Šílený.

Nejradši byl Brincefielda podrobila výslechu o legendě Anne Bonnyová. Dozvěděla se všechny podrobnosti. Měla jsem v hlavě jen jedinou myšlenku... jedinou.

Pirátský poklad by se mi vážně hodil...

Jenomže Brincefield patrně skončil. Nechtěla jsem odkrývat bolestné vzpomínky, a tak jsem zůstala zticha. Ale v duchu jsem si slíbila, že si o Anne všechno zjistím, najdu jiné zdroje.

Stařík se konečně probral.

„Jonathan byl jak umanutý,“ řekl. „Bez ustání o Annině pokladu mluvil. Všichni dospělí si mysleli, že mu přeskočilo. Takže nakonec se svěřoval jenom mně.“ Brincefield se podíval na ruce a kousl se do spodního rtu. „Pak jednoho dne zmizel. Už jsem ho nikdy neviděl.“

„To je mi líto.“

Ubohé. Ale myslela jsem to vážně. Věděla jsem, jaké to je ztratit rodinu. Když se vám stýská. Každý den. Příšerně. Prázdné místo v životě.

„Obrátíme list,“ usmál se Brincefield. „Poklad! Prý má cenu milionů. A šušká se, že je tady, v Charlestonu.“

Je to možné? Dělá si ze mě vesmír legraci?

Ztracený poklad obrovské ceny. Možná v Charlestonu.

Zcela iracionálně se mě začalo zmocňovat vzrušení.

„Kde v Charlestonu?“ zeptala jsem se ledabyle.

„Ach ne!“ Brincefield se rozesmál. „Takže tě opravdu zajímá historie.“

„Někdo by měl ten poklad najít,“ řekla jsem. „Proč bych to nemohla být já? Je někde tady, bohatství na dosah ruky. A historicky významný,“ dodala jsem rychle.

„To ano. Někdo by ho měl opravdu najít. Samozřejmě.“

„Kde se můžu dozvědět víc? Existují knihy? Informace o místu, kde by mohl být schovaný?“

„Asi ano,“ odpověděl, s menším nadšením. „Ale patrně nebudou k ničemu. Nezapomínej, že za celá léta nikdo na nic nepřišel.“

„Ale říkal jste, že se o tom mluví,“ nedala jsem se. „Je to legenda. Kde se dozvím víc?“

„Tady a tam.“ Brincefield strčil ruce do kapes. „Všude.“

Zvláštní. Ještě před chvílí byl sdílný.

Nevadí. Nebudu dědulu unavovat. Pokud mám na něco talent, je to luštění záhad. Nemohla jsem se dočkat, až se do toho pustím.

Poprvé od chvíle, kdy se Kit vytasil se svými novinkami, jsem pocítila náznak naděje.

Ano, je to jenom jiskřička. Pirátský poklad? Ani já sama jsem to nemohla brát vážně. Bylo to směšné. Komické. Historka pro natvrdlé pětileté dítě.

Ale aspoň jsem měla cíl. Sebešílenější plán je pořád lepší než žádný. Že ano?

První krok: dozvědět se o Anne Bonnyové všechno, co se dá.

„Díky za dějepisnou přednášku, pane Brincefielde. Něco si o slečně Bonnyové přečtu. Určitě to byla hodně zajímavá dáma.“

„Vážně?“ Brincefield se zatvářil překvapeně. „Jak se jmenuješ? Nějak mi to uniklo.“

„Tory Brennanová. Moc mě těší. A ještě jednou díky.“

„Ano, jistě,“ opáčil roztržitě.

Ruce mě svrběly, a tak jsem si mobilem rychle vyfotila obraz a vyrazila ze dveří.

DESÁTÁ KAPITOLA

R

odney Brincefield ještě dlouho hleděl do prázdna.

Dívka byla pryč.

A on se obával, že se právě dopustil velké chyby.

Proč jsem jí jenom říkal o Jonathanově pokladu ?

Takhle na něj Brincefield myslel i po tolika letech. Přestože Jonathan ani jednou nenaznačil, že by se chtěl podělit.

Brincefield stál jako socha. Ale myšlenkami se vracel do dětství.

Dnes by se tomu říkalo postižení. Koňská noha. Nebylo to tak vážné, aby nemohl chodit, ale stačilo to, aby ho odmítli vzít na vojnu.

Jonathana to zničilo. Chtěl bojovat s nacisty, šel se přihlásit s ostatními zdravými muži. Brincefield si pamatoval, jakým utrpením pro bratra bylo, že nemohl sloužit v armádě. Že ho odmítli.

Rozhodnutí vojenského lékaře ho sžíralo. Měl pocit, že selhal. Styděl se. Jako by nebyl opravdový muž.

Dlouhé týdny odmítal vyjít z domu. Hrdlem proléval láhev za lahví. Brincefield se tehdy strachoval o bratrův život.

Až do dne, kdy si vyslechli legendu o Anne Bonnyové. Tehdy se všechno změnilo.

„Posedlost,“ zašeptal Brincefield.

Jonathana postihla horečka kvůli pirátském pokladu. Umanul si to a nic jiného ho nezajímalo. Nikdo to nechápal.

Nikdo až na Rodneyho Brincefielda. Věděl, že se bratr trápí a že potřebuje najít Annin poklad, aby vymazal své selhání. A všem ukázal, jak se pletou.

Měsíce nemluvil o ničem jiném. Jezdil daleko, sbíral příběhy, pověsti, všechno o místě, kde je poklad ukrytý.

A já byl jediný, kdo ho poslouchal, pomyslel si Brincefield. Byl jsem jeho publikum. Jeho důvěrník. Osmiletý kluk, stejně posedlý jako jeho bratr. Ani já už pak nedokázal myslet na nic jiného než na poklad.

Brincefield to viděl zřetelně, jako by to bylo dnes. Chlapec osnující plány se zbožňovaným starším bratrem. Vzrušené rozhovory ve staré stodole za domem. Annin ztracený poklad byl tématem, které překonalo věkový rozdíl. Spojil je pevněji než krev.

Byly to nejšťastnější dny Brincefieldova dětství.

A pak jednoho dne Jonathan zmizel.

Odjel prozkoumat další stopu. Prý hodně horkou. Nenaznačil, kam má namířeno, jen utrousil, že je blíž než kdykoli předtím.

Brincefield už ho nikdy neviděl.

Ani nikdo další. Všichni předpokládali, že ten bláznivý mrzák podlehl svému zoufalství a vzal si život. Přicházeli kondolovat, odsloužili mši a šli si po svých.

Ale Brincefield ne. Nebyl hlupák. Poklad byl pro Jonathana příliš důležitý. Nepřestal by hledat, dokud by ho nenašel.

Brincefield cítil, jak se mu svírá hruď. Bolest tam stále byla, silná jako před půl stoletím. Nevědět. To bylo příšerné. Zavřel oči.

„Jonathanův poklad,“ zopakoval. Tiše, ale pevně.

„Můj poklad.“

Narovnal si motýlka a vyšel z jídelny.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„J

asně, Charleston byl z pirátů celý pryč.“

Coop nastražil ucho, ale okamžitě začal znovu žvýkat kus kůže. „Je to pravda,“ dodala jsem.

Tentokrát se na mě štěně ani nepodívalo. Coop se svalil na bok a zboural hromádku knížek naskládaných vedle psacího stolu.

„Dávej pozor!“ hubovala jsem ho. „Ještě jsem je nepřečetla.“

Od chvíle, kdy jsme se nakazili zmutovaným parvovirem, jsem studovala jak pominutá. Behaviorální studie vlků. Psí anatomii a fyziologii. Virovou epidemiologii. Potřebovala jsem se dozvědět maximum o své nové DNA.

Nečekaný záblesk v jachtovém klubu ještě prohloubil mou úzkost.

Rozhodla jsem se nechat si ho zatím pro sebe. Ostatní viráti mají i takhle dost starostí. Ale musím najít odpověď. Brzy.

Tenhle úkol ale teď musí stranou.

„Poslouchej, hafušo, tohle je zajímavý,“ řekla jsem a ťukla do monitoru počítače., Ještě když se to tu jmenovalo Charles Town, byl to magnet na piráty. Prakticky jim to tu patřilo.“

Coop se narovnal a nezúčastněně začal okusovat nohu mé židle.

Ohnala jsem se po něm. Netrefila jsem se. Coop zakňučel a vypálil z pokoje.

„Nevděčnej vořechu,“ zavolala jsem za jeho mizejícím ohonem.

V bezpečí domova jsem na internetu hledala zmínky o Anne Bonnyové. Zároveň jsem odhalila hory informací o místních bukanýrech. Stovky odkazů.

„Tohle si žádá podporu,“ sdělila jsem prázdnému pokoji.

Otevřela jsem iChat a koukla, kdo je k dispozici. Klikla jsem na Hiovu ikonku.

Nedávno si změnil avatary, takže dnes tu byl jako Green Lantern. Já zůstávala Šedým vlkem. Klasika je věčná.

Vlk: Máš chvíli? Mám... plán. Nápad. Tak trochu.

Green Lantern: Potřebuju životní pojistku?

Vlk: Haha. Přijď k nám. Jestli můžeš, vem i Sheltona.

Green Lantern: Béé. Už jsem myslel, že po mně jedeš.

Vlk: To ne, děsí mě, jak skvěle vypadáš.

Green Lantern: To chápu.

Vlk: Zkus sehnat i Bena.

Green Lantern: Tak jo.

Za pět minut přišli Shelton a Hi. Hi měl na sobě křiklavě oranžové tričko s logem Kool-Aid Man a khaki šortky. Shelton si oblékl oblíbené hnědé tričko s nápisem nOOb. Vypadali spolu jako arašídový košíček Reese’s.

Hi skočil na postel a skopl boty.

„Ach! Dámský polštářky. Mnohem měkčí než ty moje.“ Zhluboka se nadechl. „Jak to, že každá holka tak nádherně voní?“

„Protože dodržujeme základní pravidla hygieny. A pravidelně uklízíme koupelnu.“

„Skvělý. Musím si to zapsat. Jenomže na to jeden chudák nestačí.“

Shelton potřásl hlavou. „Nikdy bych mu nedovolil válet se mi v posteli. Viděl jsem tu jeho. Nebyl to pěkný pohled.“

„Ani já nejsem nadšená, to mi můžeš věřit.“ Všimla jsem si, že schází Coop. „Neviděli jste psa?“

„Vyrazil na lov,“ oznámil Shelton. „Proběhl kolem nás.“

„Bezva.“ Coop se vyplížil ven. Zase.

„No zkus toho moulu zastavit, když se chce proběhnout,“ prohlásil Hi. „Já se mezi vlky a jejich tužby nepletu. Je to bezpečnější.“

„O nic nejde.“

V Charlestonu sice platí vyhláška o psech na vodítku, ale na Morrisu je to zcela bezpředmětné. Izolace je jedinou výhodou života v pustině. Coop má obojek, známku a čip, takže si ho se zatoulaným psem nikdo nesplete.

A kdo taky? Všichni sousedi ho znají a berou jako mého domácího mazlíčka. Více méně. Vrátí se, až dostane hlad. Stopro.

„Ben je u mola, mění olejovej filtr.“ Hi díkybohu opustil postel a přesunul se na otoman. „Zrovna jsem mu psal zprávu.“

„Tak na co jsi přišla?“ Shelton se zkroutil do křesla pod oknem. Oceán vytrvale narážel na pobřeží. „Hi něco povídal o prodeji podřadných dluhopisů.“

„Fakt dobrý.“ Zaváhala jsem. Můj nápad je přece taky šílený. Ale dva páry očí mě s očekáváním pozorovaly.

„Slyšeli jste někdy o Anne Bonnyové?“

„Jasně,“ odpověděl Shelton.

„Johoho, plavčíku. O tom odporným banditovi v sukních jsem už něco zaslech.“ Hi.

„Byla úžasná,“ souhlasil Shelton. „V těchhle krajích žilo hodně pirátů. Od začátku sedmnáctého století asi do roku sedmnáct set padesát se to tady jimi hemžilo.“

„Zlatý věk pirátství!“ Hi rozpřáhl ruce. „Dneska musíš až do Somálska a používaj raketomety. To není sranda.“

„Našla jsem tunu informací.“ Kývla jsem k počítači. „A doufala jsem, že mi pomůžete to trošku roztřídit.“

„Jasně,“ řekl automaticky Shelton. „Ale proč? Máš o ní referát?“

„Věděli jste, že Černovouse zabili u pobřeží Ocracoke přímo tady v Karolíně?“ pokračoval Hi v historickém výkladu. „Bojoval statečně. Měl na těle dvacet ran od meče a v sobě pět kulek z pistole.“ Dramatická změna tónu. „Když nakonec padnul, britský námořnictvo pověsilo jeho uříznutou hlavu na čelen jako důkaz, že je opravdu mrtvej.“

„Pěkný,“ opáčila jsem. „V Massachusetts jsme se tohle neučili.“

„Černovous byl šoumen,“ dodal Hi. „Dlouhý vlasy. Hustý vousy. Nosil šest pistolí, hromadu nožů a šavli. Před každou bitvou dostával záchvat zuřivosti, aby vyděsil nepřátele k smrti.“

„A byl mazanej,“ pokračoval Shelton. „Někde jsem četl, že si pod kloboukem vždycky zapálil kus konopného provazu, aby kolem sebe udělal kouřový mrak. Když na něj zaútočili, mysleli si, že je to skutečný ďábel. Námořníci se vzdávali, jen ho zahlídli. Potápěl lodi široko daleko.“

„A nezapomeň na obléhání,“ doplnil ho Hi. „V roce sedmnáct set osmnáct Černovous s dalším pirátem, co se jmenoval Stede Bonnet, zaútočil na tolik lodí kolem charlestonskýho přístavu, že město přístav uzavřelo. Několik měsíců se nikdo nedostal dovnitř ani ven.“

„Zajímavý,“ řekla jsem. „Černovous všechny zabíjel? Potápěl lodě?“

„Ne, ale bral spoustu zajatců,“ odpověděl Shelton. „Vždycky si počíhal na velký zvíře a pak za něj chtěl výkupný. Když zaplatili, pouštěl je živý a zdravý.“

„Jak to, že se o něm tolik ví?“

„Černovous dostal na chvilku milost,“ vysvětloval Hi. „Používal svý pravý jméno Edward Teach. Ale poctivej život se mu nezamlouval. Víš, co se říká: když seš jednou únosce, vrah a mořskej lupič....“

„To je fakt super,“ řekla jsem. „Ale co Anne Bonnyová?“

„Bonnyová?“ Shelton se zamyslel. „Myslím, že pocházela z Irska. Táhla to s Kaliko Jackem, pirátem, co ukradl Bonnetovu loď Odplata.“ Hi znovu nasadil baryton televizního hlasatele. „Anne Bonnyová vládla mečem i pistolí, byla to srdnatá bojovnice s příšernou povahou. V mládí pobodala služebnou.“ Povytažené obočí. „Jako pirátka jednou ostřím meče svlíkla učitele šermu.“

Shelton mu skočil do řeči. „Anne Bonnyová dala na frak každýmu, kdo byl takový blázen, že si k ní něco dovolil. Byla stoprocentně svá a každopádně pěkná potvora.“

V duchu jsem se usmála. Tohle se mi líbilo.

„Ale to jsou všechno prkotiny,“ pokračoval Shelton. „Je slavná, myslím fakt slavná, protože...“ Zarazil se. „Počkej...“

Díval se mi do očí. Neuhnula jsem. Nemělo smysl si na něco hrát. „Ne.“ Shelton zavrtěl hlavou. „To nemyslíš vážně. Tohle je tvůj plán?“

„Jakej plán?“ chtěl vědět Hi.

„Máš lepší nápad?“ Založila jsem ruce v bok. Vzdorovitě. A snad i trochu sebejistě.

„Ale to není vůbec žádný plán. To je vtip.“ Shelton si sáhl na levé ucho. Zatahal. „To můžeme rovnou sbírat kupony z krabic od lupínků.“

„Jakej plán?“ zopakoval otázku Hi.

„Netvrdím, že je to smeč,“ řekla jsem.

„To není ani hod přes celý hřiště,“ opáčil Shelton. „Se zavázanýma očima. Pod rukou. S koulí na bowling.“

„Něco ale musíme zkusit.“

„Jakej. Plán?“ Hi. Zoufale.

Ve dveřích se objevil Ben. Došel k Hiovi a plácl ho zezadu do hlavy. „Proč. Tak. Řveš?“

„Paráda.“ Hi se svezl na podlahu a převalil na záda. „Nejdřív mě ignorujou a pak na mě útočej. Potřebuju nový kámoše. A právníka.“

„To přežiješ.“ Ben se svezl do křesla a překřížil nohy v teniskách. Černé tričko měl mastné od oleje. „Teď odpověz na otázku.“

Hi si teatrálně povzdechl a mluvil do stropu: „Tory vymyslela jeden ze svejch speciálních plánů. Podle Sheltona je to šílený. To mě nepřekvapuje. Ani jeden mi ale nechce říct, o čem mluví. Pak sem vlezeš ty a začneš si na mě dovolovat. To je všechno.“

„Brennanová si myslí, že našla způsob, jak vyřešit náš finanční problém,“ začal Shelton. „Je to jednoduchý. Stačí najít ztracený pirátský poklad Anne Bonnyové.“

Ben si odfrkl.

Hi se zvedl ze země. „Jo, to je teda magořina.“

Tváře mi hořely, ale nehroutila jsem se.

„A proč je to tak bláznivý? Nikdo ho nenašel, je to tak? My potřebujeme spoustu peněz a potřebujeme je hned. Uvítám jakýkoli jiný nápad.“ Stočila jsem dlaň do ruličky a přiložila si ji k hlavě. „Jsem jedno ucho.“ Benovi se na čele udělaly vrásky. „Mluvíš o hledání pokladu? Uvědomuješ si, jak je to absurdní, že jo?“

„Ano.“

„Nikdo ani neví jistě, že ten poklad existuje,“ navázal Shelton. „Můžou to být jenom babský kecy.“

Hi se posadil. „Hledaly ho stovky lidí. Odborníci. Géniové. Pitomečkové se vzduchovkama a legračníma kloboukama.“ Mávl rukou. „Je to jenom mýtus.“

„Dobře. Dokaž to. Pomoz mi hledat informace. Předveď mi, jak jsem bláznivá.“

Mručení. Vrtění hlavou. Můj nápad se davu nezamlouval.

„Máte něco lepšího na práci?“

„Já ne,“ připustil Hi. „Fajn, jdu do toho.“

Ben obrátil oči v sloup.

„Sakra, Hii,“ řekl Shelton. „Teď jsi nás všechny odsoudil k záhubě.“

„Hele, piráti jsou úžasný,“ pokrčil Hi rameny. „Nevadí mi, když si o nich budu číst. Bažím po vědomostech.“

„O pokladu Anne Bonnyové existuje stará seweeská legenda,“ ozval se Ben.

„Všechny seweeský legendy jsou starý,“ zavtipkoval Hi.

Ben zkroutil dva prsty, jako by ho vyzýval, aby pokračoval. Hi si to velmi moudře rozmyslel.

„Je dost pravděpodobný,“ pokračoval Ben, „že Bonnyová schovávala kořist v době, kdy mí předkové splynuli s kmenem Katóbů. Slyšel jsem jen část příběhu.“

„To je skvělý,“ řekla jsem. „Pověz nám to.“

„Neznám to nazpaměť. Něco o ďáblovi a rudém ohni. Ale mohl bych se zeptat prastrýce.“

„Udělej to, prosim,“ řekla jsem. „Jeden nikdy neví, co se bude hodit.“

„Mám něco lepšího,“ ozval se Shelton. „Slyšel jsem, že existuje mapa.“

„Mapa pokladu?“ Hi si mnul ruce. „Tomu říkám debata. Jednodušší než zajít do bankomatu.“

„A kde je?“ zeptala jsem se.

Stačilo dvakrát zagooglovat a znali jsme odpověď.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

B

en změnil naši obvyklou trasu a zamířil se Sewee kolem východní strany poloostrova k přístavišti u Jihokarolínského akvária. Univerzita tam má vyhrazené místo pro zaměstnance LIRI. Bylo prázdné, a tak jsme si posloužili.

Ne, nemáme povolení. Ale bylo pozdě odpoledne, šílené vedro a zakotvit tam znamenalo kratší cestu pěšky. Univerzita nevlastní námořní flotilu. A ušetřený čas za to malé riziko stál.

Prošli jsme zahradami, které patří k nejmalebnějším zákoutím Charlestonu. Parky na nárožích ulic byly plné kamélií, azalek a krepové myrty. Starodávné magnolie stínily chodníky a zmírňovaly největší parno.

Na Charlotte Street jsme minuli slavné panství Josepha Aikena z devatenáctého století, přestavěné na luxusní hotel pro turisty. Na Marionově náměstí jsme zahnuli doprava a po pár blocích jsme se ocitli u cíle.

„Tady to je,“ řekla jsem. „Ten ošklivý barák.“

Charlestonské muzeum založili v roce 1773 jako první v Americe. Stojí na Meeting Street a tvoří nejsevernější baštu takzvané Muzejní míle, historické čtvrti parků, kostelů, muzeí, památných domů, starého tržiště a radnice.

„Žádnej zázrak,“ okomentoval Ben hlavní vstup do muzea.

A měl pravdu. Jednopatrová stavba nepatří k architektonickým skvostům Charlestonu. Neslaná nemastná, nevýrazná budova z cihel doplněných jednoduchým hnědým nátěrem. Vypadá spíš jako státní střední škola než historická pamětihodnost.

„Ale sbírky mají dobrý,“ řekl Shelton. „Byl jsem tam s mámou. Spousta přírodopisných exponátů. A hory památek z okolí.“

„Číhněte na to,“ řekl Hi a ukázal prstem.

Hned přede dveřmi se ve slunečním svitu leskla obrovská železná trubka. Devět metrů dlouhá, černá jak uhel. Válec pokrývaly obrovské kovové nýty. Seshora vykukovaly dva průhledy. Zepředu vyčnívala tlustá dřevěná hřídel s kovovou koulí na konci.

Chlápek s rudým obličejem v havajské košili zrovna vedle té příšernosti aranžoval manželku, aby ji mohl vyfotit. Jakmile si užili dost zábavy s kodakem, přistoupili jsme tam my.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Replika HL. Hunley.“ Samozřejmě že to Shelton věděl. „Konfederační ponorky z občanské války.“

„Dovnitř někdo lez? Pod vodou? V druhý půlce devatenáctýho století?“ Hi se otřásl. „Ne, díky, to si radši odpustím.“

„A dobře děláš, tahle ponorka se moc nepovedla,“ řekl Ben. „Originál našli v roce devatenáct set devadesát pět.“

„Kde?“

„Na dně přístavu. S posádkou uvnitř.“

„Ale Hunley splnila svůj úkol.“ Shelton předčítal z tabulky vedle repliky. „První ponorka v dějinách, která potopila loď. Aspoň něco.“

Na nedalekém stojanu byla hromádka letáků. Hi jeden popadl a začal ho číst.

„Ty jo!“ vyjekl. „Muzeum má největší sbírku stříbra v Charlestonu! A oddělení dámskýho oblečení z osmnáctýho století.“ Předstíral sprint ke dveřím. „Doufám, že to ještě nerozprodali.“

„A je tam i pirátská sbírka,“ volala jsem za ním. „Chytráku.“

Uvnitř mi ze závanu klimatizace na pažích i nohou naskočila husí kůže. Zapomněla jsem na absurdní termostatické nastavení muzeí. Měla jsem pocit, že jsem se ocitla v průmyslovém mrazáku.

Nalevo se rýsovaly obří kosti. „Co to je?“

„Kompletní kostra kosticovité velryby. Vypadá jako nejhloupější ryba na světě.“ Shelton parafrázoval text na plaketě. „Tenhle kousek doplaval do Charlestonského přístavu v roce osmnáct set osmdesát a už se odtamtud nedostal. Smůla.“

„Někde by tu měli mít ostatky vyhynulýho krokodýla starýho přes dvacet pět milionů let.“ Hi ukázal kamsi za velrybu. Pak se otočil, oči vykulené, ruce sepjaté před tělem. „Můžu se tam jít podívat, mami? Prosím, prosím, prosím.“

„Dobrá.“ Velkodušně jsem mávla rukou. „Užij si to. Ale nebav se s cizími lidmi.“

Hi zamrkal a vydal se hledat svou fosilii. Ben, Shelton a já jsme vykročili k osvětlenému stolku s nápisem Informace.

„Co byste rádi?“ Na plastové jmenovce mladé ženy stálo Sallie Fletcherová, pomocná kurátorka.

Sallie se uměla obléknout. Černá pletená vesta. Bílý rolák. Šedá tvídová sukně. Přesto nevypadala staromódně.

Sallie byla hezká, měla elfské rysy a nakrátko sestříhané černé vlasy, stylově rozcuchané. Byla drobná, vážila maximálně pětačtyřicet kilo. V zábavním parku by na některých atrakcích nemusela ani platit.

„Přišli jste se podívat na expozici pletení?“ Karamelové oči zářily dobrou náladou.

Fajn, řekla jsem hezká? Přesnější by bylo krásná. Nádherná.

Ben se začervenal a narovnal záda. Shelton se zadíval na boty.

No jo, kluci. Ujala jsem se slova.

„Hledáme exponáty související s Anne Bonnyovou.“ O mapě ani slovo. Nemusíme hned od začátku vypadat jak pitomci. „Prý tu máte pirátskou sbírku.“

„To máme. Bohužel je zavřená. Momentálně tam probíhá renovace.“

Sakra.

„A nemohli bychom to přece jen vidět?“ zeptala jsem se. „Vážili jsme tak dlouhou cestu.“

Sallie si poklepala na rty nalakovaným nehtem. Na droboučkém prsteníčku se leskl diamantový prsten.

„Možná by se to dalo zařídit.“ Ukázala dokonalé zuby a mé společníky naprosto odrovnala. „V ostraze dnes slouží Franco a ten zásadně neopouští svou kukaň. Kyčle. A druhého kurátora dobře znám. Je to můj manžel.“

Benovi a Sheltonovi spadl hřebínek.

Smůla, hoši. Jinak byste určitě měli šanci.

Blbečkové.

„Pojďte za mnou.“ Sallie vyskočila ze židle. „Nikdo jiný tu není, takže tam můžete nakouknout.“

Prošli jsme muzeem a cestou přibrali Hie.

Sallie nás vedla po schodech nahoru, pak dlouhou chodbou až k místnosti oddělené tlustým černým závěsem.

„Napíšu Chrisovi esemesku,“ řekla. „Určitě si nenechá ujít příležitost, aby vás poučil o Anne Bonnyové. Je do ní blázen.“

Skryla jsem netrpělivost. Já se přece chci podívat jenom na tu zatracenou sbírku.

„Hned tu bude.“ Sallie zaklapla telefon, vzpažila a protáhla se. „Z toho sezení u stolu jsem vážně unavená.“

Periferním viděním jsem pozorovala tři panáky, jak sledují každý její pohyb. Lokty se šťouchají do žeber.

Panebože!

Ubíhaly vteřiny. Minuty.

Sallie prolomila ticho. „Co že se zajímáte o naši pirátku?“

„Nedávno jsem se o ní dozvěděla,“ řekla jsem. „Nevyrůstala jsem tady. A připadá mi neuvěřitelná.“

„To taky byla,“ ozval se hlas za mými zády. Otočila jsem se. Kráčel k nám usměvavý mladý muž.

„Franco?“ zeptala se Sallie.

„Je u sebe. Braves jsou ve čtvrté směně, takže se hned tak neukáže.“ Ani Chris nevypadal špatně. Bleděmodré oči, košile, seprané džíny, rezavé vlasy vykukující zpod vybledlé kšiltovky se znakem Mets. Měl sice trošku povolené břicho, ale vyzařovala z něj pohoda.

Chris prošel kolem mě, objal Sallii a představil se. Všem nám podal ruku. „S radostí tu vítáme každého fanouška Anne Bonnyové. Nepotkávám tolik dětí ve vašem věku, které by o ní něco věděly.“

„My jsme hrozně vzdělaný,“ prohlásil Hi. „Víte, že si umím sám zapnout zip u kalhot? Teda většinou.“

„Mockrát děkujeme, že nám dovolíte se na sbírku podívat,“ řekla jsem rychle. „Opravdu si toho vážíme.“

„Je mi potěšením.“ Chris odtáhl závěs a vybídl nás, abychom vstoupili. „Ale do knihy návštěv o tom radši nepište.“ Pak se obrátil na Hie: „A tobě gratuluju. Zapnout si zip není žádná sranda.“

Hi se uchechtl a zvedl palec.

Obrátila jsem oči v sloup a protáhla se pod závěsem do tmy.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

S

lyšela jsem, že mě Chris zprava předchází.

Něco zarachtalo. Pak se rozsvítila stojací lampa a po ní další. Chris se přesunul na druhou stranu místnosti a zapnul i třetí.

„Omlouvám se za to přítmí.“ Nohou odsunul prodlužovačku ke stěně. „V téhle části je odpojená elektřina. Natahuje se nové vedení.“

Světlo bylo měkké a žluté, asi na padesát procent normálu. Kouty místnosti zůstávaly hluboko ve stínu. Kdybych měla záblesk, viděla bych líp, ale ne... nejsem přece blázen.

Stáli jsme v krcálku bez oken o rozloze asi tří metrů čtverečních. Stěny lemovaly vitríny nacpané starožitnou pirátskou výbavou. Potrhané prapory. Modely lodí. Zlaté mince. Dýky.

Vedle každé skříňky visely popisky psané starým krasopisem. Místnost měla neuspořádanou, eklektickou atmosféru.

Byla jsem uchvácená. Pirátské věci jsou prostě tak senzační, že se to slovy nedá popsat.

Uprostřed místnosti stálo několik figurín v autentických pirátských kostýmech. V popředí byla žena v bílé plátěné košili, červenofialové sametové vestě, kalhotách, vlněných punčochách a strakatém kabátku. Zlaté kruhy v uších, stříbrný přívěsek, perlový náhrdelník, široký kožený pásek, stuhy, mosazné přezky a pevné černé boty jako doplňky.

Ta dáma měla šmrnc.

A taky hrozivou železnou šavli, tři nože v kožených pouzdrech a pár pistolí připásaných k hrudi.

„Seznamte se s Anne,“ řekl Chris a ukázal na bukanýrku.

„Úžasná.“ Došla jsem k figuríně, abych si ji prohlédla.

„O jejím původu se toho moc neví,“ začal s výkladem Chris. „Podle nejpravděpodobnější teorie se narodila v irském hrabství Cork někdy před rokem sedmnáct set.“

„Její otec byl William Cormac, právník z Kinsale.“ Sallie byla dosud úplně potichu, takže jsem skoro zapomněla, že je tu s námi. „Měl dost výsadní postavení, jenomže si začal se služkou. Provalilo se to.“

„Chlapi jsou chlapi,“ zamumlal Hi pod vousy.

Můj loket - jeho břicho.

Chris pokračoval, kde Sallie skončila: „Když manželka odhalila nevěru, Cormac byl veřejně zostuzen a musel ukončit advokátní praxi. Pověst měl zničenou, a tak utekl do Nového světa i se svou milenkou a novorozenětem. Tím byla Anne.“

„Kde se usadili?“ zeptal se Shelton neutrálním tónem. Podezřívala jsem ho, že odpověď zná a Chrise jen zkouší.

„Přímo tady v Charles Townu,“ odvětil Chris. „Cormac si tu brzy vybudoval prosperující praxi a i se svou rodinou se zařadil mezi městskou smetánku. Anne vyrůstala v blahobytu na plantáži v nížině.“

„Tak proč se z ní stala pirátka?“ Tentokrát byla Sheltonova zvědavost skutečná.

„Podle všeho byla Anne divoké děcko,“ odpověděla Sallie. „Otec jí odjakživa vyčítal, že je spíš jako kluk, jenomže ona měla svou hlavu. A William měl příliš práce, než aby ji mohl mít pořád na očích.“

„Matka zemřela, když Anne dospívala,“ dodal Chris. „Neměla sourozence a trávila hodně času sama. Nakonec se dostala do ,špatné společnosti‘.“

Zadržela jsem dech. Oči mě pálily.

Proboha. Snad se tady nerozbrečím.

Občas se mi to stává. Stačí nepatrná narážka na maminku a já se bez varování skládám. Snažím se svůj smutek skrývat a většinou se mi to i daří.

Od nehody neuplynul ještě ani rok. Už to není tak strašné, ale pořád to bolí, jako když vám někdo do srdce zabodne nůž.

Anne přišla o matku. Ty taky. Seber se.

Soustředila jsem se na Salliina slova.

„- ho bodla dýkou! Mladý pan Nenechavý si poležel pár týdnů ve špitálu. Po téhle příhodě si na Anne už nikdo nedovolil. A to jí bylo čtrnáct!“ Slovo si vzal Chris. Připomínalo mi to zápas ve stolním tenise. „V šestnácti se Anne zamilovala do ztroskotance, který se jmenoval James Bonny. Povídá se, že mu šlo jenom o dědictví. Když se vzali, její otec byl bez sebe.“

Ping. Na řadě je Sallie.

„Cormac chtěl mít z Anne vznešenou dámu,“ řekla. „Měl v plánu ji provdat do úctyhodné charlestonské rodiny za muže, jehož sám vybere. Podle něj se měla stát přinejmenším manželkou plantážníka.“

Pong. Přebírá Chris.

„Když se Anne odmítla vzdát svého manžela, námořníka bez peněz, tatík Cormac ji vyhodil. Manželé se tehdy přestěhovali do New Providence, semeniště pirátů na Bahamách.“

„Takže se vdala?“ To mě překvapilo. „I když byli mimo zákon?“

„Ne na moc dlouho,“ odpověděla Sallie. „Anne se mezi piráty zalíbilo a po čase zjistila, že James na ně donáší. Opustila ho kvůli povrchnímu chvastounovi Jacku Rackhamovi. Říkal si Kaliko Jack.“

„Tuhle část znám,“ vložil se Shelton. „Kaliko Jack navrhl, že Anne vykoupí, ale její manžel na to nepřistoupil. Tak spolu utekli.“

„Vykoupit?“ zeptala jsem se podrážděně. „Chtěl si Anne koupit jako kus dobytka?“

Shelton pokrčil rameny a zakřenil se. „Tenkrát bylo všechno jednodušší.“

„Ale to bylo ještě předtím, než na scénu vstoupila Annina přítelkyně.“ Hi se pokusil o chlípný úsměv. Vcelku se mu to povedlo. „Víš, že Bonnyová to hrála na obě strany?“

Můj pohled prozradil, že jsem to netušila.

„Je to pravda,“ zakuckal se Shelton.

Očima jsem zalétla ke Chrisovi, který pobaveně přikývl.

Čím to, že tohle téma připadá chlapům tak vzrušující?

„Ti neandertálci myslí Mary Readovou, další ženu mezi piráty.“ Sallie pohlédla na Chrise a obrátila oči v sloup. Ten zvedl dlaně; nevinnost sama. „Readová se přidala k posádce Odplaty Kaliko Jacka. Oblékala se jako muž. Anne se nový chlapec zalíbil, ale nakonec na Maryin podvod přišla. Nic se nezměnilo. Od té doby měly Readová a Bonnyová zvláštní vztah utajené povahy.“

„Polštářový války,“ ucedil Hi a odtančil z dosahu mého lokte.

„Mary a Anne patřily k nejtvrdším námořníkům na palubě,“ pokračovala Sallie. „Všichni o jejich tajemství věděli, ale přijímali je jako sobě rovné.“

„Pirátské lodě byly liberální, téměř naprostá meritokracie,“ doplnil ji Chris. „Bonnyová a Readová se dokázaly plavit po moři, bojovat a postarat se o sebe stejně jako muži. Nikdo se do nich nenavážel.“

„Povězte nám, jak je chytili,“ naléhal Shelton. „Je pravda, že postřílely chlapy z vlastní posádky?“

„Protože ti chlapi dostali strach.“ Sallie mě vzala pod paží, jako bychom byly důvěrné přítelkyně. „V roce sedmnáct set dvacet kapitán John Barnet, bývalý pirát, který teď piráty stíhal, zaútočil na zakotvenou Odplatu. Den předtím se bukanýrům podařilo zajmout španělskou obchodní loď. Oslavovali bohatou kořist a všichni spali jak zabití.“

„Barnet doplul až k nim a vypálil na Odplatu z děl. Kaliko Jack a jeho muži měli děsnou kocovinu a bojovat se jim nechtělo. Vzdorovaly jen Anne a Mary.“

Sallie hodila po Chrisovi klasický pohled, který říkal „chlapi smrdí“. Začínala se mi líbit čím dál víc.

„Povídá se, že Anne křičela: ,Jestli je mezi vámi muž, tak se zvedne a začne bojovat!‘„ Sallie si posměšně odfrkla. „Chlapi se schovávali v podpalubí jako krysy. Obě ženy popadl takový vztek, že na ně začaly střílet. Jednoho zabily a několik jich zranily včetně Kaliko Jacka.“ Chris se na manželku usmál. „Nakonec se Barnetovým vojákům postavila jen Bonnyová s Readovou. I když bojovaly jako fúrie, zajali všechny na palubě. Celou posádku nakonec pověsili.“

„Ale Anne ne.“ Vzpomněla jsem si na vyprávění Rodneyho Brincefielda. „Možná se jí podařilo utéct.“

„Takže přece jen něco víš,“ řekl Chris uznale. „V Port Royal se konal proces. Vyvolal senzaci, protože mezi obžalovanými byly dvě ženy. Readovou a Bonnyovou každý zatracoval, jelikož odmítly slušnou společnost a popíraly tradiční ženské konvence.“

„Slušnou společnost?“ vysmívala se Sallie. „Spíš upjaté mravokárce.“

„Jakmile je shledali vinnými ze zločinu pirátství,“ pokračoval Chris, „dámy vytáhly trumfy.“

„Jaké?“ zeptala jsem se.

„Břicho jako polehčující okolnost.“

„Cože?“ nechápal Hi.

„Obě tvrdily, že jsou těhotné,“ vysvětlovala Sallie. „Anglické právo zakazovalo popravit ženu, která čeká dítě, takže Anne a Mary nemohli pověsit. Ostatní se houpali na oprátce, ale ony dvě ne.“

„Kaliko Jacka oběsili a rozčtvrtili,“ řekl Shelton. „Guvernér vystavil jeho tělo v kleci u vjezdu do přístavu, aby ho viděla každá loď. Hnus.“ Konverzace na chvíli ustala.

„A dál?“ Benova první slova od chvíle, kdy jsme vstoupili do budovy. „To je záhada,“ řekl Chris. „Mary Readová podlehla ve vězení horečce. Co se stalo s Bonnyovou, nikdo neví.“

„Prý zemřela ve vězení. Podle jiných ji pověsili po porodu rok nato.“ Sallie pokrčila rameny. „Další verze je, že otec zaplatil výkupné a odvezl si ji domů do Charles Townu. Anebo že Bonnyová utekla a žila dál jako pirátka. Nic z toho se neví jistě.“

„Jedna pošahaná knížka dokonce tvrdila, že se z Bonnyové stala jeptiška,“ řekl Shelton. „Jinde psali, že se vrátila k manželovi. Všechno jsou to kraviny. Dohady, nic víc.“

Pohlédla jsem na Bonnyovou. Pěkné šaty. Šperky. Spletené vlasy.

Co se s tebou stalo? ptala jsem se v duchu. Čekal tě šťastný konec? Anebo příšerný?

„A kde je její poklad?“ vyhrkl Hi. „Bonnyová byla číslo, s ničím se moc nepárala. Co se stalo s vejvarem?“

Chris se zakřenil. „Čekal jsem, kdy se k tomu dostanete.“

„Zakopaný. Kdovíkde. Pokud vůbec existoval.“ Sallie si uhladila vlasy oběma rukama. „Dlouhé roky si všichni mysleli, že poklad ukryla na Seabrookově ostrově, ale byla to kachna. Pak se do všeobecné obliby dostal Johnův ostrov, protože některé body se shodovaly s mapou.“

„Mapou?“ ozvala jsem se nevinně.

„Ano, mapou.“ Chris se podíval na hodinky a pak došel k dřevěnému sekretáři na druhé straně místnosti. „Tady.“

Musela jsem se přemáhat, abych se nerozběhla.

„Máme už jen pár minut, ale tohle musíte vidět.“ Chris vytáhl z kapsy klíče. „Je to úchvatné.“

Za těžkými dvířky byly řady zásuvek. Chris odemkl další zámek a vytáhl spodní šuplík.

Jackpot.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

D

okument vypadal starodávně.

Zásuvka byla zakrytá skleněným víkem, takže detaily se nedaly přečíst. Ale to, co jsem viděla, vzbudilo mou představivost. A pořádně.

Mapa byla nakreslená na pomačkaném hnědém papíře o velikosti asi 30x30 centimetrů. V rozích byla přišpendlená k látkové podložce. Klikaté čáry tvořily ústřední motiv, který vypadal jako ostrov.

Dole bylo něco napsáno, ale ve slabém světle jsem nedokázala přečíst slova. Vlevo dole jsem si všimla zvláštní ilustrace. Pravý spodní roh zdobila lebka a zkřížené hnáty.

Vysvětlení bylo nasnadě. Nebezpečí. Drž se dál.

„Je to vyrobené z konopí,“ četl Shelton z mosazné destičky připevněné k zásuvce. „Celá mapa je čistá droga.“

„Teda, pánové, vy tu přechováváte nezákonný omamný látky?“ Hi potřásl hlavou. „Je mou občanskou povinností to ohlásit.“

„To je pravda,“ řekl Chris. „Ale v tom případě zavolej i do Washingtonu. Prohlášení nezávislosti je napsané na stejném papíře.“

Vtípky jsem ignorovala. Mapa byla svůdně blízko, a přitom stále tajemná a nečitelná.

„Dalo by se to nějak... víte... odstranit?“ zeptala jsem se.

„Je mi líto.“ Sallie ukázala na žárovku uvnitř sekretáře. „Obvykle to svítí, a máme zpětný projektor. Ale bez elektřiny nic lepšího nezmůžeme.“

„Bude tu i na jaře,“ řekl Chris mírně. „O důvod víc se k nám vrátit.“

„Ale já se potřebuju podívat teď!“ Ostře. Okamžitě jsem toho litovala. „Pročpak?“ Chris povytáhl obočí. „Máš v plánu najít poklad tenhle víkend?“

„A proč by ne?“ odsekl Ben.

Chris zvedl ruku ve smířlivém gestu. „Ale jistěže byste mohli. Jenže uplynulo skoro tři sta let. Nač ten spěch?“

Blahosklonnost? Benův výraz napovídal, že si to nenechá líbit. „Žádný spěch.“ Ještě jsem se zasmála, abych svým slovům dodala na efektu. „Jsem prostě jenom netrpělivá.“

„Víte, my jsme blázni do historie.“ Shelton si stoupl před Bena. „Luštit záhady je náš koníček. A jsme v tom dobří.“ Velký zubatý úsměv. „Až ho najdete, dejte vědět,“ řekla Sallie suše.

„Jestli máte rádi historii, se Sallií pořádáme ve městě strašidelné exkurze.“ Chris vytáhl ze zadní kapsy letáček. „Spousta záhad. I pirátských.“

„Hustý.“ Vzala jsem si papírek. „Určitě někdy zajdeme.“

„Přes týden v sedm večer,“ řekla Sallie. „V sobotu v osm a v deset. Ale prohlídka se uskuteční, jenom když se sejde dost lidí, jinak to nestojí za to.“

Chrisův telefon ostře zapípal. Ještě jednou.

„Už musím,“ řekl Chris. „S Colem předěláváme expozici koloniální keramiky. Určitě si myslí, že jsem se vypařil do města. Rád jsem vás poznal, děcka.“

„Děkujeme,“ zavolala jsem za jeho vzdalujícími se zády.

Sallie zasunula šuplík a zavřela dvířka sekretáře.

„A já už měla být dávno zpátky u stolu.“ Sallie spojila dlaně. „Chtěli byste ještě něco vidět?“

Sbohem, mapičko. Sotva jsem tě zahlídla.

„Ne, byli jste skvělí.“ Nechtělo se mi odcházet, ale nenapadla mě žádná záminka, jak se zdržet. „Už vám dáme pokoj.“

„Ale ne.“ Sallie mávla oběma rukama. „Klidně tu zůstaňte. Nikdo tu není. Jenom prosím vytáhněte prodlužovačku ze zásuvky, až budete odcházet.“

„Proboha, díky! Nezdržíme se dlouho.“

„Bez problémů. Vím, jaké to je, když chce člověk s kamarády něco prozkoumat a protivný personál ho nenechá o samotě.“

Kluci vydali několik nesouhlasných zvuků.

„Jistě, jistě.“ Sallie zatáhla za závěs a odhrnula ho stranou. „Ne abyste nám ukradli nějaký exponát. A nepodpalte to tady.“

„Ještě jednou díky,“ zopakovala jsem.

Salliiny podpatky klapaly chodbou.

„Opustila mě,“ Hi luskl prsty, „jakoby nic. Můj život je tragédie.“

„Srdce mi pro tebe krvácí,“ řekl Shelton. „Ale já se jí líbil víc.“

„Ten chlap byl kretén,“ mumlal Ben.

„Nezamkla to,“ zašeptala jsem.

Všichni se na mě podívali. No a?

„Dvířka sekretáře.“ Ukázala jsem na ně. „Zásuvku. Nezamkla je. Chris odešel první a klíče měl u sebe.“

Žádná reakce. No a?

„Můžeme si prohlídnout mapu pokladu,“ řekla jsem netrpělivě. „Šuplík je odemčený.“

„Ano.“ Hi se nehýbal.

„Můžeme si ji prohlídnout,“ řekl Shelton opatrně. „Pod sklem.“

Ben se tvářil víc než pochybovačně.

„Cože?“ Možná mi hlas zněl poněkud podrážděně.

„Já vím, na co myslíš,“ odvětil Hi.

„Jo? Fakt?“

„Ne.“ Ben zavrtěl hlavou. „Ani za nic.“

„Co ne? Chci si jen prostudovat mapu.“

„Tu věc krást nebudeme!“ sykl Shelton.

„Ani za nic!“ zopakoval Hi. „Nět. Nein. Non.“

„Ale no tak! Jenom se chci podívat. Přestaňte vyvádět.“

Ignorovala jsem jejich nesouhlasné pohledy, otevřela jsem sekretář, vytáhla zásuvku a naklonila se blíž.

K ničemu. Moc velká tma. Potřebovala jsem lepší světlo a víc času. Ohlédla jsem se přes rameno. Ben, Shelton i Hi stáli za mnou, jeden vedle druhého. Mračili se. Pevná stěna opozice.

Hluboký nádech.

„Kluci...“

„V žádným případě!“

„Bláznivá ženská!“

„Z jednoho maléru jsem se právě dostal!“

Fajn. Špatný začátek.

Hi si pročísl rukou vlasy. „Hele, já jsem z týhle holčičí pirátský historky stejně vedle jako ty...“

„Fakt super,“ skočila jsem mu do řeči, ale Hi mě převálcoval.

„...a moc by se mi líbilo hledat celej den poklad, ale nemáš šanci. Tohle není reálný!“

„Chceš ukrást artefakt z Charlestonského muzea!“ Shelton zalétl očima k závěsu. „Určitě tu jsou alarmy, kamery, senzory pohybu. Nedostaneme se ani tři metry daleko.“

„Podívej se kolem sebe.“ Přestala jsem předstírat, že loupež není v plánu. „Není tu elektřina! Jenom prodlužovačka. A bez šťávy nefunguje bezpečnostní systém.“

Byla to pravda. Kamery byly očividně vypnuté. Senzory pod sklem zásuvky neblikaly.

„V týhle cimře nebyla několik měsíců živá duše.“ Přejela jsem prstem vrstvu prachu na vedlejší skříňce. „Slyšel jsi Chrise. Expozici znovu otevřou až na jaře. Mapu vrátíme dřív, než si někdo všimne, že chybí.“

„Chris si všimne, až přijde zavřít sekretář,“ řekl Hi.

„Shelton může vytáhnout svoje šperháky a zásuvku za námi zamknout,“ kontrovala jsem. „Potřebujeme mapu jen na chvilku, abychom si ji zkopírovali anebo se v ní zorientovali. A Chris si možná ani nevzpomene.“

„Ne.“ Ben vykročil dopředu. „Moc velký riziko a kvůli čemu? Tohle není disneyovka. My žádnej velkej poklad nenajdeme. Vzpamatuj se!“

„Tak v tom případě se můžeme rovnou rozloučit, protože mně došly nápady.“

Chtělo se mi brečet, ale potlačila jsem to.

Momentálně jsem potřebovala přitvrdit.

„Tak to je, kluci.“ Podívala jsem se jim do očí, jednomu po druhém. „Naši rodiče s tím nic nenadělají. Z nebe nám peníze nespadnou. Buď to zkusíme, anebo to můžeme zabalit. Se záblesky si budeme muset poradit každý sám.“

Hrobové ticho. Vteřiny. Minuty. Hodiny?

„Sakra.“ Shelton si přejel rukou po čele.

„Victorie Brennanová, v celejch dějinách středních škol máš na svý okolí úplně nejhorší vliv.“ Hi schoval obličej v dlaních. „Kolik vloupaček nás čeká tentokrát? Tři? Šest? Deset?“

Ben se na mě chvíli upřeně díval. Pak se zeptal: „Jak?“

„A jak myslíš?“

Usmála jsem se a vrazila mu pořádnou facku.

„Au!“ Benovy oči se v příšeří rozzářily. „Příště prosím varování!“ řekl se zatajeným dechem.

„To by nefungovalo.“ Hiovy duhovky zežloutly. „Nejsi tak šikovnej jako já.“ Ale lesk potu ho prozradil. Věděl, že jeho schopnosti nejsou stabilní. A jak snadno může člověk ztratit kontrolu.

„Kravina, kravina, kravina!“ Shelton se třásl, když se i u něho projevil záblesk. „Mně to vždycky nahodí strach. A teď ho mám habaděj.“ Přestala jsem jim věnovat pozornost. Ponořila jsem se do sebe a pokusila zaťukat na svou vlčí DNA.

Nic.

A pak...

KLAP.

Tělem mi projela horkost. Kůže se mi rozpálila bolestí připomínající tisíc včelích žihadel. Ze všech pórů mi vytryskl pot. Zaťala jsem zuby a stáhla obličej, jak se vlk ve mně dral na povrch.

„Jsi v poho?“ zeptal se Hi.

„Jo,“ vydechla jsem. „Tentokrát to bylo horší.“

„Tohle bychom neměli dělat!“ kňučel Shelton. „Hrajeme si s ohněm.“ ,Spíš s ruskou ruletou.“ Hi se klepal. „Budu hlídat u dveří.“

,Já s tebou,“ řekl Ben.

Rychle jsem se rozhlédla po místnosti a můj laserový zrak pronikal stínem. Exponáty mi připadaly osvětlené jako při představení na Broadwayi. „Pomoz mi se zámkem na šuplíku,“ vyzvala jsem Sheltona.

„Je to hodně jednoduchý zámek,“ řekl a poklepal na něj. „Klíč tam půjde. Nejspíš se spoléhají na supermoderní senzory.“

„Doufejme, že jsem měla s elektřinou pravdu. Otevři to.“

Shelton odklopil víko s nadpřirozenou rychlostí.

Ztuhli jsme. Alarm se nerozeřval.

Zvedla jsem víko a vytáhla špendlíky. Pořád nic. Srolovala jsem mapu tak pevně, jak jsem si troufla, a chystala se ji zastrčit na záda pod košili. Ben ke mně došel a natáhl ruku. „Dej mi to.“

„Proč?“

Vytrhl mi mapu z prstů. „Nemá smysl, aby zabásli tebe, kdyby došlo na nejhorší.“ Ben ukázal prstem na Sheltona. „Zamkni to a padáme odsud.“

„Čistej vzduch,“ zašeptal Hi u závěsu. Jeho hlas zahřměl v mých nadzvukových uších. „Ale pospěšte si, točí se mi hlava.“

„Hotovo.“ Shelton si strčil do kapsy sadu šperháků a pospíchal k Hiovi. Počkali jsme, dokud nekývl hlavou k chodbě. Nejlepší uši.

„Fajn,“ řekl. „Mizíme.“

Hnali jsme se chodbou a pokoušeli se tvářit přirozeně.

Záblesk ve mně běsnil jako divoké zvíře, skoro jsem ztrácela kontrolu. Že by adrenalin? Anebo mi virus dělá v těle paseku? Kroky se mi zrychlily.

„Sluneční brýle,“ napůl jsem šeptla, napůl vyštěkla.

Čtvery brýle přistály na nosech. Bylo mi fuk, jestli to bude uvnitř budovy vypadat divně.

Štěstí stálo při nás. Nikoho jsme nepotkali. Žádnou ostrahu. Žádné civějící turisty. A u stolu vedle dveří dokonce neseděla ani Sallie.

„Už jsme skoro tam,“ sykla jsem.

Jako diváci odcházející z kina jsme vyšli do slábnoucího odpoledního světla. Za roh. Nenápadně jako bagr v koupelně. Nenuceně jako Eskymáci na poušti.

Nejsem si jistá, kdo se utrhl první, ale sázela bych na Sheltona.

Rozběhli jsme se. Nejdřív pomalu a pak rychlostí blesku. Lehký klus se změnil ve sprint na plný plyn. Nahromaděná energie se mi rozlévala do svalů a chodník mi duněl pod nohama.

KLOP.

Zpomalili jsme teprve u mola. Nemohli jsme popadnout dech a naše záblesky dohasínaly. Zhroutili jsme se na dřevěná prkna.

„Čekala mě velká budoucnost.“ Hi měl znepokojivě šarlatovou barvu. „Vejška. Doktorát. Nobelova cena. Titul sexy chlapa roku.“ Bezcílně máchl rukou. „A teď je ze mě zloděj. Aspoň že dobrej. Díkybohu.“

„A napůl pes.“ Shelton si tričkem otřel pot z brýlí. „Na to nezapomínej.“

„Správně. Genetická zrůda. To samozřejmě nemůžu ze seznamu vypustit.“

Ben je oba pleskl po hlavě. „Trapáci.“

Ignorovala jsem je. Hlavou se mi totiž honila jediná myšlenka.

Máme mapu. Máme mapu. Máme mapu.

Nevěděla jsem, co přinese zítřek, ale dnes se nám něco podařilo.

Nemám pravdu?

Slunce na západě klesalo do temně oranžových hlubin bažiny na pevnině. Tu a tam se rozsvěcovala světla. Hmyzí orchestr zahajoval večerní symfonii.

Mír. Ticho. Klid léčí.

Maličké krůčky. Jeden po druhém. Pořád kupředu. Zítra posuneme můj odvážný plán na další úroveň. Bude fungovat.

Musí.

Nemáme na výběr.

ČÁST DRUHÁ

Bukanýři

PATNÁCTÁ KAPITOLA

T

en večer jsem mapu nerozbalila.

Byla jsem utahaná. Po dramatu uplynulého dne musel hon za pokladem počkat. Odpadla jsem pár minut poté, co jsem odemkla dveře od domu.

Druhý den ráno jsme se sešli u Sheltona v garáži. Nelson Devers, technický ředitel LIRI, tenhle malý prostor přestavěl na dílnu pro opravy počítačů. Stěny lemovaly kovové police nacpané plastovými krabičkami se šroubky, matičkami, destičkami s tištěnými spoji a dalšími součástkami. Ze stropu visely fluorescenční zářivky. Uprostřed místnosti trůnil velký rýsovací stůl, hlavní pracoviště.

„Tak se do toho dáme.“ Zapnula jsem ruční světelnou lupu a rozvinula ukradenou kořist.

Mapa pokladu byla zašlá a popraskaná, ale dobře zachovalá. Papír získal barvu dijonské hořčice a voněl prachem, zatuchlinou a stářím.

Nahoře a dole se vlnil vybledlý rukopis. Uprostřed tvořily vzájemně se křížící čáry jakýsi neurčitý obrázek.

„Hm,“ zamumlal Hi a podrbal se na kulaté bradě.

„Co to ksakru je?“ Očekávala jsem hory, údolí, snad i pobřeží nebo skaliska. Jakékoli identifikovatelné znaky. Místo toho jsem se dívala na matoucí kresbu rovných a klikatých čar olemovaných jednoduchou černou obrubou.

„Kdo to maloval?“ stěžoval si Shelton. „Monet? Picasso?“

„Tři svislé čáry a sedm nebo osm vodorovných.“ Zamračila jsem se. „Pak je tu tlustý pruh, co vede odshora dolů pod tou mazanicí.“

Žádná rozpoznatelná topografie ani geografie. Dokonce ani směrové ukazatele. Nákres vypadal jako dětský obrázek anebo překrývající se piškvorky.

„To je mapa?“ zachmuřil se Ben. „Vypadá to jako čmáranice z náhodných linek.“

„Nic moc,“ souhlasila jsem.

„Soustřeď se na text,“ radil Hi. „Třeba obrázek vysvětlí.“

Nahoře na mapě byla tučným krasopisem vyvedena dvouřádková strofa. Přiložila jsem lupu a četla nahlas:

Dolů, až z hnízda Stěhovavé dámy, tam započni cestu ke splavu v temné komnatě.

„Hádanka?“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „To jako vážně?“

Šifrované verše nám čmáranici moc neosvětlily.

„Přečti to dole,“ nabádal mě Hi. „Třeba to dohromady dá nějaký smysl.“

Přesunula jsem lupu na druhou sloku. Stejný agresivní rukopis. Další nerozluštitelný vzkaz:

Prstencem Spasitele otoč v puklině propasti, pak věrného služebníka a správný most si zvol.

„Moc to nepomohlo.“ Klasický Hiův sarkasmus.

„Vždyť se to ani nerýmuje.“ Na Sheltona to evidentně neudělalo dojem.

Odpovědi se nedočkal.

Není divu, že muzeum mělo mapu zabezpečenou jen tak, aby se neřeklo, napadlo mě. Bez kontextu je k ničemu.

„Mohl by to být nákres podzemních tunelů,“ hádala jsem a ukázala na mišmaš uprostřed mapy. „Anebo jeskyní.“

„Co třeba pobřeží?“ navrhoval Hi. „Ale nevíme, kterýho ostrova.“

„Tahle mazanice může být cokoli,“ mumlal Shelton. „Co když to ani není ostrov?“

„Všechno, co se o pokladu povídá, ukazuje na ostrov.“ Hi vytáhl ze zadní kapsy kraťasů několik složených papírů. „Strávil jsem hodiny na netu. Seabrookův. Johnův. Frippův. Pár rybářů si myslí, že je to Kiawah. Ale všichni se v jedný věci shodujou - Bonnyová zakopala poklad na bariérovým ostrově.“

„Nikdo ho nenašel,“ kontroval Ben. „Takže se pletou.“

„Nestřílej posla,“ bránil se Hi. „Kromě těchhle teorií a mapy máme prdlajs.“

Jelikož nebylo co dodat, dál jsem studovala mapu a hledala vodítka.

Levý spodní roh zdobil symbol. Naklonila jsem se blíž, abych lépe viděla.

Zelenostříbrný kříž. Vysoký. Úzký. Podivně tvarovaný, nahoře lehce zakřivený doprava. V místě, kde se svislé a vodorovné rameno protínaly, byl dokreslený kruh.

Malý emblém mě zaujal. Nic podobného jsem v životě neviděla. Kříž byl krásný a pečlivě vyvedený. Ale nic mi neříkal.

„Projdeme si to,“ navrhla jsem. „Co víme o Anne Bonnyové?“

„Měla kuráž,“ začal Shelton. „V mužských šatech se s oblibou potulovala po Charles Townu. A klidně u sebe nosila spousty peněz.“

„Když jde ženská na nákup,“ poznamenal Hi suše, „nic ji nezastaví.“ Nevěnovala jsem mu pozornost. „Takže Anne si klidně chodila po městě? Veřejně?“

Shelton přikývl. „V knížce o pirátech se píše, že Bonnyová měla malý člun. Kotvila s ním mimo přístav a používala ho k cestám na pevninu.“

„Kolegyně,“ řekl Ben. „Začínám ji mít rád. Jak pojmenovala svou loď?“

„Počkej.“ Shelton zmizel v domě a za chvilku se vrátil s knihou v otrhané pevné vazbě. „Ten člun se jmenoval Sokol.“

Docvaklo mi. „Sokol?“

Shelton přisvědčil.

Znovu jsem přečetla první řádek. „Dolů, až z hnízda Stěhovavé dámy.“

„Myslím, že první verš nám radí, kde začít.“ Vzrušeně jsem klepala na slova. „Ukazuje směr ke vchodu do tunelu nebo něčeho podobného - to bude ta tlustá čára na mapě. Měli bychom hledat hnízdo Stěhovavé dámy - sokola stěhovavého.“

„Nic novýho pod sluncem,“ opáčil Hi. „Právě proto měla většina lidí v merku ostrovy, který jsem před chvílí vyjmenoval. Začátkem osmnáctýho století žily na Seabrooku i Kiawahu velký kolonie sokolů stěhovavých.“

„Hledači pokladů kopali pod každým sokolím hnízdem ve státě,“ dodal Ben. „A našli velký kulový.“

Nevnímala jsem je. Mozek spojoval roztroušené body. „Sokol... stěhovavý...“

Shelton stiskl zamyšleně rty. „Myslíš, že v tý básni se nemluví o ptácích, ale o jejím člunu? Ale copak člun může mít hnízdo?“

„Ne,“ zarazila jsem ho pohybem ruky. „Nechápeš souvislosti. V básni se zmiňuje Stěhovavá dáma. A dokonce s velkým S.“

Shelton se zakřenil: „Nerozumím.“

„Anne Bonnyová pojmenovala svůj člun Sokol. Tou Stěhovavou dámou by mohla být ona sama.“

„Takže musíme hledat hnízdo Anne Bonnyový,“ shrnul Hi.

„Ale to nedává smysl,“ řekl Ben.

„Počkejte,“ umlčela jsem je. „Nechte mě chvíli přemýšlet.“

Všichni zmlkli.

„Když se Bonnyová vydávala do města,“ zeptala jsem se, „kde se Sokolem kotvila? V přístavu byly určitě hlídky.“

„Všude ne,“ opáčil Shelton. „Určitě by se našlo nějaký molo, kde by ji nikdo neviděl.“

„Dá se to zjistit?“

„Jasně.“ Shelton začal listovat v knize.

„Co se ti honí hlavou ?“ zeptal se Ben.

„Bonnyová se ráda schovávala přímo pod lampou, je to tak?“

„Jo.“

„Co když tak zakopala i poklad?“

Hi svraštil obočí. „Myslíš, že kořist schovala někde ve městě? Ve starým Charles Townu? Novej pohled na věc, víc ti neřeknu.“

„Takže,“ začal pomalu Ben, „ty tvrdíš, že hnízdo Stěhovavé dámy může být místo, kde Anne Bonnyová kotvila se Sokolem?“

„Je to jen teorie.“

„Mám to!“ Shelton zabodl prst do knihy. „Píše se tu, že Bonnyová používala molo na East Bay Street. Když bylo potřeba, mohla rychle zmizet.“

„Hm.“ Hi se zhoupl na patách a zahleděl se do stropu.

„Co je, Hii?“ Nesnáším, když z něj musím odpověď páčit heverem. „No...“ váhal Hi. „Mořský jeskyně.“

Netrpělivostí jsem skoro začala dupat. „Mohl bys to trochu rozvést?“ Hi se obrátil na Sheltona. „Chytáš tady wifi?“

„Jo, proč?“

Hi se vydal ke svému domu.

Uběhlo několik minut.

„Jestli si dělá burrito,“ zavrčel Ben, „tak mu jednu natáhnu.“

„Ale no tak,“ ozval se Hi ve dveřích. Nesl notebook. „Trpělivost! Doktor Hiram vám totiž za chvíli vyrazí dech.“

„Vymáčkni se,“ zavrčel Shelton.

„East Bay Street vede podél východního okraje poloostrova, že jo?“ začal Hi učeným tónem. „Pobřeží je přecpaný mořskýma jeskyněma, a některý jsou dokonce pod ulicemi města.“

„Jak to víš?“ Ben. Skepticky.

„Prostě to vím,“ odpálil ho Hi. „Strejda je urbanista a já mám rád mapy.“

Hi stiskl několik tlačítek a pak otočil notebook, aby nám ukázal geologickou mapu Charlestonu. Levá strana poloostrova byla posetá maličkými tečkami.

Další cvaknutí v hlavě. „No jasně.“

Obrátily se ke mně tři páry očí.

„Sokoli stěhovaví hnízdí v jeskyních,“ řekla jsem.

„No a?“

„Anne Bonnyová určitě kotvila se Sokolem u mořských jeskyní v East Bay.“

„Aha,“ řekl Shelton. Ben se pořád tvářil nechápavě.

„Sokol Anne Bonnyové,“ řekla jsem a rukou naznačila uvozovky, „hnízdil na East Bay Street.“ Nechala jsem je, aby to strávili. „S pátráním bychom měli začít v centru.“

„Proto jsem přinesl počítač,“ prohlásil Hi. „Koukejte.“

Vytáhl iPhone a vyfotografoval mapu pokladu.

„Krok jedna.“

Stáhl obrázek do notebooku.

„Krok dvě.“

„Trapáku,“ uchichtl se Shelton.

Hi zakýval prstem. „Neruš mistra v práci. Krok tři.“

Otevřel firefox a načetl satelitní mapu Charlestonu. Pak dvakrát klikl na fotku mapy pokladu a zobrazil obě vedle sebe.

„Už chápu.“ Shelton si posunul brýle. „Když mě k tomu pustíš, udělám to ještě líp.“

„Sem si říkal, jak dlouho ti to bude trvat,“ ucedil Hi a ustoupil. „Do toho, hackere.“

Očima jsem bloudila z jednoho na druhého. „Pořád netuším, co vy dva děláte.“

„Hi měl dobrý nápad,“ řekl Shelton. „Výjimečně. Upravím fotku mapy, aby na ní zůstaly jen čáry. Pak ji překryju satelitním snímkem a uvidíme, jestli se to bude někde shodovat.“

Klikity klik. „Ty rovný čáry na mapě... mohly by to být ulice?“

„Fajn.“ Shelton otevřel nový prohlížeč. „Porovnáme je s mapou starého Charles Townu.

Po pouhém milionu přeskoků v kyberprostoru Shelton objevil plán města z roku 1756.

„Časově to sedí,“ prohlásil.

Dalších několik minut jsme mapy porovnávali. Bylo to jako pátrat po jehle v kupce sena.

Hi nakonec objevil pár záchytných bodů.

„Prověř to!“ Hlas mu přeskočil. „Tyhle dvě rovný čáry se táhnou přes East Bay Street a Church Street. Myslím, že jsme na něco kápli.“

„Můžeme začít pátrat.“ Shelton praštil Hie pěstí a oba odskočili dozadu. Jak malí.

Ben si odfrkl. „Pirátský poklad přece nemůže být zakopaný pod East Bay Street, sakra. Je to uprostřed města. Dávno by ho někdo našel.“

„Moc podzemní infrastruktury tam není,“ poznamenal Hi. „Kvůli jeskyním. Nevede tam ani kanalizace.“

„A právě tam bývaly doky.“ Sheltonův hlas zněl o poznání živěji. „Tam, kde Bonnyová kotvila.“

Mozek se mi rozjel na plné obrátky a začal skládat střípky. „Jestli je naše teorie správná, vchod do tunelu by měl být blízko mola.“

„Musíme to tam prohledat,“ řekl Hi, tvář zrudlou vzrušením. „Sklepy, suterény, krypty, všechno, co je pod zemí.“

„A nešlo by to z pobřeží?“ zeptala jsem se pochybovačně.

Hi zavrtěl hlavou. „Jeskyně zahrazuje vlnolam u Battery. Bez potápěčskýho vybavení si ani neškrtneš.“

Luskla jsem prsty. „Mám to.“

Teď jsem se pro změnu rozběhla domů já. Dvacet kroků ke dveřím, nahoru po schodech do pokoje. Chvilku jsem prohledávala kapsy a pak spěchala zpátky dolů. Celé mi to zabralo ani ne deset minut.

„Působivý,“ řekl Hi. „Ale já nesl těžkej počítač.“

„Vím, jak se dostaneme do podzemí.“ Ukázala jsem jim zmačkaný leták. „Měl by někdo zájem o strašidelnou exkurzi?“

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

D

uchové budou muset počkat.

Kit zazdil můj návrh v okamžiku, kdy jsem ho přednesla.

„Ani nápad,“ řekl. „Pořád jsi ve zkušební lhůtě. A to znamená, že ve středu večer do města nejdeš. Tečka.“

Nehnuly s ním ani nejpropracovanější argumenty.

Následoval příval esemesek. Rodiče ostatních virátů zaujali stejný postoj. Budeme to muset nechat na jindy.

Přemohla jsem se a neurazila se. Potřebovala jsem dostat Kita na svou stranu. A tak poslušná dcerka Tory celé odpoledne uklízela skříň, večer si přisedla na gauč a koukala s tatíkem na televizi.

Paráda.

Coop udělal tři kolečka a pak sebou plácl na deku. Byl spokojený, že jsme se s Kitem usadili, a dal si šlofíka.

O svých současných aktivitách jsem se nezmiňovala. Jachtový klub. Muzeum. Piráti z Chuck Townu. Ani v nejmenším jsem nestála o to, aby si Kit posvítil na můj denní program. Každý pokus o rozhovor jsem odrážela vágní, nicneříkající odpovědí. Nakonec ztratil zájem.

O Anne Bonnyové samozřejmě ani slovo. Riziko pomine teprve ve chvíli, kdy vrátím ukradený dokument. Oba kurátoři mě dokážou identifikovat. Čím míň lidí myslí na pirátský poklad, tím líp.

Můj vyhýbavý postoj měl ovšem ještě další důvod. Kit by si totiž určitě myslel, že mi přeskočilo. Anebo že se chovám jak malý harant, což by bylo ještě horší.

Upřímně, asi bych s ním musela souhlasit. Zakopaný poklad je tím nejsměšnějším řešením našeho problému, které si člověk dokáže představit. Jenomže my nic jiného nemáme.

Směšný plán je lepší než žádný.

„Sběratelé kostí?“ Kit se uvelebil a nohy hodil na konferenční stolek. „V poho.“

Mlčky jsme se dívali na televizi a občas jsme se zasmáli vtípkům. Uvolnila jsem se. Trávit čas s Kitem není zas tak špatné. Slíbila jsem si, že to budu dělat častěji.

Jenomže pak si vzal do hlavy, že si bude povídat.

„Dneska jsem mluvil s jedním chlápkem z Minnesoty.“

„O čem?“

„O práci pro lesní správu. U jezera Winnibigoshish. Nemuselo by to být špatné.“

„Winni... co?“

„Přírodní rezervace Chippewa.“ Kit se naklonil dopředu. „Je tam krásně, všude jezera a lesy. Spousta zábavy. Kajak. Turistika. Rybaření na zamrzlé hladině. Sáňkování. Každý den bys mohla lyžovat.“

„Já neumím lyžovat, Kite.“

„Mohla bys chodit do kurzu. Anebo jezdit na běžkách. Je to tam hodně oblíbený sport. Bydleli bychom v Cohassetu, což není tak...“

„Přestaň!“

Coop trhl hlavou.

Kit sebou cukl.

„Ty to prostě nechápeš!“ Uvědomovala jsem si, že ztrácím nervy. Ale nemohla jsem si pomoct. „Já se nechci stěhovat nikam. Chci zůstat tady!“

„Musím si najít práci, Tory,“ začal Kit opatrně. „Ani já nechci, aby ústav zavřeli, jenomže to nezávisí na mně. A musím se o tebe postarat.“

„Zatím mě jenom zavíráš.“

Nebylo to fér. Ale mně to bylo fuk. Prostě mi to vyletělo z pusy. „Přestěhoval jsi mě na jih, a když jsem se konečně zabydlela, bum... je po všem? Jen tak? A čekáš, že ti na všechno kejvnu? Že se s tím smířím a ani neceknu?“

„Pokouším se najít místo, kde by se ti líbilo.“

„Kecy! Před půl minutou jsi mi vnucoval báječný ledový sever. Rybaření? Děláš si srandu?“

„A co mám teda dělat?“ odpálil mě. „Poraď mi.“

„Zařiď, abychom tu mohli zůstat.“

Kit otevřel pusu. Čekala jsem vzteklou odpověď. Pak si to ale rozmyslel, zavřel oči, zhluboka se nadechl a promnul si obličej. Když promluvil, zlost byla ta tam.

„Kéž bych to dokázal, Tory. Opravdu. Ale některé věci prostě ovlivnit nemůžu.“

„To nestačí.“

„Ne. Nestačí. Je mi nanic z toho, že tě táhnu zase pryč, tak brzy po...“ Ztichl. Uběhlo už devět měsíců, ale on pořád nedokázal o mamince mluvit. „Už nevím, co říct,“ prohlásil nakonec.

Coop se ke mně přiloudal a strčil mi čumák do klína. Modré oči se na mě zadívaly. Volaly mě.

„Já vím, že to není tvoje vina,“ řekla jsem. „Prostě...“

Nedokázala jsem zformulovat větu. Chovám se sobecky a nedospěle jako rozmazlený fracek. Cožpak můžu obviňovat Kita? Jenomže na to, abych se omluvila, jsem měla moc velký vztek.

„Vezmu Coopa na procházku.“

Přešla jsem místnost a z věšáku sebrala vodítko. Kit se mě nepokoušel zastavit.

„Dávej pozor. Je pozdě.“

Coop vypálil ke dveřím nadšený představou noční vycházky. Vodítko jsem mu nepřipnula, nechala jsem ho běžet na volno.

Venku zářil měsíc jako jasný reflektor. Vánek mi cuchal vlasy. Vzduch byl teplý a vlhký, ale příjemný.

Kráčela jsem tmou a pořádně se styděla. Zase jsem ošklivě vyjela na Kita. Je to můj táta. Chce pro mě to nejlepší a miluje mě víc než kohokoli jiného na světě. Proč si z něj dělám fackovacího panáka? K čemu to je?

Coop se rozběhl po pláži, honil kraby a osamocené noční ptáky.

V kapse mi píplo a zavibrovalo. Esemeska.

Neměla jsem chuť ji číst. Nejspíš to bude Kitova srdceryvná prosba o odpuštění. Další dávku pocitu viny jsem neměla zapotřebí.

Zvědavost však zvítězila.

Vytáhla jsem iPhone a ťukla na displej.

Jason Taylor.

Bezva.

Načetla jsem zprávu.

Jason se omlouval, že mě nechal v jachtovém klubu samotnou. Zrovna se doslechl, co se tam stalo, a je mu z toho hrozně. Bla bla bla. Mohla bych mu odepsat?

Vymazat.

Na tohle jsem neměla náladu. Z nějakého důvodu mě vzkaz naštval. Kde sakra Jason byl? Zmizel pět minut poté, co jsem vystoupila na molo. A to sliboval, že mě tam provede.

A proč se omlouvá? Jason přece nemůže za to, že na mě vystartovala Velká trojka. Nic mi nedluží. Nemá v popisu práce chránit mou čest.

Rozčiloval mě. Dovedu se o sebe postarat sama.

„Proč se to vždycky seběhne všechno najednou?“ zeptala jsem se půlměsíce nad sebou.

Coop se na mě podíval z rákosí, doběhl ke mně a olízl mi ruku.

Najednou ztuhl. Otočil hlavu k našemu domu.

„Děje se něco?“ zašeptala jsem.

Coop udělal krok vpřed, napjal svaly a zavrčel. Naježil srst na hřbetě a zíral do tmy.

Došlo mi, že je noc a já jsem sama na temné pláži uprostřed pustiny.

Strnula jsem a poslouchala.

Šustění přesýpajícího se písku. Třepotající se nylon.

Namáhala jsem oči. Objevil se stín, získával tvar, hustší než okolní černota.

A stál přímo mezi mnou a naším domem.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

„B

rzdi, Coope.“

Napětí opadlo. Hlas jsem znala.

Shelton k nám opatrně kráčel, aby dal vlčákovi čas. Ačkoli byl Coop pořád ještě štěně, vážil skoro třicet kilo a dokázal napáchat pěknou škodu. „Klid, hochu.“ Podrbala jsem psa za uchem. „Patří k nám.“

Coop konečně zachytil Sheltonův pach, blafnul a zavrtěl ocasem. „Stává se z něj hlídací pes,“ poznamenal Shelton. „Ještě že jsme spolu zadobře.“

Coop vyběhl dopředu a skočil předními tlapkami Sheltonovi na prsa. „Fajn, fajn!“ Shelton se snažil udržet rovnováhu. „I mně se po tobě stýskalo.“ Mlaskla jsem. Coop se mi vrátil k noze, ale hned zas vyrazil hledat kraby.

„Co se děje?“ zeptala jsem se s předstíranou lehkostí.

„Stalo se ti něco?“ Shelton mi to nezbaštil.

„Pohádala jsem se s Kitem. Ano, byla to moje vina.“

„Já si taky musím doma dávat pozor na jazyk. Naši jsou vynervovaní, skoro nemluví.“

„Proto jsi venku?“

„Ne, šel jsem tě hledat. Tvůj táta říkal, že jsi vzala Coopa na procházku.“

„No, tak jsi mě našel.“

Coop nás zavedl zpátky k molu. Kráčeli jsme za ním a nechali ho, aby určoval tempo.

„Kvůli čemu jste se s Kitem pohádali?“ chtěl vědět Shelton.

„Kvůli stěhování.“ Povzdechla jsem si. „Pořád mi předhazuje nové pracovní nabídky po celé zemi. Já vím, že to není pravda, ale občas mi připadá, že mu vůbec nezáleží na tom, co cítím. A tak jsem se přestala ovládat a vyjela na něj. Titul Dcera roku mi letos fakt nehrozí.“

Několik metrů jsme ušli mlčky.

„Dělám si starosti kvůli Šeptě a ostatním zvířatům na Loggerheadu. Ten ostrov je výjimečný. Prodat ho stavařům by byl zločin.“

„Pamatuješ, jak si Hi kecnul na Mrtvý kočce do mraveniště?“ zasmál se Shelton. „Zrovna on! Ještě týden se drbal.“

Rozesmála jsem se. „Anebo jak Bena honily opice.“

„To byly časy,“ řekl Shelton. „Moc prima časy,“ dodal skoro šeptem. Dalších pár kroků bylo ticho. Vzpomínky na Loggerhead mě rozesmutnily.

Změnila jsem téma. „Co jsi mi chtěl?“

„Jo, jasně. Na netu jsem něco našel,“ odpověděl Shelton. „O Anne Bonnyové.“

„Super.“ Nedokázalo mě to nadchnout. Po hádce s Kitem mi pátrání po pokladu připadalo dětinské.

Jenomže Shelton měl nadšení za nás za oba.

„Nudil jsem se, a tak jsem začal googlovat jména a věty. Anne Bonnyová. Mapa pokladu. Cokoli mě napadlo. Asi hodinu jsem jenom ztrácel čas. Ale pak jsem našel tuhle lahůdku.“

Něco mi podával, patrně vytištěnou stránku.

„Je tma,“ řekla jsem. „Co to je?“

„Inzerát. V zastavárně v severním Charlestonu prodávají krabici pirátských artefaktů.“

„To je všechno?“ Sheltonova naivita mě překvapila. Věci z frcu? „Poslouchej přece. Tvrdí, že tam jsou i papíry, co patřily Anne Bonnyové.“

„A ty tomu věříš?“

Shelton přisvědčil. Zamyslela jsem se.

„Počkej moment. Kterou část severního Charlestonu máš na mysli?“

„No, není zrovna nóbl,“ připustil Shelton. „Myers.“

„Myers.“ Jedna z nejhorších čtvrtí ve městě. Možná v celém státě. „Určitě to není tak hrozný,“ mumlal Shelton. „Pojedeme tam ve dne.“

„Tak abychom si rozuměli.“ Zastavila jsem se. „Ty chceš jít do zastavárny v Myers kvůli inzerátu na pirátské artefakty, ve kterých je zmínka o Anne Bonnyové? To myslíš vážně?“

„Ještě jsem ti neřekl všechno.“

„Jsem jedno velký ucho.“

„Pojď sem na světlo.“ Shelton spěchal k molu a já za ním.

„Podívej se pořádně.“ Strčil mi papír do ruky.

Prohlédla jsem si ho. V přítmí jsem stěží rozeznávala písmena. Běžný inzerát. Opravdová pirátská sbírka. Vzácné dokumenty. Anne Bonnyová. Nevyčíslitelná hodnota. Historické. A tak dál a tak dál.

Už jsem to chtěla vzdát, když jsem si toho všimla.

„Páni.“

„Jo,“ řekl Shelton. „Tak co myslíš? Neměli bychom se na to mrknout?“

„Jo. Měli.“

Inzerát byl v obdélníkovém rámečku a všechny rohy zdobily obrázky. Lebka a zkřížené hnáty. Dýka. Truhla s pokladem. Obyčejné motivy. Zato vpravo dole...

Kříž. Vysoký a úzký, s kruhem uprostřed, zvláštně tvarovaný s horním ramenem zakřiveným doprava.

„Kdepak jsme to už viděli?“ přehrával Shelton.

Plácli jsme si a ozvěna tlesknutí našich dlaní se nesla vysoko nad hladinou.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

„J

ak se tam dostaneme?“ Hi si otřel pot z čela.

Sešli jsme se na asfaltovém plácku za domy. Slunce pálilo jak o život. Bylo ještě ráno, ale už pořádný hic.

Shelton zadával adresu zastavárny do gépéesky na mobilu. Měl na sobě bílé tričko polo a béžové kapsáčové kraťasy. Vedle něho stál jako obvykle mlčící Ben v černém triku a džínách. Horko mu nikdy nevadilo.

„Ben bude řídit,“ řekla jsem.

„Fakt?“ ozval se Ben.

„Kit je v práci. Vezmem si jeho auto.“

„A Kit říkal, že si můžeme půjčit jeho 4runner?“ zapochyboval Shelton.

„Nikdy neřekl, že nemůžeme. Jako alibi to stačí.“

„A jak to máš vymyšlený?“ zeptal se Hi.

„Když se Kit naštve, budu si hrát na blbou a omluvím se. Napoprvé mi to promine.“

„Nehodlám krást auto tvýho táty,“ ozval se neústupně Ben. „Zavolej mu.“

„Věř mi, nedozví se to.“ Podívala jsem se na hodinky. „Máme šest hodin, abychom dojeli tam i zpátky. To zvládnem pětkrát.“

Musela jsem mu trošku zmáčknout ego. „Umíš přece řídit, nebo snad ne?“

„Jasně že umím!“ Před měsícem, když jsme měli všichni domácí vězení, si Ben udělal řidičák. „O to nejde.“

„Jinou možnost nemáme,“ řekl Shelton. „Do severního Charlestonu se na člunu nedostanem.“

Ben mlčel.

„No tak!“ Na Hiově blankytně modré havajské košili se v podpaží tvořily koláče od potu. „Stojíme na nejrozpálenějším místě planety Země. Jedem!“

„Tak dobře. Všichni si zapnete pásy. Žádný rádio. Žádný rozptylování.“ Ben střelil po Hiovi přísným pohledem. „A žádný připomínky k jízdě.“

„Tvoje minus,“ poznamenal Hi. „Bude to jízda smrti.“

Za pět minut jsme už frčeli po neoznačené jednoproudové asfaltce spojující Morris a Folly. Projeli jsme Folly Beach, napojili se na státní dálnici 171 a zatočili na sever k Jamesově ostrovu.

Kvůli Hiovi jsem pustila klimošku na maximum, ale jelikož jsem si oblékla jen tílko bez rukávů, kraťasy a sandály, arktický závan mi okamžitě vyvolal husí kůži.

Vyhověli jsme Benově požadavku a při jízdě mlčeli. Bylo to zvláštní cestovat pohromadě jedním autem. První vyjížďka virátů. Za okny po obou stranách ubíhala krajina, tu a tam se z hladiny zvedl heron nebo jeřáb na dlouhých tenkých nohou.

Na rychlostní silnici Jamesova ostrova jsme zahnuli doprava, projeli centrem a pokračovali po Calhoun Street. Znovu doprava na King Street, na sever, daleko od turistických historických čtvrtí, kam obvykle chodíme.

Minuli jsme most přes řeku Cooper, dělicí linii mezi čtvrtí bílých a modrých límečků. Po několika metrech jsme se ocitli v severním Charlestonu.

Myers je drsná čtvrť, plná zchátralých domů, laciných věžáků, obchodů s alkoholem a zastaváren. Patří k nejchudším místům v Americe. Jen málokterý místní obyvatel dokončí střední školu a vysokoškoláka tu najdete opravdu stěží. Zločiny jsou tu na denním pořádku a bývají hodně násilné.

Ti, kteří mají štěstí a seženou zaměstnání, pracují většinou v továrnách nebo jako nádeníci. Bezdomovci a nezaměstnaní se slézají na nárožích, fetují a pijí, aby unikli realitě života.

Myers nepatří ke čtvrtím, kam by člověk jezdil, kdyby nemusel.

Hi se natáhl a zamkl dveře auta.

„Příští doprava,“ navigoval Shelton. Pak dodal: „Nalevo by měla být Batesova zastavárna.“

„Jsme si stoprocentně jistí, že chceme vystoupit z auta?“ zeptal se Hi o poznání vyšším hlasem. „Třeba tu už nebude, až se vrátíme.“

„Zaparkuju před vchodem,“ odpověděl Ben se stejným napětím v hlase.

„Nic se nám nestane,“ přesvědčovala jsem je. „Rychle dovnitř a ven.“

„Jo, to říká vždycky,“ zamumlal Hi a škrábal se z auta.

Batesova zastavárna byla posledním krámem v polorozpadlé obchodní pasáži zahrnující prádelnu, nehtové studio, kulečníkovou hernu a baptistickou modlitebnu.

Název obchodu byl vyvedený tučným písmem na červeném štítu. Za zavřenými okny bylo vystavené zaprášené zboží. Devítimilimetrové kamery. Sada bubnů. Malá smutná sbírka zlatých hodinek.

A pistole. Spousta pistolí.

Ben se ramenem opřel o pevné dveře z nerezové oceli. Nic.

„Zkus zvonek,“ vybídl ho Shelton.

Chvilku jsme počkali a nečinně zírali do bezpečnostní kamery zabudované v kovové kleci. Ozval se bzučák, cvakl zámek a my mohli dovnitř.

Ze stropu tu visely holé žárovky, které stěží osvětlovaly vitríny z kouřového skla u betonových zdí. I na zastavárnu to bylo dost bezútěšné místo.

Po celé délce zadní stěny se táhl masivní dřevěný pult. Za ním seděl obrovský černoch a počítal svazek bankovek. Odhadovala jsem ho tak na sto třicet kilo. Malý, prořídlé vlasy, oblečený do vybledlých černých kalhot, trička polo s logem UPS a červeno-bílých tenisek Jordans.

Z koutku úst mu visel nezapálený doutník. Stolička podpírající jeho ohromnou zadnici vypadala, že to každou chvilku vzdá.

„Potřebujete něco?“ Ani se na nás nepodíval.

„Jen se porozhlídnem, díky.“ Kdybychom řekli, proč jsme přišli, okamžitě by našponoval cenu.

„Aha.“ Nenamáhal se zvednout oči. „Bonga jsou támhle v rohu. Jen pro informaci.“

Paráda. Myslí si, že hulíme trávu.

„Rozdělíme se,“ zašeptala jsem. „Až uvidíte sbírku, poškrábejte se na hlavě.“

Vykročili jsme různými směry a teprve teď upoutali pozornost prodavače.

„Ať vás ani nenapadne nějaká levárna.“ Palcem se bodl do hrudníku. „Tohle je můj krám, krám Lonnieho Batese. Žádný blbosti netoleruju.“

„Jistě, pane,“ kvikl Shelton. „Žádná levárna.“

„No proto.“ Znovu ten palec. „A nezapomeňte, že vás musim zase pustit ven.“

Bates se vrátil k počítání.

Zaregistrovala jsem pohyb a podívala se doprava. Hi se škrábal na kebuli oběma rukama. Fakt nenápadný. Všichni jsme se otočili a vydali k němu.

Ukázal na bednu ležící na polici přišroubované ke stěně. Prozkoumali jsme její zpřeházený obsah. Zaprášené papíry. Suvenýr v podobě pásky na oko od Pirate Aquarium. Kostýmová bižuterie. Dva třírohé klobouky. Repliky mušket. Zmuchlaná vlajka s lebkou a hnáty vyrobená v Číně.

„Kraviny,“ zašeptal Ben. „Bezcenný krámy.“

„Koukám, že jste kápli na vzácný starožitnosti.“ Bates se vysoukal ze stoličky a valil se k nám. „Dědictví nezměrný ceny.“

Shelton si odfrkl. „Tyhle krámy se dají koupit v obchodě Party City. A v lepším stavu.“

„To není pravda.“ Bates vytáhl bednu z police. „Nějaký věci sem přišly pozdějc, ale ta bedna je plná historickejch dokumentů. Vod samotnýho Černovouse. A Anne Bonnyový.“

Masité ruce vytáhly zpod kýčovitých suvenýrů štos papírů.

Pulz se mi zrychlil. Bates měl pravdu. Dokumenty byly buď velmi staré, nebo dokonale zfalšované. V prvním případě mohly mít i nějakou cenu. „Musela bych je nechat prozkoumat,“ řekla jsem. „Ověřit, že jsou pravé.“

„Tak to pardon, beru jen platící zákazníky.“ Bates si přitiskl lejstra k hrudi. „Nemůžu riskovat, že zničíte historický dokumenty.“

Sakra! Potřebovala jsem zkontrolovat symboly. Abych si byla jistá. A to znamenalo handrkovat se s tímhle umaštěným šejdířem.

Vtom jsem dostala šílený nápad. Nebezpečný. Nezodpovědný.

Ale předtím to fungovalo. Pěkně si to očichám.

Slíbila jsem, že to dělat nebudu, jenomže zoufalé chvíle vyžadují zoufalé činy. Potřebovali jsme výhodu. A rychle, než dostanu strach.

„Máte tu toaletu?“ zeptala jsem se.

„A kde si myslíš, že jseš? V lázních?“ Bates pohodil hlavou. „Dojdi si vedle do prádelny.“

„Úplně sama? Nemohla bych prosím u vás?“

„Neuvěřitelný.“ Obrátil oči v sloup a ukázal dozadu. „Skrz korálky.“

„Díky.“

„A na nic nešahej. Vzadu mám taky kamery.“

Vytřeštila jsem oči.

„Ale ne, sakra, na záchodě ne.“ Bates se podrbal na čele. „Ale ruce do kapes, jasný?“

Rychle jsem prošla závěsem a chvilku poslouchala, abych si byla jistá, že mě Bates nesleduje. Kdepak. Měl plné ruce práce s tím, jak šponoval nevyčíslitelnou hodnotu sbírky. Zamkla jsem se na záchodě. Připravená? Ne tak docela.

Vyklepala jsem si ruce a nohy. Několikrát se zhluboka nadechla. Zavřela jsem oči. A bylo to.

KLAP.

Záblesk přišel snadno, jako kdyby číhal těsně pod povrchem.

Ale ne bez bolesti.

Ruce i nohy se mi rozklepaly. Celé tělo jsem měla v jednom ohni. Za očima mi blikalo světlo. Téměř jsem zasténala, ale zaťala jsem zuby a zůstala zticha.

Mlčky jsem se nechala nést vlnou pradávné energie. Prošla transformací.

Zrak se mi naladil na hyperfokus. Tělo mi hořelo silou instinktů.

V uších mi zvonila ladička.

A jde se na to.

Nasadila jsem si sluneční brýle, spláchla a vykročila zpět ke korálkovému závěsu. Navenek nenuceně, ale srdce jsem měla až v krku.

Bates pořád zpracovával kluky. Zdálo se, že jeho náporu začínají odolávat.

Shelton si všiml brýlí a zamračil se. Pak vykulil oči a šťouchl loktem do Hie. Ten do Bena.

Pochopili.

„Je tu moc světla,“ řekla jsem.

Bates se na mě pobaveně podíval. V obchodě byla tma jak v jeskyni.

Teď! Než ztratím kontrolu.

„Pane Batesi, víte, já myslím, že nejsou opravdové,“ řekla jsem. „Určitě jsou zajímavé, ale velkou cenu nemají.“

„Ale no tak, děvče. Tohle jsou vzácný, cenný věcičky,“ nedal se Bates. „Neobyčejně hodnotný. Koupil jsem je od váženýho sběratele.“

„Fakt? Od koho? Myslím, že vás napálil.“

„To je moje věc, o to se ty nestarej.“ Překřížil paže velikosti telefonních stožárů. „Pět set babek. Ani o chlup míň.“

Bates nasadil neproniknutelný pokerový výraz. Neviděla jsem do něj.

Ale naštěstí jsem měla jiné nástroje.

Nenápadně jsem nasála vzduch. Čichala. Třídila. Odlišila jsem jeho pach a málem mě to odhodilo dozadu.

Cibule. Káva. Česnek. Pot v záhybech kůže. Laciná voda po holení.

Divoce jsem se rozkašlala, až mi skoro spadly brýle.

„Je ti špatně, holka?“ Bates přimhouřil oči.

Hi rychle odvedl jeho pozornost.

„Můžete dokázat, že jsou ty papíry pravý?“ zeptal se. „Máte nějakej doklad? Určitě si vedete evidenci, že jo?“

„Já ti nic dokazovat nemusím, chlapečku,“ odsekl netrpělivě Bates. „Kup, nebo nech bejt. Když nekoupíš ty, koupí jinej.“

Obrnila jsem se a znovu se nadechla. Z toho smradu se mi udělalo zle, ale tentokrát jsem se dovedla ovládnout. Nos třídil, rozděloval, škatulkoval.

Začala jsem vnímat i další pachy. Jeden převážil nad ostatními, byl slaný a štiplavý jako ručník namočený v kočičí moči.

Pojmenovala jsem si ho, i když sama ani nevím jak.

Podvod. Bates lže.

„Vy věříte, že ta krabice má nějakou cenu?“ zeptala jsem se.

„Já to vím, slečinko.“

Štiplavá pachuť zesílila.

Lež.

A přidal se další pach. Zatuchlý. Odporný. Nasládlý.

Obava.

Bates se bojí, že prokoukneme jeho blafování.

A má proč.

„Ne, díky, nebereme. Půjdeme, kluci?“

„No tak, počkejte přece. Neřek jsem, že se nemůžem dohodnout.“ Bates si přejel rukou po bradě. „Dvě stě pade.“

„Dvacet babek,“ kontroval Hi. „Za všechno.“

„Dvacet dolarů!?! To je zlodějina!“ Bates přimhouřil oči do úzkých štěrbinek. „Sto padesát.“

Oba pachy se vracely ve vlnách.

„Díky za váš čas.“ Kývla jsem hlavou ke dveřím. „Padáme.“

„Fajn. Za stovku. Poslední nabídka.“

Ucítila jsem nový pach. Kovový. Těžký. Jako železné hobliny. Rozhodnutí. Níž už Bates nepůjde.

„Dobře,“ řekla jsem. „Sheltone, zaplať pánovi.“

Shelton odpočítal pět dvacetidolarovek, což činilo asi polovinu naší společné kasy. Bates vypsal účet a podal krabici Benovi.

„Hodně štěstí,“ zachechtal se. „V tý bedně jsou samý blbiny. Dal jsem za to všechno dvacet doláčů.“

„Ještě jednou díky,“ odpálil ho Shelton. „My totiž víme, že papíry jsou pravé. Nebylo od vás moc chytrý, že jste na inzerát nechal otisknout symbol z mapy.“

Ben do něj strčil, jenomže škoda už byla napáchaná.

„Co to povídáš?“

„Nic,“ mumlal Shelton. „Dělal jsem si srandu.“

„Symbol z mapy?“ Bates povytáhl obočí. „Jakou mapu sakra myslíš?“ Dobrá práce, Sheltone!

Hledala jsem důvěryhodnou odpověď. Nic. Zvýšil se mi krevní tlak.

KLOP.

Záblesk pominul. Zavrávorala jsem, ale udržela se na nohou. Hi mě chytil za paži.

„Dobrý?“ zašeptal.

Roztřeseně jsem přikývla.

„Klid. Ať neomdlíš.“

„Stačí mi vteřinka.“ Hlava se mi motala jako na kolotoči.

Bates se tvářil zmateně. „Jak víte o mým inzerátu?“ A pak mu to došlo. Rozzuřil se.

„Vy jste to na mě hráli!“ supěl. „Dělali jste blbý, jako že nevíte, proč jste přišli. Kecy. Celou tu dobu vám šlo o bednu.“

Bates vykročil k Sheltonovi. „Zapomeň na to. Nic jsem vám neprodal.“

„Pozdě.“ Ben položil ruku na krabici. „Obchod je obchod. Vzal jste si peníze. My máme účet. Hotovo.“

„To myslíš vážně?“

Ben ani nemrkl.

„Fajn!“ Bates třeštil oči jako golfové míčky. „Vypadněte z mýho krámu! A dávejte si majzla, tady v okolí není bezpečno. Bejt váma, frčím rovnou domů.“

S tím se nedalo nesouhlasit. Všichni jsme rychle vykročili ke dveřím.

„Počkat!“ Bates ukázal na mě. „Podepiš účet. Jinak to není obchod.“

Doběhla jsem k pultu a co nejrychleji podškrábla papír.

„Kdo vám tu krabici prodal?“ zeptala jsem se.

„Jdi do hajzlu.“

„Hej,“ zařval Ben. „Pozor na jazyk.“

Ben přistoupil k pultu. Hi ho popadl za paži a Shelton mu položil ruku na rameno. Ben byl bez sebe vzteky, ale nakonec si dal říct.

„Nech to být,“ podpořila jsem kluky. „Máme, pro co jsme přišli.“

Vydala jsem se ke dveřím, ostatní za mnou.

„Mohl byste nám zabzučet?“ usmál se nuceně Hi. Sheltonovi se třásly ruce. Nejvyšší čas vypadnout.

Bates nás dlouho pozoroval. Nakonec sáhl pod pult.

Bzzzz!

„Už se sem nevracejte. Nikdy.“

Žádný problém.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

L

onnie Bates byl bez sebe vzteky.

A co víc, byla zraněná jeho pýcha.

Batesovu zastavárnu vede od sedmnácti let, nejdřív pro strýce, pak sám za sebe.

Kup za dolar, prodej za dva. To je jeho mantra. A funguje. Jen málokdy ho někdo napálí.

Až dneska.

Ti spratkové z města ho oblafli. Cítil to v kostech. Mizerové viděli inzerát a přišli si pro pirátský věcičky. Pustili se máminy sukně, dojeli až sem, vlezli mu do krámu a pěkně ho obrali.

Bates se nedokázal uklidnit. Zlost se v něm vařila, jako by měl v žaludku řeřavé uhlí.

Ten malej černoch žvanil o nějaký mapě. Snažil se to zamluvit, ale Lonnie Bates není hlupák.

Proč by se bohatí haranti hnali až sem kvůli pirátskejm krámům?

Blbost. Museli vědět, že to má cenu.

Bates se zamyslel. Bednu koupil před dvěma lety od starýho podivína. Pomatenej chlápek, posedlej pirátama. Pořád žvanil o Anne Bonnyový.

Mělo mi to bejt nápadný, pomyslel si Bates. Měl na sobě bílej smokink. V Myers! Tenkrát ho pasoval na cvoka a víc se o něj nezajímal.

Dvacet babek za falešný pirátský krámy. O nic nešlo.

Chlápek fňukal, ale nakonec s cenou souhlasil. Nakonec všichni souhlasej. Nikdo neodejde, aniž by prodal. Když máš prázdný kapsy, hodí se každá babka.

Sto dolarů. Haranti věděli, že v tý bedně je něco, co má větší cenu. Přišli si pro to. Papíry? Seděl jsem tu snad celou dobu na zlatým dole a teď jsem to podělal? napadlo ho. A tahle myšlenka ho pálila ze všeho nejvíc.

No tak! Nedřep tady a nelamentuj, že tě oblafli a okradli. Udělej něco!

Mapa. Papíry. Zjisti to.

Bates se pyšnil tím, že cítí prachy na sto honů. Ví, kde se dají vydělat. A teď to cítil. Naplno.

Podělal jsem to, ale jen tak se nevzdám. To teda fakt ne.

Bates se natáhl po bezdrátovém telefonu. Tlusté prsty vyťukaly číslo.

Dvakrát to zazvonilo a pak se ozval ospalý hlas.

„Vstávat, kůže líná! Tady táta. Mám pro vás práci, chlapi.“

DVACÁTÁ KAPITOLA

P

rostírání bylo krásně vyžehlené.

Plátěné ubrousky. Porcelánové talíře. Kompletní sada příborů. Křišťálové sklenice.

Stůl byl prostřený pro tři. Kita. Mě. A blonďatou nánu.

Oběd venku. Nebylo úniku.

Whitney si pro svou hostinu s překvapením vybrala střechu. Počasí jí hrálo do karet, vlhkost byla nízká a oblačné nebe srazilo rtuť teploměru o pár stupínků dolů.

Whitney si dala záležet, všechno bylo dokonalé. Připravila bramborový salát, kukuřičný chléb, rybí tacos a divokou rýži. Kuchařské umění bylo patrně její jedinou předností.

Coop seděl na boku, oči a uši našpicované. Kdyby něco spadlo, na dlaždicích by se to dlouho neohřálo.

Kit při jídle vydával nejroztodivnější zvuky, něco jako oooh a aaah. Trapný. Chválil všechno od salátu po dezert.

Blééé.

Já jedla mlčky. Nudila jsem se a počítala minuty.

Když mě Coop šťouchl do kolene, nepřítomně jsem ho podrbala za uchem.

„Huš!“ Whitney plácla vlčáka ubrouskem. „Zpátky.“

„Tory, nekrm Coopa u stolu,“ káral mě Kit. „Whitney dalo spoustu práce připravit nám tak dobrý oběd.“

„Nikomu nic nedělá.“ Jemně jsem odstrčila psí čenich.

Coop zakňučel, o krok couvl. Nespouštěl ze mě oči.

„Mohli bychom to zvíře zavřít dovnitř, prosím?“ Whitney jakživa neřekla Coopovi jménem. Vždycky to byla „ta bestie“, „to zvíře“ nebo „ten vořech“. Děsně mě to štvalo.

Cožpak nechápe, že mi to vadí? Anebo je jí to jedno?

Kit nebyl očividně ve své kůži; jako obvykle zaseknutý mezi dceruškou a drahou polovičkou. Občas mi ho bylo líto.

„Když Coopa zavřeme dovnitř, bude kvičet u dveří,“ řekla jsem. „Zvládne to tu. A ty taky.“

Whitney se naježila, ale nechala to být. Oběd pokračoval v tichosti.

„Jak bylo v jachtovém klubu?“ zeptala se mě. „Užila sis to, viď? Určitě jsi v těch šatech vypadala nádherně. Celia mi říkala, že tenhle styl je letošní sezonu très populární.“ Francouzština s typicky jižanským protáhlým přízvukem působila dost nepatřičně.

„Bylo to fajn.“

Ta pitomá káča se snad narodila bez špetky taktu. Jako kdybych měla chuť probírat hodnotu vypůjčených šatů.

„Setkala ses tam s tím svým kamarádem?“ Kit se na chvíli zamyslel. „Jasonem? Jacksonem?“

„Jason Taylor?“ Whitney se rozzářila. „Ach, chlapec z opravdu dobré rodiny. Znám se s jeho matkou. A je to pěkný mladík.“

Bezva. Z myšlenky, že Whitney zná mé přátele, se mi udělalo špatně. Bylo to sice absolutně nefér, ale Jason prohrával jedna nula.

A já o slavnosti nechtěla mluvit.

„Trochu jsme si povídali. Celý to byla nuda.“

„Drahoušku, debutantský ples bude docela něco jiného. Pro uvedení mladé charlestonské dámy do společnosti je ta nejvhodnější chvíle.“

„Jasně.“

Whitney se překvapeně usmála. Sarkasmus jí nebyl vlastní.

Zato Kitovi to neuniklo.

„Tory, dojez to,“ nařídil a provrtával mě přitom očima. „Hned.“ Polkla jsem poslední taco.

Whitney začala sbírat špinavé nádobí do rozkošného proutěného košíku. Coopovi došlo, že nastala jeho chvíle, a přisunul se blíž. Whitney se o něj nechtěně otřela.

Coop zavrčel.

„Coopere!“ Kit dvakrát tleskl. „Ne!“

Coop stáhl ocas a upaloval do kouta.

„Chtěl mě kousnout!“ vřeštěla Whitney.

„Ne, nechtěl,“ odsekla jsem. „Vylekala jsi ho. Nedělej scény.“

„Odveď ho dovnitř,“ nakázal Kit. „Pro dnešek sem má vstup zakázán.“ Zaťala jsem zuby a poslechla. Coop seběhl po schodech a zmizel mi z dohledu.

„Přísahám, že mě ten pes nenávidí.“ Whitney si položila ruku na srdce. „Zkus na něj být hodnější. Psi jsou velmi vnímaví.“

Kit se pokusil obrátit list. „Neříkala jsi něco o dezertu?“

„Ale ano, jistě.“ Whitneyin zářivý úsměv se vrátil na místo. „Cožpak bych mohla zapomenout?“

Borůvkový koláč byl ještě teplý z trouby. Fantastický. Dojídala jsem druhou porci, když Kit jakoby nic odpálil bombu.

„Whitney, musíme si promluvit.“

„Ano, drahoušku?“ Třepotavé řasy.

„Určitě jsi slyšela, že univerzita má finanční problémy. Škrty v rozpočtu.“ Rychlejší třepotání.

„Hodně se nás to dotkne,“ polkl Kit. „LIRI možná nevydrží.“ Třepotání ustalo, jako když bičem práskne. „Co to znamená?“

„Znamená to, že si musím hledat jinou práci. Možná se budeme muset s Tory přestěhovat.“

Pár vteřin se nic nedělo. Pak povolila stavidla.

„Přestěhovat?“ Řasenku od Chanela zvlhčily slzy a nechávaly za sebou černé linky na tvářích. „Ty...“ vzlyk, „...mě opouštíš?“

„Nic není rozhodnuté.“ Kit jí podal ubrousek. „Zvažujeme různé možnosti. Dnes jsem se doslechl o místě ve Skotsku. Vypadá to náramně a.. Teď jsem byla s nepřiměřenou reakcí na řadě já.

„Skotsko? Cože?“

„My dva si promluvíme potom,“ odpálil mě. „Je to dvouletá smlouva na Hebridách, ostrovech u severního pobřeží Skotska. Ta práce mi připadá... zajímavá.“

Whitney se třásla ramena i hruď. Nákladný make-up se proměnil v impresionistický obraz.

„Ale no tak,“ Kit byl v úzkých. „Můžeme si o tom přece promluvit.“

„Co...“ vzlyk, „...jsem...“ vzlyk, „...ti...“ vzlyk, „...udělala?“

Pádila jsem dovnitř, co mi nohy stačily.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

S

hlukli jsme se kolem jediného stolu v bunkru.

Asi by bylo pohodlnější prozkoumat bednu v Sheltonově garáži, ale raději jsme zvolili soukromí. A bunkr se mnohem líp hodil i pro sprdunk, který si pro mě kluci chystali.

„Záblesky na veřejnosti jsou nebezpečné!“ začal rozhořčeně Shelton. „Nevíš, co se může stát. Co kdyby ses před Batesem přestala ovládat? Co kdyby se najednou projevil nový vedlejší efekt viru? Víme toho málo, abychom takhle riskovali.“

„Všechny jsi nás vystavila riziku.“ Ben ukázal prstem přímo na mě. „Když načapou tebe, dozví se i o nás. Chceš skončit někde v kleci? Stát se laboratorní krysou jako Coop?“

Hi mě jen pozoroval s překříženými pažemi a nadávání nechal ochotně na ostatních.

Cestou domů jsem se omluvila, ale ani jednomu to nestačilo. Ani v autě, ani tady. A já už toho měla dost.

„To stačí! Už jsme to probírali. Ano, jednala jsem impulzivně. Riskovala jsem. Za to se omlouvám. Ale potřebovali jsme na Batese nějaký trik a tohle zafungovalo. Mohli bychom se teď věnovat věcem, co jsme koupili?“ O svých čichových schopnostech jsem jim zatím neřekla. Ani teď nebyla vhodná chvíle. Jestli kluci zjistí, že jsem měla záblesk i v jachtovém klubu, pominou se.

Sice se všichni pořád mračili, ale nechali to být. Věděli, jak umím být paličatá.

„Většina těch věcí jsou krámy.“ Shelton odsunul několik předmětů stranou, včetně pásky na oko, klobouků a replik mušket. Rychle jsme odstranili ostatní bezcenné tretky, které Bates patrně přihodil, aby zvedl cenu.

Když jsme skončili, v krabici zůstal jen svitek papírů svázaný odrbaným koženým páskem. Dokumenty byly zmačkané a potrhané a každopádně už zažily lepší dny.

„Ale ale,“ ukázal Hi prstem.

Podivný křížek zdobil první stránku.

„Jo!“ Shelton rozvázal pásek.

„Moc se neraduj,“ varoval ho Hi. „Mapa pokladu Anne Bonnyový je všeobecně známá. Chytrej padělatel mohl symbol obkreslit, aby napálil trdla, jako jsme my.“

„To je pravda,“ poznamenala jsem. „Musíme zůstat objektivní.“

Shelton vzrušeně přikyvoval a ustoupil, aby udělal místo Hiovi, který měl podle mínění nás všech nejlepší „vědecké“ ručičky.

„Kdo z vás chce bejt můj asistent?“ Hi zvedl obě paže a roztáhl prsty.

Ben mu přistrčil krabici s latexovými rukavicemi. Patřičně vybavený Hi nadzvedl horní list pergamenu.

„Je to první stránka dopisu,“ řekl.

Přečetla jsem si několik řádek. „Adresováno Anne Bonnyové! Koukni se, kdo ho psal.“

Hi se podíval na další list. Všimla jsem si, že podivný křížek je na obou.

Dopis byl podepsaný tučnými iniciálami.

„Někdo, kdo se jmenoval M. R.,“ prohlásil Shelton. „Kdo by to mohl být?“

„Mary Readová.“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „Ten dopis psala Mary Readová Anne Bonnyové.“

„Dala jsem pusu holce a moc se mi to líbilo,“ zazpíval Hi.

Shelton se zasmál. „Není dokázaný, že mezi nimi byl tenhle vztah.“

Taky jsem se rozesmála. Vždyť je to fuk. Jestli jsou dokumenty pravé, tak jsme trhli jackpot. Jen samotný dopis může mít cenu několika tisíc dolarů.

Hi opatrně listoval dál.

„Tři dopisy,“ řekl. „Dva od Readové pro Bonnyovou a jeden od Bonnyové pro Readovou. Všechny z počátku roku sedmnáct set dvacet jedna.“

„Jak se k Batesovi mohly dostat dopisy Anne i Mary?“ zeptal se Ben. Odpověď neznal nikdo z nás.

„Kdy zajali Odplatu!“ zeptala jsem se.

„Kaliko Jacka pověsili v roce sedmnáct set dvacet,“ odpověděl Shelton. „Takže tyhle dopisy byly napsané potom, co je chytili.“

„Ve vězení,“ řekla jsem. „Ale proč si psaly? Jejich cely přece byly ve stejném vězení.“

„Co kdybychom si to přečetli? Třeba to zjistíme,“ navrhl Hi.

Dobrá připomínka.

Zpátky k první straně. Mlčky jsme četli.

Jazyk byl zastaralý, písmo vybledlé a těžko čitelné. Ale bylo to anglicky. Nakonec podivné věty začaly dávat smysl.

„Tady!“ Ruka mi vyletěla k papíru. „Readová píše, že teď, když je Bonnyová daleko, je jí smutno až k pláči.“

„Daleko?“ Shelton se zatahal za ucho. „Kam se poděla?“

„Pst!“ sykl Ben. „Jsou mezi vámi i tací, kteří nečtou tak rychle.“ Počkali jsme.

„Další.“ Ben se na mě podíval. „A pěkně pomalu.“

Hi obrátil stránku. Nedočkavě jsem se začetla do archaického textu. Páni!

Čekala jsem, ruce netrpělivě spojené. Konečně dočetli až na konec. „No téda!“ Hi.

„Proboha!“ Shelton.

„Gratulace, pánové,“ vydechla jsem. „Právě jsme zjistili, co se stalo s Anne Bonnyovou. Pravdu.“

Hi četl nahlas. „Díky bohu, že se tvůj ctihodný otec rozhodl domů tě povolat.“

„Ctihodný otec?“ nechápal Ben. „To jako Bůh? Ona umřela?“

„Ne! Ne! Její otec. William Cormac! On ji vykoupil.“ Shelton jednou tleskl. „Bonnyová se vrátila do Charles Townu.“

„Víš to jistě?“ Benův hlas nezněl moc přesvědčeně.

„Ano.“ Rty se mi roztáhly do přiblblého úsměvu. „Nepověsili ji.“

„Druhý dopis,“ oznámil Hi slavnostně.

Znovu jsme se natlačili k sobě.

„Tenhle je od Bonnyové pro Readovou,“ oznámil Hi. „O měsíc později, teda v únoru sedmnáct set dvacet jedna.“

„Nebyla mrtvá,“ poznamenal Shelton. Ben jen souhlasně pokrčil rameny. Rukopis byl výraznější a vybranější jazyk svědčil o lepším vzdělání. Dopis tvořily dvě strany a valnou většinu té druhé zabíral obrovský podpis.

Anne Bonnyová. Nad slunce jasnější.

A ještě líp, Bonnyová do rohů obou stránek načrtla ohnutý křížek. „Ten symbol určitě něco znamená,“ řekl Hi.

„Ozdoba?“ dumal Shelton. „Ručně vyrobený hlavičkový papír?“

„Spíš něco praktičtějšího,“ řekla jsem. „Vizitka.“

„Vodotisk,“ prohlásil Ben sebejistě.

Tázavě jsem se na něho podívala.

„Bezpečnostní prvek.“ Ukázal na obrázek. „Není to typický kříž, je lehce upravený, takže adresát přesně ví, kdo ho kreslil.“

„Jasně!“ řekla jsem. „Readová i Bonnyová kreslily symbol na každou stránku, aby potvrdily: Tohle jsem psala opravdu já.“

„Pojďme si tu zatracenou věc konečně přečíst,“ navrhoval znovu Hi. „Co vy na to?“

Rozložil listy vedle sebe, abychom viděli na celý dopis.

Rychle jsem ho přečetla.

„Ne!“ vydechla jsem zklamaně.

„Vidím.“ Ben se zachmuřil.

„Ach jo.“ Shelton se zatahal za ucho.

„Sakra!“ Hi založil baculaté paže. „Takže ji nepustili?“

„Podle tohohle ne.“ Shelton znovu přečetl odstavec. „Bonnyová píše, že ji koloniální úřady pouze převezly do Charles Townu, kde měla čelit dalším obviněním z pirátství.“

„Co je Half-Moon Battery?“ chtěl vědět Hi. „Píše, že ji tam zavřeli.“ Nikdo z nás neměl zdání.

A bylo po nadějích. Bonnyové hrozila poprava. Jelikož byla nechvalně známá v Severní i Jižní Karolíně, moc šancí neměla.

„Je to bomba!“ Shelton mou empatii nesdílel. „Můžeme přepsat učebnice dějepisu.“

Přemýšlela jsem o nových skutečnostech z dopisů Bonnyové. „Převezli ji do Half-Moon Battery v Charles Townu. Pak zamítli i žádost o propuštění, kterou podal její otec.“

„Čekala ji šibenice,“ dodal Shelton. „Vážně to chtěli udělat.“

„Poslední korespondence,“ oznámil Hi. „Readová psala Bonnyové. Březen sedmnáct set dvacet jedna.“

Dopis byl delší, na pět stran. Když jsme dočetli, promluvili jsme všichni naráz.

„Píše o mapě pokladu!“ vypískl Shelton.

„O pokusu o útěk!“ Hi začal přecházet sem a tam. „Páni!“

„Měli jsme pravdu,“ řekl Ben. „Všechno se točí kolem přístavu.“

„Počkejte!“ Zvedla jsem dlaně. „Jedno po druhém. Co přesně víme?“ Shelton ukázal na druhý list. „Mary píše: ,Skica je v bezpečí a naše věc rovněž.‘ Určitě myslí mapu pokladu. A poklad! Co jiného?“

„Možná,“ připustila jsem. „Anebo mluví o něčím portrétu.“

Shelton se na mě podíval, jako bych přišla o rozum.

„Jenom chci říct, že to není jisté,“ opáčila jsem. „Ale souhlasím s tebou.“

„Uchovej si víru a zdravý rozum,“ četl Hi nahlas. „I nejtemnější jámu lze překročit, i nejpevnější zámek otevřít.“ Plácl se do stehna. „Jestli tohle není o útěku, tak už fakt nevím.“

„Znovu souhlasím. Ale neměli bychom se uchylovat k neopodstatněným předpokladům.“

Ben poklepal na předposlední stranu. „Readová se tu zmiňuje o místě, co se jmenuje Obchodníkova hráz. Popisuje ho jako ,tvé nejmilejší přístaviště‘.“

„Víme, že Bonnyová používala mola v East Bay,“ řekla jsem. „Obchodníkova hráz musí být jedno z nich.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že to schovala uprostřed města,“ smál se Shelton. „To je mazec!“ Ben si odkašlal a všichni jsme ztichli.

„Bonnyová píše, že ji drží v Half-Moon Battery. Readová jí v posledním dopise odpovídá, že kobka je ,dílem šťastného osudu nedaleko naší milé hráze i podzemního díla‘.“

„No a?“ Shelton nechápal.

„Může to být zmínka o místě, kde zakopaly poklad,“ řekla jsem. „Jasně!“ Hiovi hořela tvář vzrušením. „Mary píše Anne, že vězeňská cela je blízko tunelu, kterej vede k pokladu.“

Cvakity cvak. „Možná že stejným tunelem dostali Bonnyovou ven.“

„Ty kráso!“ Shelton se tvářil, jako když do něj uhodí hrom. „Tory, ty jsi génius.“

„Tyhle dopisy všechno potvrzují!“ Hi se dal do tance. Připomínal hadrového panáka. „Annin poklad je zakopaný pod East Bay Street. Někde u starých doků.“

„A my musíme hledat tunel u kobky v Half-Moon Battery.“ Shelton se přidal k Hiovi. Jako Soulja Boy.

„Máme to!“ vřískal Hi. „Přišli jsme na to, kam Anne Bonnyová zakopala poklad! Já se z toho zvencnu.“

„Moment!“ Benův hlas přerušil taneční party. „Všechno jsou to jenom velké dohady.“

„Ben má pravdu,“ řekla jsem. „Nevíme ani, co je Half-Moon Battery. Ale pěkně popořadě. Nejprve musíme ověřit pravost dopisů.“

„Díky,“ ozval se Ben. „Abysme ze sebe zas neudělali blbce.“

„Jak?“ zeptal se Shelton. „Máš snad v telefonu číslo na experta přes vzácné dokumenty?“

„Mapa pokladu.“ Hi rozbalil ukradenou kořist. „Porovnáme rukopis z dopisů s verši na mapě.“

„Dobrý nápad.“ K oběma krajům mapy jsem přiložila list dopisu - jeden psaný Bonnyovou, druhý Readovou.

Maryina tiskací písmena byla úplně jiná.

Ale zakulacený, kudrlinkový rukopis Anne Bonnyová plynoucí po stránce v agresivních, ostrých tazích...

„Vypadá to skoro stejně,“ řekl Shelton.

„Jo,“ souhlasil Hi.

Ben přisvědčil.

„Možná jsme fakt na něco narazili,“ řekla jsem. „Ale musíme si být stoprocentně jistí.“

„Jak to chceš provést?“ zeptal se Shelton.

„Nechte to na mně,“ rozzářil se Hi. „Vím o chlápkovi, co se na tuhle prácičku bezva hodí.“

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

„J

ak se vám to líbí?“ zeptala jsem se.

Před námi stálo osm kamenných sloupů zastiňujících vchod do obrovské budovy. Střecha byla minimálně dvanáct metrů nad našimi hlavami.

„Kdo je za tohle monstrum zodpovědný?“ ozval se Shelton se zakloněnou hlavou. „Je to ohromný.“

„Metodisti,“ četl Hi z iPhonu. „Před občanskou válkou. Na netu se píše, že Karpelesovo muzeum rukopisů sídlí ve velkolepé klasicistní budově v korintském stylu postavené podle Jupiterova chrámu v Římě.“

„Jo,“ ozval se Ben, „to sedí.“

Kolosální stavba se opravdu snažila vypadat jako řecký chrám.

„Je to domluvený?“ zeptala jsem se. „Ten člověk nám pomůže?“

Hi přisvědčil. „Přes papíry je machr. Moje máma si u něj nechala dělat náš rodokmen.“

„A nezapomeňte, o mapě pokladu nikdo ani necekne. Ukážeme mu jenom dvě řádky, co jsme zkopírovali.“

Hlavní dveře vedly do prostorné místnosti připomínající soudní síň. Bílé sloupy lemovaly stěny zdobené frýzami. Rohová okna se tyčila od podlahy ke stropu. Lavice vyrovnané v řadách se táhly od dveří až k volnému prostranství uprostřed, kde stál dlouhý dřevěný stůl obklopený skleněnými vitrínami. U zadní stěny se vyjímala kamenná kazatelna zahrazená nízkou dřevěnou příčkou.

Místnost byla obrovská a velkolepá a připomínala dobu, kdy fungovala jako modlitebna. Připadala jsem si v ní maličká.

„Pane Stolowitski?“ zavolal upjatý hlas. „Jste to vy?“

„Ano, doktore Shorte. Díky, že jste tak rychle souhlasil a udělal si na nás čas.“

Short byl podsaditý muž oblečený do tvídových kalhot a modrého vlněného svetru. Tenoučké kulaté obroučky brýlí mu sklouzly do poloviny nosu. Měl křivé zuby a řídnoucí hnědé vlasy. Žádný krasavec.

Jeho rty se sevřely do grimasy, která mohla být i náznakem úsměvu. „Abych byl upřímný, Hirame, nejsem si jistý, zda jsem souhlasil. Ale jak vidím, jsi tady.“

„Ano, tedy...“ koktal Hi, „určitě vás to bude zajímat. A ještě jednou díky, pane Shorte.“

„To jsou tví přátelé?“ Short sklonil ramena v lehké úkloně. „Doktor Nigel Short, zástupce ředitele, muzejní historik a soudní znalec písemností.“

„Tory Brennanová.“

„Shelton Devers.“

„Ben.“

„Tak se do toho dáme?“ Short natáhl ruku s pěstěnými nehty. „Položte dokumenty na stůl a pak ustupte stranou, prosím. Hned se vrátím.“ Otočil se na patě, vykročil opačným směrem a zmizel ve dveřích.

„Je trochu nedůtklivej, ale podle všeho nejlepší,“ šeptal Hi. „Věřte mi.“ Rozložila jsem dvoustránkový dopis Anne Bonnyová a fotokopii dvou řádek z mapy pokladu.

Dolů, až z hnízda Stěhovavé dámy, tam započni cestu ke splavu v temné komnatě.

„Nemáte někdo ponětí, co by mohl bejt splav v temný komnatě?“ ozval se Hi.

„Nepředbíhej,“ řekla jsem. „Už jde tvůj vědec.“

Short měl na rukou bílé plátěné rukavice a nesl malý balíček. Když spatřil fotokopii, zamračil se.

„Co je to? Reprodukce? Říkal jsi, že máš originály?“

„Ten druhej dokument nemáme,“ lhal Hi. „Museli jsme si to vytisknout z netu.“

Short si ho změřil přes obroučky brýlí.

„S kopiemi nepracuji,“ ucedil. „Jemné rozdíly se na nich snadno přehlédnou. Takhle nemohu nic ověřit.“

„Ale my potřebujeme ověřit pravost dopisu,“ vysvětloval Hi. „Ne kopie. Přinesli jsme ji jen jako vzorek rukopisu.“

O pravosti mapy nebylo pochyb. Koneckonců, vlastnoručně jsme ji ukradli z Charlestonského muzea.

Short přivřel oči. Dostala jsem strach, že má podezření.

Opatrně. Tenhle chlapík je zatraceně chytrý.

„Dobře.“ Short vytáhl z balíčku hodinářské zvětšovací sklo. „Za chvíli se vyptám na podrobnosti. Prozatím se prosím posaďte v galerii. Přijdu za vámi, jakmile dospěji k nějakému závěru.“

Odebrali jsme se k lavicím a Short začal studovat Annin dopis, nos jen pár centimetrů od pergamenu. Plných dvacet minut nám nevěnoval nejmenší pozornost.

Jeden po druhém jsme zívali. Byla jsem duchem nepřítomná, když mě do reality vrátil Shortův ostrý hlas.

„Vraťte se ke stolu, prosím.“ Pozorně si nás prohlížel, prsty propletené. „Odkud máte ten dopis?“

„Ze zastavárny,“ odpověděla jsem. V tomhle případě snad můžeme říct pravdu.

„Ze zastavárny?“ Short se zatvářil uraženě. „Děláte si ze mě legraci?“

„Ne, pane. Dopis byl v krabici s pirátskými věcmi, kterou jsme našli v obchodě v severním Charlestonu.“

„Je podepsaný Anne Bonnyovou.“ Shortovi se rozzářily oči. „Víte, kdo to byl?“

Všichni jsme přisvědčili.

„Jsem přesvědčen, že dokument je pravý,“ řekl Short. „Pokud se nemýlím, jedná se o neobyčejný objev. Když si pomyslím, kde byl schovaný a jak jste k němu přišli...“

Žaludek mi poskočil. Jestli je dopis pravý, tak jsou nefalšované i stopy, které jsme v něm našli.

„Bonnyová píše, že ji vězní v kobce v Charles Townu,“ pokračoval Short. „Tuto skutečnost dosud nikdo neprokázal. Pozoruhodné.“

„To my víme,“ řekl Ben.

„Ale proč jste se prohrabovali pirátskými věcmi v zastavárně v severním Charles −?“ Short z ničeho nic přehodil rychlost. „Ty dva řádky jste zkopírovali. Odkud pocházejí?“

„Našli jsme to na netu.“ Další lež. „Myslím, že to pochází z jejího deníku.“

„Víte určitě, že tohle napsala Anne Bonnyová?“

„Na webu psali, že ano.“

„Protože pokud to napsala Anne Bonnyová, dopis je téměř nesporně pravý.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptala jsem se.

„Rukopis,“ začal Short přednáškovým tónem. „Rukopis člověka je stejně jedinečný jako otisky prstů. Odborníci jako já dovedou porovnat rysy jednotlivých vzorků a potvrdit nebo vyloučit předpokládaného autora, a to i v případě, že se snaží rukopis měnit.“

„Takže Bonnyová napsala obojí?“ chtěl vědět Hi.

„Vysvětlím vám to,“ řekl Short. „Oba dokumenty napsala tatáž ruka. Dopis nese podpis Anne Bonnyová. Vy jste mě ujistili, že verše rovněž napsala slečna Bonnyová.“

„Takže to není zfalšovaný?“ ozval se překvapeně Ben.

„Pokud je to falzifikát, tak je to mistrovské dílo. Papír, inkoust a styl odpovídají době. Bez vědeckých testů si nemohu být stoprocentně jistý, ale jsem přesvědčen, že dopis je pravý.“

„Mohl byste nám vysvětlit, jak jste oba rukopisy porovnával?“ požádala jsem.

„Jistě.“ Short ukázal na první stranu dopisu. „Zastaralé psací písmo, typické pro sedmnácté století. První shoda. Pak jsem porovnával jednotlivá písmena a jejich spojení jak v dopise, tak v kopii. Vykazují výraznou podobnost.“

„Potřebujete k tomu stejný slova?“ chtěl vědět Hi.

„Pomůže to, ale není to nutné. Stejně dobře se dají prozkoumat jednotlivá písmena, jejich skupiny, nebo dokonce jen způsob psaní velkých písmen.“

„Tady.“ Short něco napsal do bloku a podal mi ho. „Opište tu větu.“ Poslechla jsem. Četla jsem nahlas. „Příliš žluťoučký kůň úpěl ďábelské ódy.“

„Tahle nesmyslná věta obsahuje všechna písmena abecedy s diakritikou,“ vysvětloval. „Je to dokonalý nástroj.“

„Nástroj?“

„Pro porovnávání. Když ji napíše například podezřelý, kterého zadržela policie, mohu ji porovnat s letmou poznámkou nebo třeba s nákupním seznamem. Pokud obojí napsala tatáž osoba, poznám to.

A to jsem udělal i dnes.“ Obrátil se k dokumentům. „Nejdřív jsem zkoumal samohlásky jako 0, a a e, zda jsou spíš otevřené nebo zavřené. Vidíte, že o má v obou vzorcích tady nahoře maličký kroužek?“

„Ano,“ řekla jsem. „Vidím.“

„Dál jsem srovnával písmena jako f, b a l, která sahají nahoru. A naopak p a y, která klesají pod řádek.“

„Asi je to hodně složitý,“ poznamenal Hi.

Short se zatvářil potěšeně. „Další informace mi poskytují jiné znaky, kupříkladu s, n nebo m. U nich záleží, zda je autor píše špičatá nebo kulatá. A rovněž posuzuji sklon písma.“

„A dopis a verše si odpovídají?“ V tomhle bodě jsem potřebovala absolutní jistotu.

„Naprosto,“ řekl Short. „Podívejte se na velké D ve slově dolů a drahá. Autor používá zvláštní ozdobu.“

„Myslíte tu kličku dole?“

„Přesně tak. A tady, velmi zvláštní spojení s a t nebo s a k třeba ve slově cesta. Pro mě jsou takové informace něco jako DNA.“

„Hele, Tor.“ Hi držel v ruce můj rukopis. „Ty to děláš úplně stejně.“

„Co?“

Short položil větu napsanou mou rukou vedle básně a dopisu Anne Bonnyová. „Ano, slečno. Co vy na to?“

Hi měl pravdu. Nikdy jsem si toho nevšimla, ale spojuji je jakoby do jednoho písmene připomínajícího čínský znak.

„Zvláštní shoda.“ Short si mě podivně změřil. „Obvykle něco takového považuji za poměrně výrazný identifikační znak.“

„Proto taky psacím vůbec nepíšu,“ žertovala jsem. „Moc těžké.“

„Dnes už to umí málokdo,“ sykl Short nesouhlasně. „Krasopis je vymírající umění. Ale to je vedlejší.“ Hlas mu zvážněl. „Tento dopis je historickým pokladem. Musíme ho vědecky ověřit a pak probrat způsob uložení.“

„To samozřejmě uděláme,“ smlouvala jsem. „Ale prozatím si ho ještě necháme u sebe.“

Short se zamračil. „Není mým záměrem zpochybňovat vaše vlastnictví tohoto dokumentu, slečno. Můžete ho prodat, za kolik budete chtít. Ale musíme zajistit jeho bezpečnost, dokud...“

„Doktore Shorte, vy jste mi nerozuměl. Nemám v úmyslu ho inzerovat na eBay. Ale teď ho ještě potřebujeme. Je mi líto.“

„Dobrá,“ opáčil chladně. „Počkejte, prosím.“

Short stiskl rty a zmizel stejnými dveřmi jako před chvílí.

„Proč ho nasíráš?“ zašeptal Hi.

„Dopis si musíme nechat. Může nám ukázat cestu k pokladu.“

Short se vrátil s kovovou skříňkou velikosti notebooku.

„Tak aspoň použijte při přepravě tento obal.“ Aniž by požádal o dovolení, vložil dopis dovnitř. „S dokumenty zacházejte s krajní opatrností. Jsou nenahraditelné.“

„Rozumím. A děkujeme vám.“

„Poděkovat mi můžete tím, že mi ho přinesete nepoškozený zpět.“

„Přineseme,“ slíbil Hi.

„Tak a ted jděte. Mám práci.“

Nemusel nás pobízet. Vydali jsme se k východu.

Najednou mě něco napadlo. Zabrzdila jsem a otočila se.

„Ještě poslední věc, doktore Shorte.“

„Ano?“

„Neslyšel jste někdy o Half-Moon Battery?“

Short zaváhal. „Proč?“

„Zajímají mě stará vězení Charles Townu.“

Short jako by diskutoval sám se sebou. Pak řekl: „V roce sedmnáct set sedmdesát jedna postavili na starých hradbách známých jako Half-Moon Battery novou kolkovnu. Za dalších deset let během revoluce Britové přebudovali sklepení na vojenský žalář. Charlestonské nejtemnější cely byly vždycky na stejném místě.“

„Díky!“

Short nás pozoroval, jak mizíme ze sálu.

„Slyšeli jste?“ Skoro jsem poskakovala. „Vojenský žalář postavili na zřícenině Half-Moon Battery. Annina cela možná dodnes existuje.“

„Místo je správné,“ poznamenal Shelton. „Budova kolkovny je dole na East Bay Street.“

„A proč se vůbec staráme o žaláře?“ zeptal se Ben. „Hledáme přece tunel, ne?“

„Dopis Mary Readové,“ připomněla jsem mu. „Píše, že ,podzemní dílo‘ je blízko Anniny cely. ,Podzemní dílo‘ určitě znamená tunely na mapě pokladu. Myslím, že piráti je použili k tomu, aby dostali Bonnyovou ven z Half-Moon Battery.“

„Jestli ji dostali ven,“ opravil mě Shelton. „Nevíme jistě, že Bonnyovou zachránili. Klidně ji mohli pověsit.“

„Určitě utekla. Jinak by musel být někde záznam o její popravě.“

V mozku se mi spojovaly informace. „Zrovna jsme se dozvěděli, že Half-Moon Battery, kde Bonnyovou věznili, není daleko od doků v East Bay,“ řekla jsem. „To potvrzuje, že hledáme na správném místě.“

„Počkej.“ Hi se zastavil. „Probereme si to.“

Na rohu ulice jsme utvořili kroužek; bývá to naším zvykem.

„Za prvé,“ začala jsem. „Anne Bonnyová nakreslila mapu pokladu, která naznačuje, že bohatství je zakopané v centru Charles Townu, někde u doků v East Bay.“

„Má to hodně much,“ odporoval mi Ben, „ale pokračuj.“

„Za druhé,“ navázal Shelton. „Našli jsme dopisy, které si posílaly Anne Bonnyová a Mary Readová. Vyplývá z nich, že Bonnyovou převezli do Half-Moon Battery, žaláře v Charles Townu.“

Hi pokračoval dál. „Za třetí, Readová se v dopise zmiňuje o pokusu o útěk. Za čtvrtý, dopis naznačuje, že tunely vedoucí k pokladu leží blízko Anniny cely v Half-Moon Battery.“

„Za páté,“ dodal Shelton. „Žalář je kousíček od doků.“

„A z toho plyne moje dedukce,“ uzavřela jsem. „Jelikož tunely vedoucí k pokladu jsou blízko Annina vězení, mohly pomoct i při jejím útěku.“ Odmlčeli jsme se a chvíli si to všechno přemílali v hlavě.

„Uplyne padesát let,“ řekl najednou Hi. „Na ruinách Half-Moon Battery postaví budovu kolkovny. Sklepy pozdějc přebudujou na vojenskej žalář.“

„Fajn,“ navázal Ben. „Předpokládejme, že tunely na mapě pokladu jsou blízko vojenskýho žaláře. Takže co dál?“

„Dostaneme se dovnitř,“ řekla jsem. „Porozhlídneme se tam.“

„A jak to asi uděláme?“ zeptal se Ben.

Odpověděli jsme jako jeden muž. „Strašidelná exkurze.“

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

O

brátila jsem velký igelitový pytel vzhůru nohama a vysypala obsah. Zmuchlané oblečení vypadlo na dlažební kostky. Pátá kupa. Znovu jsem začala třídit pomíchané šatstvo na menší hromádky.

Pátek ráno. Sedm hodin. Svatý Michal na Broad Street.

Naše skupina z tanečních dala svou pracovní sílu k dispozici dobročinné sbírce zimního oblečení. Mně připadl úkol přebírat darované věci.

Po mé pravici se tyčila hora černých pytlů svědčících o tom, že farníci výzvu vyslyšeli.

Dobrovolnická práce neodmyslitelně patří k přípravám na uvedení do společnosti; luxusu slouží jako zástěrka a snobárně propůjčuje nálepku „charitativní činnosti“. Každý měsíc se zapojujeme minimálně do jednoho podobného projektu.

Ne, nestěžuju si. Charita je světlou stránkou jinak nudné tradice. Pomoc lidem, kteří nemají takové štěstí, je na tanečních to jediné, co mě baví.

Odhodila jsem zatuchlou flanelovou košili na hromadu a zkrabatila nos nad pachem potu a štiplavého tabáku.

Tak jo, nebudu tvrdit, že mě to „baví“, ale aspoň to má nějaký smysl.

Ruce mi pracovaly v režimu automatického pilota, ale myšlenkami jsem už byla u dnešního večera. Všichni viráti dnes jdou na strašidelnou exkurzi Fletcherových. Byl víkend, a tak Kit povolil a udělil mi propustku do desíti.

Skoro jsem na dnešní dopolední akci zapomněla. Včerejší šílenství mi vymazalo taneční z hlavy. Ale Whitney mi ji připomněla esemeskou půl hodiny předtím, než jsem měla odejít z domu.

To taky vysvětlovalo můj momentální vzhled: tričko s logem Outward Bound, běžecké kraťasy, sandály, umaštěný culík a dvojitá dávka Lady Speed Stick.

Nabídla jsem se, že budu pracovat venku. Sama. Nikdo nic nenamítal.

Svatý Michael je nejstarší kostel v Charlestonu. Jeho slavná věž se nyní tyčila šedesát metrů nad mou hlavou, zářila bílou barvou a její vrchol zdobila dva a půl metru vysoká korouhvička.

Na dvoře byl příjemný chládek. Bílé cihlové budovy okolo vrhaly stín na trávník obklopený cestičkou z kočičích hlav, na níž byly rozestavěné podstavce pod stoly. Uprostřed byl vydlážděný čtverec se čtyřmi oblými lavicemi, které nyní sloužily jako odkladiště pro různé druhy oblečení.

Třídila jsem šatstvo na pánské a dámské a pak podle velikosti na dospělé a dětské. Zrovna jsem měla v ruce jedny úchvatné kalhoty do zvonu. Hodila jsem je na příslušnou hromadu. Nějaký študák ze střední si je třeba koupí na večírek ve stylu sedmdesátých let. Anebo zas přijdou do módy. Kdo ví?

Objevil se Jason s dalšími třemi pytli.

„Našli je ve sklepě pod farou.“ S heknutím upustil nový úlovek na zem. „Bavíš se?“

„Náramně.“

„Nějaké zajímavé kousky? Určitě bys tu dala dohromady senza retro styl.“

„Tady je dres Bretta Favreho z Jets,“ řekla jsem. „XXL. Jakou může mít cenu? Dvě, možná tři babky?“

„Mám vyhlídnutý támhleten kilt.“

„Jsi koumák.“

Jason si poklepal prstem na spánek. „To musíš mít tady.“ Pak po kratší odmlce dodal: „Jak se dostaneš domů? Mohl bych tě odvézt. Nevadí mi to.“

„Díky, ale vyzvedne mě Ben.“

„Ben.“ Jason zakroutil hlavou. „Nebereš si tu charitu moc k srdci?“ utrousil.

„Tak bacha,“ varovala jsem ho. „Ben je můj kamarád.“

„Jasně, princ z pohádky. Okouzlující. Vyřiď mu, že se mi po něm stejská.“

Nechala jsem to být. Nemůžu přece člověka nutit, aby měl někoho rád. Marná snaha.

„Kdyby sis to rozmyslela, mám auto před vchodem.“

„Díky,“ řekla jsem. „A teď zpátky do práce. Bůh všechno vidí.“

„Adios.“

Propracovala jsem se dalšími dvěma igelitovými pytli a pak se pustila do prvního vaku z farního sklepa. Byl starý, špinavý, igelit vyschlý a křehký. Jason mi ani nemusel nic vysvětlovat, bylo jasné, že uvnitř je pořádný hnus.

Skvělý.

První pytel obsahoval několik tuctů otrhaných flekatých ručníků. Druhý od molů prožrané slavnostní róby.

Třetí mě srazil do kolen.

Jakmile jsem přeřízla provázek, vyvalil se odporný zápach. Ať už uvnitř číhalo cokoli, smrdělo to jako špinavé zplesnivělé pleny anebo maso, které bylo hodně dlouho na sluníčku.

Klekla jsem si a čekala, že budu zvracet.

Ale stalo se to.

KLAP.

Udeřil blesk. Krev se mi začala vařit. Pot se mi řinul z každého póru na těle. Smysly se zachvěly a vybuchly. Mozek mi zaplavily barvy, zvuky a pachy.

Záblesk se šířil žilami i nervy, nespoutaný, nepředvídatelný. Tento týden už podruhé se mé schopnosti dostavily, aniž by je někdo volal.

Poslepu jsem zašmátrala, našla sluneční brýle a nasadila si je.

Dýchej. Uvolni se. Dýchej. Uvolni se.

Uklidnila jsem se. Pulz se zpomaloval.

Rozhlédla jsem se kolem, jestli neuvidím zvědavé oči. Dvůr byl prázdný. Padla jsem na lavičku a opakovala si uklidňující mantru.

Jsi v pořádku. Jsi v pořádku. Jsi v pořádku.

Pak ovšem sluch zaregistroval problém.

Hlasy. Blízko.

Ashley, Courtney a Madison. Velká trojka se blíží.

Dopr...

Ke změti zvuků se přidal ještě jeden hlas.

„Jste hotoví andílci, děvčata, že jste nadepsaly všechny ty obálky.“ Dospělý tenor. „Osobní dopisy jsou nesmírně důležité, aby naše jídelna pro chudé fungovala.“

„Ale ne,“ cukrovala Madison. „My děkujeme vám, pastore Carrolle. Je pro nás ctí pomáhat na tak nezištné akci. Kéž bychom se mohly každý den soustředit na službu Pánu.“

„Amen!“ vyhrkla Ashley. „Pochváleno budiž jeho jméno.“

„Charita je tvrdá práce.“ Courtney. Kráva.

„Bůh vám žehnej!“ Z hlasu pastora Carrolla zněla hrdost. „Dejte si sladký čaj a odpočiňte si ve stínu na dvoře.“

Dvakrát dopr... Jdou sem.

Vzdalující se kroky. Jakmile byla Trojka v bezpečí samoty, přestala s předstíráním.

„Už jsem si myslela, že nikdy neodejde,“ ucedila Madison. „Fakt mě nebaví ztrácet čas v podělaným kostele. Ještě jsem mohla spát.“

„Tyhle ručičky nejsou stvořený pro kancelářskou práci,“ remcala Ashley. „Zničila jsem si manikýru. Asi pošlu panu pastorovi Vševidoucímu účet.“

„Fuj!“ Courtney si dramaticky odplivla. „V tom čaji je opravdickej cukr!“

„Skvělý.“ Slyšela jsem, jak všechny tři plivou čaj na zem.

„Proč to za mě nemůže udělat náš řidič?“ fňukala Ashley. „Mohl by mě zastoupit. Vždyť je to jedno.“

Drahý parfém už byl cítit u rohu budovy. Připravila jsem se, všechny smysly v pohotovosti.

Uviděly mě hned. Všechny se usmály a odhalily dokonalé bílé zuby. „Převoznice!“ Madison si všimla pečlivě roztříděných hromad. „Vybíráš si nový hadry?“

„Určitě něco ukradla,“ ozvala se Courtney s vykulenýma očima. „Neměli by ji nechávat bez dozoru.“

„Pěkný brejle. Hotovej Ray Charles.“ Na krásné Ashleyině tvářičce se objevil jízlivý úsměv. „Víš, že je nezdvořilý dělat si z chudejch srandu a oblíkat se jako oni? Styď se.“

Útok ze tří stran se nedá odrazit. Chystala jsem se k ústupu, když se objevil Jason. Čelist měl pevně sevřenou odhodláním.

„Co se tu děje?“ zeptal se a uštědřil všem třem tvrdý pohled. „Nějaká nepříjemnost?“

„Jen si povídáme.“ Madison udržela úsměv na rtech. „Tory nám vysvětlovala svůj třídicí systém.“

Pod vůní parfému se najednou objevil další pach. Vycházel z Madison a byl kyselý a pronikavý jako zaschlý pot.

Úzkost. Je nervózní. Hodně nervózní.

Prohlédla jsem si její obličej, ale ničeho zvláštního jsem si nevšimla. Navenek to byla jako obvykle samolibá nafoukaná holka. Zívla, jako by chtěla zesměšnit můj postřeh.

Jenže můj nos si byl jistý. Povznesenost jenom hraje. Jasonova přítomnost ji rozhodila.

Ze zvědavosti jsem zapátrala po Jasonově pachu. Ostrý jako popel smíchaný s rozpáleným betonem. Zlost.

Moje obavy se začínaly rozptylovat. Proč se mám nechat těmihle barbínami zastrašovat? Jsou to rozmazlené princezny, nic víc. Já mám schopnosti, o kterých se jim ani nesnilo. Umím i kousat.

Nejvyšší čas vyzkoušet instinkty.

„Jasone?“ usmála jsem se. „Tvoje nabídka pořád platí?“

„Co?“ nechápal Jason.

„Odvezl bys mě domů?“ dodala jsem rychle. Pokud odpoví, že ne, budu vypadat jak blbec.

„Jo, jasně!“ rozzářil se. „A co kdybychom se cestou zastavili někde na oběd?“

„To by bylo super.“ Zamrkala jsem. Zbytečné úsilí. Měla jsem na nose tmavé brýle.

Z Madison se začal linout odér nervozity spojený s kyselým náznakem vzteku. Po chvilce přibylo další, nové aroma. Štiplavé. Mazlavé. Jako rozmačkaná škumpa smíchaná s bahnem.

Závist. Madison páchla žárlivostí.

Ale fasáda zůstávala neporušená. Naklonila se k Ashley, přiložila jí ruku k uchu a něco zašeptala. Pak se zasmála nad vlastním důvtipem.

Je tohle všechno jen výplod mé vlastní fantazie? Nebo další známka šílenství, když si myslím, že čichem rozpoznám emoce lidí?

Záblesk přetrvával. Bezpečně schovaná za tmavými skly jsem rychle otestovala ostatní smysly.

Spatřila jsem chybu v křížkovém stehu na Courtneyině minisukni, slyšela tikot Jasonových hodinek, cítila zrnka písku v teniskách a v ústech molekuly prachu zvedajícího se z pytlů s oblečením.

Úžasné. Zákeřný superbacil mi zašmodrchal chromozomy, ale z vedlejších účinků jsem byla pořád na větvi.

Mé schopnosti nelžou.

Důvěřovala jsem tedy instinktu a pokračovala ve hře.

„Musím tyhle hromady dopravit do prádelny,“ řekla jsem Jasonovi, „ale jsou moc těžký. Namakaný svaly by mi přišly vhod.“

Jason se narovnal a uvedl muskulaturu do stavu pohotovosti. „Žádný problém. Zvládnem to raz dva.“ Sebral hromadu kalhot. „Klidně nám můžete pomoct, dámy.“

Velká trojka stála jako zkamenělá. Zhluboka jsem se nadechla a registrovala nové přísady. Sníh. Zmrazená orchidej. Uschlé listí.

Nedokonalý popis, ale emoce byly zřetelné.

Úlek. Zklamání.

Vadilo jim, že mi Jason pomáhá. A navíc je ještě usadil.

Smůla.

Posbírala jsem kupu mikin, a aniž bych se ohlédla, vykročila jsem ke kostelu. Trojka mě ignorovala, ale pach zklamání je obklopoval jako druhá kůže.

Jason čekal u zdi a v napjatých pažích svíral obrovskou hromadu. Bylo mu jasné, že si sám neotevře, a tak se jen přihlouple usmál.

„Až po tobě,“ supěl.

KLOP.

Do hlavy se mi nahrnula krev tak prudce, že jsem skoro omdlela. Nohy se mi podlomily, ale neupadla jsem. Svět nabyl normálních kontur. Najednou jsem se cítila slabá. Menší.

Předstírala jsem, že vrávorám pod tíhou oblečení. Ne, o tuhle chvilku triumfu se připravit nenechám. Jason si všiml, že se něco děje. „Je ti něco? Můžu to klidně odnést.“

„Dobrý. Dlouho jsem nejedla.“

„To se napraví.“ Velký úsměv. „O tom nepochybuj.“

Trojka se ani nenamáhala rozloučit. Naráz se všechny otočily a vykročily ke kapli.

„Nashle, dámy.“ Nemohla jsem si pomoct. „Brzy na viděnou.“

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

B

en mi nebral telefon.

Nechala jsem mu vzkaz. Byla jsem z toho nesvá a bylo mi to líto. Věděla jsem, jak se dokáže naštvat, a bála jsem se, že jsem si to u něj rozlila na pěkně dlouho.

Než jsem odjela ze svatého Michaela, poslala jsem mu zprávu. Bohužel už byl na půli cesty od přístavu; jel pro mě. Když se dozvěděl, že mě domů poveze Jason, přestal odpovídat.

To není dobrý. Ben si to evidentně bere osobně.

Co to s těmi kluky je?

Jason trval na tom, že se najíme ve Vraku u Richarda a Charlene, polorozpadlém bistru s mořskými plody nad Shem Creek. Mount Pleasant byla na opačnou stranu než Morris, ale Jason si nedal říct.

A věděl proč. Restaurace byla omšelá a svérázná, ale jídlo měli vynikající. Pustili jsme se do smažených krevet a hřebenatek. Dvě hodiny nato mě Jason konečně vysadil před domem.

Na odpoledne jsem neměla žádné plány, a tak jsem se rozhodla pátrat po informacích. Nově nalezené čichové schopnosti mě trošku znervózňovaly.

Opravdu dokážu čichem určovat emoce? Motivaci? Měla jsem za to, že ano, ale nebyla jsem si jistá. Je to skutečně možné, anebo je to první příznak mozkového nádoru? Nebo demence?

Google mi moc nepomohl. Tucty článků souvisejících s čichem a emocemi, ale ani jeden nepopisoval nic, co by se podobalo mé vlastní zkušenosti.

Otrávilo mě to, a tak jsem začala shánět pomoc. Ben byl namíchnutý, takže zbývali Hi a Shelton.

Hi dorazil i s notebookem za pět minut.

Pověděla jsem mu, co se mi stalo v kostele. A pak, po chvíli váhání jsem přidala i historku z jachtového klubu před pár dny.

„Se zábleskama na veřejnosti musíš přestat,“ vyštěkl. „Zahráváš si i s našima životama. Nehodlám strávit mládí jako morče v kleci, co běhá v kolečku pro nadaci Dharma.“

„Nebylo to schválně. Poslední dobou mi záblesky přicházejí hrozně lehce, z ničeho nic.“

„Nesmíš to dovolit,“ trval na svém Hi. „Někdo si všimne očí a jsi nahraná. Nevíme o tom viru dost, abysme mohli takhle riskovat.“

„Tak mi pomoz hledat!“

Přimhouřil oči. „Zastavárna. Vyčuchala jsi Batese, že jo? Anebo byl i tenhle záblesk náhoda?“ Při posledním slově naznačil ve vzduchu uvozovky.

„No... nebyl. Říkala jsem vám přece... potřebovali jsme jistotu.“ Dramatický povzdech. „A takhle to pak končí.“

Ignorovala jsem ho. „Začneme emocemi a smysly. Je mi z toho nějak divně. Fakt.“

Hledání nikam nevedlo. Klikali jsme na další, čím dál složitější odkazy, zapisovali si nové termíny a stopy.

„Tady,“ ťukla jsem na monitor. „Na Riceově univerzitě zjistili, že v některých párech lidi dovedou čichem správně určit partnerovy emoce.“

„Hustý.“ Hi se mi rozvaloval na posteli. Přirozeně.

Pak pro změnu zaťukal na svůj notebook. „Nějakej doktor filozofie v San Diegu tvrdí, že tělesnej pach může odrážet emoční stav. A to i pro cizí lidi.“

„Tak možná nejsem šílená.“

„Ten týpek dělá v Mořským světě.“

„Aha.“

Další půlhodina a pořád nic.

„Přidám do vyhledávání ,psí‘,“ řekla jsem. „A ,instinkt‘.“

„Jak chceš. Já tam dopíšu ,magor‘.“

A pak jsem na to narazila. Studie z Aljašky. K tématu.

„Hele, Hii, koukni na to.“

Svalil se z postele a dosedl na židli vedle mě.

„Ten chlap tvrdí, že arktičtí vlci dovedou pouhým čichem rozpoznat změny lidských emocí,“ parafrázovala jsem vzrušeně. „To musí být ono!“

„Jak to může dokázat? Vlk ti těžko vyplní dotazník.“

Pokrčila jsem rameny. „V časopise píšou, že důkazy jsou přesvědčivé.“

„Připadá mi to pošahaný,“ ozval se Hi.

Coop strčil čumák do dveří, blafnul a sedl si.

„Ticho, psisko.“ Četla jsem si článek. „Olfaktomí receptory - tím se myslí nos - jsou napojené na limbický systém, což je část mozku, která souvisí s instinkty. Vznikají tam i emoce.“

Hi se rozesmál. „Takže divný smrady nejdřív zaútočí na primitivní část mozku?“

„Přesně tak,“ řekla jsem. „Pachy se dostávají do kůry mozkové - kognitivního centra - teprve potom, co projdou hlubšími částmi mozku.“ Coop zakňučel a otočil se dokola. Nevšímala jsem si ho.

„Ve chvíli, kdy jsi schopný pach pojmenovat, se už aktivoval limbický systém a nastartoval hluboce zakořeněné instinkty.“

Vlčák naposledy zaštěkal, pak to vzdal a vyrazil dolů po schodech. „Coope?“

„Limbickej systém,“ zopakoval Hi. „Počkej momentík. Pamatuješ, co říkal o viru doktor Karsten?“

Zamyslela jsem se. Karsten byl přesvědčený, že jeho zmutovaný parvovirus přepsal naši DNA a do genetického modelu nám vložil psí útržky.

„Karsten si myslel, že změny začínají v hypotalamu.“

Hi přisvědčil. „Zadák limbickýho systému.“

Odmlčela jsem se a přemýšlela. „Podle Karstena může záblesk vyvolat nadměrná produkce hormonů, protože náš nervový a limbický systém vstřebal psí geny.“

„Naše smysly se podobají vlčím,“ souhlasil Hi. „A možná jsou ještě lepší než vlčí, kdo ví?“

„Jde o to,“ pokračovala jsem, „že naše schopnosti se objevují tehdy, když něco stimuluje limbickou část našeho mozku. Stres. Emoce. Silný smyslový vjem.“

„Pokud je limbickej systém emocionálním centrem mozku,“ řekl Hi, „a náš nos je na něj přímo napojenej...“

Rychle jsem přikývla. „Pak moje schopnost dává smysl. Ultracitlivý nos by mohl rozpoznat emoce.“

Hi se zakřenil. „A tvůj frňák je král.“

„Díky.“

Dočítala jsem článek a na samém konci našla ještě něco. „Feromony?“

„Najdu to.“

„Zajímavý,“ ozval se Hi. „Feromony jsou chemický látky, který vylučuje tělo, aby vyvolalo sociální odezvu u příslušníků stejnýho živočišnýho druhu.“

„Určitě mi to vysvětlíš.“

„Jsou to vůně. Feromony působí mimo tělo toho, kdo je vylučuje, a ovlivňujou chování jednotlivce, kterej je vnímá.“ Na chvíli se zamyslel. „Pachový instrukce. Divný.“

„Co to dělá?“

„Existujou poplašný feromony, sexuální feromony a spousta dalších. Hmyz je používá.“

„Jak?“

„Tady je příklad.“ Hi klikl myší. „Když mravenec najde sváču, vyloučí pro bráchy pachovou stopu, která vede ke zdroji potravy. Když se zvířata chtějí pářit, dělají totéž.“

„I lidi?“

„Tolik zas ne, teda pokud nevěříš reklamám na deodorant Axe.“

„Ani ne.“

Hi se podíval na hodinky. „Nedáme si něco na zub?“

„Uf, jsem přecpaná. Ale klidně si něco vem.“

Zamířili jsme do kuchyně. Hi našel dvě zmražené plněné rolády se šunkou a čedarem.

„Skvělý.“ Strčil je do mikrovlnky. „U nás doma nikdy nic dobrýho není.

„Tvoje máma by mě zavraždila, že ti kazím dietu. Ber to jako úplatek za to, že budeš mlčet o mém nosu.“

Hi povytáhl obočí. „I před Benem a Sheltonem?“

„Prozatím.“ Sama jsem nevěděla proč, ale ještě jsem se nechtěla ostatním svěřovat.

Čekali jsme, než se jídlo ohřeje.

„Napadlo tě někdy, jak je možný, že máme všichni jiný schopnosti?“ zeptal se najednou Hi.

„Co tím myslíš?“

„Včera jsme si s Sheltonem porovnávali, jaký máme pocity při záblesku,“ pokračoval. „On to vnímá jinak než já. A každej umíme jiný věci. Shelton líp slyší a já zas mnohem líp vidím. Ale všichni jsme chytli stejnej virus.“

„To kdybych věděla. Ale řekla bych, že jelikož máme různý genetický kód, psí DNA ovlivňuje každého jinak.“

Mikrovlnka cinkla. Hi zručně nabral rolády na ubrousek.

„Myslíš, že ty schopnosti někdy zmizí?“

„Cože?“ Šokující myšlenka.

„Záblesky. Myslíš, že je máme napořád?“

„Já... já nevím.“ Tohle mě vůbec nenapadlo.

A samotnou mě překvapilo, že si nejsem vůbec jistá, jestli to chci. Zvláštní schopnosti ze mě navždycky udělají vyvrhele, ale zároveň mě odlišují od ostatních.

Coop mi zaštěkal u nohou. Pohodil hlavou, blafnul a začal vrčet.

„Co to s tebou dneska je?“

Natáhla jsem se, abych ho pohladila po hlavě, ale odskočil pryč. Dvakrát zaštěkal.

„Obsluž se, Hii, a dohlídni na něj. Dojdu vybrat poštu.“

„Pojď sem, moulo,“ nařídil Hi. „Můžeš olízat opečenej papír.“

Popadla jsem klíče, seskákala po schodech, proběhla garáží a vyšla ven. Schránka stojí šest metrů od domu. Samé letáky až na jeden dopis pro Kita se zpáteční adresou v Buffalu. Chvíli jsem si pohrávala s myšlenkou, že ho vyhodím společně s nabídkami kreditních karet.

Najednou jsem měla pocit, že mě někdo pozoruje. Vzadu na krku se mi naježily chlupy. Zamrazilo mě v zádech. Určitě to znáte.

Čekala jsem, ale nepřešlo to.

Nohy se mi v mžiku otočily o tři sta šedesát stupňů. Nic.

Coop stál u kuchyňského okna a zběsile štěkal.

Jako v hororu.

Otočka zpět. V dohledu nikdo nebyl. Nic se nepohnulo.

„Klid, Brennanová!“

Spěchala jsem zpátky dovnitř. Pošetilé? Snad. No a co?

Nesnáším ten pocit, připadám si jako brouk ve sklenici.

To svědění cizího pohledu v zádech.

Jako kdybych byla terč...

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

N

a Market Street jsme dorazili o patnáct minut dřív.

Prohlídka byla naplánovaná na osmou, ale zpoždění jsme nemohli riskovat. Na letáčku stálo varování, že pokud nebude dost zájemců, zruší se.

„Támhle jsou,“ ukázala jsem.

Sallie a Chris Fletcherovi stáli na rohu ulice naproti vstupu do tržnice a mezi sebou drželi transparent z prken. Dřevo bylo natřené na černo. Křiklavě červená písmena hlásala do dáli:

CHARLESTONSKÁ STRAŠIDELNÁ EXKURZE Poznejte místní duchy při nejděsivější procházce centrem Charlestonu!

Prohlídka zahrnuje speciální návštěvu vojenského žaláře. Vstupné 10 dolarů. Nevhodné pro slabé povahy!

„Co to má znamenat?“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. „Já myslel, že je to informační prohlídka. Nemám rád, když se mě někdo snaží vyděsit.“

„Přestaň, posero,“ usadil ho Hi. „Je to nejjednodušší cesta do vojenskýho žaláře.“

„Je to jenom pitomá strašidelná exkurze,“ odfrkl Ben. „Cos čekal?“

„Přesně tak.“ Střelila jsem po Benovi pohledem, který říkal: „Nenavážej se do něj.“

Ben se významně otočil.

Ještě mi neprominul. Fajn. Ani Řím nepostavili za den.

„Kočka už nás zmerčila,“ řekl Hi. „Mává na nás.“

Když jsme došli k Fletcherovým, oba se vřele usmívali.

„Ahoj!“ Sallie ukázala na transparent. „Přišli jste na představení?“

„To se vsaďte,“ řekla jsem. „To si přece nemůžeme nechat ujít.“

„Senzace!“ Salliiny oči se ve světle pouliční lampy rozzářily. „Nebojte, zklamaní určitě nebudete.“

„Radši se dám do práce,“ prohlásil Chris. „Potřebujeme ještě aspoň jednoho člověka.“

„Vezmem vás tam tak jako tak,“ slíbila Sallie. „Ale pár minut počkáme. Cítím v kostech, že bychom mohli mít dnes večer štěstí a dát do kupy velkou skupinu.“

„Žádný spěch,“ řekla jsem. „Dělejte, co je potřeba.“

„Chris si poradí,“ opáčila. „Stejně je dneska na řadě.“

Čekali jsme na rohu, zatímco Chris přemlouval kolemjdoucí. Dva starší lidé se zasmáli jeho vtípkům, ale nakonec odmítli. Malá ručička se přiblížila k osmičce.

Povídala jsem si se Sallií. Kluci po ní házeli očima a tvářili se, jako že nic. „Jak jste se k těmhle exkurzím dostali?“ zeptala jsem se.

„Složenky,“ zasmála se Sallie. „S Chrisem jsme oba v postgraduálu z archeologie. Charlestonské muzeum je skvělé, ale moc neplatí. A tak makáme na ulici.“

„Tímhle se dá vydělat?“ Shelton se rozhlédl. „Jsme tu sami.“

„Ale no tak, nezakřikni to,“ žertovala Sallie. „Pořád je ještě čas.“ Zdvořile jsme se usmáli.

„Ne, vážně! Když je pěkný letní večer, je to bomba. Mimo sezonu je to spíš metoda pokus omyl, ale celkově si nevedeme špatně.“

Jako na zavolanou se přiblížil obtloustlý manželský pár, oba oblečení do stejných dresů Packers. Chroupali kornouty od zmrzliny. Chris to trefil. Koupili si lístky a pak zabrousili ještě do tržnice.

„Je to báječný nápad,“ řekla jsem. „Jak jste ale získali povolení ke vstupu do vojenského žaláře?“

„To je naše specialitka,“ odpověděla Sallie. „Ředitel studoval na Kalifornské univerzitě. Chris ho ukecal a dostali jsme povolení. Na oplátku děláme univerzitě propagaci v muzeu.“

Přistoupily další dva páry. Muži byli oblečení do triček polo a lněných šortek, ženy do letních šatů a páskových sandálů. Chris rozdal s blaženým úsměvem čtyři lístky.

„Vidíte?“ mrkla Sallie. „A je to doma.“

„Brzo budete mít střešní apartmá,“ vtipkoval Hi. „A platinový hodinky.“

„To těžko. Všechno jde na fond expedice.“

Přečetla si otázku v mé tváři.

„Egypt. Příští rok v létě chceme s Chrisem odjet na vykopávky v Deir el-Bahrí. Odkrývají tam chrámový komplex, který vybudovala Hatšepsut v patnáctém století před Kristem.“

„To zní báječně.“ Začínala se ve mně probouzet obdivovatelka hrdinů. „Děsně se těšíme,“ pokračovala Sallie. „Chrám stojí mezi útesy na západním břehu Nilu, na začátku Údolí králů. Nejkrásnější místo na světě.“

„Normálně závidím.“ Byla to pravda.

„Nejdřív ale musíme sehnat finance,“ odpověděla. „Je to závazek na dva roky a to znamená ještě spoustu prohlídek na Market Street.“

Přes Salliino rameno jsem si všimla dvou mladých Afroameričanů loudajících se ke Chrisovi.

Prvnímu mohlo být asi osmnáct, měl vyholenou hlavu, hluboce posazené oči a po levé tváři se mu táhla jizva ve tvaru Z. Na štíhlém těle mu viselo obrovské bílé tričko a oprané džíny.

Druhý byl starší, tak pětadvacet. A větší. O dost. Určitě měřil přes dva metry a nad kamarádem vysoko vyčníval. Pod dresem Kobeho Bryanta z Lakers mu vystupovaly svaly.

Shelton tiše zahvízdal. „Koukni, jak je velikej.“

Ten ve volných džínách podal Chrisovi bankovku. Chris něco řekl. Džíňák zavrtěl hlavou. Chris rychle přikývl a mávl na Sallii. Došla k nim a pak spěchala zpátky k nám.

„Mohli byste zaplatit už teď?“ zeptala se. „Támhleten má jenom stodolarovku a Chrisovi došly drobné.“

„Jasně.“ Hi vytáhl dvě dvacky. „Dneska jsou všichni nějaký zazobaný.“

„Díky.“ Sallie pelášila zpátky k Chrisovi. Jakmile byla transakce uzavřená, mladíci se stáhli k nedaleké stěně, opřeli se a čekali.

Příchod dalšího návštěvníka mě šokoval.

Rodney Brincefield. Ovšem bez uniformy majordoma v jachtovém klubu. Dneska měl Brincefield na sobě khaki kraťasy a košili a sladěnou maskáčovou čapku. Hnědé ponožky, hnědé sandály. Nedělám si srandu.

Přehodil si plechovku s limonádou, podal Chrisovi ruku a koupil si lístek. Zvídavé oči pod huňatým bílým obočím se podívaly na nás.

A ustrnuly u mě. Ve tváři se mu rozlil zubatý úsměv.

„Slečna Brennanová, to je ale překvapení!“ Blížil se jako útočící nosorožec.

„Co to je za vykopávku?“ ucedil Shelton vedle mě. „Vypadá jako blázen.“

„Je v pohodě,“ zašeptala jsem. „Neškodnej.“

Jenomže Brincefield mě znervózňoval. Byl to sice milý stařík, ale hrozně užvaněný. Viráti si dnes chtěli ve vojenském žaláři trošku zapátrat. Sami. Potřebovali jsme najít starší podzemní část, kde patrně věznili Anne Bonnyovou. Brincefieldova přítomnost to mohla zkomplikovat.

„Ráda vás vidím.“ Ukázala jsem na ostatní. „To jsou mí kamarádi. Ben, Shelton a Hiram.“

„Je mi potěšením.“ Nejprve všem podal ruce a pak si rošťácky promnul dlaně. „Takže si spolu prohlédneme pár duchů?“

Přikývla jsem. „Mohlo by to být zábavné.“

„Je to výjimečné!“ zvolal Brincefield. „Jsem tu už podruhé.“

„Můžete mi prosím věnovat všichni pozornost?“ Sallie vyšplhala na plastovou bednu, takže se dostala asi do úrovně našich očí.

„Všechny vás zdravím.“ zakřičela. „Vítejte na světově proslulé Fletcherově strašidelné exkurzi.“

Ozval se vlažný potlesk.

„Začneme za pět minut,“ řekl Chris. „Nejdřív se seznámíme. Příští hodinku a půl strávíme pohromadě ve společnosti neklidných duchů a nebezpečných přízraků. Tak nezapomínejte...“ dramatická odmlka, „v jednotě je síla.“

Smích. Chris je rozený šoumen.

Brincefield začal všem okolo potřásat rukou a představovat se. Tohle není můj styl, a tak jsem se stáhla z jeho dosahu.

A narazila přímo do Džíňáka.

Mladík si mě změřil, očividně naštvaný. Jeho přerostlý kámoš se ušklíbl.

„Pardon,“ omluvila jsem se. „Nevšimla jsem si.“

Džíňák beze slova ustoupil stranou. Připadala jsem si trapně, a tak jsem se představila.

„Já jsem Tory.“ Podala jsem mu ruku. Ani jeden ji nepřijal.

„Marlo,“ řekl ten menší. Čahoun mlčel.

„Tak fajn.“

„Hledáš si nový kamarády?“ zeptal se mě Hi.

„Zmlkni.“

„Víš, co je divný? Že je tolik lidí, co tě nesnáší hned na první pohled,“ pokračoval Hi. „Máš zvláštní dar.“

„Víš, co je divný...“

„Všichni připraveni?“ Sallie přerušila mou břitkou odpověď. „Tak jdeme!“

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

P

rvní hodina byla fantastická.

Sallie a Chris nás vedli tmavými uličkami a trousili veselé historky z městského folkloru. Skupina se vždycky zastavila a přiblížila, když vykládali o slavných přízracích, poltergeistech a nevysvětlitelných úkazech.

Poučili jsme se o proslulém panteonu duchů široko daleko. Haintové - mrtvé duše, které na sebe přijímají podobu duchů nebo lidí. Kšábáby - bytosti, které se svlékly z kůže a prohánějí se za měsíčního svitu v bažinách. Pletočka - jednooké přízraky, které se za horkých letních večerů vkrádají do domů.

Sallie mluvila o ochranných schopnostech kšádědků, maličkých figurek vyrobených z bahna, tilandsie, sladké trávy a slané vody získané z velkých ústřic, co žijí v mokřinách.

„Jestli se bojíte místních duchů,“ nabádala nás, „noste tenhle talisman pořád v kapse.“

Zamávala nad hlavou vlastním zdařilým exemplářem. „Dobrý kšádědek vás ochrání před devíti přízraky. Čím víc jich máte, tím líp.“

Při prohlídce jsme se zastavili na několika známých strašidelných místech. Pivovar v South End. Rutledgeův viktoriánský hostinec. Kruhový kongregační kostel.

Minuli jsme divadlo v Dock Street, nakoukli do domku Juniuse Bootha, otce muže, co zabil Abe Lincolna. Smůla. Pak jsme si prohlédli hostinec Battery Carriage House, kde se prý pánští návštěvníci vkrádají na lůžka dam, které hostinec navštíví.

Prošli jsme starý hřbitov, kde vyfotografovali ducha Sue Howardové-Hardyové, jak pláče u hrobu svého dítěte. Na svačinku jsme se stavili v Poogan’s Porch, kde kdysi bydlela Zoe St. Amandová a občas je tu prý vidět, jak mává z okna v prvním patře.

A konečně jsme se dostali k budově staré kolkovny na křižovatce East Bay a Broad.

Kamenné schody vystupovaly na verandu, kde sloupořadí krylo troje bílé dveře. Nad nimi byla úchvatná vysoká okna se zakulacenými okenicemi. Fasáda ze šedobílého kamene sice časem vybledla, ale nyní byla zrestaurována do bývalé koloniální nádhery.

Skupina se seřadila pod schody.

„V roce sedmnáct set sedmdesát jedna,“ vykládal Chris, „obchod vzkvétal, a charlestonská elita dospěla k názoru, že město potřebuje moderní kolkovnu. Nová směnárna sloužila nejen hospodářské prosperitě, ale symbolizovala rovněž optimismus a velkolepou budoucnost.

Radní si vybrali pozemek na nábřeží Broad Street, kde se sbíhají největší doky a ulice,“ pokračoval Chris „Stavba trvala dva roky. Hotová kolkovna se stala jednou z prvních pamětihodností koloniální Ameriky.

Ale proto tady nejsme, že?“ Chris se zlověstně usmál a ukázal na schody po straně budovy. „Přišli jsme si prohlédnout... žalář.“

Sallie zapálila svíčky, které nám rozdala, a pak jsme se v zástupu vydali po úzkém schodišti. Dveře pod ním vedly do potemnělého sklepa s nízkým cihlovým stropem s valenou klenbou. Klenuté průchody rozdělovaly prostor na tmavé, stinné výklenky.

Dámy v letních šatičkách se hihňaly a jejich protějšky si vykládaly vtipy. Manželský pár v dresech Packers cvakal nikonem. Brincefield prozkoumával místnost, natěšený jako děcko v Disneylandu. Marlo a Čahoun zůstali stát vzadu. Mlčky.

Sallie mluvila přidušeným hlasem, světlo svíčky jí na tvář vrhalo stíny. „Vojenský žalář sloužil během války za nezávislost zlovolným účelům. Za krásnou fasádou kolkovny se tady dole skrývalo peklo.“ Sallie opsala volnou rukou kruh. „Lidská krutost proměnila sklepení ve strašlivý žalář.“ Sallie skoro šeptala, a tak jsme se museli posunout blíž. „Temný. Vlhký. Žádné teplo ani světlo. Každému, koho vsadili mezi tyto stěny, hrozily choroby, zoufalství, a dokonce i smrt. Britové do téhle díry zavírali americké vlastence.“ Poskakující světýlko deformovalo její rysy jako o Halloweenu. „Statečné obyvatele Charlestonu poutali do želez a zavírali pod zem. Zde zůstávali zcela zapomenuti.“

V zšeřelém podzemí se ozval Chrisův hlas. „Zběhové. Ženy. Otroci. Synové z urozených rodin. Každého, kdo byl podezřelý, že pomáhá vlasteneckým povstalcům, nacpali do klecí a ponechali napospas smrti.“ Potom nám vyprávěl příběh Isaaca Haynea, amerického hrdiny, kterého Britové chytili a pověsili.

„Hayne se odmítl vzdát,“ šeptal Chris. „Jeho duch nyní straší tady v podzemí, hledá nepřátelské červenokabátníky, protože ani ve smrti nedokáže složit ruce do klína.

„Takže,“ usmál se Chris, „půjdeme dál?“

Naše malá skupinka se ještě víc semkla a po špičkách kráčela sklepením, až nakonec sestoupila po dalším, strmějším schodišti.

Dole byla široká, temná místnost, starší než kobky nahoře. Vlhká hliněná podlaha. Nízký klaustrofobický strop. Zatuchlý smrdutý vzduch.

Shelton si pohrával s ušním lalůčkem, ve tváři nad plamenem svíčky napjatý výraz. Položila jsem mu chlácholivě ruku na rameno, protože jsem dobře věděla, jak nesnáší stísněné prostory.

„Posunuli jsme se ještě víc do minulosti,“ šeptala Sallie. „Do časů před výstavbou kolkovny.“

Moje srdce si přihodilo několik úderů mimo rytmus. Přesně tohle jsme potřebovali.

„Abyste rozuměli,“ intonovala Sallie, „kolkovna stojí nad starším opevněním pocházejícím z dob založení města.“ Pro větší efekt se na chvilku odmlčela. „I bašta měla svůj žalář.“

Chris pokračoval ve výkladu. „Half-Moon Battery.“

Můj loket si našel Hie. Ten jeho zase mě. Pozorně jsme poslouchali. „Stojíte na základním pilíři původních hradeb Charles Townu,“ říkal Chris. „Half-Moon Battery získala své jméno podle toho, že stála v půlkruhu kolem přístavu. Tuto klenbu objevili při renovaci v roce devatenáct set šedesát pět. Povídá se, že na odhalení čekají ještě starší, hlubší chodby.

Každé město potřebuje vězení. Dávno předtím, než byl zřízen vojenský žalář, se nebezpeční zločinci potulovali po ulicích i vodách starého Charles Townu.“

„Piráti,“ šeptala Sallie.

„Piráti sužovali město od chvíle, kdy vzniklo,“ navázal Chris. „Černovous. Stede Bonnet. Nemilosrdní lupiči se zmocňovali desítek charlestonských lodí a členů jejich posádek i pasažérů, za které pak požadovali výkupné.

Na naléhání vyděšených obchodníků guvernér kolonie nakonec pověřil korzáry, aby pirátskou hrůzovládu ukončili. V říjnu sedmnáct set osmnáct byl Stede Bonnet zajat.“

„Přivezli ho sem.“ Salliin plamínek se rozblikal, když zvedla svíčku do tmy. „Žalář v Half-Moon Battery se stal novým domovem kapitána Bonneta.“

To nebyl sám...

„Bonnet i jeho posádka stanuli před soudem, který je odsoudil k smrti,“ pokračovala. „Desátého prosince sedmnáct set osmnáct je pověsili ve White Point v Battery.“

Dramatická odmlka, po níž Fletcherovi odvedli skupinu zpátky ke schodišti. Zůstala jsem vzadu. Snažila se schovat ve stínu. Ostatní viráti udělali totéž.

Zakryla jsem svíčku dlaní ruky. Ostatní dusali po schodech nahoru a místnost temněla a temněla, až nakonec úplně zčernala. Byli jsme sami.

Teď, nebo nikdy. Jestli tady dole Bonnyová byla, musíme najít důkaz.

Dohodli jsme se už předem. Abychom mohli podzemí prohledat, potřebujeme svoje schopnosti. Bylo načase vyzkoušet, co dovedeme.

„Jdeme na to,“ zašeptala jsem.

Ve tmě se najednou objevily čtyři zářící kroužky. Oči plné zlatého ohně.

Hi, jako obvykle nejrychlejší. A Shelton, kterého popostrčil strach ze tmy.

KLAP.

Téměř okamžitě mnou projel záblesk a zaplavil celé mé tělo ledem a ohněm.

Odněkud z hloubky se vynořily schopnosti a roztáhly drápky.

Ben vedle mě zaklel. „Nejde to,“ zamumlal. „Budu hlídat schody.“

Slyšela jsem zvuk gumových podrážek na udusané hliněné podlaze, jak vyrazil ke schodišti.

„Rozdělte se,“ sykla jsem. „Máme jen pár vteřin.“

Hi a Shelton přikývli, ve tvářích rozhodný výraz. Díky superzraku mi svíčka osvětlovala celý prostor jako táborák.

Asi deset metrů před sebou jsem uviděla stěnu a vyrazila k ní. Smysly rozhodily sítě. Hledaly.

Sheltonův hlas mě zarazil. „Slyšeli jste to?“

Skupina byla pryč. Ani se zábleskem jsem neslyšela nic než náš dech a pohyb.

„Támhle.“ Shelton přešel k protější stěně, skrčil se a zaťukal na kámen. „Poslouchejte. Slyšíte tu vodu?“

Spěchala jsem k němu. Ano! Mé vlčí uši zaznamenaly slabé pískání podbarvené jemným šelestem. „Neuvěřitelné.“

„Proudící vzduch.“ Shelton pevně zavřel oči. „Anebo tekoucí voda?“

„Pusť, kouknu se,“ vybídl ho Hi.

Stěna byla postavená z hrubě tesaného kamene spojeného drolící se maltou. Stará, ale vypadala pevně.

„Spodní řada,“ Hi ukázal dolů. „Až u nohou. Malta vypadá jinak.“ Kecla jsem si na bobek a zadívala se k patě zdi.

„Hi má pravdu,“ řekla jsem. „Na kameni je tmavší malta a je tam víc puklin. Jako kdyby to utěsnili v jiné době.“

Tmu proťal Benův šepot. „Pospěšte si.“

O tvář se mi otřelo cosi sametového. Jemně.

Ztuhla jsem.

Zářící duhovky zpozorovaly tančící proužek světla. Stříbřitou stužku, která mi pohladila tvář a pak se nechala unést pryč.

Hlavou mi proběhly duchařské historky. Zadržela jsem dech. Už jsem chtěla vykřiknout, když znovu naskočila vyšší kontrolní centra.

Pavučina. Jediné vlákno. Pozorovala jsem nitku, jak se odpojuje od kamene, uvolňuje se a opět dosedá na místo.

Průvan! Vzduch sem proniká odněkud za zdí. Bez svých schopností bych si toho vůbec nevšimla.

„Tady to je!“ řekla jsem. „Za těmihle kameny musí být volný prostor.“

„Někdo sem jde!“ sykl Ben. „Hněte sebou.“

Vyskočila jsem a vyrazila ke schodům. Objevily se na nich Marlovy nohy.

Odvrátila jsem oči a pokusila se uhasit záblesk. Na jednu panickou chvilku jsem dostala strach, že nezmizí. Pak se smyslová dvířka s bouchnutím zavřela.

KLOP.

Narazila jsem do Sheltona, který mě zastavil. Z koutku úst mu visela slina, ale oči měl lidské. Rychlý pohled mi potvrdil, že i Hi to už zabalil.

„Co se tady děje?“ V chabém světle svíčky jsem viděla, že se Marlo mračí. „Se tady sjíždíte nebo co?“

Obvinění bylo tak absurdní, až jsem se rozesmála.

„Soráč,“ koktal Hi, „my... spadly nám svíčky a nic jsme neviděli.“

„Všechny?“

Hi pokrčil rameny. „Jsme hrozně nešikovný.“

„Jak to, že támhleta svítí?“

„Tak tady jste!“ Před Brincefieldem sestupovalo po schodech žluté světlo. „Všichni čekají venku. Bohužel prohlídka skončila.“

„Už jdeme.“ Protáhli jsem se kolem Maria a Brincefielda a vyběhli nahoru po schodech. Cestou jsme minuli Čahouna.

„To je všechno, lidičky.“ Chris ukázal k východu. „Trošku jsme to natáhli. Nejvyšší čas se rozloučit.“

„Bylo to skvělé,“ křikla jsem přes rameno. „Mockrát díky.“

Venku jsem zalapala po čerstvém vzduchu. Božský.

Ostatní se objevili chvilku po mně a všichni jsme se rychle vydali přes East Bay.

„A ukažte se někdy!“ volala za námi Sallie.

Zvedla jsem dlaň a zamávala na rozloučenou. Chris zamykal železnou bránu a povídal si s Brincefieldem. Marlo a Čahoun za jejich zády pomalu kráčeli po chodníku.

„Lidi, jak já nenávidím sklepení,“ fňukal Shelton, když jsme spěchali po ulici. „Odporný smradlavý hroby.“

Podívala jsem se na hodinky. Pět minut po desáté. Pět minut po večerce.

„Sakra. Přijdu pozdě domů!“

„Já taky,“ řekl Hi. „Máti mě roztrhne jak hada.“

„Na něco jsem přišla těsně před tím, než...“

Ben mi skočil do řeči. „Promluvíme si na palubě Sewee. Teď musíme makat.“

Běželi jsme k přístavišti a já začala vymýšlet výmluvy.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

D

omácí vězení.

Kit mi moje výmluvy nezbaštil.

„Řekl jsem v deset!“ Ukázal na stojací hodiny. „Kolik je?“

„Za pět minut tři čtvrtě na jedenáct. Jenomže exkurze se protáhla!“

„A zavolala jsi?“

„Nemohla jsem přece vyrušovat průvodce.“

„Esemeska?“

„Oni... no... museli jsme vypnout mobily. A navíc jsme byli pod zemí.“

„To neberu,“ prohlásil Kit. „Dva týdny. Domácí vězení. Konec.“

Zasténala jsem. Kit zvedl obočí, jako by mě varoval, že nemám pokračovat. Poraženě jsem oddusala do svého pokoje, Coopa za patami. „Nedala jsi mi na výběr,“ volal za mnou Kit.

„To se ještě uvidí,“ utrousila jsem.

„Změna plánu,“ řekla jsem. „Jde se dnes večer.“

„S tebou jsou to vždycky půlnoční vloupačky!“ Hi si zoufale projel rukou vlasy. „Jsi jak nějakej kolumbijskej drogovej boss.“

Svolala jsem totiž konferenci na iFollow. Kluci nebyli moc vstřícní. Cestou domů jsem jim pověděla o vzduchu proudícím skrz zeď. Všechny to nadchlo. Přesto jsme se rozhodli pro opatrný plán útoku. Žádná velká rizika.

A teď, sotva o půl hodiny později jsem je zase tlačila do nebezpečné hazardní hry.

„Co kdybychom znovu zašli do žaláře?“ fňukal Shelton. „Na oficiální prohlídku. A zkusili se odtrhnout dřív než dnes večer.“

„To byl původní plán,“ Hi bubnoval prsty o dlaň. „Plán, na kterým jsme se dohodli.“

„Nejde to,“ řekla jsem. „Mám zaracha.“

„Na jak dlouho?“ chtěl vědět Ben.

„Dva týdny. Tak dlouho nemůžeme čekat.“

„Annin poklad se hledá už tři sta let,“ poznamenal Hi. „Čtrnáct dní to snad ještě vydrží.“

„Fajn.“ Klidně jsem mohla říct, aby mi vlezli na záda. Znělo by to stejně. Hi se naklonil blíž k obrazovce. „Co myslíš tím fajn?“

„Nemusíte se mnou chodit,“ řekla jsem. „Půjdu sama.“

Všichni kluci promluvili najednou.

„Nedělej drámo, královno.“ Hi.

„Nemůžeš tam jít sama.“ Ben.

„Někdo ti musí krýt záda.“ Shelton.

Zabejčila jsem se a bylo mi fuk, jestli je můj plán šílený. Už mě nebavilo se dohadovat. Cítila jsem, že Annin poklad je provokativně blízko. Nikdo mě nedonutí čekat další den.

„Za tu zeď se dostaneme, jedině když posuneme kámen,“ řekla jsem. „A při prohlídce s průvodcem přece nemůžeme začít rozebírat stěnu.“ Naštvané pohledy, ale žádný odpor.

„Buď to dotáhneme do konce, nebo se na to vykašlem.“ Založila jsem ruce v bok. „Já už se rozhodla. Teď je řada na vás.“

„Půjdu první.“ Ben natáhl ruku se šroubořezy. „Deset vteřin, pak Shelton. Vy dva napočítáte do třiceti a doženete nás, jak nejrychlejc to půjde.“

„Na ulici jen tak dlouho, co bude nezbytně nutné,“ dodala jsem. Krčili jsme se za klenotnictvím, jeden blok jižně od kolkovny. Všichni navlečení v černém. Zrovna odbily tři hodiny ráno.

S sebou jsem měla jenom menší batoh. Uvnitř bylo pero, čtyři baterky, láhev s vodou, elektrická svítilna a mapa Anne Bonnyové.

„Jestli se Sheltonovi nepovede dveře rychle otevřít, padáme.“ Ben se na mě tvrdě podíval. „Hned. Žádný smlouvání.“

„Souhlas.“

„Jakmile zmerčím auťák, vyklízím pole,“ prohlásil Hi. „Sprintím jako Usain Bolt. Klidně domů doplavu, bude-li to nutný.“

„Se zámkem si poradím,“ sliboval Shelton. „Ale jestli je v tom baráku alarm...“

Větu nedokončil. Nebylo třeba. Museli jsme se modlit, aby zabezpečení budovy nebylo na příliš vysoké technické úrovni.

„Potkávací bod je Washingtonův park,“ řekl Ben. „Když se nesrazíme tam, běžte k Sewee.“

„Ze všeho, co jsme zatím vyvedli,“ poznamenal Hi, „je tohle absolutně největší kravina. Jen pro pořádek.“

Ben zavřel oči, nadechl se a vyrazil za roh.

„Jednadvacet, dvaadvacet...“

Po deseti vteřinách Shelton vystřelil jak šíp.

Počítala jsem do třiceti, Hi vedle mě poskakoval. Uplynula celá věčnost, ale naše chvíle nakonec přišla.

„Jdem!“

Sprintem jsme se rozběhli k budově.

Úspěch! Brána byla otevřená. Proklouzli jsme dovnitř a zavřeli ji za sebou.

Otočila jsem se a podívala na ulici. Nic se nehýbalo, ani známka života. „Pojď dál,“ řekl Hi.

Utíkali jsme dolů po schodech. Dveře se otevřely. Ben na nás mávl, ať jdeme dovnitř, a pak je za námi zavřel.

Poklepala jsem Sheltonovi na rameno. „Dobrá práce!“

„Brnkačka.“ Shelton se potil. „No, strach jsem měl, ale ten zámek byl lehkej.“

Rozsvítili jsme si baterky.

„Ve tři ráno je to tady o dost strašidelnější,“ podotkl Hi.

„To teda jo.“ Sheltonovi se třásl hlas.

Nemohla jsem nesouhlasit.

Prošli jsme sklepením a sestoupili po druhém schodišti. Tam jsme se zastavili a počkali na sebe.

„Záblesk.“ Jako obvykle s tím tři z nás neměli problém.

KLAP.

„Sakra, sakra, sakra!“ Ben. Nešlo mu to.

„Zkus se uvolnit,“ navrhoval Hi. „Ať to přijde samo.“

„Uvolnit?“ sykl Ben. „Jsi snad padlej na hlavu? To nefunguje.“

„Sem.“ Spáru z podivně vypadající malty jsem našla hned.

Shelton s Hiem spěchali za mnou a Bena nechali smažit se ve vlastní šťávě.

„Vzduch sem proudí asi odněkud zezadu,“ řekla jsem. „Pomozte mi tlačit.“

Shelton klekl na jedno koleno. Zabrali jsme vší silou, jakou jsme při záblesku dokázali vyvinout.

Nic. Kámen se ani nepohnul. Zvedl se mi žaludek.

Hi se nám snažil pomoct a opřel se do kamene zády. Dali jsme do toho všechno. Kámen se ale odmítal vzdát.

Nevolnost sílila.

„To není k ničemu,“ prudce oddechoval Shelton. „Ten hajzl se ani nehne.“

„Končíme,“ prosil Hi. „Zkusíme něco jinýho.“

„Ne,“ zamítla jsem. „Potřebujeme Bena.“

„Ben si zrovna nemůže hrát!“ vyštěkl Shelton. „A my nemáme čas na něj čekat.“

Popadla jsem Hie za rameno. „Běž. Udělej, co je potřeba.“

„Zahráváš si s mým životem, víš to?“

„Běž!“

Hi zasténal, vstal, chvilku přemýšlel a pak došel k Benovi.

„Pořád to nejde?“ zeptal se jakoby nic.

„Už jsem to skoro měl,“ obořil se na něj Ben.

„Možná je to tou indiánskou krví,“ poznamenal Hi. „Třeba pokořený národy nedokážou využívat superschopnosti.“

Ben ztuhl. „Co jsi to říkal?“

„Slabost,“ přemítal nahlas Hi. „Méněcenný rasy možná nemaj záblesky v genech.“

Ben popadl Hie za košili a přitáhl si ho k sobě.

„Chceš vidět méněcennou rasu, ty...“

V tom okamžiku jím projel záblesk a on se roztřásl. Hi uskočil právě včas.

„Panebože, s tebou je to fakt snadný,“ zakuckal se.

Benovy oči plály tmavě jantarovým zlatem. „Zacházíš už trošku daleko, Stolowitski.“

Hi se uklonil. „Mám dobrej trénink.“

„Bene!“ zavolala jsem. „Pojď sem a pohni tím zatraceným šutrem.“

Ben se na mě podíval, beze slova ke mně doběhl sklepením, lehl si na záda a podrážkami udeřil do stěny.

Temnou místností se ozvalo hrozivé rachtání. Úlomky malty se sypaly k zemi. Kámen se posunul o kousek dozadu.

Ben na chvíli přestal a prudce oddechoval. Pak kopl znovu a natáhl nohy. Po dalších dvou ranách se kámen svalil kamsi do prázdna.

„Tys to zvládnul!“ vydechl Hi.

Benovým úsilím vznikl otvor dost velký, abychom se jím protáhli. S hlavami těsně u sebe jsme nakoukli dovnitř. Nic než tma. Tváře nám chladil ledový vánek.

Namířila jsem tam baterku. Paprsek bloudil černotou a pak odhalil úzký tunel, necelý metr v průměru.

Shelton promluvil první. „Tam nejdu. Ani za nic.“

„Tudy určitě Bonnyová utíkala,“ řekla jsem. „Poklad by mohl být... “

„Moment!“ Sheltonův hlas se pohyboval na pokraji hysterie. „Nemáme zdání, kam ta díra vede! Můžeme se dostat do pasti, ze které už nikdy nevylezeme!“

Ben popadl Sheltona za ramena a podíval se mu do očí.

„Celou cestu budu s tebou,“ sliboval. „To dáš. Jakmile se objeví první problém, obrátíme to.“

Z Sheltonova hrdla se vydral přidušený výkřik. Otřel si brýle. Přikývl.

„Připraveni?“ zeptala jsem se.

„Jo, jsme připravený,“ odpověděl Ben.

Klekla jsem si na všechny čtyři a vlezla do díry.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Ž

alář v troskách Half-Moon Battery plnilo ticho.

Smrtící. Varovné.

Částečky prachu tančily ve vzduchu vanoucím z čerstvě vytvořeného otvoru v zadní stěně.

Místnost zahalila absolutní tma.

Pak se ozval zvuk.

Nahoře zavrzalo dřevo.

Na schodišti se objevilo slabé světlo a pomalu sestupovalo dolů. Stíny tančily po stěnách.

Světlo se sneslo až k podlaze.

Zaskřípal štěrk.

Třepotající světlo se přesunulo do zadní části místnosti. Zastavilo se. Vteřiny ubíhaly.

Stíny na stěnách rychle rotovaly.

Světlo se vydalo na zpáteční cestu nahoru po schodech.

Znovu zavládla tma.

Po chvilce se tichem rozezněly nové ozvěny kroků. Mířily dolů. Rozhodně.

Tentokrát bylo světlo silnější, bílé a pronikavé.

Bez zaváhání vplulo do otevřené jámy a zmizelo.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

H

rozilo, že mě přemůže klaustrofobie.

Tunel měl ostré hrany, byl nízký a zdánlivě nekonečný. Paprsek z mé baterky se rozpouštěl ve tmě už po dvou metrech.

Sunula jsem se dopředu a stěny se kolem mě svíraly jako pěst. Po šesti metrech jsem už nemohla ani klečet, a tak jsem se začala plazit po břiše a odstrkovat lokty.

Na těle jsem cítila štěrk, ostré kamínky a věci, které jsem si ani nechtěla představovat. Šlo to šíleně pomalu. V duchu se mi objevil obraz - zástup mravenců, co se vleče vnitřkem uzoučkého stébla.

Sheltonovo sténání mi prozradilo, že se jen tak tak drží pohromadě. Bez Benova pobízení by nejspíš odmítl jít dál.

V jednu chvíli jsem se ohlédla. Těsně za mnou plály Hiovy oči. A vypadaly vyděšeně.

„Jsi v pohodě?“

Roztřeseně zvedl oba palce. „Nezastavuj se. A prosím tě, kdybys viděla cedulku s nápisem Východ, zařvi. Mám pocit, že lezu obludě rovnou do chřtánu.“

Těžce jsem polkla a posunula se o pár metrů. Kůži na loktech jsem měla rozedřenou do masa.

Hi měl pravdu, jakmile se člověk zastavil, bylo to horší. Získal pocit, že se na něj stěny každou chvíli zřítí. Kolik to může vážit?

„Vidíš něco?“ zakřičel zezadu Shelton. „Řekni, že to někam vede! Nejradši bych zdrhnul.“

Namířila jsem baterku přímo před sebe. Jenomže paprsek okamžitě sežrala tma. Neviděla jsem dál než na dva a půl metru.

„Zatím nic,“ odpověděla jsem. „Ale vzduch tu pořád proudí. Odněkud sem přece musí foukat.“

„Nezastavuj se!“ prosil Shelton. „Zpátky to nejde.“

Měl pravdu. Na otočku byl tunel moc malý. Jestli narazíme na slepý konec, budeme se muset vracet pozadu.

Rychle jsem tu děsivou možnost odehnala.

Dopředu. Chytit. Přitáhnout.

Dopředu. Chytit. Přitáhnout.

Minuty mi připadaly jako hodiny. Bez záblesku bych se asi už dávno zhroutila.

Hlavou se mi honily otázky. Vede ta díra někam? Svažuje se dolů? Jak hluboko jsme pod zemí? Plazím se do pekla?

A v tu chvíli mi zhasla baterka.

Děs.

S rozbušeným srdcem jsem zrychlila. Plížila jsem se trhavými zběsilými přískoky. Hrubá zem mi drásala kůži. Z loktů i kolen mi kapala krev.

Zvýšená dávka adrenalinu. Dlouze, hluboce jsem lapala po dechu.

„Tory?“ zavolal na mě Hi. „To byla tvoje baterka?“

Neodpovídala jsem. Nezpomalovala. Hnala jsem se dál v zoufalé snaze dostat se na konec stísněné dusivé odporné podzemní šachty.

Po tváři pokryté špínou mi stékaly slzy.

Podělala jsem to! ječel můj mozek. Zavedla jsem nás do hrobu.

„Komu teče krev?“ zakřičel Ben. „Jste všichni v pořádku?“

„Krev!?!“ zavřískal Shelton. „Kde!?!“

Vtom jsem nataženou rukou narazila na cosi pevného. Zeď. Prsty se mi chvěly. Bloudila jsem po povrchu a zjišťovala, zda se dá překážka přelézt nebo obejít.

Bez šance. Ve skále nebyla ani štěrbinka.

Zadusila jsem výkřik. Došli jsme na konec slepé uličky. Byli jsme v pasti.

„Proč jsme se zastavili?“ Hiův hlas zněl skoro stejně vyděšeně jako Sheltonův.

Když už hrozilo, že mě přemůže zoufalství, vrátil se mi rozum.

Pořád přece cítím vzduch!

Ruka mi vyletěla doleva, doprava. Narazila na pevnou zem.

Pomalu se mě zmocňovala panika. Překulila jsem se na záda a sáhla nahoru. Nebylo tam nic.

Skrčila jsem nohy, obrátila se a klekla si. S jednou paží nad hlavou jsem opatrně vstávala.

„Můžu se postavit!“ zakřičela jsem.

„Vážně!?!“ vzlykl Shelton. „Jdu za tebou!“

„Počkej!“ vypískl Hi. „Tory, je tam dost místa i pro nás?“

Roztáhla jsem paže a udělala dva kroky dopředu i dozadu. Prostor byl minimálně dva metry široký.

„Jo! Vejdeme se sem všichni.“

Hi se po břiše plazil vpřed, baterka mu poskakovala v ruce. Popadla jsem ho za rameno a vytáhla na nohy. Společně jsme pak pomohli Sheltonovi i Benovi.

Stáli jsme v těsném hloučku a svorně lapali po dechu. Pak kluci posvítili do tmy.

„Páni!“ vydechla jsem.

Hlavy nám vykukovaly podlahou jeskyně o velikosti necelých dvou metrů čtverečních. Dřevěné trámy podpíraly strop ve výšce čtyř a půl metru. Vepředu - zhruba směrem, kterým jsme lezli - se vinul nízký průchod.

Nikdo z nás se nenechal pobízet. Soukali jsme se otvorem jako uprchlí trestanci.

Objímali jsme se. Plácali po zádech. Snad bychom si zapálili i doutník, kdybychom nějaký měli. Volný prostor - jakýkoli prostor - byl momentálně nejbáječnější věc na světě.

„Díkybohu,“ vydechl Shelton. „Víc už bych nevydržel.“

To měl pravdu. Všichni jsme byli na pokraji sil.

„Kouknem na tvý lokty,“ nařídil Ben. „V šachtě jsi za sebou nechávala krvavou stopu.“

Dovolila jsem mu, aby mi prohlédl rány, a byla jsem ráda, že už se na mě nezlobí.

„Není to tak hrozný. Příště si vem dlouhý rukávy.“

„Si piš,“ mrkla jsem na něj. „A ty se nauč spouštět záblesk, kámo.“

„Tuhle jeskyni musel vytesat člověk,“ řekl rozrušeně Shelton.

„Jak jsi na to přišel?“ utahoval si z něj Hi. „Podle stropu nebo tunelu?“ Vyndala jsem z batohu svítilnu a cvakla vypínačem. Prostor zaplnilo světlo, pro naše psí oči víc než dostatečné.

„Koukejte!“

Hi ukázal na radu úzkých klínů vyřezaných do stěny. Stoupaly svisle nahoru až k dalšímu otvoru ve stropě.

„Schody,“ hádal Ben. „Tudy asi stavitelé chodili dovnitř a ven.“

„Jde se ven!“ prohlásil Shelton. „Následujte mě!“

„Počkej,“ popadla jsem ho za ruku. „Určitě stojíme v tunelu Anne Bonnyové. Našli jsme ho! Musíme jít dál!“ Ukázala jsem na chodbu na druhé straně jeskyně.

Shelton se tvářil, jako bych navrhla koupání v nádrži se žralokem. „Nemáme ponětí, jestli to je ten tunel. Ani kam vede.“

„Jsme na správným místě,“ řekl Ben. „Tahle jeskyně musí být přímo pod East Bay Street.“

„Vidíš, jak jsou zdi hladký?“ pokračoval Shelton. „To udělala voda. Kdysi to tu muselo být celý zaplavený.“

„Mořská jeskyně?“ zeptala jsem se.

Hi přikývl. „Myslím že jo. V tý chodbě se můžou klidně válet bedny s diamantama. Koupíme si svůj vlastní ostrov!“

„Tak jo,“ vzdal se Shelton. „Půjdeme dál. Ale jenom kousek, jo?“

„Co to je?“ Ben zabloudil baterkou do poloviny primitivního žebříku. Přetínal ho tam dřevěný vodorovný trám, jehož vzdálenější konec byl připevněný k rezavému železnému pantu. Vlevo, necelý metr od trámu byla obrovská železná pružina. Nad ní viselo roztřepené lano.

Ben se vyšplhal po klínech nahoru a opatrně za trám zatahal. Pant zaskřípal, jak se dřevo odrazilo od stěny.

„Proboha.“ Benovy oči najednou připomínaly zlaté fotbalové míče.

K zadní stěně, která se skoro dotýkala stěny, byla připevněna metrová kovová čepel.

„Pastička,“ zašeptala jsem.

„Určitě.“ Sheltonovi se orosilo čelo. „Piráti nevydávají poklady bez boje.“

„To je jak z blbýho filmu,“ zahvízdal Hi. „Ťukneš, pružina se uvolní a čepel tě překrojí vejpůl. Smůla.“

„Bene, prosím tě, pojď odtamtud dolů,“ žadonila jsem.

Seskočil na zem.

„Mechanismus už se musel jednou spustit a nikdo ho znovu nenastavil,“ řekl. „Třeba jsou i ostatní pasti neškodný.“

„Ostatní?“ ozval se Hi.

„A ty si myslíš, že je tahle jediná?“ Sheltonův hlas opět vystřelil do stratosféry. „Celý ten průchod je nejspíš smrticí past.“

„Musíme si udržet záblesk,“ nařizoval Ben, „za každou cenu.“

„Půjdeme pomalu a opatrně jako želvy.“ Připadala jsem si jako trenérka středoškolského mužstva, co dává poslední rady před zápasem. „Naše smysly dokážou pasti odhalit dřív, než se aktivují.“

Opravdu? Musí. Já to nevzdám. Nějací piráti si na mě nepřijdou.

„Ty tam vážně chceš jít?“ Shelton. Nevěřícně.

„Samozřejmě,“ řekla jsem. „Jestli je v tunelu něco schovaného, mám v úmyslu to najít.“

„Poklad,“ řekl Hi. „Spousta penízků. Jdu do toho.“

„Tak bychom si měli pospíšit,“ ozval se Ben. „Za pár hodin začne svítat.“

V ústí chodby mě ovanul studený vzduch. Nasála jsem a hledala stopy. Co tam asi je?

Kámen. Plíseň. Slaná voda. Moc mi to nepomohlo.

Ostatní se seřadili za mnou.

Hluboký nádech.

Vykročila jsem do tmy.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

D

ruhý tunel byl širší, takže jsme mohli jít dva vedle sebe.

Chodba byla bytelně postavená, měla hrubé stěny a vyvýšenou podlahu. Strop v pravidelných odstupech podpíraly silné dubové příčné nosníky.

Ale očividně byl taky pořádně starý. Přestože tudy proudil vzduch, páchla tu kyselá zatuchlina. Zem pokrývala vrstva slizkého bahna.

Pomalu jsme kráčeli kupředu, pěkně pohromadě, smysly v režimu nejvyšší pohotovosti.

Hi šel vedle mě, držel svítilnu. Halogenová zářivka osvětlovala tří metrový kruh, takže moje zorničky registrovaly s maximální ostrostí každý detail.

Plížili jsme se dál a já nedokázala pustit z hlavy nastraženou čepel na trámu.

Vzpomněla jsem si na verš z mapy. Ne, nebyla to první řádka. Byla jsem si jistá; vchod do tunelu jsme obešli, takže o „hnízdě Stěhovavé dámy“ nemá smysl dumat. Soustředila jsem se na druhý verš.

„Tam započni cestu ke splavu v temné komnatě.“

Splav v temné komnatě? Co by to mohlo být?

V duchu jsem probírala možnosti. Nic z toho nevyšlo. Musela jsem připustit, že bez dalších vodítek je věta příliš neurčitá a nic z ní nevykoumám. A druhá sloka? Co asi znamená?

Cítila jsem, jak mě Hi chytil za paži. Otočila jsem hlavu. Upřeně se díval na zem.

„Ani se nehni.“

Velice pomalu si klekl, lehl na břicho a oči nespouštěl z místa u mých nohou.

„Co je?“ Shelton se naklonil k mému uchu.

Hi se podíval na strop. Pomalu se postavil.

„Zůstaňte všichni stát. Nahoře je nastraženej drát a nejspíš není jedinej.“

„Drát?“ zatřásl se Shelton. „Kam vede?“

„K tomu, co máme nad hlavou. Jakmile se přetrhne, spadne dolů něco hodně ošklivýho.“

Oči mi vyletěly nahoru. Hi měl pravdu. Strop rozdělovaly tři svislé štěrbiny asi metr od sebe.

Ben posvítil baterkou vlevo.

„Kovový rošty na lanech.“ Paprsek se posunul doprava. „Dole jsou přikovaný hroty.“

Polkla jsem.

„Nikdo ani krok,“ sykl Hi. „Podívám se, jestli tu jsou další dráty.“

„Pomalu,“ nabádala jsem ho. „Prosím tě, buď opatrný.“

Hi otáčel svítilnou v kruzích a prohledával zem. Nakonec se začal po centimetrech sunout dopředu.

Krok. Pauza. Krok. Pauza. Pak zvedl koleno a doširoka roztáhl nohy. Zkoumala jsem místo, které překročil, a snažila se svůj zrak zostřit na maximum.

A uviděla jsem ho.

Nebyl silnější než rybářský vlasec. Natažený přes tunel v úrovni kolen, byl v příšeří, které tu vládlo, takřka neviditelný.

Bez Hiova ostřížího zraku bychom o něj zakopli. Zamrazilo mě.

To bylo o fous.

„Je tu jenom jeden.“ Hi skoro nedýchal. „Rozkročím se nad ním, abyste věděli, kam šlápnout.“

Benovi z brady odkapával pot. „Nepodělej to.“

Hi roztáhl nohy a rukou nás vybídl, abychom sebou hnuli.

Bylo to skoro legrační. Pantomima. Rozkročený Hi v roztřeseném postoji basketbalového obránce.

„Pojďte,“ naléhal. „Nevydržím takhle stát celej den.“

Vykročila jsem první a oči nespouštěla z drátu. Jakmile jsem byla za ním, spěchala jsem pryč z nebezpečného území.

Shelton vyrazil po mně, kráčel pomaleji, tvář staženou soustředěním. Ben mrštně překročil překážku a pak podal Hiovi ruku.

Ten ji nepřijal, přehodil zadní nohu přes drát jako baleťák. Dotočil piruetu a na rtech mu pohrával úsměv. Jenomže pak mu noha, na níž stál, na podlaze pokryté slizem uklouzla. Jak padal, druhou nohou strhl drát.

Nahoře to zaskřípalo a něco se posunulo. Ze štěrbin ve stropě se začaly sypat kamínky.

Ben vyrazil rychleji než střela.

Popadl Hie oběma rukama a dlouhými kroky ustupoval dozadu. Narazil do mě a Sheltona, takže jsme se všichni naráz váleli po zemi.

Ze stropu se s ohlušujícím lomozem snášelo něco obrovského. Zvedla se oblaka prachu.

Pak všechno ztichlo a prach se usadil.

Všichni jsme kašlali a prskali, zvedali se ze země a sčítali škody.

„Je někdo zraněný?“ zeptala jsem se a otírala si špínu z očí.

„Ne.“

„Ani ne.“

„Do prdele.“

V chodbě za námi ležely na zemi tři obrovské kovové pláty. Přesně v místě, kde jsme před chvílí stáli.

„Hii,“ lapal po dechu Shelton. „Mám tě rád, chlape.“

„To já tebe taky.“ Hi vyplivl chrchel prachu. „Teď ale vlepím hubana Benovi, to jenom pokud se někdo z vás chce otočit.“

„Nemusíš.“ Ben rozcuchal Hiovi vlasy. „Zkus trochu zapracovat na koordinaci.“

„Pitomý nike. Příště si koupím adidy.“

„Ještě máte záblesk?“ zeptala jsem se.

Trojí kladná odpověď.

„Tak musíme jít dál.“

Všem zmizel úsměv z tváře.

Kdo ví, jaké pasti na nás ještě číhají?

„Počkejte.“ Shelton zvedl obě ruce. „Ticho.“

Všichni ztuhli.

„Něco se změnilo. Vítr zní... jinak.“

Zadrželi jsme dech. Pokud šlo u ultrasluch, byl Shelton nesporný šampion.

„Nepřipadá vám, že je tu něco jinak?“ Shelton kroutil hlavou ze strany na stranu jako papoušek v nové kleci. „Divně?“

„Díry ve zdi!“ Hi ukázal prstem. „Po obou stranách.“

Tři metry před námi jsem si všimla čtyř kruhů, dvou na každé straně. Ve výši ramen, každý přibližně patnáct centimetrů v průměru.

„To je ten zvuk!“ vykřikl Shelton. „Fouká tamtudy vítr. Slyšíte tu meluzínu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale jsem ráda, že ji slyšíš ty.“

„Na zemi,“ sykl Ben. „Uprostřed tunelu je malej kopeček.“

„Má pravdu,“ řekla jsem. „Vypadá to na další pastičku. Ale jakou?“

Ben vytáhl z mého batohu láhev s vodou.

„Hlavy nahoru!“ Hodil ji přímo na hromádku.

Cvak.

Z obou stran se vymrštily oštěpy, zkřížily se a narazily do protější stěny. Dřevěné násady popraskaly a sypaly se k zemi jako párátka.

„Ty kráso,“ vyjekl Hi.

Souhlasila jsem s ním.

Šlapali jsme na třísky a opatrně se vyhýbali kopečku. Kdo ví, jestli se může pastička znovu nabít?

Ušli jsme sotva třicet metrů, když jsem si v dálce všimla nějaké záře.

„Stůjte!“ Zvedla jsem baterku tak vysoko, jak to šlo. „Odráží se tam světlo.“

„Skvělý,“ ucedil Shelton. „Nejspíš kulomety.“

Jako jeden muž jsme se plížili vpřed, smysly našpicované. Pot mi zvlhčoval dlaně, promáčel tričko a tekl po tváři.

Deset metrů. Patnáct. Dvacet.

Kolem nás se roztančil ohňostroj světel.

„Proboha živýho.“ Hi vyděšeně upustil svítilnu. Světlo se zakomíhalo a vrhalo strašidelné stíny chodbou.

Před sebou jsme měli další past. Jenže tahle už sklapla.

Od stropu se pohupovaly dvě kovové špice, jedna vepředu, druhá zezadu. Jejich spojené smrticí hroty připomínaly hrozivé kleště.

A něco mezi sebou svíraly.

Shelton zavřískal.

Ben zaklel.

Hi si pozvracel tenisky.

Já stála neschopná slova.

Oči upřené na probodané tělo.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

M

rtvý muž se houpal s roztaženýma rukama, čelisti rozevřené, jako kdyby zmrzl hrůzou ze svého osudu.

Želené drápy mu propíchly hruď zepředu i zezadu. Neměl nejmenší šanci.

Nikdy nezapomeň. Piráti neznají slitování.

Chvíli nám trvalo, než jsme se vzpamatovali.

„Chudák,“ řekl Hi. „První tři pasti zvládnul, ale tenhle děs už ne.“

„Ničeho se nedotýkejte,“ varoval Ben. „Nevíme, jestli je to bezpečný.“

„Jak dlouho?“

Věděla jsem, na co se Shelton ptá, ale odpověď jsem neznala. Tělo bylo mumifikované, takže ten člověk evidentně nezemřel včera.

„Staletí to nejsou,“ řekla jsem. „Oblečení je moderní a není úplně shnilé. Pokožka vypadá jako vydělaná kůže. Tady dole nejsou žádná zvířata ani hmyz a chlad pomohl tělo zakonzervovat.“

„Prošacujem ho? Třeba má peněženku,“ navrhoval Ben.

Nikdo se nepohnul.

Fajn.

Vykročila jsem vpřed a jemně jsem prohledala kapsy. Sako. Košile. Kalhoty.

„Nic. Nemá u sebe žádný osobní věci.“

„Co je pod ním?“ chtěl vědět Ben.

Pod tělem ležel umouněný plátěný pytel. Zvedla jsem ho vzhůru nohama a vysypala jeho obsah na zem. Polní láhev. Rozpadající se komiks Archie. Voskový papír, do kterého bylo kdysi patrně zabalené jídlo. A vyleštěný kamenný kotouč velikosti hamburgeru.

Kotouč byl dva a půl centimetru tlustý, měl čtyři svislé díry a tři další vepředu. Uprostřed vystupoval maličký trojúhelník.

„Co to sakra je?“ ptal se Shelton udiveně.

„Nemám zdání.“ Strčila jsem tu věcičku do batohu. „Ani tady není nic, podle čeho by se dal identifikovat.“

Jak jsem tam stála, loktem jsem se náhodou otřela o scvrklou nohu. Tělo se pohnulo a jedna černá bota spadla na zem.

Uskočila jsem, srdce mi prudce bušilo.

Nic se nestalo. Pulz se mi zpomalil do normálního tempa.

Bota mi sepnula poplašňák v hlavě. Zvědavě jsem se přikrčila a zkoumala vysušenou nohu. Netrpělivě jsem sundávala ponožku.

Kluci dali hlasitě najevo své znechucení. Nevšímala jsem si jich a prohmatávala ztvrdlou kůži. Jedním prstem jsem přejela po kotníku.

„Já vím, kdo to je!“ řekla jsem.

„To není možný,“ ucedil Ben.

„Vidíš, jak se mu noha v kotníku stáčí ke straně? Zvrácení subtalárního kloubu, přitažení talonavikulámího kloubu. Pes equinus.“ Nechápavé pohledy.

„Co kdybys to zkusila přeložit?“ navrhoval Hi.

„Koňská noha! Běžná vrozená vada. Dá se spravit, ale tenhle člověk neprodělal žádnou operaci ani léčbu.“ Hodila jsem botu Hiovi. „Všimni si podrážky. Je vyrobená na míru, aby snižovala tlak na kotník.“

„Fajn, koňská noha,“ řekl Shelton. „Ale jak podle toho poznáš, kdo to je?“

„Protože vím o jednom chlápkovi s koňskou nohou, který byl posedlý pokladem Anne Bonnyové a ztratil se. Určitě je to Jonathan Brincefield.“

„Kdo?“ Trojhlasně.

„Pamatujete na toho starýho chlápka na prohlídce?“ Pověděla jsem jim o svém rozhovoru s Rodneym Brincefieldem v jachtovém klubu. „Jeho bratr Johathan prý zmizel, když hledal poklad Bonnyové. Někdy ve čtyřicátých letech.“

„Takže tahle mrtvola je Brincefieldův brácha?“ zeptal se Hi. „To je ale sakra náhodička.“

„A to už nemluvím o tom, že ten dědek byl na exkurzi,“ dodal Shelton. „Možná mě sledoval.“ Ne, ve skutečnosti jsem si to nemyslela.

„To je neuvěřitelný.“ Hi se opřel o stěnu. „Přitahuješ ujetý lidi jako...“ Cvak.

Ben strhl Hie stranou ve chvíli, kdy ze stěny vystřelily další hroty a provrtaly Jonathanu Brincefieldovi žebra z obou stran.

Hi dýchal jako chrt po závodě. Znovu ho zachránily Benovy reflexy. „Můžeš toho už laskavě nechat?“ vyštěkl Ben.

„Ale ty toho laskavě nenechávej,“ zašvitořil Hi.

Rozmačkané kousky mrtvého trupu dopadly na zem. Nohy a pánev zůstaly nedotčené, přišpendlené na místě dvěma páry kleští.

„Jdeme dál,“ řekla jsem. „Nemáme už moc času.“

„Slyšeli jste to?“ zeptal se Shelton potichu.

Všichni jsme ztuhli. Zavřela jsem oči a poslouchala, ultrasluch vytočený na maximum. Ale neslyšela jsem nic.

Shelton prolomil ticho. „Měl jsem pocit, že se tu něco sype. Takový křupavý zvuk.“

„Past patrně uvolnila kamínky,“ hádal Ben. „Musí být stovky let stará.“

„Asi.“ Shelton se ohlédl směrem, odkud jsme přišli.

„Jdeme,“ zopakovala jsem a zvedla svítilnu. „Určitě už jsme blízko.“

„Pořád ve střehu,“ řekl Ben. „Nemám zájem, aby za šedesát let nějakej magor našel naše těla.“

Přikývla jsem.

S největší opatrností jsme se vydali dál.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

V

 dálce se cosi ozývalo.

Klokotání. Tiché šustění. Mé uši identifikovaly probublávající kapalinu.

„Voda,“ zašeptala jsem. „Kousek před námi.“

V tu chvíli se strop prudce zvedl a zmizel v inkoustové černi.

Držela jsem svítilnu před sebou a vedla skupinku do malé jeskyně. Po stěnách zurčely malé vodopády. Seshora sem dopadalo měsíční světlo. Po zemi byly roztroušené velké balvany a kameny, které se sem musely zřítit už hodně dávno.

Chodba, kterou jsme přišli, pokračovala otvorem na druhém konci jeskyně. Viděla jsem, že se prudce stáčí, pak mi zmizela z dohledu.

„Vidíš to?“ Hi ukázal nahoru.

Ani můj superzrak nedokázal proniknout temnotou.

„Je tam prasklina!“ vyjekl Hi. „Tak dvanáct metrů nad náma. Tamtudy sem proniká světlo.“

„Můžeme tam vylézt!“ jásal Shelton. „Cesta ven.“

Měl pravdu. Hromada popadaného kamení byla strmá, ale zvládli bychom to.

„Tunel vede dál,“ poznamenala jsem. „Tohle není konec.“

Hi si promnul tvář.

Ben a Shelton se jen dívali.

„Skoro jsme umřeli,“ řekl Shelton. „Dvakrát.“

„Ale dostali jsme se z toho.“

„Myslíš, že dál to bude snadnější?“ poznamenal Hi. „Čím blíž výhře...“

Ben vykročil dopředu, aby prozkoumal kameny. „Uhněte, kdyby náhodou něco spadlo.“

Vyskočil na hromadu a šplhal z balvanu na balvan, každým krokem se sunul výš. Za pár vteřin ho pohltil stín.

Ticho. Shelton i Hi se mi vyhýbali pohledem. Jestli Ben najde cestu ven, nejspíš odmítnou pokračovat.

„Otvor zakrývá kovová mříž,“ zavolal Ben seshora.

Následovalo bouchání a rachtání.

„Je přišroubovaná. Podle mě to vede do kanálu.“

„Jo!“ Shelton strčil loktem do Hie. „Pod East Bay přece jsou kanály.“ Hi mu nevěnoval pozornost. „Jak velká je ta díra? Vejdeme se do ní?“

„Asi jo, ale je to zamčený. Potřebovali bysme štípačky, ale ty jsem nechal ve sklepení.“

„Sakra!“ Shelton začal přecházet sem a tam. „Vidíš ještě něco?“

„Prostor nad touhle jeskyní je ještě pořád pod zemí,“ odpověděl Ben. „Ale něco málo je vidět horním krytem kanálu.“

„Jak to tam vypadá?“ zeptal se Hi.

„Jako žlutá prolejzačka.“

„Prolejzačka?“ Shelton se zastavil. „Určitě?“

Hi luskl prsty. „Hřiště na East Bay. Je to jen pár bloků na jih od kolkovny.“

„Musíme spustit povyk,“ naléhal Shelton. „Přilákat pozornost! Tohle je cesta ven!“

Koukla jsem na hodinky. Za dvě minuty čtyři hodiny ráno. Opravdu jsme pod zemí jenom hodinu?

Na život před tímhle podělaným tunelem jsem si skoro nemohla vzpomenout.

„Takhle brzy nikdo na ulici nebude,“ řekl Hi.

„Tak počkáme,“ vyštěkl Shelton. „Někdo nás nakonec zachrání.“

Z chodby před námi vanul vzduch. Zvědavě jsem popošla k otvoru a nahlédla dovnitř. Cítila jsem poryv větru, který se vzápětí zmírnil a pak ustal docela. Vodopád v jeskyni tvořil potůček, který tekl podél jedné stěny.

Měla jsem pocit, že každou chvíli vybuchnu.

„Jestli se na to teď vybodneme, rozdělí nás.“ Mluvila jsem mírně, bez nátlaku. „Všichni se odstěhujeme, nejspíš někam hodně daleko. Napořád.“ Nikdo mi neodpověděl.

„Budeme si určitě volat a posílat esemesky,“ pokračovala jsem. „Možná se sejdeme každý den na chatu. Ale rozhodně nebudeme bydlet blízko sebe. Už nikdy si nevyrazíme do bunkru ani si se Sewee nevyjedeme na Loggerhead.“

Stále žádná reakce.

„Jestli to vzdáme, nebudeme se moct navzájem ochránit. Hlídat si záda. Nikdy nezjistíme, co se stalo s našimi těly. Každý se bude muset se záblesky vypořádat sám.“

Už to ode mě slyšeli, ale zkusila jsem to ještě jednou. Naposledy. „Buď tohle dotáhneme do konce, anebo se můžeme s naší smečkou rozloučit. Konec virátů.“

Rukou jsem našla Sheltonovo rameno. Neodtáhl se.

„Já jdu dál. Nemůžu vás nutit, ale vaši společnost bych uvítala.“

Ben seskočil na zem. „Jdu s tebou.“

Hi trhl hlavou a odhalil špínu ve vráskách na krku.

„Ach jóóó,“ zasténal. „Jdu taky.“

Shelton jenom přisvědčil.

Už jsem jim chtěla začít děkovat, když se v tunelu za námi ozvalo slabé zapraskání. Prudce jsme otočili hlavy. Byl to tichý zvuk, ale našim superuším neunikl.

Kroky.

Někdo se blíží tunelem, kterým jsme před chvílí přišli.

Co budeme dělat? naznačila jsem jenom rty.

Shelton a Hi se tvářili nejistě. Ben ne. Doběhl k ústí tunelu a namířil baterku do tmy.

„Kdo je tam? Ukažte se!“

Zvuky okamžitě ztichly.

Ne. Pořád jsem ještě něco slyšela. Dech. Tam, kam Benova baterka nedosáhla.

Ben ustoupil, otočil se a zvedl obě ruce v němé otázce.

Prásk. Prásk.

V místě, odkud Ben právě vycouval, proletěly vzduchem kulky. „Utíkejte!“ zakřičel.

Jako jeden jsme vyrazili do tunelu před sebou. Běželi jsme o život.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

L

apala jsem po dechu, utíkala a pak jsem se najednou zastavila. Viráti do mě zezadu narazili.

„Stůjte!“ nařídila jsem. „Nemůžeme takhle slepě běžet.“

„Pistole!“ vyjekl Shelton.

„Proč se nás pořád někdo pokouší zastřelit?“ fňukal Hi. „Máme fakt podělanou smůlu.“

„Ticho!“ Jedinému Benovi zněl hlas klidně. „Zhasněte světla. Ve tmě máme výhodu.“

Baterky potemněly a po nich i svítilna. Tiše jsme se přikrčili, ztěžka oddychovali a napjatě poslouchali, jestli nás pořád někdo pronásleduje.

„Počkejte tady.“ Ben zmizel v tunelu a po chvíli přispěchal zpátky. „Někdo je v jeskyni.“

„Poznáš, kdo to je?“ zeptala jsem se.

Vycítila jsem, že Ben kroutí hlavou. „Moc velká tma. Nemá s sebou žádné světlo.“

„Jdeme dál,“ zašeptala jsem. „Máte všichni ještě záblesk?“

„Ano.“

„Jo.“

„Ano.“

„Tak makáme. Hii, posuň se přede mě, máš nejlepší oči. A rozsvítíme jenom jednu baterku.“

„Skvělý.“

„Sheltone, drž se vzadu a poslouchej, jestli nás někdo sleduje. Bene, buď u Sheltona. Pokud nás někdo dohoní, víš, co máš dělat.“

„Bez problémů.“

Pohybovali jsme se tak rychle, jak to jen šlo. Byla tu tma jak v hrobce a naše smysly pátraly po sebemenším náznaku nebezpečí.

Už žádné další pasti, prosím.

Dvacet metrů. Třicet. Padesát.

S každým krokem napětí narůstalo. Voda zurčela v potůčku vedle mě a šponovala moje nervy ještě víc. Prosila jsem všechna možná božstva, aby nás chodba zavedla do bezpečí.

„Před námi je stěna,“ zašeptal Hi.

Ze slabého zurčení se stalo víření valící se vody, tunel se stočil doleva a zúžil do úzké škvírky.

Tma na druhé straně byla hustší, vzduch chladnější. Na vlhké kůži mě studil silnější vítr.

„Světla,“ nařídila jsem.

Shelton zapnul svítilnu.

„Páni!“ Roztřásla se mi kolena a uskočila jsem dozadu, až jsem narazila na skálu.

Stáli jsme na půldruhého metru široké skalní římse klenoucí se nad hlubokou černou propastí. Potůček z tunelu tu tvořil vodopád padající na neviditelné dno. Římsa se táhla deset metrů dopředu a končila u stěny jeskyně.

Na druhé straně propasti vybíhal další převis podobný tomu, na kterém jsme stáli. Vedl z něj průchod do zadní stěny. Vzdálenost mezi oběma římsami byla minimálně šest metrů. Nekonečná.

Slepá ulička. Past. Nepřekonatelná.

„Jak se tam dostaneme?“ zakvičel Shelton.

„Skočíme?“ navrhoval Ben bez známky nadšení.

Hi vrtěl důrazně hlavou. „To nedám. Ani se zábleskem. Zkus něco jinýho.“

„Hodím tě,“ zavrčel Ben. „Tady zůstat nemůžeme.“

„Všichni se uklidníme,“ řekla jsem. „Rozhlídněte se. Co vidíte?“

Paprsek baterky pronikal temnotou. Prohlížela jsem vzdálenější převis, ale nenapadal mě způsob, jak se tam dostat.

„Nahoře,“ vyjekl Hi. „Obrovská kamenná plošina. Přímo nad náma.“

Rychle jsem se zvedla hlavu.

Hi si nedělal legraci.

Čtyři a půl metru nad námi se houpal obrovský plochý balvan na rezavých železných řetězech. Jeden konec jsme měli přímo nad hlavou. Druhý se tyčil nad protější římsou.

„Proč tam ta hrůza je?“ sténal Shelton. „Jak na ni dosáhneme?“

„To není možný.“ Ben civěl na stěnu za našimi zády. „Stěna útesu je zkosená ven. Bez profesionálního vybavení nemáme šanci to zvládnout.“

„Tak ten šutrák stáhneme k nám dolů,“ řekl Hi.

Začínalo mi svítat.

Most. Propast. Most.

„Mapa pokladu!“ zvolala jsem. „Druhý verš.“

Zabořila jsem prsty do batohu.

Popadla jsem pergamen, rozložila ho a baterkou posvítila na text. Viráti se shlukli kolem mě a já nahlas přečetla první dvě řádky:

Dolů, až z hnízda Stěhovavé dámy, tam započni cestu ke splavu v temné komnatě.

„První verš máme vyřešený,“ řekla jsem. „Tam jsme už byli. Ale co je ,splav v temné komnatě‘?“

„Přeskoč na konec,“ naléhal Hi.

Poslechla jsem ho.

Prstencem Spasitele otoč v puklině propasti, pak věrného služebníka a správný most si zvol.

Zamrazilo mě v zádech. „Odpověď je v té hádance.“

„Ale vždyť to nedává smysl,“ řekl Hi.

„Správný most.“ Ben se zamračil. „To se mi moc nelíbí.“

„Jestli nám ty verše skutečně udávají směr,“ řekla jsem, „musíme najít prstenec Spasitele a puklinu propasti.“

Chvíli nikdo z nás nepromluvil.

Pak se Shelton nadechl.

„A nemohlo by to být támhleto? Ta díra?“

Sheltonovy třesoucí se prsty ukazovaly na mechem porostlý otvor ve výklenku stěny za našimi zády. Byl velký asi jako chlebovka a skoro nebyl vidět.

Nehty jsem seškrábla mech a nakoukla dovnitř. Ve skulince byl jediný předmět - plochý kulatý kámen velikosti malé pizzy. Šest výstupků tvořilo písmeno T. Uprostřed zářez. Na první pohled to byl výtvor lidských rukou.

„Shelton má pravdu!“ souhlasila jsem. „Tohle je určitě ono.“

„Takže teď už potřebujem jenom prstenec Spasitele,“ poznamenal Hi. „Co by to ale mohlo bejt?“

Otoč prstencem Spasitele. Otoč prstencem. Prstencem Spasitele. „Anne Bonnyová byla křesťanka,“ řekla jsem. „Jejím spasitelem byl tedy Ježíš, ne?“

„Takže máme otáčet Ježíšovým prstencem?“ zeptal se Shelton. „To má být nějaký kruh? Otáčet Ježíšem v kruhu?“

Cvak.

„Řekni to ještě jednou.“

„Co? Otáčet Ježíšem v kruhu? A jak to asi uděláme?“

„Co představuje Ježíše?“ vyjekla jsem. „Kříž. Podívejte!“

Ukázala jsem do výklenku.

„Hrbolky tvoří kříž!“ zvolal Hi. „Zakruť tím zmetkem.“

„Udělej to!“ Shelton stál těsně u nás.

Natáhla jsem ruku a pokusila se otočit kamenem po směru hodinových ručiček. Nic. Zkusila jsem to opačně. Zase nic.

„Pusť mě.“ Ben napjal svaly a zabral. Kámen se nepohnul ani o milimetr. „Je to moc široký. Nemůžu to pořádně chytnout.“

„Něco nám chybí,“ řekl Shelton a praštil se přitom do čela.

V mozku se mi rozhořela nová synapse. „Bonnyová to napsala s velkými písmeny. Jako vlastní jméno.“

„Takže potřebujeme nějakou věc.“ Hi si prohlížel skalní stěnu. „Nic tu nevidím.“

Odpověď přišla zčistajasna. „Mám to!“

Začala jsem hrabat v batohu a nakonec vytáhla předmět. „Našla jsem to u chudáka Jonathana Brincefielda. Kruhový kamenný disk. Sedm děr.“ Mezírky tvořily písmeno T. I to je svým způsobem kříž.

Prstenec Spasitele.

„To je ono! Hrbolky by měly pasovat do děr.“

Nasadila jsem disk na vytesaný kámen a zatlačila.

Jo.

Výběžky dokonale zapadly do otvorů a klínek na disku se vtlačil do zářezu v kameni.

Otočila jsem po směru hodinových ručiček. Kamenný kruh se bez odporu pohnul.

Ve tmě to zadunělo.

Prásk!

Ze skály se uvolnil kus stěny, překotil se a spadl z převisu. Po pár vteřinách jsme slyšeli, jak dopadl do hloubky pod námi.

Ve stěně za římsou, na které jsme stáli, se odhalila další nika. Uvnitř bylo sedm zaprášených pák.

„Co teď?“ Hiův hlas už zněl hodně vyčerpaně. „Další pitomá hádanka?“

Strnule jsem přikývla.

„To snad ne!“ Ben ležel na břiše a díval se dolů do propasti.

„Co je?“ zeptal se Hi.

Ben váhal.

„Co snad ne?“ naléhal Hi.

„Už vím, co v básničce znamená uvolnit správný most.“

„Fakt?“ V ústech mi vyschlo.

„Stojíme na tom nesprávném.“

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

„J

sme na římse,“ řekl Ben, „která je dřevěnými trámy spojená se skálou.“

„Takže?“ Shelton opatrně zkoumal špičkou nohy okolní půdu. „Vypadá to pevně.“

„Vedle fošen visí lana,“ pokračoval Ben. „Když špatně vybereme Annina věrného služebníka, myslím, že tenhle most se uvolní.“

Slyšela jsem, jak Hi polkl. Shelton otevřel ústa, ale nic z nich nevyšlo. Ben se na mě podíval.

Už jsem chtěla odpovědět, když mě přerušil zvuk za našimi zády. Všichni jsme se vyděšeně obrátili. Ben zareagoval první.

Skočil k otvoru, natáhl krk za roh a podíval se do tunelu.

Od zadní stěny chodby se odrazily dvě kulky. Ben vrávoravě couval. „Musíte projít až sem!“ zařval. „Počkám si tu na vás!“

Rychle se na mě podíval. V jeho očích jsem jasně vyčetla: Pospěš si! „Sheltone! Hii! Pomozte mi rozhodnout.“

Vyděšeně jsme zkoumali páky.

„Věrného služebníka a správný most si zvol,“ opakovala jsem.

„Jenže kterýho?“ vzdychl Hi.

„Pět rukojetí je zkřížených!“ zvolal Shelton.

„Fajn!“ řekla jsem. „Věrný služebník musí být další křesťanský symbol.“ Upírala jsem zrak na pět kandidátů a silou vůle je nutila, aby se mi ten pravý dal poznat.

Nestalo se tak.

„Porovnej rozměry,“ navrhoval Hi. „Vodorovná tyčka na týhle páce je na tradiční kříž moc dole.“

Ztuhla jsem. Proč mi to připadalo tak důležité?

„Tady u těch dvou taky,“ vypískl Shelton. „A támhleta je moc vysoko.“

„Tahle!“

Vzpamatovala jsem se. Co? Cože?

Hi ukazoval na prostřední rukojeť. I v chabém světle svítilny bylo zřejmé, že ji vytesali pečlivěji než ostatní. Páka tvořila dokonalý kříž v přesných, oku lahodících proporcích.

Přesto jsem stále váhala. Něco v mých nižších centrech se dožadovalo pozornosti.

„Tory!“ vykřikl Hi. „Musí to být ta prostřední.“

„Kroky!“ sykl Ben.

„Zatáhni za ni!“ naléhal Shelton.

Zatvrdila jsem se. Něco je hodně špatně.

„Já to udělám!“ Shelton sáhl po páce.

Co? Cože?

Sheltonovy prsty se sevřely na rukojeti.

„NE!“

Ruka mi vystřelila a odstrčila Sheltona. Klopýtl dozadu, překvapený mým nečekaným výpadem.

„Bonnyová napsala ,svého věrného služebníka‘!“ spustila jsem. „Svého! Musíme hledat kříž Anne Bonnyové.“

„Symbol z mapy!“ Hi mě pochopil.

Popadla jsem mapu pokladu a podržela ji před pákami.

Na první pohled mě nic neupoutalo.

A pak jsem to uviděla.

Úplně vpravo byla páka s dlouhou příčnou vzpěrou, takže vypadala, že je vysoká a štíhlá jako naše podivná ilustrace. Naklonila jsem se blíž. Detaily se mi vyjevily s křišťálovou průzračností.

Tady. Horní část byla téměř neznatelně zvlněná doprava. Kdyby člověk nevěděl, co hledá, nevšiml by si toho.

Ohnutý kříž Anne Bonnyové. Její vizitka. Věrný služebník.

Ukázala jsem na páku.

„Spolu?“

Hi i Shelton vzrušeně přikývli a natáhli ruce k zaprášené rukojeti. Začala jsem odpočítávat. „Raz! Dva! Tři!“

Staletími zatuhlý kříž se lehce prohnul a zavrzal. Nakonec už dál nepovolil.

Se strachem jsme se zády přimáčkli ke stěně jeskyně.

Bum! Bum! Bum!

Praskala lana. Skřípaly kladky. Železné řetězy s vrzáním uvolňovaly prastarý náklad.

Nad hlavou nám začala klesat obrovská kamenná deska.

Klink. Klink. Klink.

Najednou se zastavila. Za stěnou za našimi zády něco zarachotilo.

Ztuhla jsem. Něco tu nehraje.

Prásk! Bum!

Deska se zachvěla a pak se zřítila do suti z kamínků, prachu a písku. Když dopadla, ozvala se rána, jako by se srazily dva vlaky.

V citlivých uších mi zaburácelo. Zacpala jsem si je a vyjekla bolestí.

KLOP.

Na pár vteřin zavládl chaos. Neviděla jsem. Nedokázala přemýšlet. Kuckala jsem a dávila se. Natáhla jsem si tričko před pusu a pokoušela se dýchat přes ně.

Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se prachová bouře usadila.

Rozhlédla jsem se.

„To ne.“ Ben ukazoval na druhou stranu propasti. Jeho oči už měly obvyklou hnědou barvu.

Při dopadu se kamenná deska posunula stranou, takže na protější římse se zachytila jen jedním rohem. Kymácela se a hrozilo, že každou chvíli spadne do propasti.

„Musíme jít!“ Nacpala jsem svítilnu a mapu do batohu. „Než to spadne.“

„Tohle nepřejdu!“ Shelton skoro brečel. „Nemám záblesk.“

„Musíš!“ Vzala jsem jeho obličej do dlaní. „Jsi virát, nezapomínej na to. Zvládneš cokoli.“

Shelton zkřivil tvář do masky odhodlání, otočil se a vyrazil po mostě. Zastavil se teprve ve chvíli, kdy narazil do protější stěny.

„Uf!“

Hiram a já jsme se zhluboka nadechli. Shelton, který neměl daleko ke zhroucení, unaveně zvedl oba palce.

„To není pravda!“ chraptěl Hi. „Vzhůru do nicoty!“

Vyrazil dopředu a celou cestu kvílel. Pak se sesunul vedle Sheltona. Roztřesenými pěstmi do sebe šťouchli.

„Běž!“ řekla jsem Benovi.

„Ne, teď ty. Já jsem nejtěžší.“

Stiskla jsem mu paži a vypálila.

Utíkala jsem přes desku, která se divoce kymácela. Ozvalo se hluboké skřípání.

„Pojď, Bene!“ zakřičela jsem. „Rychle.“

Ben vyběhl na most a právě v tu chvíli se v otvoru za ním objevil stín. Skoro jsem si ho nevšimla. Oči jsem upírala na Bena, který se pohyboval jako ve zpomaleném záběru.

Skřípání sílilo.

Křuuuuup.

Ben pelášil přes most. S každým krokem se deska kývala víc a víc. A pak její konec sklouzl z převisu a most se řítil dolů.

„BENE!“

S hrůzou jsem pozorovala, jak kámen pod jeho nohama mizí.

Ben se vrhl dopředu, paže natažené.

Čas se zastavil. Mé srdce taky.

Předloktím dopadl na kraj převisu. Prsty hledal, čeho by se zachytil. Pak jeho tělo narazilo na skálu a sevření povolilo.

Současně vystřelily tři páry rukou a popadly Bena za paže, vlasy, košili a krk. Společnými silami jsme ho vytáhli do bezpečí.

„Díky,“ sípal. „Bylo to o fous.“

„Stačí říct.“ Shelton. V předklonu.

„Stejně jsem ti dlužnej,“ oddychoval Hi. „A to počítám jednom dnešek.“ Prásk. Prásk.

Kulka zazvonila o kámen nad námi.

„Rychle!“ vykřikla jsem.

Zanořili jsme se do dalšího černého tunelu.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

Ř

ítili jsme se dolů z kopce jako klubko rukou a nohou.

Všichni jsme zůstali ohromeně ležet. Bez hnutí. Z mozku mi střílely myšlenky jako krátké zubaté ostny.

Jsme živí a zdraví. Střelec nás už nemůže pronásledovat.

Pomalu jsem popadala dech a pulz se mi zklidňoval. Vymotala jsem se z hromady těl a rozhlédla kolem sebe.

Tahle jeskyně byla kulatá, velká asi jako třída. Z díry ve stropě se valil vodopád a padal do jezírka uprostřed, které mohlo mít tak tři metry v průměru. Voda tam vytvářela vír a spodem vytékala.

Vypadalo to překrásně jako nějaká velkolepá zahradní fontána. Zbytek jeskyně byl prázdný.

„Tohle je určitě splav v temné komnatě,“ řekla jsem. „Dokázali jsme to!“

Pohledem jsem bloudila po stěnách a vzápětí spatřila vystupující desku. Měřila asi metr čtvereční a byla prázdná. Jinak hladký kamenný povrch křižovaly hluboké žlábky.

Ramena mi zklamaně poklesla.

Kdysi tam spočívalo něco těžkého.

Třeba truhla.

Ne.

„Co to je za blábol?“ Shelton ukazoval na černá písmena vysekaná do stěny přímo nad deskou.

„Další hádanka?“ řekla jsem. „Ale anglicky to tedy není.“

Znaky byly povědomé, ale jazyk jsem si nedokázala zařadit. Vedle písmen byl známý symbol. Ohnutý kříž - podpis Anne Bonnyové. Srdce mi spadlo až do ponožek.

Odnesla si ho. Poklad tu není.

„Ne!“ Hi se plácl do čela. „Řekni, že tady ten poklad neměl bejt... prosím.“

Nedokázala jsem se mu podívat do očí.

„Je pryč?“ zakvílel Shelton. „Jak to? Před náma tu nikdo nebyl! Ty tunely by se dostaly na první stránky novin. A visutý most! Poprvé se spustil přece až dneska.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nedalo se s ním nesouhlasit.

A pak mi to docvaklo. Jsem úplně pitomá.

Hi mému výrazu patrně porozuměl.

„Co je?“ zeptal se.

„Přemístili ho.“

„Kdo?“

„Anne Bonnyová. Její lidi.“ Zoufale jsem praštila pěstí do vzduchu. „Jak to, že mě to předtím nenapadlo?“

Shelton mával rukama. „Vysvětli mi to! Hned teď!“

„Posádka dostala Bonnyovou ze žaláře, je to tak?“

„Jo,“ řekl Shelton. „Tou samou dírou, kterou jsme sem dolezli.“

„Určitě měla strach, že Britové objeví její únikovou cestu.“

„Ale neobjevili,“ opáčil Hi. „Kdyby jo, tak by o těchhle tunelech všichni věděli. Posádka teda musela žalář znovu uzavřít tak, jak jsme ho našli.“

„Jenže Bonnyová si nemohla být jistá, že se to podaří,“ řekla jsem. „Určitě se bála, že chodby někdo objeví.“

Hi i Shelton zaúpěli.

„Takže poklad sebrali.“ řekl Hi, „znovu nastavila pasti a zdrhli. Do...“„Přestaňte!“ Benův výkřik se v malém prostoru odrazil jako silná ozvěna. „Si sakra nemůžete dát na chvíli pauzu?“

Obočí mi překvapeně vyletělo nahoru. „Co je?“

„Co by bylo?“ Ben roztáhl ruce. „Podívej se kolem sebe, Victorie! Odsud není cesta ven.“

Otočila jsem se kolem dokola. Ben měl pravdu.

Žádné dveře, žádné tunely, štěrbiny ani cestičky. Ocitli jsme se v podzemní jeskyni bez východu.

„Takže žádný poklad?“ kvílel Hi. „A já už myslel, že ho máme!“

„Je pryč,“ řekla jsem. „Bonnyová ho přestěhovala někam jinam.“

Hi se posadil a svěsil hlavu mezi kolena. Shelton si kecnul vedle něho a chytil se za ucho.

Ben začal poklepávat na okolní stěny. Nevěděla jsem, co dělat, a tak jsem vytáhla mapu pokladu a pero. Ben obcházel jeskyni a já si opisovala cizí slova ze stěny na rub mapy.

Já i Ben jsme skončili ve stejnou dobu.

„Nic,“ oznámil. „Jediná cesta ven je ta, kterou jsme přišli.“

„To nepůjde,“ opáčila jsem.

„A co vodopád?“ Ben se vytáhl na prázdnou desku a vykročil ke stěně. Cvak.

Ztuhl. Stáhl nohu zpátky. Podíval se dolů. Zaklel.

Ozvalo se burácení. A praskání.

Shelton i Hi vyskočili na nohy.

„Byl to tlakovej spínač,“ vykřikl Ben. „Zavadil jsem o něj!“

Voda bublala jako obří splachovací toaleta.

Jeskyně se otřásla a pak všechno ztichlo.

„Myslím, že bysme...“

„Hele!“ Hi zběsile ukazoval na chodbu, kterou jsme sem před pár minutami propadli.

Otvor nyní zahrazoval obrovský balvan.

„Ne!“ Ben napřáhl ruku nahoru.

Nad hlavou se nám otevřel poklop. Do vodopádu se valila další voda. A začala zaplavovat jeskyni.

Rychle.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

V

oda začala přetékat z nádrže.

Oči mi těkaly, hledaly únik. Ale kromě pevných kamenných stěn nenašly nic.

„Co budeme dělat?“ pištěl Shelton.

„Držte se pohromadě!“ řekla jsem. „Možná budeme muset do vody.“

„Jak?“ zařval Hi. „Kudy?“

Pokoušela jsem se soustředit. Musí existovat nějaký způsob.

Ben se vymrštil z desky, roztáhl ruce a zachytil se okraje vodopádu. Proud do něho bušil, ale on se nepouštěl a vší silou se přitahoval nahoru.

Nepovedlo se. Potopa uvolnila jeho sevření a spláchla ho na zem. Vyskočil na nohy a zoufale zařval.

Ne, tudy se ven nedostaneme.

„Já se nechci utopit!“ sténal Shelton.

Podívala jsem se dolů. Voda se točila jako vír v bazénu. Když to nepůjde horem, budeme muset spodem.

Snad.

Skočila jsem do jezírka a potápěla se ke dnu. Voda vytékala otvorem, který nebyl o moc širší než obruč. A ani ne moc rychle.

Mohli bychom se tudy protáhnout. Jenže pak uz není cesty zpět.

Zakopala jsem nohama, vynořila se a vylezla na břeh.

„Co to děláš?“ ječel Shelton.

„Mám plán,“ oznámila jsem co možná nejklidnějším hlasem.

Kluci se přisunuli blíž a viseli mi na rtech.

„Vyplaveme ven dnem jezírka,“ řekla jsem.

„Cože?“ Shelton neměl daleko k pořádné panické atace.

Hi se na mě podíval, jako kdybych navrhovala, že si necháme narůst křídla a uletíme.

Ben stál bez hnutí, kapala z něj voda a žíly na krku měl naběhlé.

„Je to naše jediná šance. Někam to vést musí.“

„A co když tam není vzduch?“ vyjekl Hi. „Můžeme se utopit.“

„Jezírko může klidně vytékat do rokle,“ varoval Ben. „Přímo do propasti.“

Zamrkala jsem, abych zadržela slzy. „Jiný nápad nemám.“

Všichni jsme stáli ochromení a nerozhodní. Voda už nám sahala nad kotníky a stoupala ke kolenům.

„Přece tu nebudeme jen tak čekat na smrt,“ řekla jsem.

„Fajn,“ opáčil Ben. „Jdeme do toho.“

„Jo, vždyť je to jak skluzavka v akvaparku,“ řekl roztřeseně Hi.

„Poslední nejdu.“ Sheltonovi se zlomil hlas. „Nezvlád bych to.“

Ben nám jednomu po druhém zaklepal na rameno. „Tory. Shelton. Hi. A pak já.“

„Chodil jsem na kurz potápění,“ ozval se Hi. „Teda, byl jsem tam jednou. Aby člověk maximalizoval přísun kyslíku, dvakrát se zhluboka nadechne a napotřetí zadrží dech.“

Ben přikývl. „Vydechujte, teprve až budete opravdu muset, a pak vzduch vypouštějte hodně pomalu. A nepanikařte. Prostě plavte dál, ať se děje, co se děje.“

V batohu jsem měla zavírací igelitový pytlík. Složila jsem mapu pokladu, uložila ji dovnitř a nacpala si ji do kapsy.

„Baterky by měly být vodotěsné.“ Víc už jsem neříkala, nebylo třeba.

„Já vezmu svítilnu,“ prohlásil Ben.

Museli jsme se odhodlat. Nikomu se nechtělo, ale docházel nám čas. Voda už nám smáčela pas.

Jednoho po druhém jsem kluky objala. „Uvidíme se za pár vteřin.“

Zachmuřené tváře.

Už jsem nemohla dál váhat. Když neskočím, všichni ztratíme odvahu. A možná i život.

Stoupla jsem si na kraj jezírka a šeptem se pomodlila.

Nádech. Výdech.

Nádech. Výdech.

Dlouhý nádech.

Skok.

Potopila jsem se, doplavala ke dnu a protáhla se otvorem. Za ním byl podvodní tunel. Kopala jsem nohama a zabírala rukama. Baterka mě zpomalovala, ale neměla jsem na vybranou. Bez ní by mě pohltila absolutní tma.

V hlavě mi odtikávaly vteřiny.

Osm...

Devět...

Deset...

Tunel se stáčel doleva a klesal dolů. Světlo z baterky stěží pronikalo inkoustovou černí. Dalších pár temp. Ruce už mě bolely. K mé hrůze se přede mnou otevřel další zatopený kanál.

Patnáct...

Šestnáct...

Sedmnáct...

Přemohla jsem sílící paniku. Pomalu jsem ústy upouštěla vzduch a dál se rvala s proudem. Kanál přede mnou najednou začal prudce klesat.

Dvaadvacet...

Třiadvacet...

Čtyřiadvacet...

Zoufale jsem kopala a divoce mávala baterkou. Deset metrů před sebou jsem spatřila další zatáčku.

Plíce mě pálily. Docházel mi čas.

Do mozku se mi plnou parou nahrnul děs.

KLAP.

Záblesk.

Vykašlala jsem poslední zbytky kyslíku. Začala se dávit slanou vodou.

Svět se kolem mě uzavíral.

Je konec...

A pak jsem to uviděla.

Hned za zatáčkou se tunel rozšiřoval.

Upustila jsem baterku a zabrala oběma rukama. Když jsem se vynořila, hlavou jsem se málem praštila o nízký strop.

Vzduchová kapsa!

Díkybohu!

Nenasytně jsem lapala po vzduchu.

Tělem se mi začala rozlévat obrovská síla. Z tajemných koutků mé psýché se zjevovaly obrazy. V hlavě mě pálily myšlenky.

Coop vyje.

Další obrazy. Shelton. Hi. Ben.

Pod vodou. Panika jim svazuje ruce. Ztrácejí víru.

Plivala jsem vodu, lapala po dechu a vysílala přitom svůj vzkaz.

Za třetí zatáčkou je vzduchová kapsa! Nevzdávejte to!

Cítila jsem, že k nim má myšlenka doletěla. Chytli se jí jak záchranného kruhu a zběsile zabírali unavenými pažemi.

Z vody se vynořila Sheltonova hlava. Vytáhla jsem ho. Po něm se objevil Hi. Hekal a plival. Pak se objevila i Benova kštice.

„Všichni v pořádku?“ zvolala jsem.

Kluci byli na dně, ani mi nedokázali odpovědět. Jediný Hi stále svíral v ruce baterku.

Šlapali jsme vodu a přidržovali se výstupků na skále.

Všimla jsem si, že kluci záblesk nemají.

„Jak jsi to udělala?“ Hi si hřbetem ruky otřel vodu z očí. „Slyšel jsem tě ve svý hlavě!“

„Zachránila jsi mě!“ vydechl Shelton. „Už jsem byl na lopatkách.“

„To si povíte potom.“ Ben stále ztěžka dýchal. „Musíme se odsud dostat.“

„Za mnou,“ zavelela jsem.

Plavali jsme tunelem a přitahovali se pomocí vyčnívajících kamenů. Děkovala jsem nebesům za poslední zbývající baterku a modlila se, aby vydržela.

A pak jsme narazili na další slepý konec.

„Ne!“ sténal Shelton.

„Pst!“

Mé uši rozeznaly povědomý zvuk. Nos identifikoval povědomý pach.

Vlny. Písek.

„Jsme blízko pláže!“ řekla jsem. „Slyším příboj.“

„Přísaháš?“ Shelton čichal ve tmě.

„Přísahám.“ Podívala jsem se dolů. Voda mi připadala hlubší, ale o kolik, to jsem nedokázala odhadnout. „Počkejte tu chvilku.“

Zadržela jsem dech a potopila se ke dnu. V šeru jsem zaregistrovala rozptýlené světlo. Otvor, několik metrů před námi. Vyplavala jsem nahoru.

„Budeme se muset znovu potopit,“ řekla jsem. „Plavte za mnou. Vezmu baterku. A nebojte, nenechám vás ve štychu.“

„Dostaň nás odsud, Tory.“ Hi neměl daleko k tomu, aby se zhroutil. „Hned, pokud možno.“

„Jasně. Připraveni?“

„Připraveni.“ Krát tři.

Nádech. Výdech.

Nádech. Výdech.

Dlouhý nádech.

Pod vodu.

Proplula jsem otvorem a ocitla se v temné mořské jeskyni. Ostatní byli hned za mnou.

Hladina byla asi šest metrů nad námi. A nad ní - měsíční světlo.

Šlapala jsem vodu a protáhla kolem sebe Hie a Sheltona. Ben je vzápětí dohonil. Společně jsme stoupali k hladině.

Hlavou jsem narazila na něco tvrdého. Před očima se mi zajiskřilo. Omámeně jsem se ponořila. Baterka mi vypadla z prstů.

KLOP.

Schopnosti zmizely.

Myšlení se mi zpomalilo. Svět ztrácel kontury.

Něčí ruka mě popadla za paži, cukla mnou a táhla nahoru. Nebránila jsem se.

Vynořila jsem se. Zhluboka jsem se nadechla.

„Tory!“ Benův obličej byl jenom pár centimetrů od mé tváře. „Jsi v poho?“

„Jo,“ řekla jsem. „V cajku. Praštila jsem se do hlavy.“

Ben si mě zpytavě měřil. „Doplaveme na břeh.“

„Na břeh?“

Ben se poprvé usmál. „Podívej se kolem sebe.“

Udělala jsem to. A poznala to místo.

Ocitli jsme se kousek od Battery, na samém konci poloostrova, kde se rozkládá centrum města. Pod zemí jsme se posunuli asi o sedm bloků.

Hi a Shelton na nás mávali ze schodů vytesaných do vlnolamu.

„Konečně jednoduchá cesta nahoru!“ volal Shelton nadšeně.

Ben a já jsme doplavali ke schodům a pomalu se dovlekli nahoru. Všichni čtyři jsme přešli ulici do White Point Gardens, našli lavičku a zhroutili se na ni.

Hodinky jsem ztratila. Neměla jsem pojem o čase.

Ale na východní obloze se rodil fialový úsvit.

Hi vedle mě se rozesmál. Třásl se v křeči nekontrolovatelného veselí.

„Co je?“ Bylo to nakažlivé. Cítila jsem, jak se mi na ústa vkrádá úsměv.

„Pozdrav se s kámošem.“ Hi ukázal palcem za sebe.

Otočila jsem se a spatřila sochu věnovanou Stedu Bonnetovi a jeho pirátským kumpánům. Dostala jsem záchvat smíchu.

Shelton se chechtal a pomalu dovrávoral k velkému žulovému pomníku. Dvakrát ho nakopl. Pořádně.

„Díky, vy hajzlové! Vyřiďte Anne, že dlužní úpisy nepřijímáme.“

Ben se řehtal a všechny nás znovu nakazil. Smáli jsme se jak pominutí. Napětí pomalu sláblo.

„Umíte si, lidi, představit, v jakým jsem průseru?“ zasténal Hi. „Matka za deset minut vstává.“

„Cítím s tebou,“ řekl Shelton. „Jsem na tom stejně.“

„S tím si teď nemá cenu lámat hlavu,“ prohlásil Ben. „Přežili jsme to. Ať nás čeká cokoli, poradíme si s tím.“

Určitě. Kit mě nejspíš přetrhne, ale v tuhle chvíli mi to připadalo jako prkotina.

„Ještě chvíli si vychutnáme čerstvý vzduch,“ řekla jsem.

A tak jsme zůstali sedět a pozorovali východ slunce.

ČÁST TŘETÍ

Bullův ostrov

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

„Z

ázraky se dějí,“ žertovala jsem. „Jen musí člověk věřit.“

Poledne. Bunkr. Poflakovali jsme se v klubovně, pořád vyřízení z šílenství minulé noci.

Kluci si líně házeli tenisákem. Já seděla na lavici. Coop mi u nohou hryzal lítací talíř.

Je to neuvěřitelné, ale všichni jsme z maléru vyvázli.

Před pěti hodinami jsem se po špičkách vkradla ke dveřím, připravená na nejhorší. Už tak jsem měla domácí vězení a nedokázala jsem si ani představit, co mi Kit udělá, že se vracím domů za úsvitu. Klidně nám mohl v obýváku sedět policajt.

A tak jsem vklouzla dovnitř, nervózní, že mě Coop vyzradí štěkotem. Ale ke svému překvapení jsem na zábradlí našla přilepený lísteček.

Musel jsem do LIRI. Vrátím se k večeři. Nevycházej z domu, Kit.

Neměl ani tušení...

Předvedla jsem několik tanečních pohybů z Hiova repertoáru a pak se zhroutila na gauč. Byla jsem vyčerpaná, emocionálně vycuclá a smrděla jsem jako kanál.

Coop na mě vystartoval jako raketa Patriot, vrtěl ocasem a olizoval mi obličej růžovým jazykem ostrým jak smirkový papír.

„Všechno je v pořádku, zlato. Panička je v pohodě. Jen se trochu vyděsila, nic víc.“

Coop mi dál drhnul tvář. Od téhle chvíle mě nespustil z dohledu.

V přístavu zazněla lodní siréna a rozehnala racky hřadující na venkovním parapetu okna v bunkru. K poloostrovu se blížila výletní loď.

Slunce ozařovalo klidný oceán. Teplota se vyšplhala přes dvaatřicet stupňů.

„S mámou jsem se potkal na schodech, ale myslela si, že jdu ven,“ smál se Hi. „Jako kdybych v sobotu vstával takhle brzo. Díky bohu, že je grogy, než si dá třetí kafe.“

„Naši ještě spali.“ Shelton odpálil míček Benovi. „A to vždycky vstávají v šest. Určitě mám strážnýho anděla.“

„A co tvůj táta? Bude zle?“ zeptala jsem se Bena.

Pracovní den Toma Bluea začíná dlouho před svítáním i o víkendech. Ve chvíli, kdy jsme přistávali se Sewee, jeho loď už plula po moři.

„Řeknu, že jsem šel na ryby.“ Ben chytil tenisák a hodil ho Hiovi. „Nebude se vyptávat.“

Balónek se nesl místností. Hi ho chytil a odpálil zpět.

Pak Hi vyslovil otázku, která nám všem vrtala hlavou. „Takže... máte někdo ponětí, kdo se nás to snažil zabít?“

„Upřímně řečeno, ani páru,“ řekla jsem. „Vůbec.“

„Nedává to smysl!“ Shelton rozpřáhl paže. „Kdo mohl vědět, že na minulou noc plánujeme vloupání do vojenského žaláře?“

„Rozhodli jsme se sotva pár hodin před tím,“ dodal Hi. „A kterej normální člověk by nás sledoval celou tou krysí dírou, co jsme odhalili?“

„iFollow?“ Ben si zastrčil vlasy za ucho. „Co když se někdo naboural do naší videokonference?“

„Je to možné?“ Ta myšlenka mě znepokojovala.

Shelton zavrtěl hlavou. „Vytvořili jsme novou skupinu s novým heslem. Program má dobré kódování. Věřte mi, kontroloval jsem to. Je to krajně nepravděpodobné.“

„A kdo by se o to taky pokoušel?“ řekla jsem. „Kdo by měl zájem nás špehovat?“

„Zabít,“ opravil mě Hi. „Ať už nás v podzemí sledoval kdokoli, měl v úmyslu vyrobit hromádku mrtvol. Chvilku o tom přemejšlejte.“

„My teda máme štígro na psychopaty,“ mumlal Shelton.

„Nějak to souvisí s Anniným pokladem,“ prohlásil Ben. „To je jediný logický vysvětlení.“

„Jsou i další možnosti.“ Hi se narovnal, tvář staženou obavami. „Co když někdo ví o záblescích?“

„Cože?“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. „Jak?“

„Netušim, ale nemůžem to vyloučit.“ Hi se vyhnul mému pohledu. „Ne všechny záblesky proběhly v soukromí.“

Otevřela jsem ústa, ale Shelton mě předběhl.

„Znovu ses nám napojila na mozky, Tory.“ Tahání za ucho nabíralo na obrátkách. „V tunelu pod vodou. Slyšel jsem v hlavě tvůj hlas.“

„I já,“ přidal se Hi.

Ben zaváhal a pak přikývl. „Měla jsi dva záblesky po sobě. Jak to?“

„Já nevím.“ Když jsem si na to vzpomněla, zachvěla jsem se. „Panikařila jsem. Docházel mi vzduch. A pak mi křuplo v hlavě a přišel záblesk. Bylo to absolutně podvědomý.“

„Jak to, že jenom ty nám dokážeš vlízt do myšlenek?“ chtěl vědět Shelton.

Pokrčila jsem rameny. Neuměla jsem odpovědět.

Místnost ztichla.

„No, zachránila jsi nám život,“ řekl nakonec Ben. „A na ničem jiným nezáleží.“

„Taky bych řek.“ Hi se ke mně dovlekl, popadl mě za ruku a mlaskavě ji políbil. „Jsem vašim dlužníkem, mylady.“

„Přestaň blbnout.“ Shelton se mi podíval do očí. „Díky, Tor. A příště to klidně udělej zas.“

„Domluveno,“ usmála jsem se. „Měla by to být hračka, protože nemám ponětí, co jsem vlastně udělala.“

Napětí trošku povolilo, ale dobrá nálada nám moc dlouho nevydržela. „Co teď? Zavoláme poldy?“ zeptal se Shelton, jako by nebyl se svým návrhem spokojený.

„S naší pověstí?“ ušklíbl se Ben. „Nemůžem nahlásit další starou kostru a dalšího záhadnýho střelce. Po fiasku s opičíma kostma na Loggerheadu v květnu nám policajti neuvěří ani slovo.“

„Nazdárek, pane policajte,“ šklebil se Hi. „Určitě si na nás pamatujete... vlastně nás nemůžete ani cejtit, že jo? Víte, včera v noci jsme se s ukradenou mapičkou vloupali do historickýho památníku. Kterou mi dáte celu?“

„Hi a Ben mají pravdu,“ souhlasila jsem. „Zatkli by nás a postavili před soud.“

„Někdo najde díru ve stěně sklepení.“ Shelton si poklepal na hodinky. „Je to otázka hodin.“

„Tak si musíme pospíšit,“ opáčila jsem. „Kolkovna je o víkendu zavřená, takže máme trošku náskok.“

Kluci se po sobě podívali, ale mně se vyhnuli.

„Co je?“

„Tory, je po všem,“ prohlásil Ben neústupně.

„Po všem?“ Překvapilo mě to. „Ale jasně že není po všem. Máme další stopu.“

„Shelton má pravdu,“ pokračoval Ben. „V pondělí si někdo všimne posunutého šutru. Do oběda bude celá Amerika vědět o tajných charlestonských chodbách.“

„Sakra!“ Shelton se prudce napřímil. „Pořád máme mapu pokladu.“ Kresba Anne Bonnyové ležela na stole vzhůru nohama. Trochu poničená, ale nic dramatického. Igelit ji během našeho vodního úniku kupodivu ochránil. Cizí slova, která jsem si opsala jasně modrým inkoustem, byla pořád čitelná.

Hi se podrbal na čele. „Musíme ji vrátit. Pronto. Za chvíli se po ní strhne velká sháňka a Fletcherům nepotrvá ani pět vteřin, než jim dojde, kdo ji štípnul.“

„Stejně jsme v háji,“ brblal Shelton. „Tory na to psala.“

„Jinou možnost jsem neměla.“

„Až se to provalí,“ řekl Ben, „do Charlestonu se sjedou lovci pokladů z celýho světa. A jeden z nich skrýš najde.“

„Ne!“ řekla jsem ostře. „Mysli! Jeskyně s jezírkem je zaplavená. Poslední Anninu básničku si už nikdo nepřečte.“

„To my taky ne,“ mručel Hi.

„Já si s tím poradím.“ Jejich neustálý odpor mě začínal štvát. „Nemůžeme toho nechat. Cožpak to nechápete? Jsme jediní, kdo má poslední stopu vedoucí k pokladu. Můžeme zjistit, kam ho Bonnyová přesunula.“

„A proč si myslíš, že tam pořád ještě je?“ zeptal se mě Ben. „Možná si piráti kořist rozdělili a frnkli z města.“

„Tak proč by za sebou nechávali stopy?“ Rozhodla jsem se ve vteřině. Podělím se o svou romantickou teorii. „Myslím, že Bonnyová tam tu báseň nechala pro Mary Readovou.“

„Ale Readová byla tou dobou mrtvá,“ řekl Shelton. „Umřela na horečku ve vězení na Jamajce.“

„Co když to Anne nevěděla? Anebo Mary přežila.“

„Možná,“ řekl Hi.

„Anne připojila k básni svůj kříž. Myslím, že tak chtěla dát Mary na srozuměnou, že stopa je pravá, jako to udělala v dopisech.“

Kluci mlčeli, ale cítila jsem mírné uvolnění. Podrbala jsem Coopa na břiše a dala svým argumentům čas, aby se jim zahryzly pod kůži.

Po chvíli jsem přitlačila na pilu. „Poklad ještě nikdo nenašel, kluci. Jenom ho přesunuli. A my jako jediní známe další stopu.“

Nic.

„Pořád ještě můžeme vyhrát. Pořád ještě můžeme zachránit Loggerhead.“ Shelton si mnul bradu. Ben se tvářil pochybovačně. Hi zadumaně. „Někde tam je,“ naléhala jsem. „Čeká na nás. Musíme jen sebrat kuráž a dojít si pro něj.“

Shelton a Hi přisvědčili. Shelton váhavě, Hi nečekaně horlivě.

„Fajn.“ Ben sebral tenisák a hodil ho po mně. „Kde začneme?“ Chytila jsem míček, aniž bych se na něj podívala. „Zjistíme o Anne Bonnyové všechno, co se dá.“

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

P

ročetla jsem si leták a vytočila číslo na samém konci.

Po dvou zazvoněních se ozval ženský hlas.

„Strašidelné exkurze po Charlestonu.“

„Sallie? Tady Tory Brennanová. Byli jsme s kamarády včera večer na vaší prohlídce.“

„Ahoj, Tory. Co potřebuješ? Ztratili jste tam něco?“

„Ne, nic takového.“ Ledabyle. „Mám jenom jednu otázku, tedy jestli máte chvilku čas.“

„Povídej.“

Opatrně. Nepřipomínej jí mapu.

„Přemýšlela jsem o našem rozhovoru v Charlestonském muzeu.“

„Zrovna tu sedím v informacích,“ opáčila Sallie. „Voláš mi na mobil.“

„Aha. Tak to nebudu protahovat. Jen se chci zeptat, kde by se dalo zjistit víc informací o Anne Bonnyové?“

„Hm,“ krátká pauza. „Něco málo je na internetu a existuje pár slušných knih, co bych mohla doporučit, ale o Bonnyové se toho ví vcelku málo, takže většina zdrojů se opakuje, nebo si naopak odporuje.“

„To je právě ten problém.“

„A co přesně tě zajímá?“

„Dělám referát do školy,“ lhala jsem. „Máme si vyhledat informace o nějaké místní historické postavě, a mě napadlo, že Anne Bonnyová by byla fajn.“

„A zkoušela jsi Karpelesovu knihovnu rukopisů? Má sbírky dokonce z období prvních osadníků. Jejich odborník přes tiskoviny je sice trošku snob, ale ve svojí práci se vyzná. Na jméno si zrovna nemůžu vzpomenout, promiň.“

„Díky, Sallie. Myslím, že vím, o kom mluvíte.“

„Opravdu si ceníme vaší pomoci, doktore Shorte.“ Vyloudila jsem okouzlující úsměv. „Tím spíš, že je sobota.“

„A já očekávám, že dodržíte dohodu, slečno Brennanová.“ Short nás vedl chodbou k hlavnímu sálu knihovny. „Dopis Anne Bonnyové rozšíří sbírku Karpelesovy knihovny, jakmile bude řádně oceněn a zaregistrován. Dohodnuto?“

„Dohodnuto.“

Shortova nabídka nebyla moc výhodná, ale neměli jsme na výběr. Tlačil nás čas.

„V tom případě jsem vám k službám.“ Short se dokonce usmál. „Usadím vás do studovny A. Našel jsem pár dokumentů, které by vás mohly zajímat.“

Vešli jsme do jasně osvětlené místnosti se čtyřmi židlemi a dlouhým dřevěným stolem. U zadní stěny stály tři vozíky a v každém byla velká kovová krabice.

„Je tady permanentní regulace teploty a vlhkosti.“ Short nám podával látkové rukavice. „Nedotýkejte se prosím listin holýma rukama. Mastnota na pokožce by mohla pergamen poškodit.“

Příkře se na nás podíval. „Nemáte žvýkačky, že ne? Vím, že děti je mívají v oblibě.“

Všichni jsme zavrtěli hlavou.

Short tleskl rukama před hrudníkem. „V prvním vozíku je rodokmen Cormacovy rodiny od příjezdu do Charles Townu koncem sedmnáctého století až do současnosti.“

Přikývla jsem, protože to určitě očekával.

Short se posunul k prostřednímu vozíku. „Tady jsou dokumenty týkající se Williama Cormaca samotného. Dopisy, pozemkové záznamy, poslední vůle, vše, co se u nás dá najít.“

Skvělé. Přesně tohle jsem potřebovala.

„A nakonec tu máme listiny související s Anne Bonnyovou.“ Short ukázal na třetí vozík. „Není toho moc, to připouštím, ale je tam pár pozoruhodných věcí.“

„Děkujeme,“ řekla jsem. „Jsme vám nesmírně vděční za vaši vstřícnost.“

„Vrátím se za hodinu. Kdybyste do té doby něco potřebovali anebo měli ještě nějaké požadavky, stiskněte tohle tlačítko. A pozor,“ Short ukázal na černý lesklý kotouč připevněný na stropě, „tohle je bezpečnostní kamera.“ Vykročil ke dveřím.

„Ještě jedna otázka, než odejdete...“ podala jsem Shortovi kousek papíru. „Poznal byste tenhle jazyk?“

Short se podíval na papír s několika slovy z básně Anne Bonnyové. „Gaelština. Původní dialekt, ne skotská forma. Často se tomu jazyku říká prostě irština. Ještě něco?“

„Zatím ne, děkuji.“

Jakmile se zavřely dveře, Shelton si odfrkl. „Jasně že ochotně pomůže. Právě jsme uzavřeli nejhorší obchod v dějinách lidstva.“

Hi pokrčil rameny. „Jinak bysme se sem nedostali. Měl všechny páky.“

„Projdeme vozíky jeden po druhém,“ navrhla jsem. „Tak nám aspoň nic neunikne.“

První krabici jsme zběžně prozkoumali. Dějiny Cormacovy rodiny po Anne Bonnyové nás moc nezajímaly.

Přešli jsme k prostřednímu vozíku a prohlédli osobní listiny Williama Cormaca. Většinou se jednalo o právní traktáty nebo zprávy o výnosech plantáže. Už jsem dostávala strach, že nic užitečného nenajdeme. „Pěkný.“ Shelton donesl ke stolu pár listů. „Koukněte na to.“

Dosedla jsem na židli vedle něho. „Co tu máme?“

,Dopis Cormacovi od otce jeho ženy.“

Jeho ženy?“ zeptal se Hi. „Myslíš matku Anne Bonnyové?“

„Ne, skutečné ženy. Té, kterou v Irsku podváděl.“

„Ty jo.“ Hi se nahnul Sheltonovi přes rameno. „Co mu píše? Vyzývá ho na souboj?“

„Je to dost starým jazykem,“ řekl Shelton. „Ale lichotivé to fakt není. Nadává Cormacovi za ,smilné chování‘ a podobné věci. Nazývá ho ,břichatým patolízalem s muší hlavou‘.“

Hi se ušklíbl. „Proč by si člověk schovával takovejhle dopis? Cormac se zřejmě vyžíval v masochismu.“

„Fajn.“ Shelton dočetl do konce. „A co tohle?“

„Co?“ chtěla jsem vědět.

„Víme, že Annin otec se jmenoval William Cormac,“ řekl. „A když se Anne vdala, přijala příjmení svého zkrachovalýho manžela Jamese Bonnyho.“

„Jo. A co?“

„Hádej, jak se jmenovala její matka? Služebná, se kterou Cormac utekl.“ Shelton čekal a užíval si svoje sólo na scéně.

„No tak!“ řekl Hi. „Nečekáš, že začneme hádat, že ne?“

„Je to fakt hustý!“ zašvitořil Shelton.

„Ven s tím.“ Začínala mi docházet trpělivost.

„Matka Anne Bonnyové se jmenovala...“ Shelton zabubnoval prsty do stolu, „...Mary Brennanová.“

Přimhouřila jsem oči. „Vážně?“

„Podívej se sama.“ Shelton mi podal papír. „Tatík je bez sebe, protože Mary Brennanová byla osobní služebnou jeho dcery. Dvakrát tu napsal celé její jméno.“

„Shelton má pravdu.“ Ben položil na stůl další dokument. „Tohle je výkaz výdajů Cormacova panství v hrabství Cork v Irsku. Z roku šestnáctset devadesát sedm. Píše se tam, že služebná jménem Mary Brennanová porodila dceru Anne.“

„Co na to říkáš?“ žertoval Hi. „Anne Bonnyová by mohla být tvoje super prapraprababička. Patrně jsi po ní zdědila svůj šarm.“

„Fakt vtipný.“

Ale uvnitř jsem se zachvěla. Obraz v jachtovém klubu. Stejné znaky rukopisu. A teď tohle. Je to možné? Opravdu bych mohla být příbuzná s Anne Bonnyovou?

Blbost.

„V Severní Americe určitě žijou tisícovky Brennanů,“ řekla jsem.

„A kolik v Massachusetts?“ Hi listoval posledními stránkami v krabici Williama Cormaca. „Tady je dopis od samotný Mary Brennanový. Sedmnáct set sedům. Nikdy ho neodeslala, ale je pro sestřenici v ,kolonii Massachusetts Bay‘.“

Podruhé mě zamrazilo. Tohle už je fakt divný.

„Tak to bychom měli chlapáka Willa Cormaca.“ Hi vrátil listinu do krabice.

„Přivítáme Anne Bonnyovou.“ Shelton přikročil ke třetímu vozíku a podal Benovi malou sbírku zatuchlých dokumentů. „Užij si to.“

„Moc toho není.“ Ben položil papíry na stůl. „Vezmeme je jeden po druhým.“

„Tory?“ Shelton si prohlížel stranu posledního dokumentu. „Ty nevěříš na náhody, že ne?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Ale stejné příjmení těžko dokazuje...“

„To nemyslím. Hádej, kdo si ty papíry půjčil před námi.“

„Dost hádanek,“ zavrčel Ben. „Mluv.“

„Podívej na podpis.“ Shelton mi podal upatlanou evidenční kartu. „Nikdo jiný než tvůj kámoš Rodney Brincefield.“

„Zas ten starej otrava?“ Hi povytáhl obočí. „Co to má znamenat?“ Pokrčila jsem rameny. „Má rád Anne Bonnyovou. O nic nejde.“

Ale zaujalo mě to. Brincefield se vždycky objevil z ničeho nic. Vypadal neškodně, ale já už se naučila, že nemám nikoho podceňovat. A nebylo to zadarmo.

Má Brincefield prsty v útoku na viráty?

Shelton mi přerušil tok myšlenek. „Před chvílí jste mluvili o Massachusetts, že jo?“

Přisvědčili jsme.

„Ještě jsem vám to neříkal,“ pokračoval, „ale v mých knížkách o pirátech se píše, že Bonnyová utekla na sever.“

„Kdy?“ zeptal se Ben.

„Po soudním procesu na Jamajce. Podle jedné teorie Bonnyová odplula do kolonie Massachusetts Bay a usadila se v Nové Anglii. Nic víc.“ Tentokrát mi mrazení projelo i do rukou a nohou. Bylo to čím dál bláznivější. Měla jsem pocit, že si ze mě někdo dělá legraci.

Najednou mě bodlo u srdce. Mámě by se tahle konspirace líbila. Rychle jsem odsunula bolestivou myšlenku stranou.

„Ale to je omyl,“ opáčil Hi. „Bonnyovou převezli do Charles Townu.“

„Možná utekla na sever, když se dostala z Half-Moon Battery,“ navrhoval Shelton. „Jen parafrázuju, co stojí v knížkách.“

„Co kdybysme prošli poslední sadu?“ ozval se Ben. „Už mě to nějak přestává bavit.“

Zbývající listiny nenabídly nic zvláštního. Většinou se jednalo o soudobé popisy Anniných dobyvatelských vítězství na moři. Pár zpráv o soudním procesu. Zajímavé, ale ne příliš užitečné.

S povzdechem jsem se začetla do poslední stránky. „Takže hotovo?“

„Jo, to teda jsem.“ Hi zívl. „Ještě mám dost ze včerejška.“

Stiskla jsem tlačítko. Jakmile vešel Short, poděkovala jsem mu a všichni jsme vykročili ke dveřím.

„Očekávám od vás dopis Bonnyové v co nejbližším možném termínu.“

„Ano, pane Shorte,“ odpověděla jsem a vyšla za ostatními ven. Slunce zářilo vysoko na obloze jako dokonalý bílý kotouč. Ani se nechtělo věřit, že sotva před pár hodinami jsem vyplavala z podmořské jeskyně do Charlestonského přístavu.

I když jsme byli unavení jak psi, ještě jsme museli něco probrat. „Takže co jsme se dozvěděli?“ začal Ben.

„Nic moc,“ připustila jsem. „Podle Shorta je báseň napsaná v gaelštině. Potřebujeme překlad.“

„Zjistili jsme, že Tory pochází z rodiny špinavý vzteklý vrahounský pirátky.“

„Přestaň, Hirame.“

Seběhli jsme po předním schodišti a vydali se zpátky k přístavišti. Zastavili se.

V polovině bloku se o plot opírali Marlo a Čahoun.

Marlo měl na sobě opět dlouhé bílé tričko a černé džíny. Na opasku mu visel bílý iPod, z uší sluchátka. Čahoun byl oblečený do dalšího dresu NBA, tentokrát Charles Barkley z Philadelphia 76ers.

Nemohli jsme se jim vyhnout, ledaže bychom se otočili na druhou stranu.

„Návrhy?“ zeptal se Hi úkosem.

„Projdeme kolem nich,“ zašeptala jsem. „Přece se jich nebudeme bát.“

„Mluv za sebe,“ zamumlal Shelton.

Jak jsme se blížili, usmála jsem se a zamávala na ně. Marlo zachoval kamennou tvář a sledoval nás očima. Jednou rukou se poškrábal na Zorrově jizvě na tváři. Čahoun nás naprosto ignoroval.

V hlavě se mi rozezněla Sheltonova poznámka o náhodách.

Ještě pár kroků a zatočili jsme za roh.

„Fuuuuuj.“ Hi se poškrábal na rameni. „Z těch týpků mi naskakuje husí kůže.“

„O co jim jde?“ Shelton se ohlédl, ale nikdo za námi nešel „Myslíš, že to oni nás sledovali v tunelu?“

„Koukni se mi na ruce,“ stěžoval si Hi. „Jsem celej osypanej.“

„Zapomeň na ně,“ řekl Ben. „Soustředíme se na gaelskou báseň.“

„Jak seženeme překlad?“ zeptal se Shelton.

„Máme štěstí,“ řekla jsem. „Znám jedno jazykový eso. Je načase zapojit těžší kalibr.“

„Koho?“ zeptal se Hi opatrně.

„Pratetu Tempe.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

M

arlo Bates pozoroval ta zpropadená děcka, jak mizí za rohem.

Nepohnul se, aby je sledoval. Vůbec se totiž nepohnul.

Místo toho se znovu opřel o plot a začal se pohupovat do rytmu písničky Lila Waynea, která mu řvala do sluchátek.

Za chvilku mu na rameno dopadla obří ruka.

Duncan se na něho tázavě podíval.

Marlo s povzdechem zastavil přehrávání na iPodu a vyndal sluchátka

z uší.

„Co je?“ Marlo musel vytáhnout krk nahoru, aby bratrovi viděl do obličeje.

Duncan mlčel. Nic překvapivého. Ale Marlo pochopil.

,Já nevím, brácho,“ řekl otráveně. „Ani já tu nikdy nebyl.“

Duncan se zamračil, což bylo v jeho případě totéž, jako kdyby zařval. „Co je to vůbec za barák?“ Marlo si prohlížel velkou kamennou budovu za jejich zády. „Nějakej bělošskej kostel?“

Duncan založil paže v jasném výrazu netrpělivosti.

„Slyšels fotra.“ Marlo si znechuceně odplivl. „Já to nevymyslel.“

Marlo si přejel po jizvě ve tvaru Z. Vždycky to podvědomě dělal, když o něčem přemýšlel.

Nakonec se odlepil od plotu.

„Tak se rychle mrknem, co je vevnitř.“ Popotáhl si kalhoty a smetl z bílého trička pyl. „Nechci s touhle krávovinou strávit celý vodpoledne.“

Duncan beze slova následoval bratra nahoru po schodech.

„Ty mlaďoši mě začínaj pěkně srát,“ vrčel Marlo. „Měl bych se starat vo svý věci, a ne tu ztrácet čas s podělanejma turistama.“

Duncan to nekomentoval. Připomínal oživlou dýchající sochu v pohybu.

U vchodu Marlo otevřel dveře. Zarazil se. Nakoukl do haly.

„Fotr snad ví, co dělá.“

Marlo nesnášel velké budovy, jako byla tahle. Impozantní. Oficiální. Připomínaly mu školu, do které chodil, než ho vyhodili. Připomínaly mu zhrzená očekávání, ponížení z toho, že potřeboval pomoc, ale byl příliš hrdý, než aby si o ni řekl.

„To by sakra měl,“ zamumlal Marlo, než vešel dovnitř. Stín obrovského bratra se mu rýsoval za patami.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

D

oma jsem se podruhé chopila telefonu.

Ozval se povědomý hlas. „Temperance Brennanová.“

„Teta Tempe? Ahoj, tady Tory,“ řekla jsem a pak rychle dodala, „Kitova dcera.“

„To mi došlo,“ smála se Tempe. „Mám totiž jenom jednu praneteř. Jak se ti daří, zlato?“

„Dobře. A tobě?“

„Mám toho až nad hlavu. V laborce tři případy a čtvrtý na cestě. Cena, kterou platím za svůj fascinující život.“ Hlas jí zjemněl. „Slyšela jsem o LIRI. Je mi to líto, Tory. Vyřiď Kitovi, že kdybych mohla nějak pomoct, ráda to udělám.“

„Díky,“ řekla jsem trošku v rozpacích. „Určitě ho to potěší.“

Tempe patrně mé rozpaky vycítila, a tak změnila téma. „A čemu vděčím za tohle milé překvapení? Nechci skuhrat, ale jen málokdy máme příležitost si popovídat.“ Do hlasu se jí vloudila předstíraná přísnost. „Musíš volat častěji.“

„Budu, slibuju. Ale teď mám jednu konkrétní otázku, jestli máš chvilku.“

„Jen do toho. Skvěle sis to načasovala. Zrovna do sebe soukám oběd. Dřív jsem to nestihla.“

„Opravdu tě nezdržuju? Vím, že máš hodně práce.“

Bylo pro mě těžké dostat se k věci. Teta Tempe je můj idol. A poslední člověk na světě, u kterého bych chtěla, aby si o mně myslel, že jsem směšná.

„Na tebe si čas vždycky udělám,“ plísnila mě Tempe. „Tak povídej.“

„Kdysi jsi mi říkala, že vaše rodina pochází z Irska.“

„Naše rodina,“ opravila mě. „Ano, z Kinsale v hrabství Cork. Můj dědeček se tam narodil.“

„A náhodou neumíš gaelsky, viď?“

„Níl agam ach beagáinín Gaeilge,“ odpověděla Tempe. „To znamená: ,Mluvím jen trošku irsky.‘ Tedy, aspoň myslím.“

„Takže umíš?“

„Níl agam ach beagáinín Gaeilge,“ zopakovala se smíchem. „Porazila jsem francouzštinu, jakž takž se domluvím Španělsky, a dokonce i trochu německy. Ale irština je fakt těžká.“

„Na netu nejsou žádné překladače z gaelštiny,“ řekla jsem. „Jenom chatovací místnosti.“

„To mě nepřekvapuje. Je to krásný jazyk a mluvilo se jím celá staletí, ale pod britskou nadvládou to s irštinou šlo z kopce. V roce osmnáct set čtyřicet pět hladomor zničil venkovské oblasti, kde irština převládala. A už se vlastně nikdy nevzpamatovala.“

„Takže dneska už tak nikdo nemluví?“

„Méně než patnáct procent irské populace, i když současná vláda se hodně zasazuje o zachování jazyka. Tady ve Státech najdeš jen stěží někoho, kdo by mluvil irsky.“

„Ach jo,“ vzdychla jsem zklamaně.

„Ale mohla bych to zkusit.“ Slyšela jsem praskání, jak si Tempe posunula sluchátko. „Když jsem byla malá, bydlela u nás moje vzdálená sestřenice. Mluvila plynně irsky a já se od ní trošku naučila, abychom si mohly povídat.“

„A pořád si to pamatuješ?“

„Uvidíme. Ty potřebuješ něco přeložit?“

„Mám tu... básničku.“

„Z knížky?“

„Ne,“ řekla jsem. „Na pláži za domem nám to vyplavilo nějakou hliněnou desku. Na vnitřní straně se dá přečíst pár řádek.“

Nechtěla jsem svému idolu lhát, ale cožpak jsem měla na vybranou? „Záhada! Báječné. Pošli mi to e-mailem, hned se na to vrhnu.“

„To by bylo skvělé. Mockrát děkuju.“

„Přestaň,“ smála se Tempe. „Po tom, v čem se dneska celý den hrabu, bude poezie velmi vítanou změnou.“

Následovala trapná odmlka, během níž jsem zápasila sama se sebou. „Máš ještě něco na srdci, Tory?“

Okamžité rozhodnutí.

„Víš něco o Anne Bonnyové, té slavné pirátce?“

„Samozřejmě že jsem o ní slyšela. Ale moc si toho nepamatuju. Proč?“

Opatrnost vyletěla oknem. Svěřila jsem se Tempe se svým podezřením. Pověděla jsem jí o Mary Brennanové. O obrazu. O tom, co se povídalo o Anne a Massachusetts. O podobnosti našich rukopisů.

Když jsem skončila, dlouho bylo na lince ticho.

Skvělé. Takže si myslí, ze jsem cvok.

„Panejo! Kdo ví. Klidně to může být pravda.“

Uvědomila jsem si, že jsem celou dobu zadržovala dech. „Je to praštěný, já vím. Ale nemůžu se zbavit pocitu, že tu nějaká souvislost je.“

„Chápu,“ opáčila Tempe. „Já jsem taky Brennanová, nezapomínej.

I když já tedy určitě nejsem příbuzná s Anne Bonnyovou. Mí prarodiče odjeli ze Smaragdového ostrova teprve po první světové válce.“

„Je to divný, že se všichni jmenujeme Brennanovi, i když jsem vyrůstala v úplně jiné rodině. Ale jsem ráda, že to tak je.“

„To znamená, že jsme se prostě museli setkat,“ řekla Tempe. „Jen bych si přála, aby to bylo za příznivějších okolností.“

Tempe ztichla a patrně litovala, že se zmínila o maminčině smrti. „Pošlu ti tu básničku na gmail,“ řekla jsem. „Moc ráda jsem si s tebou popovídala.“

„A tu pirátskou stopu nedávej k ledu. Očekávám podrobnou zprávu, plavčíku.“

„Jasně, kapitáne. A ještě jednou díky.“

„Slán agus beannacht leat.“

„Co to znamená?“ chtěla jsem vědět.

„Sbohem a bůh ti žehnej.“ Tempe se znovu zachichotala. „Aspoň tedy doufám.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

Z

avěsila jsem a cítila se líp.

Rozhovor s tetou Tempe mi vždycky dobije baterky. Pohled na hodinky. Čtyři odpoledne. Kit se vrátí teprve za několik hodin.

Odeslala jsem básničku a virátům napsala esemesky. Sešli jsme se u nás v obýváku za deset minut.

Kluci už jeli nadoraz.

Shelton a Hi se zhroutili na gauč, Ben si hrál s dálkovým ovládáním a pokoušel se najít program, kde vysílají baseball. Coop ležel spokojeně na pelechu s nataženýma nohama a pozoroval okolí.

„Poslala jsem tu irštinu tetě,“ řekla jsem. „Zkusí to přeložit a pak se mi ozve.“

Nezmínila jsem se, že jsme si s Tempe povídaly i o Anne Bonnyové. Na jeden den už si ze mě utahovali až až.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Shelton.

„Netuším.“

„Sedum jedna?“ Ben konečně našel sportovní kanál. „Cubs dostávaj pěkně na zadek.“

„Jo.“ Hi si zívl a řekl: „Jo, málem bych zapomněl. Máti mi povídala něco podivnýho.“

„Je mi líto, kámo, ale už je to tak.“ Shelton položil Hiovi ruku na rameno. „Ty nejsi nejhezčí kluk ve škole. Beze srandy.“

„Fakt vtipný. Ne, povídala, že dneska odpoledne tudy projíždělo cizí auto.“

„Tudy nemůžeš projíždět,“ řekla jsem. „Je to konec světa.“

„O tom žádná,“ odpověděl Hi. „Ale podle mé drahé matky nějaký auto vyjelo nahoru po cestě, pár minut tu stálo a pak zas odjelo. Skoro zavolala poldy.“

Ben potlačil úšklebek. „Proč?“

„Znáš přece Ruth,“ odpověděl Hi s povzdechem. „Nejspíš si myslí, že ten bourák byl plnej teroristů z al-Káidy, který sem poslali, aby vyhladili sousedský hlídky.“

Nelíbilo se mi to. „Pamatuje si někdo z vás, že by sem někdy omylem zajelo auto?“

Nikdo.

„Až takhle se člověk neztratí,“ řekl Shelton. „Naše baráky jsou čtvrt hodiny od státní silnice.“

„Většina lidí ani neví, že tady něco je,“ souhlasil Ben. „A ztracenej řidič by to otočil ještě před tím, než by přejel na Morris.“

„Doručovací služba?“ nadhodil Hi. „Návštěva? Třeba zvonili, nikdo neotevřel, a tak odjeli.“

„Možná to byly děcka z města a myslely si, že tudy projedou na morrissovskou pláž,“ navrhoval Shelton.

„Jaký typ auta to byl?“ zeptala jsem se.

„To je na tom to nejbláznivější.“ Hi si poposedl dopředu, lokty na kolenou. „Matka si je stoprocentně jistá, že to byl stejšn Studebaker Lark šedesát. Třešňově červenej. Podobnej prej neviděla desítky let. Děda měl takový fáro.“

„To není dodávkový auto,“ podotkl Ben.

Chvíli jsem uvažovala. „A co řidič?“

„Moc dobře ho neviděla. Ale ať už to byl kdokoli, na hlavě měl klasickej pánskej klobouk.“

„Stylový,“ vypískl Shelton.

Nelíbilo se mi to. Včera večer na nás lítaly v tunelu kulky, a já už byla skoro stejně paranoidní jako Ruth. Cizí auto u našich domů každopádně představovalo důvod k obavám.

„Auto pro starýho chlápka. Klobouk.“ Shelton si poklepal ze strany na nos. „To by vypadalo na Toryina kámoše Brincefielda.“

„Už mě to napadlo,“ přiznala jsem. „Ale proč by sem jezdil takovou dálku?“

„Kdo ví?“ řekl Shelton. „Proč se ukázal na prohlídce? Možná je senilní. Anebo je to úchyl.“

„Marlo s tím druhým zlobrem mi naháněj větší hrůzu,“ řekl Hi. „A dneska nás špehovali.“

„Nevíme, jestli nás sledovali,“ oponoval Ben. „Byli prostě ve městě, mohla to být náhoda.“

Těch náhod bylo nějak čím dál tím víc.

„A co Lonnie Bates?“ pokračoval Shelton.

„Ten z frcu?“ Ben chvíli přemýšlel. „Byl pěkně naštvanej, že jsme ho oblafli.“

Hi zvedl dlaň v gestu „kdo ví?“.

Ben vypnul baseballový zápas. „Tak, pokud je teď chvilka svěřování, taky bych něco měl.“

Všichni jsme se zatvářili dostatečně zvědavě.

„Mluvil jsem se strýčkem Billem o seweeské legendě, která se týká Anne Bonnyové.“

„Fantastický.“ Úplně jsem na to zapomněla. „Něco užitečnýho?“

„Záleží na tom, čemu říkáš užitečný.“ Ben zašoupal nohama, jako by se najednou necítil dvakrát dobře. „Strýček Bill si nevzpomněl na přesný znění, ale jde v podstatě o tohle. Je to píseň.“

„Píseň?“ zeptal se nevinně Hi.

Přimhouřila jsem oči, abych ho varovala. Žádné laciné vtípky.

Benovi se moc nechtělo, ale nakonec začal recitovat: „Když noční nebe vzplálo jako za dne, planoucí duch vystoupal na pole kostí a ozářil ďáblovu ruku.“

„Hm.“ Hi.

„Fajn.“ Shelton. Nechápavě.

„Já vám to říkal,“ bránil se Ben. „Je to seweeský příběh o Anne Bonnyové. A fakt nevím, co to znamená.“

„Já už další hlavolamy nezvládnu,“ vrčel Hi.,,Mám hádanek až po krk.“

„Tak se na to vykašli,“ odsekl Ben. „Zapomeň, že jsem něco řekl.“

„Díky, žes to zkusil,“ vložila jsem se mezi ně jako diplomat. „Možná se to bude hodit později, až budeme vědět víc.“

„Já bych jednu teorii měl,“ řekl Ben. „Teda jestli to někoho zajímá.“

„Jasně.“ Dávala jsem si velký pozor, aby si nevšiml mé skepse. „Slova ,když noční nebe vzplálo jako za dne‘ jsem slyšel i v jiných seweeských příbězích. Znamená to úplněk.“

„A zbytek?“ chtěl vědět Shelton.

„Nemám páru. Ale myslím, že ten úplněk je důležitej. Proč by to tam jinak bylo?“

„Máš štěstí.“ Hi už ťukal do iPhonu. „Příští úplněk je... za tři dny. Popros svýho duchovního vůdce, aby ti do úterka poskyt konkrétnější instrukce.“

„Já ti dám...“

Shelton Bena přerušil. „Takže, co podnikneme dál?“

„Možná bychom se měli zaměřit na oblíbený Annin symbol,“ řekla jsem. „S básničkou zatím nic dělat nemůžeme. Tak co kdybychom zkusili kříž?“

„Mohli bychom spustit porovnávač obrázků,“ navrhl Shelton. „On-line.“

„Za pokus to stojí.“

Rozbalila jsem mapu pokladu na konferenční stolek, vyfotila obrázek a stáhla ho do notebooku.

„Jsi na řadě.“ Ustoupila jsem, aby Shelton mohl ke klávesnici.

„Vím o jedné stránce, kam můžeš načítat obrázky a on-line pak vyhledávat stejné.“ Sheltonovy prsty už běhaly po klávesách.

Za chvilku zaplnila obrazovku mřížka s kříži. Shelton klikl na jeden z nich, který odkazoval na internetovou encyklopedii.

„Nazývá se keltský kříž,“ řekl. „Hlavním znakem je prstenec uprostřed.“ Šťouchla jsem Sheltona do ramene. „Pusť mě k tomu.“

„Samozřejmě.“ Shelton se posunul doprava a já si sedla na jeho místo. „Píšou tu, že keltský kříž zavedl svatý Patrik, když obracel na víru Iry na venkově,“ řekla jsem. „Spojuje v sobě tradiční křesťanský kříž s kruhovým symbolem zastupujícím slunce. Podle některých teorií vznikl z dávného obyčeje zdobit po vítězné bitvě kříž věncem.“

Vrátila jsem se na původní stránku s obrázky. „Některé z těch křížů jsou vysoké a tenké, jak to kreslila Bonnyová.“

Prohlížela jsem si jednotlivé kříže a vybírala ten, který by nejvíc připomínal Annin nákres.

„Tomuhle se říká vysoký kříž.“ Klikla jsem na stručný popis připojený k obrázku. „Oblíbila si ho irská církev a používal se na pomnících už v osmém století. Většinou na náhrobních kamenech.“

„Hele.“ Hi začal předčítat ze svého iPhonu. „Keltský kříž je dnes oblíbený u skupin rasistických bělochů. V Německu je tenhle symbol dokonce zakázaný.“

„Skvělá práce, Němčouři,“ ucedil Shelton. „Další starověký náboženský symbol, který je jednou provždy zničený. Přidejte si ho na poličku vedle svastiky.“

„Horní rameno Annina kříže se vždycky stáčí doprava,“ připomněla jsem jim. „To musí něco znamenat, nemyslíte?“

„Přinejmenším ho to odlišuje od ostatních,“ poznamenal Shelton. „Mohu pokračovat v práci, madam?“

Posunula jsem se.

„Budu hledat dál.“ Shelton mlátil do klávesnice jak šílený. „Ale možná je to soukromá verze Anne Bonnyové.“

Uběhlo patnáct minut. Shelton načítal stránky rychleji, než jsem je stačila sledovat.

A pak se ozvalo: „To snad ne!“ Prudce zaklapl notebook.

„Co je?“ chtěla jsem vědět. „Našel jsi něco?“

„Nic!“ Sheltonova levá ruka vystřelila k uchu. „Hele, nevíte někdo, jak hráli Mets? Táta jim fandí.“

„Mets?“ Nedávalo mi to smysl. „Co se děje?“

Shelton se mi vyhýbal pohledem. „Rozbil se ti počítač.“

„Ne, nerozbil. Tys ho zavřel.“

„Spyware. Malware. Myslím, že to máš zavirovaný.“

„Sheltone!“ Měla jsem toho dost. „Lžeš. A taháš se za ucho.“

„Netahám.“ Schoval ruku.

To mi stačilo. „Ustup, Deversi.“

„Ne!“ Shelton přikryl notebook oběma rukama. „Určitě uděláš hodně špatný rozhodnutí.“

„Co to do tebe vjelo?“ vyštěkl Ben. „Vypadni od toho počítače.“ Shelton začal znovu protestovat, ale pak z něj bojovný duch vyprchal. „Chyba,“ mumlal na Bena, když se šoural k pohovce. „Měl jsi mi věřit.“ Otevřela jsem notebook a znovu načetla poslední stránku.

Během vteřiny jsem pochopila.

„Takže?“ ozval se Hi. „Proč se Shelton vztekal?“

„Našel ohnutý kříž Anne Bonnyové,“ řekla jsem. „Je skutečný.“

„To je skvělý!“ zvolal Hi.

„Ne, to teda není,“ zasténal Shelton.

„Vysvětli to,“ dožadoval se Ben.

„Keltský kříž, který je úplně stejný jako kříž Anne Bonnyové, se prodal na aukci před patnácti lety.“ Nemohla jsem se neusmát. „Přímo tady v Charlestonu.“

„Ještě lepší,“ řekl Hi. „Ale pořád nechápu, v čem je problém.“

„Tak si počkej,“ ucedil Shelton.

„Aha.“ Ben se zamračil. „Že neuhodnu jméno kupce?“

„Patrně uhodneš,“ řekl Shelton. „Ale teď už je pozdě.“

Hi se podíval na Bena, pak na Sheltona a nakonec na mě. „Ven s tím.“ Otočila jsem obrazovku, aby na ni viděli. „Aukci vyhrál Hollis Claybourne.“

„Ou,“ vyjekl Hi. A pak dodal: „Do prdele.“

„Já vám to říkal.“ Shelton vrtěl hlavou. „Měli jste mě nechat vymazat celej ten podělanej harddisk.“

Kluci se na mě podívali. Bylo jim to jasné.

Nezklamala jsem je.

„Je načase zaskočit za Chancem na návštěvu.“

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

K

itova textovka všechno zpečetila.

Nestíháme. Přijdu pozdě. Najez se sama.

„Pojedeme dneska,“ oznámila jsem neústupně. „Bez řečí.“

Ostatí viráti zaúpěli, ale podřídili se bez boje. Nejspíš byli na protesty moc unavení.

„Řikal jsem vám to,“ zamumlal Shelton. „Jakmile zjistí, že kříž koupil Hollis, máme zarezervovaný místenky.“

Hi se svalil z pohovky a protáhl se. „Zase šlohneme Kitovu čtyřkolku?“

„Půjčíme si ji,“ opravila jsem ho. „Když si pospíšíme, budeme zpátky před sedmou.“

Věděla jsem, kde Chance najdeme. Všichni to věděli. Jeho současná adresa byla veřejným tajemstvím.

Nestává se každý den, aby nejproslulejšího studenta Boltonovy přípravky odvezli do blázince.

Psychiatrického zařízení, měla bych říct. Už tři měsíce je Chance v nemocnici v Marsh Point. Přesněji od chvíle, kdy se v sídle Claybourneových střílelo.

„A bude nás chtít vidět?“ zeptal se Ben.

„To nechte na mně.“

Ostrov Wadmalaw trůní ve spleti potůčků, jezírek a meandrů v mokřině a patří k nejbukoličtějším částem Charlestonu. Tichý, starobylý, ryze venkovský. Nejméně průmyslově vyvinutá oblast v okolí.

Točité venkovské silnice křižují krajinu, která je poseta rodinnými farmami a stánky se zeleninou na odpočívadlech. Moc obyvatel tu nežije, většinou farmáři, rybáři a zaměstnanci jediné fungující čajové plantáže v Americe.

S okolním světem Wadmalaw spojuje jen jeden most; ideální podmínky pro diskrétní léčebnu.

Jeli jsme na sever po maybanské dálnici a pak na jih přes Johnův ostrov. Po pár minutách jsme přejeli na Wadmalaw a podle cedulí pokračovali k Rockville. Několik kilometrů před malou vesničkou Ben zabočil doprava na úzký soukromý vjezd.

„Vrátnice,“ varoval. „Přímo před námi.“

V budce u cesty seděli tři strážní. Všichni měli střelnou zbraň a oči upřené na malou televizi. Zastavili jsme u brány a čekali.

Nakonec jeden strážný odlepil oči od obrazovky, vyšel ven a kráčel k okýnku u řidiče. Plešatý, pupkatý, hodně přes čtyřicet. Jmenovka hlásala Mike Brodhag.

„Jméno?“ Znuděně a mírně naštvaně.

„Tory Brennanová,“ odpověděla jsem ze sedadla spolujezdce.

„Doklady?“

Podala jsem mu kartičku do knihovny z Boltonovy přípravky.

Brodhag sjel pohledem na Hie a Sheltona na zadním sedadle a pak se podíval zpátky na mě. Všichni jsme měli na sobě školní uniformy.

„Co chcete?“

„Zastupujeme studentskou radu Boltonovy akademie,“ začala jsem vesele. „Přijeli jsme předat Chanci Claybourneovi letošní Cenu lidskosti.“

Na Brodhaga to patrně neudělalo žádný dojem. „Máte domluvenou schůzku s lékařem?“

„Mluvila jsem...“ rychlý pohled do notesu, „s doktorem Javierem Guzmanem. Očekává nás.“

Brodhag se vrátil do budky a zvedl telefon.

„Cena za lidskost?“ zašeptal Hi. „Větší blbost jsem v životě neslyšel. Proč by něco takovýho dávali bláznovi?“

„Pst.“ Očima jsem sledovala Brodhaga. „Napadlo mě, že když to bude znít oficiálně, spíš nás pustí dovnitř.“

Brodhag položil sluchátko a vrátil se s žlutou propustkou pro návštěvy.

„Jeďte rovnou k budově a zaparkujte na místě pro návštěvy,“ řekl monotónně. „Cestou nezastavujte. Tuhle propustku nechte celou dobu za předním sklem auta.“

Vyrazili jsme vpřed hustou mokřinou. Cestu stínily obrovské kapradiny a smuteční vrby vytvářely přírodní tunel. Vzduch byl těžký, páchl po stojaté vodě a všude bzučel létající hmyz.

Po dvaceti metrech asfaltky se rameno odklonilo a ze silnice se stal most přes mělké přílivové jezero. Z vody vyrůstalo rákosí. Tříbarevné volavky prohledávaly dno na dlouhých vytáhlých nohách.

„Super místo pro aligátory,“ poznamenal Ben. „Koukněte na ty písčité naplaveniny.“

Pár set metrů před námi se objevila souš. Na hřebeni velkého převisu stála budova připomínající středověkou noční můru.

„Tady je to vlastně ostrov na ostrově,“ řekl Shelton. „Děsný.“

„Lepší bezpečnostní opatření nevymyslíš,“ řekl Hi. „Ta silnice je určitě jediná cesta ven.“

Za dalších čtyři sta metrů jsme dojeli k nemocnici. Dvoupatrové kamenné monstrum vzbuzující tíseň. Chyběl už jen vodní příkop a padací most a mohl to být opravdický hrad.

Ben zaparkoval na štěrkovém plácku vedle hlavního vchodu. Přede dveřmi stál tmavovlasý muž a usmíval se. Věk jsem odhadovala na pětatřicet.

„Mluvím já,“ zašeptala jsem.

„Klidně,“ opáčil Hi. „Kecy o ceně lidskosti bych fakt nedal, ani kdybych se hodně snažil.“

Doktor Javier Guzman byl podsaditý muž s bronzovou pletí a pečlivě zastřiženou kozí bradkou. Vysoko na tenkém nose mu seděly staromódní brýle. Za nimi na mě hleděl pár inteligentních hnědých očí.

„Slečna Brennanová?“ Vyřčeno s mírným španělským přízvukem.

„Moc mě těší, pane doktore.“

Guzman se usmál a odhalil zářivé bílé zuby. „Potěšení je na mé straně. Vítejte v psychiatrické léčebně Marsh Point. Ani nevíte, jak jsem vám vděčný.“

„Nemáte za co.“ Vůbec jsem netušila, o čem mluví, ale nenechala jsem se zarazit. „Studentská rada tuhle cenu s velkým potěšením předá člověku, který si ji opravdu zaslouží.“

Guzman vážně přisvědčil. „Na chvíli jsem se obával, že Boltonova přípravka zamete pana Claybournea pod koberec, jak se říká. Jsem rád, že jsem se mýlil.“

Byla jsem naprosto ztracená, a tak jsem Guzmanovi jen oplatila úsměv.

„Uvažujeme, že mu brzy povolíme pravidelné návštěvy,“ řekl Guzman. „Myslím, že školní delegace, jako jste vy, je vynikající začátek. Pojďte, prosím, dovnitř.“

„Za Chancem nikdo nechodí?“ zeptala jsem se, když jsme vstoupili do haly.

„Ne. Otec je ve vězení a upřímně řečeno, právě on je hlavní příčinou psychických problémů pana Claybournea. A jinou rodinu nemá.“

Přese všechno, co Chance udělal, jsem s ním soucítila. Věděla jsem, jaké to je být docela sám.

„Má před sebou ještě dlouhou cestu,“ pokračoval Guzman. „Profesionální etika mi samozřejmě nedovoluje rozebírat podrobnosti stavu pana Claybournea, ale dospěl jsem k přesvědčení, že netrpí sebevražednými sklony ani není nebezpečný pro své okolí. Jeho hlavním problémem je evidentně důvěra.“

„To ráda slyším,“ řekla jsem.

„Pan Claybourne je od svého zhroucení ve značné izolaci.“ Guzman nás vedl po mramorových schodech. „Katatonie před časem ustoupila, ale teprve nedávno začal znovu mluvit. Doufám, že přátelské tváře v něm podnítí touhu více se setkávat s lidmi.“

Přátelské tváře? Neuměla jsem si představit, jak bude Chance na naši návštěvu reagovat. Jeho ponížení a pobyt v tomhle ústavu byly přímým důsledkem mých činů. Klidně by ho to mohlo položit.

Pulz se mi zrychlil. Ale couvnout se už nedalo.

Vešli jsme do jasné vzdušné místnosti s pastelovými stěnami. V jednom rohu stály malířské potřeby. Stojany. Barvy. Stohy bílých pláten. Pod řadou velkých arkýřových oken byly ledabyle rozestavěné kulaté stolky. V sále panovala veselá, optimistická atmosféra.

„Tohle je naše umělecká dílna,“ řekl Guzman. „Pan Claybourne tu tráví hodně času, takže podle mého to pro něho bude i příjemné místo pro přijímání návštěv.“

„To zní skvěle.“

Začala jsem se potit. Paráda.

„Ale setkání s pacientem mohu povolit jen dvěma z vás.“ Guzman nasadil trpitelský výraz. „Je mi to nesmírně líto, ale na větší skupinu zatím není připraven. Na chodbě je lavice, kde mohou ostatní počkat.“

„Úplně vás chápeme.“ Shelton.

„Ani ve snu by mě nenapadlo ohrožovat pacientovu terapii.“ Hi.

Oba dva zamířili bleskurychle ke dveřím.

Podívala jsem se na Bena. Přikývl.

„Cenu předáme s Benem.“

„Skvělé.“ Guzman ukázal k jednomu ze stolků. „Posaďte se, prosím. Pan Claybourne přijde za chviličku.“

„Vy tu nezůstanete?“

Sice jsem to nečekala, ale bylo to příjemné překvapení. Neměla jsem totiž vůbec vymyšlené, jak bych se před doktorem Chance vyptávala.

„Myslím, že bude nejlepší, když si promluvíte bez dozoru lékaře.“ Guzman se zatvářil vážně. „Pan Claybourne je velmi podezřívavý. Doufám, že čas strávený o samotě s přáteli mu prospěje.“

Přátelé. Zase to slovo. Ztěžka jsem polkla.

„I já doufám.“

„Vrátím se za pět minut.“ Guzmanovy podpatky zaklapaly, když vyšel ze sálu a pokračoval hlavní chodbou.

Za pár vteřin se zadními dveřmi přiloudal Chance. Měl na sobě tmavomodré tepláky a šedé tričko školního lakrosového týmu. Pod pronikavýma hnědýma očima mu visely tmavé kruhy. Na bradě mu rašilo řídké strniště.

Ach jo. I v nemocničním úboru byl ten kluk zatraceně hezký.

Chance se šklebil, jako by si vzpomněl na vtip a pokoušel se nesmát. Ještě dva kroky a pak mě uviděl.

Ztuhl. Upřeně se mi podíval do očí. Pak začal pomalu vrtět hlavou ze strany na stranu.

Podíval se na Bena. Na mě. Došel ke stolu, sedl si, opřel se a pořád mě pozoroval.

Nastalo trapné ticho.

Nakonec jsem ho musela prolomit já.

„Jménem studentů Boltonovy akademie,“ začala jsem, „máme tu čest ti předat letošní...“

„Přestaň.“ Chance ze mě nespouštěl oči a ukázal na Bena. „Vypadni.“

„Jdi do prdele, Claybourne,“ ucedil Ben.

Chance stiskl čelist. „Vypadni. Hned.“

„Jdi, Bene,“ zašeptala jsem. „Nemáme moc času.“

Ben váhal, ale pak vstal a vyšel ze sálu. Chance se na něho ani jednou nepodíval.

Začala jsem znovu: „Jménem studentů...“

„Nech toho,“ řekl Chance. „Cena lidskosti? Souhlasil jsem s touhle fraškou jenom proto, že mě zajímalo, kdo si troufl na Guzmana. Přiznávám, žes mě překvapila.“

„Potřebovala jsem s tebou mluvit. A zafungovalo to.“

„Jak se ti líbí můj nový domov?“ Chance máchl rukou. „Vždycky jsem chtěl bydlet na hradě. Akorát nevím, jestli se to počítá, když jsem tu jako vězeň?“

„Nejsi vězeň,“ řekla jsem. „Jsi pacient.“

„Nemůžu odsud, takže jakej je v tom rozdíl?“ Zamrkal na mě. „Ale aspoň jsem se vyhnul opravdický base.“

„Jen se neboj, obžaloba si počká, až tě prohlásí duševně zdravým.“

„Myslíš? Pochybuju, že by se okresní prokurátor staral o pár drobných přestupků. Velkou rybu už mají.“ Chance se ušklíbl. „Jinak se můžu těšit na šest měsíců podmínky. Nevím, jestli bych to vydržel.“

„Takže je to jenom hra? Všechny jsi oblbnul?“

„Jasně.“ Tmavé oči se přimhouřily. „Nejsem cvok. Byl jsem trochu ve stresu, to přiznávám, ale už je mi mnohem líp. Zdravej jako rybička.“

I přes předstíranou kuráž mi Chance připadal nervózní. Ruce mu poletovaly z místa na místo. Jedna noha mu nepřetržitě podupávala jakoby sama od sebe.

„Užívej si, že můžeš odpočívat,“ řekla jsem diplomaticky. „Pamatuju si na tu noc. Když Hannah...“

Chance praštil oběma rukama do stolu.

„To jméno vůbec nevyslovuj!“

Ucukla jsem, udivená Chanceovým výbuchem. Ben se vrátil do sálu. „Nic se neděje.“ Mávla jsem na něj, aby zase odešel. „Hlídej na chodbě.“

Ben se na Chance tvrdě zadíval a zmizel.

„Proč jsi vůbec tady?“ Chance zkoumal své nehty. Všimla jsem si, že kůžičku má zarudlou a okousanou do masa.

„Před patnácti lety Hollis Claybourne koupil na aukci jeden umělecký předmět.“ Pečlivě jsem volila slova. „Napadlo mě, že o tom třeba něco víš.“

„Můj otec kupuje spoustu uměleckých předmětů. Na každý z nich si asi nevzpomenu.“

„Koupil vzácný keltský kříž. Je zvláštní. Horní část má stočenou doprava.“

Chance mlčel, jako by zvažoval možné odpovědi. „Proč ho chceš?“

„Takže si na něj vzpomínáš?“ tlačila jsem.

Chance založil ruce. „Proč bych ti měl pomáhat? Tady jsem kvůli tobě.“

„To není pravda, Chanci.“ Mluvila jsem tiše, ale pevně. „O mně si můžeš myslet, co chceš, ale sám dobře víš, že nejsem zodpovědná za... tohle.“ Chance otevřel ústa, ale pak si to rozmyslel.

„Ten kříž,“ řekl. „Kvůli něčemu ho potřebuješ?“

„Ano.“ Nemělo cenu dál mlžit.

„Pamatuju si na něj. A co víc, vím, kde je.“

„A řekneš mi to?“

„Abys ho mohla ukrást?“ zasmál se. „Ne, Tory. Já vím nejlíp, jak málo respektu chováš k majetku rodiny Claybourneových.“

Chance se naklonil. „Ale něco pro tebe udělám. Zavedu tě k němu.“

„Zavedeš?“ Nelíbilo se mi, kam míří. „A jak asi?“

„Padám odsud.“ Oči se mu zlověstně zaleskly. „Ty a tví kámoši mi pomůžete zdrhnout.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

C

estou domů se rozpoutala debata.

„V žádným případě.“ Ben projel vrátnicí a zatočil na dálnici. „Chance je absolutní ubožák. Proč bysme mu měli pomáhat?“

„Protože nám může dát Annin kříž,“ řekla jsem. „Tedy, může nás k němu zavést.“

„Chance není mapa, kterou si můžeš nacpat do kalhot,“ oponoval Shelton ze zadního sedadla., Jak ho asi dostaneme ven? Je to hotová pevnost.“

„Uprostřed jezera,“ dodal Ben.

Hi strčil hlavu mezi přední sedačky. „Personál okamžitě zjistí, že zmizel. Guzman si dá dvě a dvě dohromady a zavolá na Bolton. A na policii.“

„Nejsme žádná studentská rada,“ řekl Ben. „A navíc jsi použila svoje pravý jméno.“

Nemuseli mi to připomínat. Jestli Chanceovi pomůžeme, skoro jistě mě chytí. Zoufalý krok.

„Proč nemůže Chance prostě utéct?“ zeptal se Shelton.

„Jediná cesta ven vede přes vrátnici,“ řekla jsem. „Ne že by na tom záleželo, protože stejně nemá auto.“

„A byl by fakt cvok, kdyby to zkoušel přes mokřinu pěšky.“ Hi pokrčil rameny. „Určitě se to tam hemží krokodýlama. Se už klidně může zabalit do slaniny.“

„Pevnost,“ zopakoval Shelton. „A autem se přes vrátnici taky nedostanem.“

„A navíc, jak mu můžeme věřit?“ Ben tuhle otázku směřoval na mě. „Je to cvok.“

„Právě jsme vyjeli ze cvokárny,“ souhlasil Hi. „A co my víme, Chance třeba v noci tancuje nahej s maňáskem z fuseklí a plánuje invazi do Kanady.“

„Neřekla bych.“ Zvedla jsem ruku, abych včas zarazila Hiovu odpověď. „Chance je emotivní a každopádně má problémy, ale není cvok. Je jen... rozrušený. A možná se trochu bojí. Slyšel jsi přece Guzmana, pro své okolí nebezpečný není.“

„Tak to na nás hraje,“ zkusil to jinak Shelton. „Možná Annin kříž v životě neviděl. Chtěla jsi po něm, aby ho popsal?“

„Nebyl čas.“ Sakra.

„Guzman říkal, že jsme jeho první návštěva.“ Shelton to nevzdával. „Chance by řekl cokoli, abychom mu pomohli.“

Několik kilometrů jsme pokračovali mlčky, dojeli na Jamesův ostrov a zatočili na jih na Folly Road. Pětadvacet minut od domova.

Rozhodla jsem se. „Dokud nebudeme mít přeloženou Anninu básničku, je kříž naše jediná stopa. Chance má všechna esa v ruce. Já jsem ochotná to risknout.“

Nejdřív nikdo neodpovídal.

„Řekněme, že bychom Chanceovi pomohli,“ začal pomalu Ben. „Jak to uděláme?“

Přesně tohle jsem potřebovala.

,,Po svým,“ odpověděla jsem. „Žádná vrátnice, žádný neohrabaný SUV.“

„Sakra!“ Hi vykukoval z okénka. „Sakra, sakra, sakra.“

„Co je?“ Hiova melounovitá hlava mi stínila výhled. „Bouračka?“

„Červenej studebaker! Tři auta za náma.“

„Víš to jistě?“ Ben šlápl na plyn. „Sleduje nás?“

Když jsem se otočila, červený stejšn přejel do levého pruhu, předjel dva vozy a zařadil se prudce zpátky, aby se vyhnul srážce s protějším náklaďákem. Ozvalo se vzteklé troubení.

„Drží se nás!“ Shelton se díval zadním oknem. „To není dobrý.“

„Jak dlouho tam je?“ Ben těkal očima ze silnice k zrcátkům. „Od nemocnice?“

„Netuším,“ řekl Hi. „Všim jsem si ho až teď.“

Přejeli jsme Intracoastal Waterway a dostali se do Folly Beach, pak jsme zahnuli doleva na Ashley. V hustě obydlené části Ben zpomalil. „Sleduje nás!“ zvolal Shelton.

Provoz polevoval, jak jsme mířili k severnímu okraji města. Před námi ležela už jen dlouhá řada plážových domů a most na Morris.

„Pořád je tam.“ Hiův hlas stoupl o oktávu. „Má zabarvený okýnka. Nevidím dovnitř.“

„Nulová šance, že by jen tak náhodou jel tímhle směrem,“ řekl Shelton. „To není možný.“

Po obou stranách úzké silnice byla voda. Před námi necelý tucet domků a za nimi jen neznačená cesta k našemu malému komplexu.

„Summer Place Lane je poslední odbočka,“ řekl Ben, když jsme kolem ní projížděli.

Zadržela jsem dech.

Studebaker byl pořád přilepený na našem zadním nárazníku.

Všichni jsme zaúpěli.

Ben zajel do slepé uličky na konci státní silnice. Těsně před námi začínala jednoproudá asfaltka vedoucí na Morris. Žlutý nápis varoval: Soukromý pozemek - zákaz vjezdu.

Jestli nás studebaker sleduje, má jen jediný cíl.

Ben zamířil na příjezdovou silnici k Morrisu, ujel deset metrů a zastavil. „Chci, aby řidičovi došlo, že o něm víme.“

Čtyři páry očí pozorovaly studebaker, jak vjíždí do slepé uličky. Zastavuje. Vypíná motor. Znovu startuje.

Vteřiny ubíhaly. Skoro jsme se neodvažovali dýchat.

Pak se auto najednou otočilo a vrátilo se na cestu, po níž sem přijelo.

Čtyřkolku naplnily úlevné vzdechy.

„Viděl někdo řidiče?“ zeptala jsem se.

Všichni vrtěli hlavou. Okna byla moc tmavá.

Poslední kilometr jsme jeli v nervózním tichu. Opravdu nás stejšn sledoval? Můj mozek byl příliš unavený, aby se soustředil.

Za svítání jsem se vyhrabala z Charlestonského přístavu. Pak jsem šla do bunkru, dohadovala se s doktorem Shortem, mluvila s tetou Tempe a nakonec jela za Chancem do blázince. A to všechno po necelých dvou hodinách spánku.

„Kluci,“ zívla jsem. „Nejvyšší čas to dneska zabalit.“

Coop mě uvítal u dveří.

Měla jsem štěstí, Kit nebyl doma. Díkybohu za drobné laskavosti.

Zhroutila jsem se do postele a skoro zasténala rozkoší. Měla jsem v úmyslu prospat celou věčnost.

Pak mi vybuchl mobil. První tři zvonění jsem ignorovala a předstírala, že se nic neděje.

„Blééé!“

Poslepu jsem se natáhla po telefonu. Pozdě. Hovor byl přesměrovaný do hlasové schránky. Za chvilku se objevila ikonka ohlašující vzkaz. Teta Tempe.

„Škoda, že jsem tě nezastihla, Tory. Ta suil agam go bhfuil tu i mbarr na slainte. To znamená: ,Doufám, že se těšíš dobrému zdraví.‘ Víš, že mě ta tvoje prácička baví? Začátek byl krušný, ale pak se mi začala vybavovat slovíčka. Překlad ti posílám mailem. Kdybys něco potřebovala, ozvi se, a prosím, volej častěji. Oíche mhaith. Dobrou noc!“

Když dozněl vzkaz, v příchozí poště se mi objevil e-mail.

Ano, chtěla jsem si ho přečíst.

Ale moje oči si potřebovaly trošičku odpočinout.

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

K

lepání mě nakonec probudilo.

„Budu celý den v práci,“ volal Kit přes dveře. „Vím, že jsi naštvaná, protože máš domácí vězení, ale koukej vstávat. Příliš mnoho spánku ti škodí stejně jako příliš málo.“

„Co?“ Na víc jsem se nezmohla.

Kitovy kroky se vzdalovaly. Podívala jsem se na hodiny. Neděle. Tři čtvrtě na jedenáct.

„Do háje!“

Zaspala jsem. Aby můj plán fungoval, museli jsme ho provést dneska.

Doběhla jsem k počítači, našla viráty a rozdala úkoly. Kluci reptali, ale souhlasili. Věděla jsem, že budou. Jinou možnost jsme neměli.

Odhlásila jsem se, ale nemohla se přitom zbavit pocitu, že jsem na něco zapomněla.

V duchu jsem si přehrála celý plán. Jasně, byly v něm díry a několik vratkých předpokladů, ale v podstatě vypadal solidně. Přesto ve mně dál hlodaly pochybnosti.

Co to je?

Coop vrazil do pokoje a ocas se mu mrskal jako stěrač na předním skle.

„Tak jdem, hochu.“

S námahou jsem sešla ze schodů, abych se koukla, jestli tu Kit nechal trochu kafe.

Čekal mě další den zabiják.

„Oči na stopkách,“ varoval Ben. „Nesmíme najet na mělčinu.“

Odpoledne. Byli jsme na palubě Sewee a opatrně pluli zarostlou mokřinou obklopující Wadmalaw.

Trvalo to hodiny, ale Shelton nakonec našel informace, které jsme potřebovali.

Hned nato jsme uháněli k lodi.

Vypluli jsme na jih kolem Folly a Kiawahu. Ben zamířil do ústí řeky Edisto a směřoval do vnitrozemí ke změti močálů a přílivových jezírek kolem Wadmalaw Sound.

Kanál se zužoval a Sewee pomalu plula vysokým rákosím a hustými trsy spartiny. Kolem nás kroužili kosi lovící hmyz omámený odpoledním vedrem. Bílé volavky seděly na březích pokrytých vyschlým bahnem a sledovaly, zda se něco nepohne v klidné brakické vodě.

Můj plán byl prostý.

Uniknout autem nebylo možné. K Marsh Point vede jediná přístupová cesta s bedlivě hlídanou vrátnicí. Kolem ní se projet nedá.

Cesta vzduchem nebo pěšky taky nepřipadala v úvahu. Pozemek nemocnice zabírá maličký ostrůvek obklopený blátem a vodou. Jediná pěší stezka se táhne souběžně se silnicí a je na ni odevšad vidět.

Takže zůstávala voda.

Jakmile se proplazíme mokřinou k jezeru obklopujícímu nemocnici, vyhneme se vrátnici a k budově se dostaneme z nechráněné zadní strany.

Benova tvář byla napjatá, když manévroval zrádným terénem. Měl dobrý důvod. Pokud bychom uvízli na mělčině, dostávali bychom Sewee z bahna pěkně dlouho.

Ben rychle pohlédl vlevo. Celý ztuhl.

„Neplašte se,“ řekl tiše, „ale tak deset metrů na levoboku je obrovskej aligátor.“

Hlavy se prudce stočily na stranu.

Dva a půl metru dlouhý aligátor se vyvaloval na písečné naplavenině, šedozelené šupiny pokryté zaschlým blátem. Ještěří oči se otevřely, lhostejně si nás změřily a pomalu se zase zavřely.

„Správně,“ řekl Shelton roztřeseným hlasem. „Hoď si šlofíka. Za tu námahu ti nestojíme.“

Ben kormidloval kanálem, dojel ke slepému konci, obrátil loď a vybral jinou cestu. Po spáncích mu tekl pot, jak se pokoušel navigovat v dusném zeleném bludišti.

Hi se plácl do krku. „Ty komáři mě sežerou zaživa.“

„Mě taky.“ Shelton hodil Hiovi repelent. „Asi jim chutnáme.“

„Hurá!“ Ben provedl Sewee mezi dvěma travnatými hrboly. „Ostrov bláznů na dvanácti hodinách.“

Od nemocnice Marsh Point a pevniny nás dělilo asi padesát metrů vody.

„Támhle.“ Ben ukázal na shluk smutečních vrb rostoucích na břehu. „Ty stromy by nás mohly schovat.“

„Všichni vědí, co mají dělat?“ Mluvila jsem, abych skryla trému. „Ještě jednou si to projdeme.“

„Já vás vysadím na břehu,“ řekl Ben, „a pak se vrátím a zamaskuju Sewee v křoví. Počkám na signál.“

Po něm promluvil Shelton: „Doplížíme se ke dveřím v zadním levém rohu budovy. Já je otevřu a zůstanu tam hlídat.“

Shelton odpoledne stáhl z webu plánek nemocnice. Pořádně jsme si prostudovali půdorys a měli docela dobrou představu, jak to uvnitř vypadá.

„Na dveřích by neměl být alarm,“ připomněla jsem.

Internetová stránka nemocnice Marsh Point zdůrazňovala otevřený, nerestriktivní charakter léčebného zařízení. Pacienti se na pokojích nezamykají a mohou se ve volném čase svobodně pohybovat.

Nedivila jsem se. Vzhledem k tomu, že nemocnice svým umístěním připomínala Alcatraz, pacienti neměli moc kam chodit.

Kdybych tak mohla Chanceovi poslat vzkaz. Mohl by nám přijít ven naproti.

Nemožné. Pacienti nesměli bez dozoru telefonovat. Chance neměl tušení, že pro něj jedeme.

Jenomže jsme nemohli čekat. V neděli tu bude míň personálu a menší šance, že nás chytí. Budu ho muset najít sama.

Hi si vzal slovo. „Jakmile se dostaneme dovnitř, Tory a já vyběhnem do třetího patra. Já tam pohlídám schody.“

Byla řada na mně. „Prohledám pokoje, najdu Chance a vrátíme se k Hiramovi.“

„Dolů po schodech,“ pokračoval Hi. „K Sheltonovi.“

„Pošlu Benovi esemesku,“ navázal Shelton. „A pak budeme mazat k místu, kde nás vysadil.“

„Tam budu čekat,“ dokončil Ben. „Zmizíme do bažiny. Hotovo.“

Strategie to byla dobrá. Ale tolik věcí se mohlo pokazit.

Co když si někdo všimne Sewee? Kolik lidí hlídá uvnitř budovy? Jak najdu Chanceův pokoj?

Zahnala jsem pochybnosti. Žádný plán nemůže vzít v potaz všechny neznámé skutečnosti. Budeme muset improvizovat za pochodu.

Hluboký nádech. Čas vyrazit. „Zavez nás tam.“

„Rozkaz.“ Ben nastartoval motor a vyrazili jsme přes jezero.

Jakmile jsme se dostali do úkrytu smutečních vrb, Shelton, Hi a já jsme vyskočili z lodi a brodili se ke břehu. Ben otočil Sewee a vrátil se do mokřiny.

„Teď?“ zeptal se Hi.

„Ano.“ Dodala jsem si odvahu. „Jdeme na to.“

KLAP.

Síla mě skoro roztrhla. Blesk. Oheň. Zavřela jsem oči a čekala, až třes přejde.

Smysly mi ožily. Svět jsem vnímala s laserovou jasností.

„Připraveni?“ vydechla jsem.

Kluci přikývli, zlatavé oči skryté za tmavými skly. Nasadila jsem si sluneční brýle a vykročila nahoru do kopce.

Slunce nám stálo nízko za zády, takže bylo snazší doplížit se k budově. Doběhli jsme na dvůr a schovali se za živý plot. Měli jsme štěstí. Kvůli dusivému vedru byli všichni vevnitř.

Mlčky jsem si prohlížela náš cíl. Dům připomínající hrad byl z tohohle úhlu stejně hrozivý, ale vchod se nacházel na místě, kde jsme ho čekali.

„Jdu na to.“ Shelton vyrazil ke dveřím, zatáhl a skoro spadl naznak, protože nebyly zamčené a prudce se otevřely. Podržel je a my s Hiem vešli dovnitř.

„Zlomte vaz.“ Shelton se ztratil v nedalekém křoví.

Uvnitř bylo široké schodiště. Zastavila jsem se, abych se zorientovala.

Dveřmi po pravé straně k nám doléhaly tlumené hlasy.

Hala, vyslovil neslyšně Hi.

Zacinkaly klíče. Zaskřípala podrážka. Někdo se chraplavě zasmál.

Hi a já jsme se rozběhli po schodech nahoru.

Třetí patro. Dvojité dveře oddělovaly schodiště od dlouhé chodby. Zaposlouchala jsem se.

Nic. I se zábleskem jsem dokázala rozpoznat jediný zvuk - tikání hodin.

Kde všichni jsou?

„Počkej tady,“ zašeptala jsem.

Vklouzla jsem do bíle vykachlíčkovaná chodby poseté ocelovými dveřmi. Na všech visela kovová tabulka. Na konci stála prázdná židle.

Pobíhala jsem od jedné tabulky ke druhé a četla jména. Ve strachu, že mě tu někdo načapá, jsem jedním okem stále sledovala výtah za sesternou.

Pokoj Chance Claybournea byl pátý od schodů.

Nezaváhala jsem.

Se srdcem v krku jsem vstoupila.

Byl to útulný pokojík s postelí a malým dřevěným stolem. Bleděmodré holé stěny. Z jediného okna měl výhled na japonskou kamennou zahradu.

Chance seděl opřený na posteli a četl si. I v ošuntělých teplácích vypadal jako manekýn. Jak to, že mě pořád tak přitahuje?

Nezapomeň, co udělal. A co se snažil utajit.

Chanceovo vyjeknutí mě vrátilo zpátky na zem.

„Tory!“ vytřeštil oči. „Co tady proboha živýho děláš?“

„Říkal jsi, že potřebuješ zachránit. Žádnýho draka jsem zatím nezabila, ale není všem dnům konec.“

„Teď hned?“ Chance byl v šoku, takže si ani nehrál na drsňáka. „Ty mě dostaneš ven? Proč máš sluneční brýle?“

„Žádný otázky. Tedy pokud nemáš jiný plány.“

„Vůbec ne.“ Začal si cpát věci do plátěného pytle. „Takže víš, jak odsud pryč?“

„Přirozeně.“

„Jak to, že ses sem dostala a nikdo si tě nevšiml?“ Chance se podíval na hodiny na stole. „Odpolední klid. Jasně. To bylo chytrý. Touhle dobou všichni poslušně hrajou v hale karty.“

„Tak to bylo myšlený.“ Nebudu přece mluvit o tom, že mám z pekla

štěstí.

Chance se zachmuřil. „Ale ven na parkoviště se kolem nich nedostanem.“

„Nemusíme. Hele, mohl bys trochu zrychlit?“

Pootevřela jsem dveře a nakoukla do chodby. Prázdná.

„Jdem.“

Vyrazila jsem ke schodům, Chance těsně za mnou.

Najednou se otevřel výtah.

V chodbě se objevilo čísi masivní pozadí doprovázené cinkáním zdravotního vozíku.

Rychle jsem vzala za nejbližší dveře a nacpala Chance dovnitř. Západka cvakla ve chvíli, kdy se zřízenec otočil.

„Měli jsme zdrhat!“ sykl Chance. „Jde rozdávat léky. Zůstanem tu zaseklí minimálně deset minut. A pak už bude chodba plná lidí.“

„Nech mě přemýšlet.“

Rozhlédla jsem se. Stáli jsme v komoře s prádlem. Police u jedné stěny byly plné prostěradel a ručníků. Na protější zdi byl kovový obdélník, který nám sahal až k hrudníku. Přímo uprostřed měl přidělané držadlo. Vedle svítil černý knoflík.

„Co to je?“ zašeptal Chance.

„Nemám ponětí.“

Stiskla jsem tlačítko. Ve stěně něco žuchlo.

„Zbláznila ses? Ani nevíme, co to dělá.“

Kovový obdélník začal s hlasitým drnčením vibrovat.

Kdo se dá na vojnu...

Popadla jsem držadlo. Ocelový plát vyjel nahoru a odhalil prostor velikosti předimenzované pece na pizzu.

„To je nákladní výtah!“ vyjekla jsem. Asi moc nahlas.

Okamžitá změna plánu. Vytáhla jsem telefon a napsala esemesku Sheltonovi a Hiovi.

„Dovnitř,“ zavelela jsem.

„Ti hráblo?“

„Jediný způsob, jak se dostat nepozorovaně ven. Určitě tudy posílají špinavý prostěradla dolů do prádelny.“

Chance se nehýbal. „Je to kovová rakev.“

„Nic se nám nestane.“ Nemohla jsem dát najevo, že sama mám nervy v kýblu. „Jakmile zavřeme dveře, sjede to rovnou do přízemí.“

Nehnulo to s ním.

„Hele.“ Vlezla jsem do úzkého prostoru. „Dámy mají přednost.“

Chance zavrtěl hlavou. „Jestli tam zkejsnem, dám si tě k večeři.“ Nacpal se vedle mě a zatáhl dvířka.

Nic se nedělo.

Mozkem se mi přehnaly děsivé obrázky. Já, uvězněná v téhle krabici. Pokouším se pohnout, dýchat. Srdce mi začalo bít jak o závod. Dlaně jsem měla lepkavé potem.

Pak motor naskočil a my začali klesat.

Chance spočíval vedle mě, zhluboka oddechoval, očividně se necítil v malém prostoru moc dobře. Zády jsem se opírala o jeho hruď. Jeho kolena mě tlačila do stehen.

A velice dobře jsem si uvědomovala, jak jsme blízko.

KLOP.

Záblesk pohasl, což mě na chvíli zcela vyčerpalo. Roztřáslo se mi tělo. Sundala jsem brýle a protřela si oči. Dezorientace pomalu ustupovala.

Výtah se s trhnutím zastavil. Napadlo mě, jak by to asi vypadalo, kdyby nás někdo našel.

Prosím, modlila jsem se. Žádné diváky.

Dvířka se zvedla.

Chance skoro vypadl na podlahu. Vyštrachala jsem se za ním a snažila se pohledem obsáhnout co nejvíc prostoru.

Přistáli jsme v rohu velké prádelny. Žulové pulty kolem stěn přerušované umývadly a průmyslovými pračkami a sušičkami. Díkybohu byla místnost prázdná.

„Jsme ve sklepě,“ zašeptal Chance a těkal očima. „Co teď?“

„Potřebujeme se dostat ven. Ale zadním vchodem.“

„Vzadu je schodiště, které se používá, když přivezou věci.“

„Jak to víš?“

„Všímám si. O útěku uvažuju od chvíle, co mě sem šoupli.“

Chance měl pravdu. Z prádelny vedlo úzké schodiště na malý vyasfaltovaný plácek za nemocnicí.

„Dostaneme se k vodě, aniž by nás někdo viděl?“ zeptala jsem se. „Pojď za mnou.“

Chance mě vedl podél budovy a kolem dveří, kterými jsme vešli. Doufala jsem, že moje esemesky došly.

Chance se rozběhl k labyrintu z živého plotu. Já za ním.

„Co to je?“ sykla jsem.

„Meditační zahrada. Zakrývá ji svídový porost a táhne se až k nemocnici.

„Vážně to máš promyšlený.“

Poprvé se usmál. „To si piš.“

Za pár minut jsme byli u smutečních vrb. Ben měl Sewee připravenou. Hi a Shelton seděli na palubě. Ani nevím, komu z nás se nejvíc ulevilo. „Dělejte, dělejte, dělejte!“ pištěl Hi. „Padáme.“

„Tys to zvládla,“ řekl Ben s náznakem překvapení. „Viděl vás někdo?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla jsem, když jsme šplhali do lodi. „Ale nepokoušejme osud. Šlápni na to.“

Chance se rozesmál. „Vás čtyři by člověk fakt neměl podceňovat.“

„Máme dohodu,“ připomněla jsem mu. „Na to nezapomínej.“

Před deseti minutami jsme vypluli z mokřin a Sewee nyní obeplouvala Seabrookův ostrov na severovýchodní straně. Domů.

„Keltský kříž.“ Neměla jsem v úmyslu ztrácet čas. „Kde je?“

Chance chvíli přemýšlel, než promluvil. „Kříž byl v tátově rybářský chajdě od chvíle, kdy ho koupil. Hollis tam jezdíval s kamarádama pít a odpočívat od manželek.“ Na rtech se mu objevil slabý náznak úsměvu. „Otec si dělal legraci, že ta chajda potřebuje něco posvátnýho, aby se tím odčinily ty flámy.“

Tělem mi projel příval adrenalinu. Už jsem skoro cítila Annin kříž v ruce. „Kde je ta chata?“ zeptal se Ben.

„Tss.“ Chance se opřel a protáhl. „Si myslíte, že odkryju všechny karty naráz?“

„Co to má znamenat?“ Dloubla jsem ho prstem. „Slíbil jsi to!“

„A slib splním.“ Jemně mi odstrčil ruku. „Ale nejdřív potřebuju místečko, kam bych sebou praštil, než si rozmyslím, co podniknu dál. Jídlo. A sprchu.“

Chance se na mě významně podíval.

„U nás nemůžeš zůstat.“ Co ho to napadlo?

„Momentálně nemám moc na výběr,“ řekl tvrdším tónem. „Ty potřebuješ kříž. Já dočasný bydlení. Což z nás na nějakou dobu dělá parťáky.“ Dostal mě. Ale jak ho schovám před Kitem?

„Do zítřka do večera,“ sliboval Chance. „Máš moje slovo. Do tý doby si budeš moct užívat mou společnost.“

Nenapadla mě žádná odpověď.

Chance se blaženě usmál. „Takže co bude k večeři?“

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

D

omů jsme to stihli pět minut před Kitem.

Hi a Shelton se vypařili ve chvíli, kdy se Sewee dotkla mola. Tvrdili, že spěchají na večeři. Pro dnešek už měli dost.

Ben se podíval na Chance a zeptal se mě, jestli něco nepotřebuju. Ujistila jsem ho, že mám všechno pod kontrolou. Příšerná lež. Ale nevyhnutelná.

„Uveď mě, prosím, do mých komnat,“ prohlásil Chance uštěpačně. „Jeden malej problém,“ varovala jsem ho, „a spíš na lodi.“

Vešli jsme do domu a Coop okamžitě oběhl a očuchal hosta. Názor patrně nejednoznačný. Zavedla jsem Chance do svého pokoje, když se otevřely hlavní dveře.

„Zůstaň tady a buď zticha,“ nařizovala jsem. „Když uslyšíš, že sem někdo jde, schovej se.“

„Mám hlad. Řekni tátovi, žes přivedla kamaráda na večeři.“

„Si upad?“

Projela jsem si kartáčem vlasy, uhladila oblečení a pokusila se uklidnit pocuchané nervy. Fakt tohle zvládnu?

„Kit by tě poznal,“ řekla jsem. „Ta noc, kdy jste se poprvé viděli, je totiž nezapomenutelná. A kromě toho, jsi v podstatě uprchlík.“

„Nechal jsem si narůst vousy.“ Chance si přejel rukou po bradě. „A zvládnu i krutej britskej přízvuk. ,Dobrý den, pane. Mohl bych dostat ještě trochu ovesné kaše?“‘

Očividně nebral vzniklou situaci vážně.

„Navíc mám zaracha a zakázaný návštěvy,“ dodala jsem. „Takže to nepůjde.“

„A co mám jako jíst?“

„Večeře obvykle trvá deset minut. Něco ti přinesu.“

„Nebude sem pak chodit?“

„Myslí si, že jsem pořád naštvaná. Nebude mu divný, když se tu zamknu.“

„Tory,“ volal Kit. „Whitney je tady. Pojď prosím dolů na večeři.“

„Do háje!“ Skvělý načasování. „Si snad dělá srandu!“

„Whitney Duboisová?“ zakřenil se Chance. „Ta vypatlaná snobská makovice ze společenskýho výboru?“

Nešťastně jsem přikývla. „Myslíš, že jinak bych podstoupila to šílený uvádění do společnosti?“

„Jo, už mě napadlo, proč to vlastně děláš.“

Kit je fakt někdy nesnesitelný. Ani nejmenší varování. A to je moje jediná podmínka.

„Ani se nehneš.“ Dala jsem Coopovi povel, aby zůstal na místě. „Jediný zvuk a tenhle vlčák tě pokouše.“

Vyklouzla jsem ven ve chvíli, kdy si Chance trošku vyplašeně prohlížel mého psa.

Kit seděl u stolu, Whitney pobíhala po kuchyni. Na pultě trůnily dvě tašky z Palmetto Pig.

„Whitney. To je mi překvapení.“ Zašklebila jsem se na Kita. „Netušila jsem, že se zastavíš.“

Kit nespouštěl oči z příboru.

Whitney se tvářila potěšeně. „Když mi tvůj tatínek vzal telefon v práci, prostě jsem věděla, že na pořádnou večeři vůbec nepomyslel. Pochopila jsem to jako výzvu k činu.“

Kit se na mě slabě usmál. „No není to milé, Tor?“

„Hmmm.“

Whitney nasázela na stůl plastové krabičky s grilovaným vepřovým a fazolemi. „A máme toho tolik co probírat.“

„Probírat?“ To neznělo dobře.

„Tory, postarej se o pití,“ řekl Kit. „Promluvíme si po večeři.“ Rozezněly se výstražné zvonky.

Kit se vrtal v jídle a přehnaně se smál mým připitomělým vtipům. Whitneyina dobrá nálada byla neotřesitelná. Moje nejuštěpačnější poznámky házela okamžitě za svou dokonale načesanou hlavinku.

Zvonění postupně přerůstalo v dunění. Tohle vypadá jako dobře připravená akce.

Whitney nabírala banánový pudink do misek a Kit si odkašlal. „Udělal jsem několik rozhodnutí. O naší budoucnosti.“

„Opravdu?“ Odložila jsem vidličku.

Kit začal podupávat nohou. Whitney mu konejšivě položila ruku na rameno.

Bezva. Ať je to cokoli, líbit se mi to nebude.

„Nabídli mi práci.“ Polkl. „A já ji přijmu.“

„Co!?“ Dívala jsem se mu do tváře. „Jenom tak?“

„Tvůj tatínek o tom dlouho a hodně přemýšlel,“ začala Whitney. „Nebylo snadné...“

„Jestli dovolíš,“ řekla jsem ledově, „vedu tady soukromý rozhovor se svým otcem.“

Whitney zalapala po dechu.

Kit ji vzal za ruku.

„Chápu, že jsi rozčilená,“ řekl. „Ale rodiče někdy musejí dělat i nepříjemná rozhodnutí. Tohle je nejlepší nabídka, která se mi naskytla. Je krize a upřímně, mám štěstí, že jsem vůbec nějaké nabídky dostal.“ Spojila jsem ruce v klíně. Tiskla jsem je tak pevně, až jsem cítila kosti v prstech. „A co je to za skvělou příležitost?“

„Přírodní park Seven Mile Island hledá odborníka na ekologii.“ Kit mluvil tiše. „Z profesionálního hlediska se na to místo dokonale hodím. Plat je vynikající. Vím, že bys radši zůstala v Charlestonu, ale tohle prostě nemůžu propást.“

„Kde je Seven Mile Island?“ Skoro mě nebylo slyšet.

„V Alabamě,“ odpověděl Kit. „Nedaleko města Muscle Shoals.“ Whitney zahvízdala melodii Roli Tide.

Kit se přikrčil, asi se bál mého dalšího výbuchu. Intuici měl dobrou. „Alabama? To se jako stěhujeme za Forrestem Gumpem?“

„Tory, jsem přitlačený ke zdi. Tahle práce je východisko.“

„Alabamu si zamiluješ,“ prohlásila Whitney. „Musíš tomu prostě jen dát šanci.“

„O co ti jde?“ otočila jsem se na ni vzteky bez sebe. „Nemůžeš se dočkat, až budeš mít čas jen pro sebe?“

Kit se zavrtěl. Odkašlal si. „Whitney se rozhodla jet s námi.“

Šok otřásl celou mou bytostí. Začaly mě pálit oči.

„Jet s námi?“ Jak jsem klidná! „Na návštěvu? Pomoct nám se stěhováním?“

„Tvůj otec je celý můj svět,“ rozplývala se Whitney. „Nesnesla bych, kdybych o něj měla přijít.“

„Whitney se taky stěhuje.“ Kit mě soustředěně pozoroval. „Doufali jsme, že by mohla bydlet s námi, ale to samozřejmě jen s tvým svolením. Jestli je ti to nepříjemné, najde si byt někde blízko.“

Rozbolela mě hlava. Za čelem se mi rozhýbalo kladivo. Cítila jsem závrať, jako kdyby se pokoj kolem mě roztočil.

Alabama? Whitney? Kit to do mě sázel hlava nehlava.

„Neboj se, zlatíčko.“ Whitney, mistryně špatných slov ve špatnou dobu. „Uvedení do společnosti ještě stihneš. S troškou štěstí tě protlačíme už do skupiny pro tuhle sezonu.“

„Tuhle sezonu?“ Skoro jsem nedokázala zformulovat slova.

„O všechno se postarám,“ švitořila. „Po zítřejším plese promluvím s členkami výboru. A nezapomeň, že máš dopoledne piknik.“

„Zítra,“ koktala jsem úplně zpitomělá. Představa, že budu bydlet s Whitney, byla naprosto příšerná. „Piknik. Ano.“

„Fajn,“ snažil se o odlehčení Kit. „Takže můžeš svým přátelům připomenout, že máš pořád ještě zaracha.“

„V tanečních žádné přátele nemám.“

„Tak to vykládej tomu, kdo sem pořád volá.“

Zmátlo mě to. „Na pevnou mi nikdy nikdo nevolá.“

„Už třikrát ti volal nějaký Marlo Bates. Já vím, že jsem ti nezakázal telefonovat, ale nezapomínej, že máš domácí vězení.“

Jméno mě okamžitě probralo. Marlo zná moje číslo domů? Jak? Proč? Včerejší setkání v knihovně rukopisů tedy nebyla náhoda.

Ti kluci mě sledují.

„Řeknu mu to,“ odpověděla jsem a skrývala svůj strach.

„Nedělej si starosti, drahoušku.“ Whitney stáhla tvář do vážného výrazu. „Všem nám to prospěje. Sama to jednoho dne pochopíš.“

Nejsi moje máma!

Vstala jsem od stolu.

„Omluvíte mě?“ Ledově.

Na nic jsem nečekala. Rozeběhla jsem se nahoru po schodech.

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

„M

rcha jedna hnusná!“

Rukou jsem pořád svírala kliku. „Co je pro mě nejlepší! Jdi do prdele!“

„Úplně tě převálcovala,“ prohlásil Chance nevzrušeně. „Nesmíš se nechat.“

„Zmlkni.“ Zamkla jsem dveře u svého pokoje. „Co ty o tom víš?“

„Nudil jsem se, a tak jsem poslouchal. Večeře byla určitě vynikající.“ Koukl na moje ruce. „Jak se zdá, tak mi žádný talíř neneseš.“

Chance byl natažený na mojí posteli a ledabyle listoval ve starém vydání US Weekly. Coop chrněl u jeho nohou.

Zrádce.

„Na prádelníku mám krabici s müsli tyčinkami,“ odsekla jsem. „Dej si oříškovou.“

„Ty si schovej pro sebe.“ Chance pokračoval v poskytování nevyžádaných konzultací. „Je to stejný jako s Madison a tou její partou.“

„Že zrovna ty mi dáváš rady! Utekl jsi z blázince.“

Chance stiskl rty do tenké linky. „Já vím, o čem mluvím. A i když jsem cvok, po kterém už nejspíš vyhlásili pátrání, pořád jsem mnohem oblíbenější než ty.“

Smutná pravda. Bolestně jsem to pocítila v jachtovém klubu.

„Starej se o sebe.“ Došla jsem do koupelny a sáhla po zubním kartáčku. „Já jsem v pohodě.“

Jenomže jsem nebyla.

Čistila jsem si zuby a má úzkost stoupala do stratosféry.

Proč mi volal Marlo? To on nás sledoval v studebakeru?

A navíc osobní problémy. Alabama. Bydlení s Whitney. A samozřejmě Velká trojka, o které začal Chance. To mi ještě scházelo!

„Jsi z nich rozhozená.“ Chance přehodil nohy přes okraj postele. „Ale já ti můžu s těma rozmazlenejma husama pomoct.“

Poslední tah zubní nití. Sáhla jsem po peelingu na obličej. „Nemám z nich strach.“

Měla jsem.

Flirtováním s Jasonem jsem vytočila Madison před jejími posluhovačkami. Příště mi půjde po krku.

Chance mě pozoroval z ložnice. „Když budeš pořád snadnej cíl, nedaj ti pokoj.“

Opláchla jsem si obličej vodou. „Nejspíš se na to všechno prostě vykašlu.“

Jasně.

Pokud jsem měla nějakou naději vzdorovat Kitově navrhovanému stěhování, nebyla vhodná doba dělat vlny. Zpřetrhat s Charlestonem všechny vazby je špatný nápad. Navíc jsem potřebovala výmluvu, abych se dostala z domu, a taneční k tomuto účelu sloužily báječně.

Ach jo.

„Přestat tam chodit není řešení.“ Chance mě sledoval očima, jak jdu ke stolu. „Ty holky nezmizí.“

„Možná zmizím já,“ zabručela jsem. „Slyšel jsi Kita.“

Impulzivně jsem si na googlu našla město Muscle Shoals v Alabamě. Výsledek mou náladu nijak nezlepšil.

„Si dělaj srandu!“

„Co?“ Chance seskočil z postele a četl mi přes rameno.

„Čím dál tím horší,“ úpěla jsem. „To snad nikdy neskončí.“

„Páni. Bylo tam zařízení na výrobu chemických zbraní?“ Chance se přidušeně zasmál. „Aspoň že ho zavřeli. Většina nervovýho plynu už je nejspíš inertní. Skoro.“

Nepobavilo mě to.

Vešla jsem do šatny, zavřela dveře a popadla tričko a kraťasy. Pak jsem si to rozmyslela a natáhla si tepláky.

Když jsem se znovu objevila, Chance zahvízdal. „Pěknej ohoz. Není to moc odvážný?“

„Spát u mě na zemi je privilegium, víš? Taky máme místo v garáži.“ Chance zvedl obě ruce, jako že se vzdává. „Ukaž, kam si mám lehnout.“

„Támhle.“ Mávla jsem k mezeře mezi postelí a vzdálenější zdí. „Od dveří nebudeš vidět.“

Chance zasalutoval.

„Jestli tě Kit uvidí,“ řekla jsem sladce, když jsem mu podávala polštář, „řeknu, že ses sem vloupal oknem a napadl mě.“

„Jsi milá.“ Chance se vmáčkl do těsného prostoru. „O tvé laskavosti se nedá pochybovat.“

Zhasla jsem lampu a vlezla do postele. Ležela jsem ve tmě a poslouchala.

Chance byl necelý metr ode mě. Skoro se mi nechtělo uvěřit, jak neskutečně se události vyvinuly. Směšné, najednou jsem litovala, že jsem si do postele vzala tepláky.

Vzpamatuj se, Tory. Teď není čas na dětské lásky.

Jenže to nebylo tak snadné. Vloni jsem byla do Chance celý rok zabouchnutá a takové city se dají jen stěží vymazat přes noc. Občas vyskočí v nevhodnou dobu. Jako třeba teď.

Přese všechno úsilí jsem nedokázala přestat myslet na to, jak je Chance blízko. Jak snadno by mohl být ještě blíž.

Hlavou se mi začaly honit představy, jedna skandálnější než druhá. Tváře mi hořely.

Zaskočilo mě, jak jsem povrchní, a rychle jsem si připomněla všechny jeho zrady. Chance si pohrával s mými city, narafičil to na mě, aby mě svedl ze stopy. Opakovaně mi lhal do očí, dokonce mířil pistolí na mou hlavu.

Tenkrát v noci mu přeskočilo. Nezapomínej, že není úplně v pořádku.

I tak měl ovšem Chance v sobě magnetismus, se kterým se nikdo jiný nemohl rovnat. Ležela jsem v posteli, poslouchala jeho dech. Přitahoval mě.

Chanceův hlas prolomil ticho. „Nemůžeš se Madison pořád vyhýbat.“

„Myslíš?“

„Zajímavý. Nikdy bych tě netipoval na zbabělce.“

To se mě dotklo. „Když jsi takovej chytrej, tak mi poraď, co mám dělat.“

Slyšela jsem štrachání vedle postele a pak se rozsvítila lampa.

„Na šikanu existuje jenom jeden recept.“ Chance seděl vzpřímeně a díval se na mě. V tmavých očích se mu odráželo světlo lampy. „Nesmíš se bát.“

„Nesmím se bát?“ Pohodila jsem hlavou. „To je všechno? To je tvoje velkolepá rada?“

Napadaly mě výsměšné věty, ale držela jsem jazyk za zuby. Znovu jsem se divila absurditě toho, že Chance Claybourne, chovanec psychiatrické léčebny na útěku, přistál na podlaze mé ložnice a dává mi rady do života. To jsou věci.

„Ti, co šikanujou, jsou uvnitř nejistí,“ pokračoval Chance. „Útočí na ty, které pokládají za slabé, a jejich ponižováním získávají lepší pocit. Ale z opravdového souboje vždycky utečou.“

„Fajn, pane doktore. Takže co mám dělat?“

„Chceš, aby ti ty mrchy daly pokoj?“ Chance mi bouchl pěstí do dlaně. „Oplácej stejnou mincí. Neustupuj. Útoč.“

Měl pravdu. Nemůžu před Velkou trojkou pořád utíkat. A i kdyby se mi to podařilo, na jejich místo nastoupí někdo jiný.

Musím se vzchopit. Postavit se za sebe.

„Nesmím se bát, jo?“

Chance přikývl. „Přesně tak.“

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Ch

arlestonský Country klub leží v severní části Jamesova ostrova, hned za přístavem cestou z centra.

Je to nóbl exkluzivní klub poskytující svým členům snadný přístup na tenisové kurty, do bazénu a k osmnácti golfovým jamkám.

Druhý den ráno v deset mě Kit vysadil u elegantního dřevěného domu se štukovou omítkou.

Měla jsem na sobě koktejlky bez ramínek. Od Nicole Miller. Moka. Úzké a přiléhavé. A vypůjčené, samozřejmě.

Na základě tiché dohody jsme se celou cestu vyhýbali rozhovoru.

„Dvě hodiny?“ Kit bubnoval prsty do volantu, nervózní z včerejšího večerního výbuchu.

„Jednu,“ odpověděla jsem.

Přikývl. „Užij si to.“

Vystoupila jsem a klopýtla. Celou noc jsem skoro nespala. Ze schovávání Chance jsem měla nervy v kýblu. A z vyhlídek na další setkání s Velkou trojkou taky.

Postav se za sebe. Bojuj. Nesmíš se bát.

Narovnala jsem se a vstoupila do salonku.

Tmavou dřevěnou podlahu pokrývaly drahé perské koberce, na stropě visel masivní křišťálový lustr. Kolem všech stěn obíhalo dvojité velké schodiště.

Na dřevěném kulatém stolku byla postavená váza s květinami a cedule ve stříbrném rámečku, která oznamovala, že pohoštění se podává venku u golfového hřiště.

Vedle stolku stál Rodney Brincefield.

Bože! Co ten tady dělá?

„Tory.“ Brincefield se široce usmál. „To je mi příjemné překvapení.“

„Zdravím.“ Byla jsem tak překvapená, že jsem se na víc nezmohla.

„Nevěděl jsem, že chodíš sem do klubu.“ Brincefield měl na sobě černý oblek a černé polobotky. Nebyla jsem si jistá, jestli je tu jako zaměstnanec, návštěvník nebo člen.

„Jdu na zahradní piknik,“ řekla jsem. „Od tanečních.“

„Skvělé. A jak pokračuje hon za pokladem?“ Ztišil trochu hlas. „Nové stopy?“

Secvaklo mi. Starý červený stejšn proplétající se provozem za viráty na ostrov Morris.

Zvolila jsem otázku na rovinu. „Pane Brincefielde, vy mě sledujete?“

„Jestli tě sleduji?“ Upřel na mě své modré oči. „Proč bych to proboha dělal?“

„No jen že vás pořád potkávám.“

„Já kráčím po stejných cestičkách už desítky let,“ uchichtl se Brincefield. „To ty ses nedávno objevila v mém světě.“

Dobrá připomínka. Brincefielda jsem vídala na místech, kam jsem předtím nechodila.

Možná já sleduju jeho.

Ani jsem si nevšimla, že se ke mně přiblížil. Když znovu promluvil, sněhobílé obočí se mi skoro otřelo o tvář.

„Našla jsi ho?“ zašeptal. „Kolik toho je?“

Uskočila jsem dozadu. „O čem to mluvíte?“

Za mými zády se ozvaly kroky. „Tory?“

Otočila jsem se a uviděla Jasona. Vrazil do místnosti a v každé ruce vláčel dvě skládací dřevěné židle.

„Zrovna jsi přijela?“ Jason přenesl váhu a pátral, jak by náklad pohodlněji uchopil. „Všichni jsou venku na trávníku. Já ale musím tahat tyhle krámy.“

„Už jdu.“ Otočila jsem se k Brincefieldovi. „Promiňte, musím běžet.“

Spěchala jsem k zadnímu východu. V zrcadle jsem si všimla, jak mě Brincefield sleduje pohledem až ke dveřím.

Venku jsem potlačila zachvění.

Co když tam na mě Brincefield čekal? Poslední otázku položil tak naléhavě, skoro jako maniak. Co měl na mysli? Možná starý pán není zas tak úplně neškodný.

Bacha. Jsi vidět.

Ustoupila jsem za skupinku stromů, právě když se Jason objevil. Rozhlédl se a vlekl svůj náklad k velkému bílému stanu.

Skrytá před zraky ostatních jsem zkoumala bojiště.

Většina lidí z tanečních už dorazila. Modrá krev oblečená do luxusních módních výstřelků se shromažďovala ve skupinkách a klábosila. Ženy v pestrých letních šatech držely talířky s navršenými plátky kantalupského melounu, zeleného melounu, jahod a sýra. Vzduchem se nesl strojený smích.

Impulzivní rozhodnutí: už žádná překvapení.

Pokud má přijít útok, chci být dokonale připravená.

KLAP.

Transformace přišla rychle a jako obvykle vyvolala třes a lapání po dechu. Nehýbala jsem se a silou vůle zaháněla pálení v rukou a nohou. Receptory se naladily na vysoké rozlišení.

Nasadila jsem si sluneční brýle, vystoupila ze stínu a přidala se k davu.

Dospělí se shlukli ve stanu s občerstvením. Mí spolužáci courali po golfovém hřišti několik desítek metrů opodál.

Jason si mě všiml a zamával.

Spolkla jsem obavy a zamířila k němu.

„Tady tě mám.“ Kravatu měl povolenou, horní knoflíček rozepnutý. „Zmizela jsi mi.“

„Musela jsem si odskočit. Pořád jsi v organizačním týmu?“

„Otročina. Ti géniové rozestavěli jenom padesát židlí.“

Očima skrytýma za brýlemi jsem pokradmu hledala Velkou trojku. Nebyla v dohledu. Potom hluboký jižanský hlas zavolal Jasonovo jméno.

„Ještě?“ zasténal. „Ta ženská je úplnej cvok. Hned jsem zpátky.“ Jason vykročil za starší ženou do domu.

Osaměla jsem.

Rozhodla jsem se, že ze své situace vytěžím maximum, zamíchala jsem se mezi ostatní a zachytila útržky několika skupinkových konverzací. Nikdo se mnou nemluvil, ale taky mě nikdo neodehnal. Pokrok. Pak moje dobře naladěné uši zachytily zvuk, jehož jsem se děsila. Madison. Někde za mnou.

Naladila jsem zvukové schopnosti a pokusila se odlišit její hlas od kakofonie klepů a chichotání.

„...tentokrát bude litovat. Někdo už jí musí dát za vyučenou...“

„Teď.“ Ashley. „Jason šel dovnitř.“

Látka zašustila směrem ke mně.

Zhluboka jsem se nadechla. Nesmíš se bát.

„Převoznice.“

Narážku jsem ignorovala.

„Pře-voz-ni-ce.“

Pomalu jsem se otočila.

Madison zůstala stát necelý metr ode mě, paže překřížené, obklopená svými patolízalskými poskoky. Mluvila nahlas, svoje vystoupení chtěla mít hodně veřejné.

Pulz se mi zrychlil. Nedůvěřovala jsem si natolik, abych promluvila.

Madison nasadila překvapený výraz. „Já myslela, že jsme ti daly jasně najevo, že tu nejsi vítaná.“

Rozhovor ustal. Utvořil se kroužek. V očích přihlížejících plálo zvířecí vzrušení. Dav cítil krev.

„Nemáš tady co dělat,“ papouškovala Courtney.

„Ne.“ Ashley vyloudila zákeřný úsměv. „Není to nic pro tebe.“

„Tohle je svobodná země,“ řekla jsem, ale hlas se mi třásl.

„Ale nic tu není zadarmo,“ Uchechtla se Madison. „Což by sis určitě přála, protože ty si tohle nemůžeš dovolit.“

Tu a tam se někdo zasmál, ale vycítila jsem, že dav zadržel kolektivně dech. Tohle byla Madisonina show. Jestli chce drama, musí pokračovat v představení.

Pak se ke mně donesl povědomý pach.

Pod parfémem od Diora a tělovým mlékem La Mer vydávala Madison aroma nervozity.

Navenek se tvářila uvolněně. Ale můj ostrý zrak si všiml ztuhlých svalů a zaťatých čelistí. Žíla na krku jí pumpovala rychlostí kilometr za minutu.

Ta sebevědomá póza je jenom přetvářka. Madison Dunkleová je napjatá jak strunka.

„Jsi mimo mísu, Tory.“ Madison zvýšila hlas. „A nejenom tady. Boltonova přípravka je příliš prestižní škola, aby si mohla z pochybnýho jemnocitu dovolit přijímat chátru.“

„Jemnocitu?“ Tvář mi hořela, ale tón hlasu jsem měla klidný.

Ashley se zasmála. „Všichni vědí, že na školný nemáš. Ty a tví ubohý kámoši k nám chodíte jen proto, že jeden přiblblej úředník potřeboval dobrej skutek do životopisu.“

„Jenže trpíme my.“ Madison vážně pokývala hlavou. „Studenti, kteří si to opravdu zaslouží, se pak musejí dělit o třídu s bandou křupanů z ostrova. Je s podivem, že se vůbec něco naučíme.“

Tak dost. Chance říkal „útoč“? Fajn.

„Já si to nezasloužím?“ obrátila jsem oči v sloup. „Když jsem se naposled dívala, měla jsem lepší známky ve všech předmětech, na které spolu chodíme. A mám tím na mysli předměty z druháku, které jsem dělala už v prváku.“

Madison vykulila oči. Nervozitu zakryla úšklebkem, ale neklidný pach zesílil.

Přitlačila jsem. „Na rozdíl od tebe já šprtám každý den. Proto mám vyznamenání, a ty ne. Víš, že obě budeme příští rok chodit na výběrové přednášky? Když mě hezky poprosíš, možná tě budu doučovat.“

Madison zmizel úsměv z tváře. Další pach mě udeřil do nosu. Rozpaky.

Trefila jsem se.

„Vzali tě do výběrového programu, ne?“ Nasadila jsem nevinný výraz. „Vím, že ses tam hlásila.“

Madison ztuhla. „Nic nevíš.“

Můj nos ale tvrdil opak.

„Páni.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Tak to je smůla. S přihláškou na vejšku ti to asi moc nepomůže. Ale možná že to vaši uplatí a někam tě dostanou.“ Ozval se přidušený chichot. Tentokrát se ovšem nesmáli mně. Všichni se dívali na Madison.

Chtěla něco říct, ale pak se zarazila.

„Upřímně, už mě nebaví, jak za mnou pořád lezeš. To nemáš nic lepšího na práci? Najdi si nějakýho koníčka.“

Z chichotání se stával smích. Obecenstvo, nestálé jako obvykle, změnilo stranu. Pozorovat Madison, jak se vykrucuje, byla mnohem lepší zábava. „My za tebou nelezeme,“ odsekla Ashley. „Jsi nula!“

„Ale nepovídej. Ať jdu kamkoli, táhnete se za mnou jako ztracený štěňata. Když se dívám z okna svýho pokoje, čekám, že uvidím vás tři, jak se mi hrabete v popelnici.“

„Přestaň!“ Courtney se tvářila ohromeně. „Nesmíš s náma takhle mluvit.“

„Omlouvám se, jestli se pro vás nevyjadřuju dost srozumitelně. Potřebujete to víc po lopatě?“

Smích kolem sílil. Byla jsem v ráži. Jak to, že jsem těmhle barbínám kdy dovolila, aby se do mě navážely?

„Jsi nula!“ Madison zrudly tváře. „Nikdo z těch, co jsou tady, už v životě nechce vidět tvůj ksicht.“

„O mě si nedělej starosti, Madison. Já budu v pohodě. A pokud mě někdo nemá rád jen tak pro nic za nic, je to jeho problém.“

Hra. Set. Zápas. Ashley šeptala Madison do ucha. Zřetelně jsem ji slyšela.

„Dělá z tebe blbce. A Jason se vrací.“

Pocit trapnosti přehlušil všechny ostatní Madisoniny pachy. A začínala se i potit. Já kupodivu ne.

Klidně jsem stála a čekala, až mi nahraje na další smeč.

Madison si olízla rty a zoufale hledala nějakou chytrou tečku.

„Ano?“ Naklonila jsem hlavu. „Ještě poslední vtipná poznámka, než poběžíš?“

„To ty potřebuješ... vtipný poznámky. Mrcho.“

„Skvělý.“ Uznale jsem kývla hlavou. „Dobře jsi to sehrála.“

Ze všech stran se ozýval řehot.

Madison si lokty prorážela cestu kolem stojícími debutantkami a jejich partnery a ani se nepokoušela skrývat svůj vztek. Ashley a Courtney pospíchaly za ní.

Dav se roztříštil do menších skupinek, aby znovu probral náš souboj. Upíraly se na mě pohledy, některé vyjadřovaly respekt.

Najednou jsem se cítila vyčerpaná.

Skoro jsem nespala a téměř nic nejedla. Ještě pořád jsem měla záblesk. Toužebně jsem pohlédla na stoly s občerstvením, ale tam zamířila Velká trojka. Do jejich zorného pole už znovu nevlezu.

Potřebovala jsem chvilku o samotě. S maximálním sebeovládáním jsem vklouzla do klubu a našla dámskou toaletu.

Zrovna jsem si oplachovala obličej, když se všechny tři nahrnuly dovnitř.

Ashley a Courtney zablokovaly dveře. Madison se přiřítila ke mně. Byla bez sebe vzteky.

„Se mnou takhle nikdo mluvit nebude!“ ječela rozzlobeně. „A už vůbec ne nějaká ubohá socka z Vidlákova.“

Podívala jsem se na ni. Už jsem sejí nebála.

„Dovolíš.“ Klidně. „Stojíš mi v cestě.“

„Fakt?“ Madison se zašklebila. „A co s tím hodláš dělat?“

„Když neuhneš?“

„Jo.“

Naklonila jsem se k ní, až jsme měly tváře těsně u sebe. „Nakopu ti tu tvou rozmazlenou prdel.“

Slyšela jsem, jak Madison buší srdce. Viděla jsem, jak se jí třesou ruce. Cítila pot na její kůži.

„To by sis nedovolila.“ Kurážnou masku zradil chvějící se hlas. „Myslíš?“ řekla jsem.

Zvedla jsem ruku, což způsobilo, že sebou cukla.

Ještě víc jsem přiblížila hlavu, nadzvedla brýle a zavrtala do ní zářící zlatavé duhovky.

„Búú!“

Madison vyjekla a v panice vyběhla ven. Ashley a Courtney se na mě zmateně podívaly a pak pospíchaly za svou královnou.

„Sbohem, dámy,“ volala jsem. „Mějte se.“

Jenomže pocit vítězství netrval dlouho.

Proboha!

Žaludek se mi sevřel, když jsem si uvědomila, jak obrovskou chybu jsem udělala.

Madison viděla moje oči.

„Krávo pitomá!“ vyštěkla jsem do prázdné místnosti.

Pevně jsem zavřela oči a přála si vrátit posledních pět minut.

KLOP.

Hlava se mi zatočila.

Stěny okolo mě se zakymácely.

Doběhla jsem do kabinky a zvracela do záchodu.

Pak jsem sklopila sedátko, sedla si a v duchu si nadávala. Právě jsem udělala příšernou pitomost.

Jdi domů. Starej se potom.

Postavila jsem se na roztřesené nohy, upravila si šaty, vypláchla pusu a vyšla z toalety.

Jason čekal přede dveřmi.

„Tory, jsi...“

„Není mi moc dobře. Jdu domů.“

„Já viděl, co se stalo.“ Jason nasadil udivený úsměv. „Sice nevím, která Tory to byla, ale byla skvělá.“

„Jo, akorát jsem se snížila na jejich úroveň.“

„To není pravda! Měla jsi plný právo se bránit.“

Nechtělo se mi hádat, a tak jsem jen přikývla.

„Slyšel jsem, že se přesouváš mezi letošní debutantky.“

„Co? Kdo ti to říkal?“ Mizerná Whitney.

„Moje máma před pár minutama. Jestli je to pravda, tak potřebuješ partnera. A já jsem náhodou k mání.“

Mé znechucení z dnešního dopoledne přeteklo. Najednou toho bylo moc. Madison. Whitney. Moje vlastní ztráta kontroly.

Jason byl nejblíž, a tak to schytal.

„A proč bych si měla vybrat tebe?“ odsekla jsem. „Abys mohl zmizet pokaždý, když si na mě někdo dovolí?“

Jason překvapeně ucukl. „Já to nevěděl! Ta šílená ženská mě nutila...“ Ruka mi vystřelila nahoru, aby ho umlčela.

Na jeden den toho bylo až až.

Moc kluků v mým životě.

„Musím už jít.“

Než stihl Jason odpovědět, vyrazila jsem ze dveří.

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

„U

rčitě ti nic není?“ Kit stál v kuchyni, ve tváři soustředěný výraz. „Měli jsme jít s Whitney do kina, ale můžu to zrušit.“

„Jsem v pohodě.“ Jo, byla jsem zdeptaná, ale nemohla jsem promarnit příležitost. Když půjde Kit ven, budu mít volný celý večer.

Netvářil se příliš přesvědčeně. „Chceš si promluvit o včerejšku? Já vím, že jsi z toho špatná. Slyšel jsem tě, jak si mumláš u sebe v pokoji.“

„Kite, o nic nejde. Jen mi dej čas, ať to strávím.“

„To můžu.“ Přihlouplý úsměv. „Srovnej si myšlenky. Aspoň na mě pak budeš moct líp ječet.“

„Přesně tak. Měla bych si sepsat všechno, čím mě štveš.“

„Báječný plán.“

Kit si vzal tašku a vykročil ke garáži.

Do telefonu jsem začala ťukat, ještě než cvakly dveře.

Obývák se rozdělil na dva nepřátelské tábory.

Chance a já na jedné straně. Ben, Hi a Shelton naproti.

Nálada byla pod bodem mrazu.

Chtěla jsem virátům říct o svém maléru s Madison, jenomže v Chanceově přítomnosti to nešlo. Počkám, až budeme sami.

„Copak se dá tomuhle cvokovi věřit?“ Ben odmítal oslovit Chance přímo.

„Motáme se pořád dokola,“ řekla jsem. „Může nás dovést ke kříži.“

„To taky udělám.“ Chance se naklonil dopředu. „Ale nejdřív mi povíte, o co jde. Proč jste tak riskovali a dostali mě ven?“

„To v dohodě nebylo.“ Hi založil ruce. „Vytáhli jsme tě odtamtud výměnou za kříž. Na naše životní příběhy nemáš nárok.“

Chance se nedal zastrašit. „Proč ho chcete? Viděli jste výpis z aukce. Ten kříž velkou cenu nemá.“

„To je naše věc,“ řekl Shelton. „Zaveď nás do tátova rybářskýho domku.“

„Ne.“ Chance si klidně propletl prsty. „Jestli s váma mám jít na místo, kde mě můžou hledat, chci vědět víc.“

„Nebudeš nám diktovat nový podmínky,“ řekl Ben. „Kde to je? Mluv. Hned.“

„Myslíš, že mě k tomu můžeš donutit, kámo?“

Ben vyskočil na nohy.

„Počkejte!“ vykřikla jsem. „Všichni se uklidněte. Nechte mě chvíli přemýšlet.“

Vteřiny napjatého ticha.

„A co tohle?“ obrátila jsem se na Chance. „Zavedeš nás do tátovy chajdy. Ukážeš kříž. A pak ti řekneme, o co jde.“

„Tss.“ Shelton. „Nemusíme...“

„Jinak nám nepomůže.“

Chance zvážil možnosti a kývl hlavou. „Souhlas.“

Shelton si odfrkl. Ben se vyřítil z pokoje a tiše nadával. Jenom Hi vypadal spokojeně.

Co se dá dělat. Za těchto okolností jsem neměla jinou možnost. „Domluveno,“ řekla jsem. „Autem, nebo lodí?“

Chance odpověděl bez váhání. „Lodí.“

Ben odvázal Sewee. „Takže?“

Chance ukázal na sever. „Sullivanův ostrov.“

„Aspoň je to blízko,“ řekl Hi. „Klidně tam můžem doplavat.“

Ani jeho vtip neuvolnil napětí. Ben se jen stěží ovládal a Chance si očividně vychutnával, když ho mohl provokovat. Nejlepší recept na problémy.

Ben vedl člun ústím přístavu, kolem ostrůvku s Fort Sumter, pevností, kde začala občanská válka. Slunce zapadalo. Sullivanův ostrov ležel přímo před námi.

„Jeď na západ kolem Fort Moultrie,“ navigoval Chance. „Pak to stoč do zátoky. Domek je asi čtyři sta padesát metrů po proudu řeky.“

Na Sullivanově ostrově jsou především obytné domy. Žádné hotely, vodní skluzavky ani minigolf. Pozemky jsou velké a domy taky. Pobřeží je překvapivě nerozvinuté a z velké většiny ho spravuje město. Podobně jako Morris má ostrov bohatou vojenskou historii a mnohé domy jsou vlastně přestavěné pevnosti nebo kasárna.

„Támhle.“ Chance ukázal na dřevěné molo vystupující z břehu do zastíněného zálivu. „Chajda je za těmi stromy.“

„Tomuhle říkáš rybářskej domek?“ Hi udělal ve vzduchu uvozovky. „To je barák za milion dolarů. Klíďo.“

„Nikdy jsem netvrdil, že to je plátěnej stan. Claybourneové mají rádi pohodlí.“

Chance vyskočil na molo a uvázal loď k těžké kovové oporce. „Jdeme.“

Molo vedlo nad akrem mělké brakické vody až k jednopatrové loděnici. Uvnitř byly ve výklencích po obou stranách uložené malé čluny. U některých stály hydraulické výtahy.

Chance došel k vodnímu skútru, zpod sedadla vydoloval klíč a pak vyklouzl zadními dveřmi na dvůr za loděnicí.

Štěrková cesta se vinula nahoru k velkému srubu. Chance odemkl dveře, ustoupil, abychom mohli vejít, a uklonil se. „Jako doma.“

Přes luxusní kuchyni jsme se nahrnuli do velkého pokoje. Chance zapnul elektřinu a rozsvítil několik starých lamp.

Obrovský kamenný krb zabíral skoro celou stěnu, na římse byly vyřezané motivy lišek a vína, rodového erbu Claybourneových. Vycpaní ptáci, hlodavci a další malí savci zaplňovali police do posledního místa. Kovové pohovky stály čelem ke krbu kolem rustikálního konferenčního stolku na kolečkách. Skleněné oči jeleních hlav na nás zíraly ze všech čtyř stěn.

„Kdo to tady zařizoval?“ ušklíbl se Hi. „Krokodýl Dundee?“

„Vkročila sem někdy nějaká ženská?“ zeptala jsem se.

„Jenom uklízečka,“ prohlásil Chance. „Hollis si to držel jako soukromý klub.“

Shelton a Hi sebou praštili na gauč a vytáhli iPhony.

Ben se postavil tváří v tvář Chanceovi. „Kříž.“

Chance se zakřenil a nejspíš se chtěl znovu začít dohadovat. Jen tak pro zábavu.

„Máme dohodu.“ Střelila jsem po Chanceovi varovným pohledem.

Dramaticky si povzdechl a ukázal do rohu na starožitný trezor.

Černá litinová kostka velikosti pračky. Sejf byl opatřený oficiální pečetí Poštovního úřadu Spojených států a určitě vážil k pěti stům kil.

„Je to sběratelský kousek.“ Chance poklepal na stranu trezoru. „Vyrobeno v roce osmnáct set osmdesát. Personál sem dává cennosti, když zavírá srub na zimu.“

Chance ustoupil.

Ben ho zastavil nataženou rukou. „Heslo?“

Chance pokrčil rameny. „Nebudu ti prozrazovat rodinné tajemství. Jdi dál.“

Ben i já jsme poslechli. Chance se naklonil, aby nám zaclonil výhled, a začal točit kolečkem. Dopředu. Dozadu. Dopředu. Pak vzal za kliku a zatáhl.

Dveře nepovolily.

V Chanceově tváři se objevil překvapený výraz. Zkusil kombinaci podruhé. Smůla. Překvapení se měnilo v podráždění. Otáčel potřetí, pomalu, aby přesně nastavil čísla.

Dveře odmítaly povolit.

„Co to sakra je?“ Chance zoufale kopl do trezoru. „Nejde to otevřít.“

„Problém?“ zeptal se Shelton.

„Heslo nefunguje,“ řekl Chance. „Osm - šestnáct - dvacet čtyři. Zkus

to sám.“

Shelton poklekl před sejfem. Tři pokusy, stejný výsledek. „Mechanismus vypadá v pořádku.“ Shelton se poškrábal na hlavě. „Buď změnili heslo, anebo si ho blbě pamatuješ.“

„Pamatuju si ho dobře,“ odsekl Chance. „Násobky osmi.“

„Tak to jsme v háji.“ Z Sheltonova hlasu se ozývala úleva.

Horečně jsem přemýšlela, ale na způsob, jak se dostat do zavřeného trezoru, jsem nepřišla. Musíme zkusit něco jiného.

Hi na sebe nenápadně upozornil a pak kývl hlavou ke kuchyňským dveřím.

Došlo mi to. „Je v tomhle baráku něco k pití?“

„Zkus lednici.“ Chance se soustředil na sejf a ani se neobtěžoval zvednout hlavu. „Ale být tebou, tak se nejdřív podívám, jestli už to není prošlý.“ Hi šel za mnou. Stáli jsme těsně u sebe a mluvili rychle.

„Můj děda má úplně stejnej trezor,“ řekl Hi.

„Dokážeš se do něj dostat?“

„Vím, jak funguje. Zámek se skládá ze tří ozubených kol, který držej západku. Dveře se otevřou, když správná kombinace čísel nastaví zuby tak, že se západka uvolní.“

„K čemu nám to je?“

„Poslouchej přece. Když otáčíš kolečkem o tři sta šedesát stupňů, musíš prostě trefit první číslo. V tu chvíli západka ťukne o zoubek na prvním disku.“

„No a co?“

„Vydává to tichej zvuk, kterej lidi obvykle neslyší.“

„Aha.“ Došlo mi, kam Hi míří.

Pokračoval: „Vycentruj kolečko zpátky na nulu, pak otáčej doleva, dokud neuslyšíš druhý ťuknutí. Couvni kousek doleva a potom, to opakuj, až najdeš poslední číslo. Bum. Tři. Hotovo.“

„Bude to ťukat ve správném pořadí?“

„Možná ne. Ale jakmile budeš znát všechny tři čísla, můžeš je vyzkoušet v různejch kombinacích. Nakonec se to otevře.“

„Jsi génius!“ řekla jsem vzrušeně. „Máš s sebou sluneční brýle?“

„Ne. Podělal bych se, kdybych měl mít záblesk před Chancem.“ Hi mi stiskl obě ramena. „Ale ty, zlato, máš s podobným dobrodružstvím zkušenosti.“

„Skvělý.“

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

V

rátila jsem se do obýváku se sklenicí vody v ruce. Hi se prkenně vláčel za mnou.

Ben stál u krbu a Chance s Sheltonem klečeli na podlaze u trezoru. Chance si mě všiml první. „Pěkný brejle. Hraješ si na modelku?“

Ben i Shelton ztuhli. Bylo jim to jasné.

„Bolí mě hlava.“ Viděla jsem Chance v ostrých detailech a dokázala rozeznat kapičku potu na jeho levém spánku. „Jsem hrozně citlivá na světlo.“

„Prohledáme dům,“ prohlásil Hi až příliš hlasitě. „Jestli někdo změnil heslo, možná si to někde napsal.“

„A nechal to tu jen tak válet, jo?“ prohlásil ironicky Chance. „To by byla nebetyčná blbost.“

„Za pokus to stojí.“ Shelton vyskočil na nohy.

„Tak jo.“ Ben se díval na Hie, ale jeho slova byla určená mně. „Doufám, že víš, co děláš.“

„Jo, vím,“ přikyvoval horlivě Hi. „Věř mi.“

„Hele, lidi, berete to nějak moc vážně,“ řekl Chance. „Já se podívám do otcovy ložnice.“

„Já zůstanu tady.“ Pokoušela jsem se, aby mi hlas zněl normálně, jenomže jsem ta nejhorší herečka na světě. „Ještě si pohraju s trezorem.“

„Neztrácej čas,“ řekl Chance. „Je to ďábel, bez dynamitu nepovolí.“ Kluci se rozprchli a předstírali, že prohledávají srub. Já si sedla se zkříženýma nohama před trezor, nastražila uši, odblokovala rušivé zvuky a otočila kolečkem o tři sta šedesát stupňů.

Nic.

Rychle jsem vypila vodu a opřela okraj sklenice o dveře trezoru. Přitiskla jsem ucho ke dnu, zavřela oči a otočila znovu.

Tentokrát jsem zaslechla velmi slabé tikání. Točila jsem dál a pokoušela se rozpoznat nejjemnější rozdíl.

Tik. Tik. Tik. Tik.

Cvak.

Oči mi zaletěly k číselníku. Dvacet čtyři. Fajn. Jedna nula pro Chance.

Nastavila jsem kolečko zpátky na nulu. Otáčela jsem proti směru hodinových ručiček a celý zdlouhavý proces opakovala.

Tik. Tik.

Cvak.

Dvanáct. Vyrovnáno.

Znovu jsem vracela číselník na nulu, když se z předsíně vrátil Chance.

„Zbytečný, říkal jsem to...“ Při pohledu na mě se zarazil. „Ty posloucháš přes skleničku? Kolik ti je? Devět?“

„Než se mi budeš pošklebovat, chvilku počkej.“ Se zatajeným dechem jsem otáčela číselník.

Moje našpicované uši rozeznávaly vzduch, který Chance vdechoval a vydechoval nosem, tlukot mého srdce, vlny narážející na břeh venku za srubem. Ale zámek byl tichý.

Tik. Tik. Tik.

Cítila jsem, že i ostatní viráti jsou zpátky.

Byla jsem už skoro u konce kolečka, když jsem to zaslechla.

Cvak.

Jo! Třicet šest. Měla jsem všechny tři.

Zavíráme...

KLOP.

Záblesk pominul. Naštěstí jsem seděla. Když slabost ustoupila, sundala jsem si brýle a protřela oči.

„Mám to,“ prohlásila jsem. „Dvacet čtyři - dvanáct - třicet šest.“

„Ale dvanáct a třicet šest nejsou násobky osmi. Nepasuje to...“ Chance se zarazil, přimhouřil oči a zamyslel. „Sakra. Možná to byly násobky dvanácti.“

„Si děláš srandu?“ odfrkl Ben. „Takže díky za nic.“

„Tys asi nikdy nic nezapomněl, že jo?“ vrátil mu to Chance. „Beru léky!“

Zkusila jsem čísla v numerické posloupnosti. Klika se otočila a dveře otevřely.

Vnitřek trezoru byl rozdělený přihrádkami.

Naše kořist trůnila na rudém sametu v té horní.

Kříž Anne Bonnyové byl jemný a štíhlý, nádherně vyřezaný z jediného kusu třešňového dřeva. Svislé rameno bylo asi půl metru dlouhé a vodorovné ho protínalo patnáct centimetrů pod vrcholem. Jejich průsečík zdobil dokonalý kruh. Prostor mezi kruhem a rameny byl naplněný křišťálovou hmotou, takže srdce kříže se ve světle lamp třpytilo.

„To je on,“ vydechl Shelton. „Symbol z mapy pokladu.“

„Mapa pokladu?“ Chanceovi to neuniklo.

„Sheltone! Přísahám, že z tebe by byl ten nejhorší tajnej agent v dějinách lidstva.“ Hi se uhodil do čela. „Mrtvej za pár hodin. Možná bych tě oddělal vlastnoručně.“

„Mluvte o tý mapě,“ nedal se Chance.

Všichni jsme mlčeli.

„Hele! Já svůj díl splnil. Slíbili jste, že mi všechno vysvětlíte, když vám ukážu kříž.“ Chance mávl rukou k trezoru. „Voilá. Tady je.“

„Ten kříž možná souvisí s pokladem Anne Bonnyové,“ řekla jsem. Pečlivě jsem volila slova a poskytla Chanceovi zcenzurovanou verzi událostí několika uplynulých dní. Ostatní viráti poslouchali v nervózním tichu. Ale dohoda je dohoda.

„Páni. Tak tohle jsem nečekal,“ řekl Chance, když jsem skončila. „Kde jste našli tu mapu?“

„Na eBay,“ řekl Ben. „V sekci mapy pokladů. Zaplatili jsme výkupní cenu.“

Chance ho ignoroval. „A na konci tunelu fakt nic nebylo?“

„Jenom pitomá básnička,“ řekl Shelton. „Tory si ji nechala přeložit.“ Cukla jsem sebou. Ucedila jsem pár rychlých nadávek a sáhla po iPhonu.

„Co je?“ zeptal se Hi.

„Jsem pitomá.“ Prohlížela jsem nepřečtenou poštu. „Teta Tempe mi poslala překlad už před dvěma dny. Usnula jsem a zapomněla na to.“ Našla jsem zprávu a začala číst nahlas:

Za dne vysokého měsíce Ostrovní lid vyhledej

Staň na vysoké stráži, drž se své víry a do moře shlédni

Přes pole kostí nechť tě čisté srdce vede.

„Pěkný.“ Shelton se tahal za ušní lalůček. „A co to ksakru znamená?“

„Říkala jsi Ostrovní lid?“ zeptal se vzrušeně Ben. Tedy vzrušeně na Bena.

„Jo.“ Znovu jsem to zkontrolovala. „S velkým písmenem. ,Za dne vysokého měsíce Ostrovní lid vyhledej.‘„

„Den vysokého měsíce!“ Benovi zářily oči. „To je určitě další odkaz na úplněk jako v seweeské legendě. ,Když noční nebe vzplálo jako za dne.‘„

„To zní logicky,“ souhlasila jsem. „Ale k čemu nám to je?“

„Kdo je Ostrovní lid?“ chtěl vědět Hi.

„Nikdo.“ Ben byl příliš rozrušený, aby mohl zůstat v klidu, a tak začal chodit po místnosti sem a tam. „Když jsem byl malý, děda mě brával na ryby. A všude, kde jsme zastavili, mě učil staré seweeské názvy. Nikdy nepřijal změny Evropanů.“

„Pokrokový,“ zamumlal Chance.

Ben byl příliš zamyšlený, aby to postřehl. „Jedno si pamatuju - ostrov jménem Oneiscau.“

„Úžasný,“ řekl Chance. „Uděláme si tam výlet?“

„Myslím, že bysme měli.“ Ben se zastavil. „V jazyce Seweeů Oneiscau znamená Ostrovní lid.“

Všichni jsme se na něj udiveně podívali.

Vzpamatovala jsem se jako první. „Který je to ostrov?“

„Netuším.“ Ben zoufale zakroutil hlavou. „Děda umřel, když mi bylo osm. Ale pamatuju si, že jsem to jednou zahlídnul v knížce o charlestonských bariérových ostrovech.“

Několik rukou sáhlo po chytrých telefonech a začalo zběsile ťukat do kláves.

„Jak se to píše?“ zeptal se Hi. „Má to spoustu samohlásek.“

„Mám to!“ Shelton vyhrál. „Je to Bullův ostrov.“

„To je blízko,“ zvolal Ben. „Dva ostrovy odsud na sever.“

„Oneiscau přejmenovali na Bullův podle koloniálního vůdce,“ četl Shelton. „Asi v době, kdy tady Bonnyová přepadávala lodě. Takže znala oba názvy.“

„Bullův ostrov je u Seweeského zálivu,“ dodal Ben. „Přímo v srdci starého seweeského území. V okolí žila většina kmene.“

„Jestli se Bonnyová pohybovala u seweeské vesnice,“ řekl Shelton, „tak by kmenová legenda dávala smysl. Benova historka se může zakládat na pravdě.“

„Jak v básni, tak v legendě se mluví o poli kostí,“ řekla jsem. „Nevím, co to znamená, ale podobnost dodává oběma zdrojům na důvěryhodnosti.“

Hi strčil telefon do kapsy. „Jen pro tvou informaci, úplněk je zítra v noci.“

„Tak to tam musíme být,“ řekl Chance pevně. „Možná je to naše jediná šance.“

Nikdo neodpovídal.

Chance se díval z jednoho na druhého. „Co je?“

„Ty s náma nejedeš,“ řekl Ben. „Jen přes mou mrtvolu.“

„Jasně že jedu.“ Chance sáhl do trezoru a vyndal kříž. „Tohle je moje. Jestli to potřebujete, abyste našli zakopanej poklad, jdu do toho s váma.“

„Ten kříž nepotřebujeme,“ řekl Shelton. „Vůbec.“

Chance se usmál, ale v jeho úsměvu nebyla ani stopa vřelosti. „Zavolám policii v momentě, kdy vyjdete ze dveří.“

„A tebe strčí zpátky do cvokárny,“ poznamenal Hi. „Určitě už tě hledají.“

To mě taky, dodala jsem zachmuřeně v duchu.

V Marsh Point už jsou nepochybně bez sebe. Dělají všechno, aby ho našli. Koho kontaktovali? Policii? Boltonovu přípravku? Kita? Ze všech děsivých možností se mi sevřel žaludek.

Chance pokrčil rameny. „Tenhle super vejlet beztak dlouho nepotrvá. Myslíte, že chci žít do smrti jako uprchlík?“ Odfrkl si. „Jsem Claybourne. Nudil jsem se, ale blbej nejsem.“

„Asi máš halucinace,“ soptil Ben. „Poklad patří nám.“

Chance se zapřel rukama v bok. „Jestli mě vynecháte, tak vám ručím za to, že nedostanete nic.“

Místností najednou probleskly dva žluté paprsky.

„Světla od auta,“ varoval Chance. „Na příjezdový cestě.“

„Zhasněte,“ nařídil Ben.

Shelton a Hi ho poslechli. Ve tmě jsme se namáčkli jeden ke druhému. „Kdo sem jezdí?“ zašeptala jsem.

„Nikdo. Otec je ve vězení, jak všichni dobře víte. A personál sem po setmění nechodí.“

Zarachtala venkovní klika.

Chance vstal. „Jestli si nějakej chmaták myslí, že mě může okrást, tak dostane tvrdou lekci.“

Chytila jsem ho za paži. „Neřekli jsme ti všechno. Někdo nás sleduje. A v tunelu po nás stříleli.“

Chance dosedl zpátky na pohovku. „Stříleli? Fakt?“

„Jo. Takže se pěkně vyplížíme zadem, jak jsme přišli.“

„U zadních dveří někdo je!“ sykl Shelton za mnou. „Jsme v pasti!“

V kuchyni se roztříštilo sklo.

Srdce se mi rozbušilo. „Je tu ještě jiný východ?“

„Sklep.“ Chance si strčil kříž za opasek. „Pojďte za mnou.“

Běželi jsme chodbou k úzkému prudkému schodišti. Sprintem jsme se hnali dolů do tmavého sklepa.

„Tudy.“ Chance popadl z police baterku a spěchal k dvojitým dřevěným dveřím u zadní stěny.

„Chodba.“ Chance otevřel jedno křídlo. „Tenhle srub původně patřil k tajný stezce pro uprchlý otroky.“

„Kam to vede?“ zeptal se Shelton. Tunelů už měl očividně dost.

„K loděnici. Patnáct metrů.“

Nahoře nad schody to zarachotilo.

„Jdeme!“ zašeptala jsem.

Vklouzli jsme do chodby a Chance zavřel dveře. Plížili jsme se jako krysy a za chvilku se dostali na konec.

Chance nadzvedl dvířka nad hlavou. Panty zaskřípaly. Dřevěná deska se otevřela a sklopila na podlahu.

V loděnici bylo ticho.

Otočila jsem se, abych pomohla Sheltonovi a Hiovi. Pak přišel na řadu Ben. Nakonec se otočil a vytáhl Chance.

Utíkali jsme k molu a skočili do Sewee. Ben nastartoval a zařadil rychlost.

Na molu za námi se ozval dusot.

„Pozdě,“ zašeptala jsem.

Sewee už plula plnou rychlostí do zálivu.

PADESÁTÁ KAPITOLA

V

šichni jsme šli domů na večeři.

Chance byl neklidný, pořád se na něco vyptával, ale nikomu jinému nebylo do řeči.

Pro viráty se pronásledující ozbrojení ničemové pomalu stávali rutinou. Rychle jsem zkontrolovala dům, propašovala Chance dovnitř a ukuchtila makarony se sýrem.

„Nemysli si, že vařím kvůli tobě.“ Trvalo věčnost, než voda začala vřít. „Akorát že tu máme jen rodinný balení.“

„Jestli máš zaracha, tak kde je táta?“ Chance si lhostejně točil čtvrťákem na pultě. „Kriminál s nejpřísnější ostrahou to zrovna není.“

„Je v kině s Whitney,“ ucedila jsem. „Jenom mi poslal zprávu, abych mu nahrála Nejsmrtelnější úlovek. Občas mě udivuje, že fakt nemá o ničem páru.“

„Já jsem na tom líp. Můj otec vyfasoval doživotí.“

Pokus o vtip nevyšel.

Těstoviny jsme snědli mlčky.

„Co máte?“ zeptala jsem se.

Videokonference. Chance a já jsme seděli před obrazovkou mého počítače.

„Spoustu.“ Shelton listoval stránkami svého bloku. „Bullův ostrov je super místo, když potřebuješ něco schovat tak dobře, aby to nikdo nenašel.“

„Oneiscau,“ opravil ho Ben. „To je jeho pravý jméno.“

„Já se budu držet slov, který umím vyslovit,“ usadil ho Shelton. „Vyřiď si to s googlovskejma mapama.“

„Shelton má pravdu.“ Hi žvýkal zapečenou obloženou bagetu. Nebyl to pěkný pohled. „Od doby, kdy Seweeové zmizeli, tam skoro nikdo nebydlí ani nestaví.“

„Piráti to tam milovali,“ dodal Shelton. „Bullův ostrov byl mezi lupiči tak populární, že tam koloniální úřady postavily strážní věž.“

„Jak je to velký?“ chtěl vědět Chance.

„Dvacet čtverečních kilometrů.“ Hi si to nastudoval. „Bullův ostrov je největší bariérový ostrov národní rezervace Cape Romain. Samý lesy, bažiny, duny a pláže.“

„Kdo tam žije?“ zeptala jsem se.

Ben se vložil do debaty. „Do začátku osmnáctýho století Seweeové. Angličani tam přistáli v roce šestnáct set sedmdesát, když se chystali usadit v Charles Townu. Jedním z nich byl Stephen Bull a ostrov po něm pojmenovali. Blbec.“

„Po Seweeích tam už nikdo nežil?“

„Jen málo,“ odpověděl Shelton. „V roce devatenáct set dvacet pět ostrov koupil senátor Dominick a postavil si tam sídlo. Rezervaci zřídili ve dvaatřicátém a Dominick svůj majetek o čtyři roky později prodal úřadu pro rybolov a divokou přírodu. Dům fungoval jako hostinec až do šedesátých let dvacátýho století, kdy celou oblast vyhlásili za nevhodnou pro další výstavbu.“

Chance se naklonil před webkameru. „Takže ty tvrdíš, že Bullův ostrov je v podstatě neobydlenej od dvacátých let osmnáctýho století, kdy Bonnyová utekla z vězení?“

„Ano,“ odpověděl Hi. „Špičková divočina. Skoro netknutá. Dům dodnes používají zaměstnanci rezervace, ale nic dalšího se tam nepostavilo.“

„To ale neznamená, že tam nikdo nejezdí,“ navázal Shelton. „Každý den tam pluje trajekt. Prý se tam báječně pozorujou ptáci a po celým ostrově se to hemží turistickýma stezkama. Ale po setmění je ostrov pro veřejnost uzavřený.“

„Perfektní,“ řekla jsem. „Naše chvíle.“

„Zítra večer,“ připomněl Hi. „Úplněk.“

„Dvacet čtverečních kilometrů.“ Chance si rozpačitě prohrábl řiďoučkou bradku. „Jak zjistíme, kde máme hledat?“

„Jeden nápad bych měl,“ odpověděl Shelton. „Ve druhém verši Anne píše: ,Staň na vysoké stráži, drž se své víry a do moře shlédni‘.“

„Takže musíme mít výhled na východ,“ řekla jsem.

„Strážní věž, pamatujete?“ Shelton se podíval do bloku. „V roce sedmnáct set sedm Valné shromáždění Jižní Karolíny povolilo stavbu rozhleden na šesti pobřežních ostrovech. Všechny se měly vybudovat na kopci nebo vysoké duně.“

„A Bull jednu dostal,“ hádal Hi.

„Jo. Jmenovala se Martellova věž, hlídali na ní jeden bílej týpek a pár Seweeů a jejich hlavním úkolem bylo dávat bacha na pirátský lodě. Když nějakou viděli, třikrát vystřelili z kanónu a pak zdrhali jako o život.“

„Hrdinové,“ řekl Hi. „Co se s tou věží stalo?“

„Unie ji během občanský války vyhodila do vzduchu.“

Pochopila jsem, kam Shelton míří. „Myslíš, že věž je ,vysoká stráž‘ z Anniny básně?“

„Dává to smysl, ne?“

„Jo, dává,“ usmála jsem se. „Dobrá práce. Aspoň víme, kde začít.“

„A co pole kostí? Nějaký nápady?“ zeptal se Ben.

„Ne,“ připustil Hi.

„Zatím ne,“ řekl Shelton.

„Hledejte dál.“ Zívla jsem, vyčerpaná po dalším dlouhém dni. „Promluvíme si zítra ráno.“

„Počkat!“ Chance se na mě překvapeně podíval. „To jako ani slovo o tom, co se stalo ve srubu?“

„A k čemu?“ řekl Ben. „Nevíme, kdo to byl.“

„Ted patříš k nám, kámo.“ Hi si sfoukl neviditelné smítko z ramene. „Nebuď taková citlivka.“

„Pravda.“ Shelton se praštil pěstí do hrudi. „My tě ochráníme.“

„Dobrou noc, tvrďáci.“ Odpojila jsem se.

Chance si hodil nohy na pohovku. „Co teď?“

„Do zítřka do večera budem nenápadný. Ty se schováš tady.“

„Ale já se nudím. Nemáš tady Wii nebo něco takovýho?“

Otevřely se hlavní dveře. Kitův hlas se nesl po schodech. „Nechceš se podívat na reprízu Studia 30 Rock?“

„Už jdu!“ Otočila jsem se a zašeptala: „Přečti si knížku. Na poličce mám Deník Bridget Jonesové. Bude se ti to líbit.“

Zavírala jsem dveře, akorát když zaúpěl.

PADESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

V

yrazili jsme následující den po půlnoci.

Tiše jako myšky jsme se s Chancem plížili dolů. Kit si šel brzy lehnout a obvykle spí jako dřevo. I tak mi při každém zavrzání podlahy poskočilo srdce.

V obýváku k nám doťapkal Coop a tiše zakňučel.

„Zůstaň, hochu.“ Dovedla jsem ho zpátky na pelíšek a modlila se, aby spolupracoval. Potom jsme s Chancem vyklouzli předními dveřmi a rozběhli se k molu.

Ben už byl na palubě Sewee a znovu kontroloval nářadí, které jsme dali dohromady odpoledne. Shelton a Hi dorazili o chvilku později. Odrazili jsme od břehu a vypluli na sever k Bullovu ostrovu.

Nízko na západním horizontu visel měsíc v úplňku. Jasno. To se hodilo. Zářil jako obrovské bílé oko, takže nás zbavil nutnosti rozsvěcet baterky.

Pluli jsme potichu, každý zabraný do vlastních myšlenek. Jediná slova, která tu a tam zazněla, se týkala navigace.

Ben projel ústím přístavu, obeplul Sullivanův ostrov a zamířil zpátky do zátoky. Rozhodli jsme se využít Intracoastal Waterway − kombinace přírodních a umělých kanálů táhnoucí se mezi bariérovými ostrovy a pevninou. Cesta po otevřeném moři byla po setmění příliš riskantní.

Zanedlouho jsme se ocitli u Claybourneova srubu, ze kterého jsme včera v noci utíkali. Dům byl tmavý a tichý. Sewee pokračovala na sever a na pravoboku míjela ostrov za ostrovem. Sullivanův. Isle of Palms. Deweesův.

Pak se kanál zúžil. Křižovali jsme do husté, panenské mokřiny a nechávali za sebou poslední stopy lidského zásahu. Jedinými zvuky, které tu zněly, bylo houkání a pípání nočních ptáků a občasné tlumené šplouchnutí.

Na palubě malého člunu jsme se sesedli blíž k sobě, protože jsme si dobře uvědomovali, že člověk je v téhle divoké, prastaré nížině vetřelcem.

Připadalo mi, že plujeme celou věčnost, když Ben konečně ukázal na černou siluetu po pravé straně.

„Jižní cíp Bullova ostrova,“ řekl. „Většina kopců je na severní straně.“

„Zakotvíme tady?“ zeptala jsem se.

„Musíme se dostat hlouběji do kanálu,“ odpověděl Ben. „Ted to bude trošku hustý, ale vede to do Seweeského zálivu. Odtamtud už si zkrátíme cestu mokřinou a vylodíme se na pláži.“

„Pospěš si.“ Hi se rozmáchl do šera, které nás obklopovalo. „Připadám si tu jak v přiblblým Jurským parku. Nechci se nechat sežrat velociraptorem.“

Vpluli jsme do úzkého kanálu s klenoucími se stromy, které tlumily měsíční světlo a obalily naše plavidlo temnotou. Zpomalovali jsme a moje úzkost narůstala.

Nakonec se kanál vléval do širokého přílivového jezera. Objevilo se pomlácené molo. Ben zajel ke břehu a pak zatočil do sítě úzkých říček. Shelton seděl vedle něj a navigoval podle gépéesky v telefonu.

Chvíli jsme kličkovali a poté vpluli do Bullova přístavu. Slyšela jsem, jak kousek od nás hučí Atlantik.

„Támhle je,“ Ben ukázal na pevninu před námi. „Oneiscau. Bullův ostrov.“ A pak se zeptal Hie: „Máš po ruce mapu?“

„Jo.“ Hi poklepal na svůj chytrý telefon.

„Kudy?“ zeptal se Ben. „Ostrov má jenom jedno molo.“

„Měli bychom zakotvit blízko strážní věže,“ mumlal Shelton. „Drž se co nejblíž.“

„Proč?“ chtěl vědět Hi.

Sheltonovy zuby se zableskly v měsíčním světle. „Říkej tomu třeba předtucha.“

„Mohl bys být sdílnější?“ řekla jsem. „Nemáme moc času.“

„Zatím ne. Ale mám nápad. Poslechněte mě.“

„Poslechnout tě znamená se namočit,“ brblal Hi. „Tak snad to bude stát za to.“

Shelton plácl Hie po rameni. „Vidět tě v mokrým tričku je dostatečná odměna.“

„Kudy je to k pevnosti?“ zeptal se Ben.

„Ostře na pravobok.“ Hiovy rysy zářily ve světle telefonu modře. „Věž je u severovýchodního výběžku ostrova.“

Ben proklouzl s lodí kolem hustého lesa rostoucího těsně u břehu. Virginské duby a palmy se tu střídaly s cedry, borovicemi kadidlovými a rozlehlými magnoliemi. Propletený podrost blokoval výhled na vnitřní část ostrova. Jako na Loggerheadu, napadlo mě.

Sewee se plazila dopředu a les předával vládu bažině. Reka tu byla mělčí. Z vody vyčnívalo rákosí a spartina. Žáby kvákaly. Hmyz bzučel a pískal všude kolem nás.

„Bullův ostrov má obrovskou aligátoři populaci,“ zašeptal Ben. „Tak... bacha... oči na stopkách.“

„Bažiny mi fakt lezou na nervy,“ mumlal Shelton. „Vážně.“

„Támhle.“ Hi ukázal na ostrov, kde se přibližně ve vzdálenosti čtyř set metrů tyčil kopec. Na vrcholku zalitém měsíčním světlem trůnila zubatá silueta.

„Tudy to na břeh nepůjde, je tu moc bahna.“ oznámil Ben.

„Pokračuj ještě kousek na sever.“ Hi zíral do telefonu. „Je tam pláž.“ Shelton horlivě přikyvoval. „Tady teda plavat nebudu. Vypadá to jako krokodýlí kuchyně.“

Po pěti minutách jsme se dostali na bílou pláž táhnoucí se po severním okraji ostrova. Po dvaceti metrech do vnitrozemí se řada po hlavu vysokých dun spojovala s travnatou plání. Kopec osvícený měsícem se rýsoval vzadu jako rozmazaný stín.

Ben zajel se Sewee co nejblíž ke břehu.

„Támhle vede cesta z pláže.“ Hi si strčil telefon do kapsy. „Věž je asi osm set metrů daleko.“

Chance si prohlížel pláž. „Kdo tady žije?“

„Zvířata,“ řekl Ben.

„Mohl bys být trochu konkrétnější?“

„Na webu rezervace se psalo o jelenech, mývalech, aligátorech a menších potvorách, jako jsou veverky liščí a ještěrky.“ Shelton si rozvazoval tenisky. „Ale nejvíc je na Bullově ostrově ptáků. Přes dvě stě druhů.“

„Kachny, ostralky, tetřevové.“ Ben vypnul motor a vyhodil kotvu. „Sluky, vodouši, pěnice, vrabci, datli. Teda, ne že bys ty poznal rozdíl.“

„Klidně pokračuj,“ varoval ho Chance, „ale pak se nediv, když ti jednu vrazím.“

„Dost!“ řekla jsem. „Jde se na pláž.“

Rozdělili jsme si věci. Pak jsem s teniskami pověšenými kolem krku a nářadím na zádech skočila do vln a trmácela se ke břehu. Kluci šli těsně za mnou.

Na souši jsem shodila náklad a natáhla si ponožky. Ostatní se usadili v půlkruhu, aby si obuli boty. Velký měsíc osvětloval krajinu tajuplnou modrou září. Baterky jsme měli zatím zhasnuté.

„Kde přesně je ta věž?“ zeptal se Ben.

„Támhle v kopcích.“ Hi ukázal přes duny na jih. „Za pláží je dlouhá travnatá louka. Odtamtud vede stezka do lesa. Věž by měla být někde po cestě.“

„Půjdu napřed.“ Ben si přehodil přes rameno můj pytel s nářadím. „Jestli se nevrátím do deseti minut, vyražte za mnou na jih.“ S těmito slovy zmizel za nejbližší dunou.

„To je vždycky takový?“ zeptal se Chance.

Nikdo se nenamáhal s odpovědí.

Jednu tenisku jsem měla zavázanou, když jsem vlevo zaslechla jemné šustění.

Upřeně jsem se zadívala na pláž.

Nic než písek zalitý měsíčním světlem.

Druhou botu jsem měla zpola obutou, když to mezi dunami zasvištělo. S nastraženýma ušima jsem hledala, odkud zvuky přicházejí.

„Bene?“ zavolal váhavě Shelton.

Dva body žlutého světla ve tmě. Zmizely.

„Kdo to byl?“ zašeptal Hi.

„Pst!“ Napínala jsem sluch, abych pronikla do tmy kolem nás.

Z porostu vysoké trávy vyrazily dva stíny. Blikly čtyři jantarové tečky. Tentokrát blíž. Uletěly stranou. Zmizely.

Mozek si doplnil prázdná místa.

Oči. Krouží kolem.

Už jsem chtěla varovně zasyčet, když jsem zaslechla vrčení. Ztuhla jsem.

K prvnímu hlasu se přidaly další a vytvořily děsivý, kvílivý chór. Chance se přikrčil. „Ať už je tam cokoli, moc spokojeně to nevypadá.“

„O jedné věci jsem se zapomněl zmínit.“ Měsíční světlo se Sheltonovi odráželo od brýlí. „Rezervace se příští rok chystá na ostrově obnovit populaci vlků červených.“

„Jak se zdá, tak předhonili plán,“ zašeptal Hi.

Přes duny skákaly tři siluety. Štíhlé. Čtyřnohé.

„Támhle!“ Hi ukázal doprava. „Vlci. A velký.“

Chance mávl vlevo. „Támhle taky.“

Zhrozeně jsem přihlížela, jak se přímo přede mnou zhmotnil stín. Mozek načítal detaily. Velká trojúhelníkovitá hlava. Silné přední tlapy. Mohutný svalnatý trup.

Vlk. Samec. Obrovský.

V bledém světle měsíce jsem rozeznala i zbarvení. Skořicově hnědé břicho a nohy. Černý hřbet a ocas. Bílý čenich.

Mozek hodnotil statistické údaje. Délka: půldruhého metru. Váha: čtyřicet kilo.

Mandlové oči si mě prohlížely.

„Klídek, obříku.“ Udělala jsem malý krok vzad, ruce podél těla. „Jsme kámoši.“

Objevil se druhý vlk, pak třetí. Všichni se podobali vůdci smečky, ale byli menší.

Stála jsem tváří k vlkům, Hi a Shelton vedle mě z každé strany, Chance krok za mnou. Kde je Ben?

„Další vpravo,“ zašeptal Hi.

„A vlevo,“ řekl Shelton. „Chodí sem a tam.“

„Můžeme doplavat k lodi,“ sykl Chance. „Vodu nesnášejí, že jo?“

„A co Ben?“ Hiovi přeskočil hlas.

„Všichni se uklidněte,“ řekla jsem. „Vlci červení na lidi neútočí.“

„Seš si jistá?“ skřehotal Hi. „Tenhle na mě civí, jako bych byl mražená večeře.“ Vlci vypadali rozrušeně. I když Bílý čenich seděl klidně, ostatní kroužili kolem, vrčeli a čmuchali a házeli pohledy na noční oblohu.

Najednou se mi rozsvítilo.

„Úplněk,“ zašeptala jsem. „Jsou nervózní.“

„Skvělý,“ sténal Shelton. „Teď nás sežerou.“

Bílý čenich se znenadání postavil. Naježil se. Sklopil uši. Ocas ve vodorovné poloze.

Ach jo.

Zbytek smečky ztuhl.

„To není dobrý,“ řekl Hi. „Kam se kope útočící vlk?“

Shelton mě zatahal za ruku. „Promluv s nima, to přece umíš. Uklidni je.“

„Co to meleš?“ Chanceův obličej se leskl potem.

Ale já věděla, co Shelton myslí.

Ujistila jsem se, že mám Chance za zády, zklidnila jsem myšlenky a uzavřela přístup všem smyslovým vjemům.

KLAP.

Psí DNA se probudila k životu. Záblesk mnou projel a svět se zaostřil.

Ale něco bylo jinak.

Oproti dřívějším zápasům tentokrát proměna proběhla divoce a chaoticky. Na ostří nože.

Tělo mi pulzovalo mnohem větší silou než dřív. Mozek zaplavily informace. Skoro jsem ztratila kontrolu.

Bílý čenich ztuhl, dvakrát zaštěkal a vyskočil směrem ke mně.

„Jsem tam.“ Sheltonův hlas zněl přidušeně. „Ale skočil jsem hodně vysoko.“

„Pořádně to tu svítí,“ drmolil Hi. „Až moc. Co se děje?“

Pozorovala jsem nabuzené vlky a vzápětí mi to došlo.

„Úplněk,“ zašeptala jsem. „Určitě ovlivňuje záblesky. Dráždí vlčí DNA.“

„Co to žvaníte?“ Chance nemohl zezadu vidět naše oči. „Měli bysme se pakovat na loď.“

Bílý čenich stáhl pysky. V měsíčním světle se zaleskly zuby šelmy. Vrčel a ježil se.

Hlavně opatrně.

Bílý čenich si nás měřil jako rivalskou smečku, která mu obsadila území. On byl vůdce, já byla vůdce. Tohle nebyla Šepta, zvíře zvyklé na lidi. Tohle byl divoký tvor, který se cítí ohrožený a instinktivně brání svou rodinu.

Posunula jsem se o centimetr vpřed a silou vůle přesvědčovala vlky, aby pochopili.

Nechceme vám ublížit.

Mozek to zkoušel, až našel neviditelnou bariéru blokující mé myšlenky od zbytku světa. Zatlačila jsem.

Hi a Shelton se posunuli blíž. Zkusila jsem to. Skoro jsem tam byla. Ale nepodařilo se. Přes veškeré úsilí stěna oddělující naše psýché nepovolovala. Nedokázala jsem propojit naše mozky.

Zklamaně jsem vyslala vzkaz ven k Bílému čenichovi.

O moje vědomí se otřelo jiné, pradávné. Kontakt.

Projel mnou elektrický záchvěv, jako kdyby se naše myšlení propojilo.

Nechceme vám ublížit.

Bílý čenich se na mě díval, o krok ustoupil, zvedl čumák a zavyl. Zbytek smečky se přidal k pronikavému kvílení.

Nechceme vám ublížit.

KLOP.

Padla jsem na kolena. Shelton vedle mě se třásl. Hiram sípal a plival.

„Co se děje?“ Chance neměl daleko k panice. „Jste v pohodě, lidi?“

Vyštrachala jsem se na nohy a oči nespouštěla z čtyřnohých hostitelů.

Bílý čenich si mě měřil ještě chvilku, pak se otočil a odklusal do dun. Ostatní vlci ho svorně následovali.

„Utekli.“ Chance se nervózně rozesmál. „Jen tak. Utekli.“

„Jo,“ supěla jsem. „Jen tak.“

Hlava se mi točila. Obrátila jsem se a zvracela do písku.

PADESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

P

řešli jsme duny a já si všimla Bena, jak se řítí dolů po cestě.

„Co se stalo?“ Tvář měl staženou starostí. „Jste všichni v pořádku?“

„V poho,“ řekla jsem. „Narazili jsme na vlčí smečku, ale v klidu odešli. Mně se udělalo zle.“

Ben se na mě tázavě podíval, ale kvůli Chanceovi se nevyptával. Ukázal za sebe, odkud přišel. „Našel jsem věž.“

Všimla jsem si, že Ben má prázdné ruce. „Kde je nářadí?“

„U pevnosti. Měl jsem najednou... pocit, že potřebujete pomoct.“

„Telepatie?“ dloubl si Chance. „Na koho působíš v Super Bowl?“ Ben stiskl čelist. „Zapomeň na to. Jdeme.“

Kráčeli jsme po měsícem osvícené stezce dolů do bažinatějšího terénu. Vyhladovělý hmyz začal hodovat a rozeslal pozvánky všem přátelům a příbuzným. Několikrát jsme se zastavili a nastříkali repelentem. Ben si cestou pohvizdoval písničku Já dělám na dráze.

„Zapomínáš, že nás třeba někdo sleduje?“ stěžoval si Shelton.

„Na tomhle ostrově je určitě tisícovka aligátorů,“ opáčil Ben. „Nerad bych překvapil některýho z nich, co si hodil šlofíka tady na cestě.“

Po dalších deseti krocích si začal Shelton pobrukovat Kdo vypustil psy? Podél stezky se vinul potok a na konci se vléval do většího jezírka. Od břehu se zvedal prudký svah, který jsme viděli z lodi.

„Věž musí být nahoře.“ Ben ukázal na hřeben. „Nejvyšší bod na míle daleko.“

„Tady je značka.“ Shelton otřel destičku a pak ji nahlas přečetl. „,Na tomto místě se sedmnáctého března šestnáct set sedmdesát vylodili první evropští osadníci Jižní Karolíny, kteří posléze založili Charles Town.‘ Teda lidi, to je starý!“

„Tudy.“ Ben nás vedl po užší stezce větvící se směrem k vodě. Shelton začal pobrukovat hlasitěji. A rozklepaněji.

Po dvaceti metrech jsme došli k patě kopce. Ben sebral nářadí z místa, kde je předtím nechal, a začal šlapat po rozmlácené cestičce, kterou skoro nebylo vidět.

Šplhali jsme nahoru a mně se v hlavě hromadily otázky.

Annina básnička je kódovaná a vágní. Máme správný překlad? Jsme na správném místě? Co bychom měli dělat dál?

Bullův ostrov je velký. Celé roky tu můžeme kopat na náhodných místech a stejně nemusíme nic najít. Abychom měli nějakou naději, potřebujeme rozluštit hádanku a najít stopy.

Nahoře jsme se zastavili, abychom popadli dech a rozhlédli se kolem. Vrcholek kopce zdobil kruh z kamenů. Z vyhlídky byl vidět celý ostrov.

„Koukněte.“ Shelton klesl na kolena vedle jednoho balvanu. „Jsou vytesané, aby do sebe zapadaly. To musí být základy věže.“

„Fajn.“ Hi kruh obešel. „Co teď?“

„Soustředíme se na básničku,“ řekla jsem. „První verš zní: ,Za dne vysokého měsíce Ostrovní lid vyhledej‘.“

„Úplněk na Bullově ostrově,“ řekl Shelton. „Odškrtnuto.“

„Takže se přesuneme na druhý řádek,“ řekla jsem. „Staň na vysoké stráži, drž se své víry a do moře shlédni.“

„Doufejme, že na vysoký stráži stojíme,“ řekl Hi. „Teď nesmíme ztratit víru a máme shlédnout do moře. Ať už to znamená cokoli.“

„Poslední část je lehká,“ poznamenal Chance. „Je to Atlantik.“ Všichni jsme se zadívali na černý oceán hrající duhovými barvami, který se na východě táhl do nekonečna.

Za jezírkem, pod nízkým zalesněným hřebenem jsem dokázala rozeznat smetí naplavené příbojem.

Několik dlouhých minut jsme si prohlíželi východní krajinu a hledali inspiraci. Nenašli.

„Hm.“ Hi zašoupal nohama. „O.k.“

„Přeskočili jsme prostřední část,“ připomněl Shelton. „Nějakým způsobem se máme držet svojí víry.“

„Což znamená?“ Chance zkřížil paže.

„Zatím byla všechna vodítka Bonnyové doslovná,“ podotkla jsem. „Co nemáme ztratit? Čeho se máme držet?“

Hi zadržel dech a pak začal hrabat v mém batohu. „Druhý verš na mapě pokladu zněl podobně.“

Jasně! Připadala jsem si jako tupec. „Hádanka s mostem.“

„Přesně.“ Hi vytáhl mapu a zadíval se na ni. „Tady to je. Bonnyová použila slova ,věrný služebník‘, aby popsala správnou páku, za kterou se má zatáhnout.“

„Páka ve tvaru jejího keltského kříže!“ Shelton se tahal za ušní lalůček dvojnásobnou rychlostí.

„A my ten kříž máme,“ prohlásil Ben. „Skutečný předmět.“

„To dává smysl.“ Chance vytáhl kříž z batohu a podal mi ho.

„Kříž je klíčem ke všemu,“ řekla jsem. „Annin prubířský kámen. Symbolický výraz její víry.“

„Nebudeme tady jenom tak stát!“ Shelton byl v ráži.

„A co máme dělat?“

Nikdo neuměl odpovědět.

„Prober znovu instrukce,“ navrhoval Ben. „Slovo po slově.“

Za zkoušku to stojí.

„Staň na vysoké stráži.“

Došla jsem doprostřed kopce.

„Drž se své víry.“

Oběma rukama jsem uchopila kříž a podržela ho před sebou.

„Do moře shlédni.“

Otočila jsem se na východ, čelem k Atlantskému oceánu.

V téhle pozici jsem se dívala přes ostrov zalitý měsícem. Hledala. Ruce mi za chvilku ztěžkly.

„Co dál?“ řekla jsem nakonec.

„Vidíš něco neobvyklýho?“ Hi si stoupl vedle mě. „Jestli je poklad schovaný pod zemí, to místo musí být nějak označený.“

„Pokud už není pryč,“ řekl Ben. „Básničku napsala před třemi sty lety.“

„Ale nic se nezměnilo!“ fňukal Shelton. „Nikdo tu nestavěl. Žádný domy. Žádná kanalizace. Žádný kabely Time Warner.“

Studovala jsem panoráma pod sebou. „Hii, co vidím?“

„Jack’s Creek. Je to bažinatý jezírko, co připomíná amébu s chapadly. Mělká voda, písečný naplaveniny a malý ostrůvky.“

„Tam asi žijou aligátoři,“ řekl Chance.

„Dost blbý místo na uschování cenností,“ podotkl Ben. „Už je nikdy nedostaneš zpátky.“

„Co je za Jack’s Creek?“ chtěla jsem vědět. „Přímo na východ.“

Hi se podíval na telefon. „Je tam hřeben a pak široká pláž.“

„Počkejte!“ vypískl Shelton. „Zapomněl jsem vám něco říct.“

„Času dost,“ popíchla jsem ho.

„Zatím jsme jeli podle Anniny básničky, ale zbývá ještě jeden řádek.“

„To máš pravdu.“ Odrecitovala jsem poslední část překladu tetičky Tempe. „Přes pole kostí nechť tě čisté srdce vede.“

„Ten pás támhle dole?“ Shelton ukázal na pláž posetou odpadky z Atlantiku. „Jmenuje se to Rakviště.“

Projel mnou skoro elektrický záblesk. „Proč?“

„Turistické webovky uvádějí tuhle pláž jako největší atrakci na Bullově ostrově. Písek je posetý mrtvými stromy a větvemi, takže to vypadá jako hřbitov polopohřbených monstrózních kostí.“

„Všechno pasuje!“ zvolal Hi. „Určitě jsme na správným místě.“

„Ale nevíme, kde kopat.“ Chance byl zklamaný a protivný.

„Nevšim jsem si, že bys nějak pomoh,“ řekl Ben. „Pořád si jenom stěžuješ.

Nevěnovala jsem jejich hašteření pozornost.

V mozku mi vířilo. Slaboučký náznak pochopení. Co? Co to říkal Shelton? Turistické webovky? Annina báseň?

Marné. Myšlenka odmítala vyplout na povrch.

„Ticho!“

Viráti ztichli. Chance začal protestovat, ale pak si to raději rozmyslel. „Nech Tory přemýšlet,“ zašeptal Hi. „Věř mi, to je to nejlepší, co

máme.“

Odhlušila jsem jejich hovor. Něco ohledně posledního řádku ve mně pořád hlodalo.

„Přes pole kostí nechť tě čisté srdce vede,“ opakovala jsem si. „Shelton má pravdu, určitě to souvisí s Rakvištěm. Ale báseň nás vedla nejdřív na strážní věž.“

Mluvila jsem nahlas a skládala fakta dohromady jako kostičky lega, abych dostala podvědomou myšlenku na povrch.

„Drž se své víry a do moře shlédni. Mám stát tady, ale to, co chci, je dole na pláži. A potřebuju kříž, abych to našla.“

Kříž. Proč je tak důležitý?

Otáčela jsem Anniným předmětem. „Horní rameno je ohnuté,“ řekla jsem. „Proč?“

Ozdoba? Nejspíš ne. Jemná křivka činila kříž zcela jedinečným.

Oběma rukama jsem kroutila křížem. Krystal v kruhu uprostřed se zaleskl v měsíčním světle.

Najednou to do sebe zacvaklo jako zoubky v sejfu Hollise Claybournea.

„Anne,“ zašeptala jsem do noci. „Už rozumím.“

Kluci mě tiše pozorovali, jak kráčím k okraji kopce.

„Za dne vysokého měsíce Ostrovní lid vyhledej,“ recitovala jsem. „Staň na vysoké stráži, drž se své víry a do moře shlédni.“

„To už jsme udělali.“ Netrpělivý Chance začal znovu s tím, co už bylo dávno pryč.

Ostatní viráti ho syčením umlčeli.

„Klíčem ke všemu je kříž.“ řekla jsem. „Poslední řádek říká: ,Přes pole kostí nechť tě čisté srdce vede‘.“

„Bezva. A jak nám to pomůže?“

„Koukni na kříž, Chanci. Dovnitř toho kruhu. Co vidíš?“

„Ten křišťál? To je to čisté srdce?“

„Proboha,“ vydechl Shelton. „Tys na to přišla.“

Hi zavrtěl hlavou. „Jsem mimo. Jak nás to může vést?“

„Co je ti na tvaru divné?“ pomalu jsem otáčela křížem sem a tam.

„Je ohnutý,“ řekl Ben.

„Přesně tak. A proč je ohnutý?“

Držela jsem ho v úrovni očí a zírala na krajinu pod sebou.

V hrudi jsem ucítila zážeh, jako kdyby mi tam někdo škrtl sirkou.

Na obou stranách Jack’s Creek se zvedaly stejné vyvýšeniny. Vypadaly divně, jako by do nížinné krajiny vůbec nepatřily.

Nastavila jsem vodorovné rameno Annina kříže tak, aby se s nimi vyrovnalo.

Dokonalé.

„Co to děláš?“ zeptal se Chance.

„Kříž nám ukáže, kde je poklad.“

Hiovi to došlo jako prvnímu. „Drž ho rovně. Jestli ramena odpovídají topografickým rysům, tenhle kopec bude spodní bod.“

Udělala jsem, co mi radil, ale horizontální rovina se mi tím rozpadla. „Takhle mi to nepasuje.“

Ben se plácl do čela. „Jsme moc nízko. Na kopci byla přece věž.“

„Rozdíl ve výšce nebude velký,“ zvolal Shelton. „Martellovy věže byly v podstatě robustní kamenné bunkry. Podlaha mohla být tak o metr nebo dva výš.“

„Zvedni mě,“ řekla jsem Benovi.

„To myslíš vazně?“

„Jasně že to myslím vážně!“

Chance si klekl. „Vylez si na mě, jsem největší.“

Přehodila jsem nohy Chanceovi přes ramena. Snadno vstal a chytil mě za kotníky, aby mi pomohl držet rovnováhu.

Zvedla jsem kříž. Z nové pozorovatelny už vyvýšeniny vytvořily dokonalý tvar.

S bušícím srdcem jsem přivřela jedno a zavřela druhé oko a hledala poslední kousek.

Horní zub se musel s něčím vyrovnat.

Ukázala jsem k temnému místu na hřebeni před Rakvištěm. „To je voda?“

„Mokasínový rybník,“ odpověděl Hi.

„Udělej dva kroky vlevo,“ nařídila jsem Chanceovi. „A teď půl kroku zpátky.“

Najednou do sebe všechno zapadlo jak ulité. Zvlněné rameno kříže splynulo s rybníkem.

Upírala jsem tam pohled. Měsíc v úplňku byl přímo za mnou, dost jasný, aby vytáhl detaily ze stínů.

„V rybníce je ostrůvek,“ vyjekla jsem. „Třetí hromada kamení.“

Tři kupy balvanů.

Dokonale souhlasily se třemi konci Annina kříže.

Náhoda? Vyloučeno.

„Nechť mě vede čisté srdce.“ Podívala jsem se přes křišťál uprostřed kruhu.

A neviděla nic.

„Tory!“ Hi ukazoval na spodní stranu kříže. „Není to svisle.“

„Mám to.“ Srovnala jsem kříž do vzpřímené pozice a znovu našla tři body.

Paprsek měsíčního světla vystřelil z křišťálu a prořízl oblohu. „Proboha!“ vypískl Shelton.

„Se picnu.“ Hi.

„Úplněk,“ vydechl Ben.

Disk osvětloval místo v dálce.

Natáhla jsem krk, abych viděla, a bála se, abych neztratila správnou orientaci. Byl to obrovský strom, bílý jako kost s větvemi rozbíhajícími se jako satanské prsty.

„Mám to!“ zašeptala jsem.

Měsíc se pohnul na své dráze a paprsek slábl. Všemi silami jsem se snažila zachytit každý detail, protože jsem věděla, že jinou šanci už nedostanu. „Přestaň se vrtět!“ Chance mi položil ruku na záda, aby mě zklidnil. „Funguje to!“ vřeštěla jsem a točila se radostí. „Vím, kde kopat.“

A pak jsem se zřítila dolů.

Benovi s Hiem se podařilo mě chytit. Chance tolik štěstí neměl. „Díky, kluci.“ Ležel na zádech a třel si rameno. „Nedělejte si se mnou starosti.“

„Uklidni se,“ řekl Shelton. „Pustil jsi naši neohroženou šéfku.“ Chance se ušklíbl. „Kdybychom se takhle přetlačovali v rybníce, nevydržela by ani vteřinu.“

„Vím, kde kopat! Vím, kde kopat!“

„Kde?“ zeptali se jako jeden.

„Na Rakvišti.“

PADESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

B

en trval na tom, že se vydáme zpět k Sewee a dál půjdeme po pobřeží.

„Nemůžeme chodit v noci po cestičkách ve vnitrozemí,“ řekl. „Sice je úplněk, ale dole v bažinách nic neuvidíš.“

„Jenom pro vaši informaci, těm mokřinám se říká Aligátoři alej,“ dodal Hi.

„Ne, díky.“ Shelton si přehodil batoh přes rameno. „Delší cesta bude fajn.“

Vraceli jsme se po vlastních stopách a pak se napojili na pěšinu podél pobřeží. Měsíc už zabíral polovinu oblohy. Oceán byl plochý a hladký jako sklo, vzduch nehybný a dusný. Všichni komáři z okolí si pochutnávali na naší upocené kůži.

Po půl hodině jsme se dostali na jih k Rakvišti.

„Musím to říct.“ Hi ukázal na strašidelný pás země před námi. „Tohle je nejhrozitánštější místo na světě. Fakt jsem rád, že jsme si sem vyšli v noci.“

Na pláži ležely stovky padlých stromů, všechny vybělené sluncem a slanou vodou. Název místa byl dokonalý. Sukovité kmeny. Zkroucené větve. Písek posetý děravými mušlemi a kostrami dávno mrtvých korýšů. Vypadalo to tu jako na třetihorním hřbitově.

„Rozdělíme se,“ řekla jsem. „Hledejte velký strom s větvemi, co se roztahují jako vlasy na hlavě Medúzy.“

Prolézala jsem Rakviště a každých pár metrů se zastavila, abych zkontrolovala pozici kopce za rybníkem. Nakonec jsem našla svůj cíl.

O samotě stojící zkamenělý cedr.

Zvětralý starý kmen měřil snad tři metry v průměru. Dva metry nad zemí se dělil na pět větví, které se vlnily nízko nad pískem. Všechny se natahovaly dovnitř ostrova, jako kdyby chtěly utéct před mořem.

Celý strom tvořil obrácené V deset metrů široké v nejvyšším bodě.

„Ďáblova ruka,“ vykřikl Ben. „No jasně!“

„Ještě jednou?“ řekl Hi.

„Seweeská legenda!“ Ben zapumpoval pěstí. „Pamatujete, co mi říkal strýček? ,Když noční nebe vzplálo jako za dne, planoucí duch vystoupal na pole kostí a ozářil ďáblovu ruku.‘ Určitě je to ten strom.“

Další kousek zapadl na místo. „Anne Bonnyová měla dlouhé rusé vlasy jako plameny. Ten příběh určitě popisuje noc, kdy zakopávala poklad.“

„Seweeové tu historku přidali do své ústní tradice.“ Ben mi stiskl rameno. „Kopat se bude tady.“

„Fajn, takže tenhle kus dřeva je ďáblova ruka.“ Chance si měřil cedr. „Kde začneme?“

Ben rychle obešel strom a proplétal se přitom mezi zkroucenými mrtvými větvemi a přeskakoval je.

„Všechny větve ukazují k ostrovu,“ řekl, když skončil. „Tři napravo, dvě nalevo. Na straně k moři nic zvláštního není.“

Vstoupila jsem dovnitř a zády se opřela o kmen. Uhnízděná mezi starodávnými větvemi jsem si připadala v bezpečí a chráněná před větrem i přílivem.

Kdyby to byl můj poklad, zakopala bych ho tady.

Nakreslila jsem do vlhkého písku čáru. A kolmo přes ni druhou.

„X, to je naše místo.“

„Určitě kopeme blbě!“ Chance vyhodil lopatu z jámy a vyskočil ven. „Nic tu není.“

„Vlez tam zpátky,“ usadil ho Ben. „Jsme teprv metr a půl pod zemí.“

„A našli jsme prd.“ Chance roztáhl ruce. „Už se tu dřem přes hodinu.“

„Sotva jsem se zpotil. Nebuď taková bábovka.“

Prostor mezi větvemi se proměnil v improvizované vykopávky. Kbelíky, lopatky a další nářadí leželo rozházené po písku. Elektrická svítilna visela na silné větvi a osvětlovala vnitřek prohlubující se jámy.

„Co když to není ten správnej strom?“ mumlal Chance. „Ale i kdyby byl, stačí, abysme se někde netrefili o metr, a budeme kopat rovnou vedle toho, co tam dole je. Jestli tam vůbec něco je.“

Hi a Shelton se opírali o kmen, v rukou lana, kbelíky u nohou. Moje úloha byla... spíš dohlížecí.

„Je to správný místo,“ řekla jsem. „Jsem si naprosto jistá.“

„Jak to?“ Chance zkřížil paže. „Přesvědč mě.“

„Strom má rozsáhlý kořenový systém, ale ani jeden kořen tudy nevede. A je odsud vidět přímo na věž.“

„To je všechno?“ zeptal se nevěřícně Chance. „To je ta tvoje brilantní úvaha? Z tý věže je vidět stovka uschlejch stromů!“

„Kříž ukázal na tenhle strom a kopeme na jediným rozumným místě v jeho blízkosti.“

Chance mávl na Hie a Sheltona. „Proč nekopou taky?“

„Drží bezpečnostní lana.“ Ben vyhodil lopatou hlínu přes rameno, takže Chance musel uskočit stranou. „Písečný díry jsou dost nebezpečný. Kdyby se zbortila strana jámy, budem potřebovat někoho, kdo nás vytáhne.“

Chance se ušklíbl. „Tlusťoch a párátko?“

Hi se naježil. „Jsme silnější, než vypadáme.“

„Klidně si krafej,“ řekl Shelton. „My se kvůli tobě rozčilovat nebudem.“

„Tak dost.“ Ukázala jsem zpátky do jámy. „Kopej.“

Další hodina. Další metr a půl.

Hi a Shelton se opírali o strom. Udělali si přestávku ve vytahování kýblů. Ben a Chance výrazně zpomalili.

Nikdo se mi nedíval do očí. Cítila jsem, jak se pomalu formuje povstání.

A měli pravdu.

Měla jsem to odvolat dřív, ale nedokázala jsem se smířit se zklamáním. Byla jsem si tak jistá.

Cink.

„To byla tvoje noha?“ Benův hlas v jámě zněl tlumeně.

„Ne,“ odpověděl Chance. „Na něco jsem narazil lopatou.“

Cink Cink. Cink.

Klink.

„Co to bylo?“

Hiova otázka probrala Sheltona z dřímoty. „Co se děje?“

„Do prdele!“ Chanceův hlas zněl pobaveně.

„Najdi rohy!“ nařizoval Ben.

„Kluci?“ Došla jsem k okraji a zadívala se dolů do jámy. Ben a Chance klečeli a hrabali holýma rukama.

„Jdi dál!“ přikázal mi Ben.

„Rýče!“ vyštěkl Chance. „Rychle.“

„Hned, hned.“

S bušícím srdcem jsem popadla dva rýče a vrátila se k jámě.

„Už se to nese.“ Hodila jsem jim nářadí. „Co jste našli?“

Žádná odpověď.

Z jámy létal písek a bahno.

„Je to dřevěný,“ vyjekl Ben. „A myslím, že je to nějaká bedna.“

„Lano!“ volal Chance. „Musíme to vytáhnout nahoru.“

Shelton popadl dva svinuté nylonové provazy a hodil je dolů. Za chvíli smyčky vylétly zpátky nahoru.

„Jeden konec si tam nech, blbečku!“

„Promiň, kámo!“ Shelton nadskakoval a Hi se ho pokusil zklidnit gestem obou rukou.

Spustila jsem jeden konec obou lan. Ben a Chance pracovali rychle a pronášeli slova, která jsem neslyšela. Nepřátelství bylo zapomenuté. „Hotovo,“ zařval Chance. „Spusťte eskalátor.“

Shelton, Hi a já jsme popadli skoro dvoumetrový špičatý naplavený kmen, který jsme umístili vedle jámy.

„Můžeme?“ zeptala jsem se.

„Můžeme,“ odpověděli všichni najednou.

Společnými silami jsme posunuli jeden konec kmene do díry. Ben a Chance našlápli na provizorní žebřík a pak opatrně vyšplhali nahoru. Jakmile byli oba v bezpečí, vytáhli jsme kmen. Jáma držela.

„Něco jsme našli!“ Ben se pokoušel ovládnout svoje vzrušení, ale nedařilo se mu to. „Ať už je tam dole cokoli, určitě to tam dal člověk!“

„Na obou stranách to má držadla, přivázali jsme k nim lano.“ Chance měl kolem předloktí omotané čtyři provazy. „Stačí to jenom vytáhnout.“

„Každý do jednoho rohu,“ nařizoval Hi. „Když zaberem všichni naráz, jáma by se neměla zbortit.“

Tryskem jsme se rozmístili, všichni naplnění horečnou energií. „Otočte se zády k jámě, přehoďte si lano přes rameno a pomalu jděte směrem od ní.“ Hi se po břiše plazil k okraji. „Když se budete hýbat všichni stejně, náklad by měl zůstat vybalancovaný.“

„Můžeme?“ Ben se podíval z jednoho na druhého. Všichni jsme přikývli. „Levá. Levá. Levá,“ udával Hi tempo.

Nejdřív jsem cítila odpor, pak povolil. Ozvalo se slabé škrabání, jako když smirek jezdí po dřevě.

„Levá. Levá. Levá.“

Postupovala jsem po centimetrech dopředu, svaly napjaté.

Něco se zadrhlo a můj kus lana se zasekl.

„Zapojte zádový svaly!“ naléhal Hi. „Už jenom kousek.“

Naklonila jsem ramena dopředu, zabořila paty a vší silou zabrala. Zaslechla jsem cinknutí a pak sypání písku.

„Je nahoře!“ vykřikl Hi.

Ben přivázal lano k větvi a běžel k Hiovi. Blátem obalená bedna visela dva centimetry nad jámou.

„Rychle!“ pištěl Shelton. „Už to dlouho neudržím.“

Ben popadl nejbližší ucho a oběma rukama bednu vyrovnal. Hi ji zachytil na druhé straně.

„Sheltone a Tory, až řeknu tři, povolíte. Chanci, ty drž pevně. Ben a já přitáhneme bednu k sobě.“

„Uno! Dos! Tres!“

Shelton a já jsme pustili provazy a Ben s Hiem táhli náklad k sobě. Bedna sklouzla do písku mezi ně.

A bylo to. Poklad byl náš.

PADESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

S

hlukli jsme se kolem truhly.

Jáma za ní zela jako otevřená rána země. Uschlý cedr se skláněl hned vedle a objímal naši malou skupinku jako obrovská ruka kostlivce.

Měsíc v úplňku vrhal na pláž dlouhé strašidelné stíny.

Natěsnali jsme se ještě blíž k sobě, úžasem nemohli ani mluvit a skoro se nám nechtělo uvěřit, že je naše kořist skutečná.

Našli jsme poklad Anne Bonnyové. Opravdu se to stalo.

Jakmile mi to došlo, začala jsem nehty odlupovat staleté nánosy. Ostatní ruce se ke mně zakrátko přidaly.

Truhla byla tmavě hnědá, vyrobená z dřevěných prken přibitých k pevnému rámu. Postranice a rohy zesílené masivním kováním. Víko vyboulené jako u malé rakve.

Po obou stranách byla přibitá dřevěná ucha. Víko jistil rezavý visací zámek. Truhla musela být hodně stará, ale zároveň pevná a odolná, takže pod zemí přežila několik století.

„Kristepane!“ Chance se tvářil užasle. „Opravdická bedna s pokladem.“

„Jasně,“ smál se Hi. „Sis myslel, že se chceme prokopat do Číny?“

„Až teď mi to došlo.“ Chance si projel oběma rukama vlasy. „Chci říct... hele... právě jsme z písku vytáhli podělanou pirátskou bednu, ty vole.“

„Vím, jak ti je.“ Shelton si tiskl pěsti ke spánkům. „Ve snu by mě nenapadlo, že fakt něco najdeme. Tohle už je jinej tanec!“

Ben poklepal na truhlu. „Masivní.“

„Zkus zámek.“ Byla jsem tak u vytržení, že jsem se na víc nezmohla.

„Tenkrát dělali věci pořádně, aby vydržely.“ Ben zatahal za visací zámek, ale ten nepovolil. „Budeme potřebovat nářadí.“

„Zkus tohle.“ Hi mu hodil lopatu.

Ben ji zaklínil pod západku a zvedl nohu, aby dupl na násadu.

V dunách za námi se ozval hlas.

„To stačí!“

Ben se prudce otočil, lopatu v ruce.

Vyskočila jsem a zhasla svítilnu a pak se pozpátku doplížila k truhle. Chance ztuhl a znejistěl, zamrkal, aby se znovu rozkoukal ve tmě.

Hi a Shelton se přikrčili, oči vykulené strachy.

„Kdo je tam?“ zavolala jsem.

Před námi se táhl krátký úsek pláže vedoucí k dunám. Zezadu nás z obou stran obklopovaly plazící se větve uschlého cedru. Mraky na chvíli zaclonily měsíc, takže pláž byla zastřená a temná.

Tmou se k nám pohyboval stín. Srdce se mi v hrudi prudce rozbušilo. Mraky se rozestoupily a opět se kolem rozlil měsíční svit.

Poznala jsem povědomou postavu.

„Nebudu se tvářit, že jste na mě neudělali dojem.“

Deset metrů od nás stál Chris Fletcher ve vybledlých džínách a tmavé mikině s kapucí a logem univerzity. Ruce měl nacpané v přední kapse.

„Myslím to vážně.“ Nenucený úsměv na jeho tváři vypadal v bledém měsíčním světle zlověstně. „Po pokladu Anne Bonnyové lidi pátrají už staletí. A vy jste ho našli. Bravo.“

„Co tady děláte?“ Pitomá otázka. Ale v tu chvíli mě nic jiného nenapadlo. Chrisova nečekaná přítomnost mi naháněla strach.

„Jen jsem se šel projít. A vy?“

„Takže vy už všechno víte.“ Benův hlas byl jako žula.

„Správně.“ Chrisovy modré oči vypadaly ve svitu měsíce chladně. „Můžeme si ušetřit spoustu keců.“

„Kdo jste?“ Chance nebyl v obraze. „Pracujete v rezervaci?“

„Jmenuje se Chris Fletcher.“ Ben pořád svíral v rukou lopatu. „Dělá si doktorát na univerzitě a pracuje v Charlestonském muzeu.“

„A nezapomínej na moje proslavené strašidelné exkurze.“

Za daných okolností byla Chrisova povznesenost znepokojivá. Instinkt mě zřetelně varoval.

Zachytila jsem Hiův pohled a pohnula rukou za zády. Přikývl a zatáhl Sheltona za rukáv. Společně se začali pomalu sunout pozpátku k jámě.

Já udělala maličký krok vlevo. Chrisovy oči mě sledovaly, ale nepohnul se.

„Poslouchej, doktůrku Chrisi Fletchere,“ začal Chance studeným tónem. „Tohle je soukromá party a tebe nikdo nezval. Takže pokračuj v procházce.“

„To asi nepůjde.“

„Ne? Bene, asi budem muset tadyhle Chrisovi vysvětlit, že už měl bejt dávno pryč.“

Oba kluci vyrazili dopředu. Ben měl pořád v ruce lopatu.

Chris vytáhl z kapsy mikiny poloautomatickou pistoli Glock 20. Kluci se na místě zastavili. Ben upustil nářadí a zvedl obě ruce. Shelton zalapal po dechu. Já upírala oči na hlaveň pistole. Věděla jsem, co umí.

Chris promluvil velmi hlubokým hlasem. „Už tomu rozumíte?“ Chance a Ben ustoupili o pár kroků.

„Fajn.“ Chris pohodil hlavou. „A řekněte tomu tlusťochovi s jeho připosraným kamarádíčkem, aby se tam vzadu přestali plížit.“

Udělala jsem miniaturní krok vlevo. A narazila na větev plazící se po písku.

Utíkej. Sežeň pomoc.

Už jsem se chtěla protáhnout pod větví, když ve tmě vedle mě cosi cvaklo.

Adrenalin mi koloval v žilách. Rychle jsem se otočila.

Sallie Fletcherová se na mě dívala zpod uschlého stromu.

S úsměvem mi svou vlastní pistolí ukázala, abych se vrátila.

„Přijeli sami.“ Sallie se protáhla kolem větve a došla ke Chrisovi. „Jenom jeden člun, kotví u severního výběžku.“

„Nic jiného jsem ani neočekával,“ odpověděl Chris. „Tyhle děcka jsou neuvěřitelně vynalézavý.“

Chance, Ben a já jsme stáli těsně vedle sebe před truhlou s pokladem. Hi a Shelton za námi na druhé straně jámy.

Prokletý strom nás držel v pasti. Jediná cesta ven vedla přímo přes Fletcherovy.

„Co chcete?“ zeptala jsem se.

„Začneme s několika otázkami. Jak jste našli únikovou cestu Anne Bonnyové? Kdo vám řekl, že máte hledat ve vojenském žaláři?“

„Nikdo. Sami jsme na to přišli.“

„V tunelu jste byli vy.“ Benův hlas zněl bez ohledu na okolnosti hrozivě. „Pokusili jste se nás zabít.“

Chris mu nevěnoval pozornost. „Přišli jste na to? To není možné. Se Sallií studujeme Anne Bonnyovou už dva roky. A vy jste akorát šlohli bezcennou mapu.“

„Mapu?“

Sallie se zasmála. „To jste si vážně mysleli, že můžete jen tak ukrást muzejní exponát?“

„Nejdřív jsem si toho nevšiml,“ začal Chris pobaveně. „Ale něco na vás mi připadalo... divný, a tak jsem druhý den zkontroloval sekretář. A hádejte co? Mapa v čudu.“

„Proč jste nenahlásili krádež?“ Byla jsem opravdu zmatená. „Nemohli jsme uvěřit, že jste ji sebrali.“ Sallie potřásla hlavou. „Bylo to tak odvážné, tak lehkomyslné! Napadlo nás, že prostě něco víte. Rozhodli jsme se počkat.“

„Její plán.“ Chris přitiskl manželku k sobě. „A fungoval. Jsem rád, že jsem ji poslechl.“

Celá situace byla neskutečná. Znělo to jako přátelský družný rozhovor. Až na to, že nám na hruď mířily pistole.

„Vás není lehký sledovat.“ Chris se podrbal na bradě. „Lodě. Auta. Zastavárny. Bylo toho moc. Naštěstí jste přišli vy za námi.“

„Exkurze,“ ucedil kysele Ben.

„Vy dva jste sakra mizerný špioni,“ promluvil Hi za mnou. „Příště, až budete někoho sledovat, nechte toho červenýho studebakera doma.“ Chris nakrabatil obočí. „My máme prius, ňoumo.“

„Strašidelné exkurze jsou jenom zástěrka, že jo?“ řekla jsem. „Díky nim jste mohli hledat pod East Bay Street.“

„Jo, hnízdo Stěhovavé dámy,“ přisvědčila Sallie. „Věděli jsme, že Annin tunel musí být u mola v East Bay. Ale prolezli jsme vojenský žalář snad tucetkrát, ale nikdy si nevšimli uvolněného kamene. Jak to, že jste věděli, kde hledat?“

„Co bylo v poslední místnosti?“ Chrisův hlas zhrubl chamtivostí. „Jak jste zjistili, že máte jet na Bullův ostrov?“

Natáhla jsem ruku. „Odložte pistole a můžeme si o tom popovídat.“

„Řeknete nám všechno!“ Salliina náhlá zlost mě vyděsila. „Dva roky se pachtíme a hledáme a nic z toho. Pak si přijdete vy, banda spratků, a vyřešíte záhadu za týden? To není možné. Někdo vám pomáhal. Kdo? Víme, že vás hlídá ještě někdo další.“

Ticho. Nemělo smysl odpovídat.

„Zvědavost mě zabíjí!“ řekl Chris hravě. „Když jsme vás v podzemí ztratili, byl jsem si jistý, že jste nám ukradli poklad. Ani jsem neměl chuť znova zabarikádovat tu díru, ale Sallie mě přesvědčila, abych neztrácel víru.“

„Vždycky důvěřuj manželce!“ Sallie mu poslala vzdušný polibek. „Naštěstí jsme vám do lodi nastrčili mobil. Sledování pak bylo snazší. Aspoň po vodě.“

Chris se zakuckal. „Ten směšný srub jsme prohledali odshora až dolů. Nic jsme nenašli. Velmi depresivní.“

„Za to zaplatíte,“ vyhrožoval Chance. „Je to majetek Claybourneů.“

„Představte si tedy naše překvapení dneska večer!“ Chris nebyl k zastavení. „Nevím, jak jste se dozvěděli, že poklad je tady, ale díky, že jste za nás obstarali všechnu dřinu.“

„Jděte do hajzlu,“ vyštěkl Ben.

„Ustupte od truhly.“ Sallie byla najednou nesmírně činorodá. „A dejte mi tu mapu.“

„Truhlu jsme našli my,“ prohlásil ledově Chance. „Podle práva patří nám. A i když nám ji teď ukradnete, dostaneme ji zpátky. Jenom my víme, jak jsme ji našli. Hodně štěstí při výslechu, až vám policajti zaklepou na dveře.“

„Zmlkni, Chanci.“ Hi bedlivě pozoroval Fletcherovy. „Tihle dva jsou nebezpeční.“

„Tvůj kámoš je mnohem chytřejší než ty, pracháči.“ Chris natáhl glock. „Nejspíš by bylo úplně nejlepší, kdybyste zmizeli. Pak už by si nikdo nárok na poklad nedělal, že jo?“

„Jen jedna neuvěřitelná historka!“ Sallie se zaleskly zuby. „Báječní Fletcherovi, tady jsou! Poslechněte si, jak rozluštili starou mapu, objevili dávno zapomenutý tunel pod městskými ulicemi a našli poklad Anne Bonnyové.“

„Bohatství a sláva,“ pokračoval Chris. „Indiana Jones naší doby. Stanou se z nás renomovaní archeologové, ještě než doděláme postgraduál. A to nemluvím o tom, jak budeme zatraceně v balíku.“

„Budou nás hledat,“ řekl Shelton plaše. „Stovky lidí.“

„Jenomže ne tady,“ sliboval Chris. „Nikdo si nikdy nespojí Anne Bonnyovou s Bullovým ostrovem.“

„Přiznejte si to,“ vysmívala se nám Sallie. „Dneska večer jste se vykradli z domu. Nikdo neví, že tu jste. Až najdou vaši loď v Breach Inlet, všichni budou předpokládat, že jste se převrátili a utopili. Poslední půlnoční výlet se nevyplatil.“

„Smutný,“ doplnil Chris.

„Koukni, zlato!“ Sallie ukázala pistolí na šklebící se jámu v písku. „Moc šikovný děti. Dokonce si vykopaly hrob.“

PADESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

N

a plánování nebyl čas.

Fletcherovi nás drželi v pasti mezi zkroucenými větvemi cedru. Za pár vteřin bude po všem.

Nevzpomínám si, že bych se o to pokoušela, ale moje vlčí dvoušroubovice najednou převzala nadvládu.

KLAP.

Záblesk mnou projel jako plamen ohně, co se vymkl kontrole.

Smysly explodovaly, až jsem měla pocit, že mi lebka praská ve švech.

Nespoutaná energie mi syčela v těle, silnější než kdykoli předtím. Ta záplava mě téměř přemohla.

Úplněk.

Zbývalo jen pár okamžiků. Rychle jsem pohlédla na útočníky a hledala cestu ven.

Salliina hruď se zvedala a klesala. Olizovala si rty. Často. Moc často. Na bubínku její pistole jsem si přečetla nápis Walter P99.

Chrisovy svaly byly napjaté jako struny u klavíru. Klouby prstů svírající glock mu zbělely.

Oni to udělají. A co víc, s radostí. Věděla jsem to s naprostou jistotou.

Fletcherovi nás všechny zavraždí, aby získali slávu a bohatství.

Stejně jako předtím jsem zavřela oči a ponořila se do hlubin svého podvědomí.

Vnitřním zrakem jsem viděla samu sebe, jak stojím na prázdném černém poli. Ben se objevil vedle mě. Pak Shelton. A Hi. V dálce jsem cítila Coopa, jak sebou rozčileně mrská ve spánku.

Všechny nás spojovaly ohnivé provazy jako nitky na loutkách. Natáhla jsem se a dotkla se toho nejbližšího.

Okamžitě jsem zaregistrovala Benovy myšlenky. Rychlé. Zběsilé. Bylo to stejné propojení, jaké jsme sdíleli pod vodou, tentokrát ale jasnější a ostřejší.

Vzrušeně jsem zatáhla za vlákna vedoucí k Sheltonovi a Hiovi. Jejich mysl se otevřela a její obsah se valil přímo ke mně.

A pak jsem si poprvé všimla sama sebe. Mé tělo obklopovalo zlaté světlo v kruhu žlutého ohně.

Jak to, že já zářím, a ostatní viráti ne?

Okamžitě jsem to pochopila. A neztrácela jsem čas. Moje snové já pospojovalo všechny ohnivé provazy dohromady. Škublo. Záře se rozšířila na všechny viráty.

Maximálně jsem se soustředila a vyslala vzkaz.

Chris a Sallie budou střílet! Připravte se k útěku!

Kluci ztuhli. Přicházel záblesk. Ben zaťal pěsti. Hi klesl na jedno koleno. Shelton tiše sténal a jeho štíhlé tělo se třáslo.

Během několika vteřin se jejich oči rozzářily jako moje.

„Co to děláte?“ Sallie mávla pistolí. „Nikdo se ani nehne.“

Chris zíral na Bena. „Co to máš s očima?“

Chance se otočil a střetl se s mým pohledem. Vytřeštil oči a pak se podíval na Sheltona a Hie. „Zlaté oči!“ zašeptal. „Fakt svítí.“

„Tak dost!“ Sallie zvedla pistoli a namířila mi na hlavu.

Čas se zpomalil.

Teď!

Skrčila jsem se k výskoku, když se najednou nocí rozeznělo vytí, při němž tuhla krev v žilách.

Sallie se překvapeně rozhlédla.

Chris se nervózně podíval na duny za zády.

Ozvalo se druhé zavytí. Třetí. Přicházelo to ze všech stran.

Do mé mysli vstoupil další subjekt. Nebyl s námi propojený. K virátům nepatřil.

Jeho aura byla cizí, a přesto povědomá. Pokusila jsem se navázat kontakt. A zachytila prastaré myšlenky.

Jsme tu.

V mozku mi blikaly obrazy. Staré vzpomínky jiného živočišného druhu.

Pronásleduji srnce vysokou travou. Zápasím se sourozenci z jednoho vrhu na křídově bílé duně. Spím obklopená teplem smečky.

A pak jsem vnitřním zrakem spatřila červenohnědou siluetu se čtyřma nohama a čumákem nasávajícím vítr.

Bílý čenich.

Cítila jsem vlka i jeho smečku, jak se žene po pláži.

Jsme tu, bratři.

Sallie a Chris se pohybovali krátkými trhavými pohyby. Dění kolem je vyvedlo z míry.

Rychle jsem se přikrčila a ze země u svých nohou sebrala lopatu.

Pohyb přilákal Salliinu pozornost.

„Čas vypršel, slečinko.“ Namířila Walter. Ruka se jí třásla. „A v příštím životě si pamatuj, že si máš hledět svého.“

Do uší se mi nahrnula krev. Nebylo kam utéct. Kam uskočit.

Ze stínu vyrazil hnědý tvor a sevřel Salliinu nohu. Vykřikla a upadla. Několikrát přitom vystřelila.

Prásk! Prásk!

Kulky se zavrtaly do větve nad mou hlavou.

Nocí se neslo další vytí.

Chris se otočil doprava, pak doleva; sám nevěděl, jak se postavit.

Z dun vyrazily další dva stíny a srazily ho do písku. Překulil se a marně hledal cíl.

Vyslala jsem virátům další vzkaz.

Bene, vyřiď Chrise. Hii a Sheltone, odlákejte Sallii.

Ben vyrazil rychle jako blesk. Proletěl vzduchem a složil Chrise dřív, než se stihl postavit na nohy. Glock vyletěl do vzduchu. Oba se váleli po zemi, škrábali a chňapali, jak se pokoušeli dosáhnout na pistoli.

„Jdi od něj!“ Sallie se zvedla na kolena a zamířila na Bena.

Přiblížily se další dvě červenohnědé siluety. Sallie se přikrčila, v očích strach.

Potom jí kolem hlavy proletěl kámen velký jako pěst.

Zaklela a prudce se otočila.

Shelton hodil znovu a schoval se za truhlu.

„Hajzle!“ ječela Sallie.

Vzduchem prosvištěla lastura a uhodila ji do ramene. Rychle obrátila pistoli a v hledáčku našla Hie.

„Bleé!“ Hi se po hlavě vrhl do jámy.

„Špatnej nápad, ty mrňavej parchante!“ Sallie se doplazila k okraji a zamířila. „Tak ať se ti tu pěkně odpočívá. Navěky.“

Vyrazila jsem dopředu a praštila Sallii lopatou po hlavě. Ozvalo se odpudivé zadunění. „Tobě taky, ty mrcho.“

Salliiny panenky zmizely v bělmu. Zavrávorala, zhroutila se a zůstala nehybně ležet.

Zespoda se ozval Hiův hlas: „Dobrá trefa, jako Rodriguez!“

Ben se pořád ještě pral s Chrisem.

„Claybourne,“ vydechla jsem. „Pomoz přece!“

Moje slova probrala Chance ze šoku.

Vyskočil a dopadl na Chrise zezadu. Ben se díky tomu uvolnil, kopl Chrise do břicha a vyrazil mu dech. Pak Chanceova pěst dopadla na Chrisův spánek a muž se sesul k zemi.

Shelton vyrazil dopředu a posbíral obě pistole. „Ví někdo, kde to má pojistku?“ Pak začal zvracet na pláž.

„Tvoje oči.“ Chance ztěžka oddechoval a zíral na Bena. „Proč takhle svítí?“

Ben se k němu otočil zády.

Chance se podíval na mě.

„Tvoje taky!“ Vyhrabal se na nohy. „Vám všem.“

„Co sakra jste? Nějakej kult?“ Chance couval a pohledem těkal z jednoho viráta na druhého. „Už jsem to viděl. Tenkrát v noci u nás ve sklepě. Nebyl to sen! Já nejsem cvok.“

„Kdybys prostě...“

„Přivolali jste ty zvířata?“ Chanceův hlas byl plný hrůzy. „Jak to, že se pohybujete tak rychle?“

„Uklidni se.“ Natáhla jsem k němu ruku. „Není proč...“

„Nepřibližuj se!“ Chance se otočil a rozběhl se po pláži.

„Počkej! Loď je opačným směrem!“

Jenomže to už byl pryč.

„Musíme jet,“ řekl Ben. „Hned.“

Rozpřáhla jsem ruce. „A Chance tady necháme?“

„Nemáme na vybranou.“ Hi už sbíral nářadí. „Střílelo se. Nevíme, kdo to slyšel, ani jestli ti dva psychopati přijeli sami. Nejvyšší čas vypadnout.“

Zoufale jsem zasténala. Ale kluci měli pravdu.

Rychle jsme zahlazovali stopy a bedlivě přitom sledovali dvě těla v bezvědomí natažená v písku. Za pár minut jsme byli sbalení a připravení na cestu.

„To je tady jen tak necháme?“ zeptal se Shelton. „Pokusili se nás zabít. Dvakrát.“

„Máš lepší nápad?“ Ben popadl truhlu za ucho a mávl na Hie, aby se chopil druhého. „Musíme si vybrat, buďto kořist, nebo dohady s policií. Já osobně jsem pro poklad. Jinak to celý nemělo vůbec žádnej smysl.“

„Souhlas,“ řekl Hi.

„Fajn.“ Zatřásla jsem hlavou, abych si ji vyčistila. „Další kroky naplánujeme, až budeme v bezpečí.“

„Oukej.“ Shelton se dvěma poloautomaty za pasem vypadal jako gangster.

„Můžem?“ Ben zvedl truhlu.

„Jo.“ Hi se chopil druhého ucha.

Shelton a já jsme si přehodili přes rameno nářadí, kbelíky a ostatní věci. Všichni jsme ještě pořád měli záblesk a dost síly.

Kluci vykročili na cestu po pláži.

Já se zastavila, zkoncentrovala a vyslala do éteru poslední vzkaz. Díky, bratři.

Za pár chvil se nocí rozlehly odpovědi vlků.

PADESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

B

en vypnul motor.

Sewee se pohupovala po proudu. Zrovna jsme minuli Isle of Palms a nyní pluli podél Sullivanova ostrova. Před námi ležel charlestonský přístav, Morris a domov.

Ani ne za hodinku začne svítat. Měsíc zapadal, ale stále se odrážel od hladiny oceánu a osvětloval noc. Záblesk mi už skončil a byla jsem utahaná jako kotě.

„Proč jsme zastavili?“ Potlačila jsem zívnutí.

„To nemyslíš vážně?“ Ben rozsvítil lampu.

Shelton povytáhl obočí. „Co vlastně jsi? Robot?“

„Co?“ Neměla jsem páru, o čem mluví.

„Slavnej, dávno ztracenej poklad Anne Bonnyový.“ Hi si sáhl na čelo a pak mu ruka vystřelila k truhle. „Přímo tady. Chápeš?“

„Nejvyšší čas tu krabičku otevřít.“ Shelton si třel ruce. „Po tom, čím jsme prošli, chci vidět pár zlatých prutů. Diamantový prsteny.“

Začala jsem protestovat, ale pak jsem toho nechala. A proč bychom ji nemohli otevřít hned? Nebyl důvod čekat a klukům už očividně došla trpělivost.

„Pěkně popořadě.“ Ukázala jsem na pistole. „Přes palubu.“

„Cože?“ zamračil se Ben. „A proč?“

„Protože se jich potřebujeme zbavit.“

„Šílený kurátoři se možná už probrali,“ oponoval Ben. „A pořád nevíme, kdo nás sledoval ve studebakeru. Musíme mít něco na obranu.“ Zkřížila jsem paže. „Co víš o pistolích?“

„Hodně,“ opáčil Ben. „Táta jich má plnej regál.“

„Ty hodláš u sebe doma schovat dvě poloautomatické pistole?“ Otočila jsem se na Hie a Sheltona. „A co vy? Mně totiž do domu nesmí.“

„My přece nepotřebujeme pistole.“ Zachytila jsem Sheltonův pohled a upřeně se mu dívala do očí. „Nebo snad chcete někoho zastřelit?“ Odvrátil zrak.

„Souhlasím s Tory,“ řekl Hi. „Jsem nervní, jen když se o bouchačkách mluví. Zatím jsme se bez nich krásně obešli.“

„Takoví přece nejsme,“ řekla jsem. „Nepotřebujeme na ochranu zbraně.“

Ben si vzdychl, pak zvedl obě pistole a hodil je do vody.

„A teď už to mužem otevřít?“ loudil Hi.

Uličnicky jsem se zaculila. „Zkus mi v tom zabránit.“

„Sakra!“ Shelton mávl naštvaně rukou. „Nevzal jsem si zámečnický nádobíčko.“

Ben se natáhl k hromadě nářadí. „Udělejte mi místo.“

Uhnuli jsme, jak nejdál to šlo. Ben zaklínil pod zámek dláto a začal páčit. Drželo to pevně. Pět minut. A potom...

Cvak.

Západka povolila.

„Slibuju, že se s váma budu kámošit, i když budu bohatej,“ prohlásil Hi. „Nóbl život mě nezmění. Teda, aspoň ne moc.“

„Otevři to, otevři to, otevři to,“ pištěl Shelton.

Ben ustoupil. „Našli jsme ho díky Tory. Ta čest připadá jí.“

„Tory! Tory! Tory!“ skandovali Hi a Shelton jednohlasně.

Vysekla jsem legrační pukrle, odsunula západku a zabrala za víko. Staré panty zaskřípaly.

Koukala jsem do tmavého vnitřku truhly, kluci natěsnaní kolem mě. Nikdo nepromluvil.

Nikdo se nepohnul.

Užasle jsme zírali s otevřenou pusou, ochromení tím, co jsme viděli. Truhla byla prázdná.

ČÁST ČTVRTÁ

Kořist

PADESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Ú

plněk zářil jako reflektor a osvětloval osamělé parkoviště.

Všechno tím bylo snazší.

Stálo tu jediné auto těsně u rampy vedle prázdného mola.

Do tmy hleděl pár očí.

Byla nejhlubší noc, to temné období mezi půlnocí a úsvitem.

K vodě sestupovala hrubá štěrková cesta. Na odpočívadle stál další vůz, skrytý před zvědavými pohledy.

Uvnitř auta se zažehla zápalka a rozsvítila malý rudý kroužek. Vyvalil se proužek dýmu, stoupal nahoru, rozplynul se a unikal pootevřeným oknem.

Nad vodou se náhle rozeznělo slabé bzučení.

Konečně.

Další potáhnutí. Ohnivý kruh se rozzářil. Průsvitný mráček se zatočil v uzavřeném prostoru.

Vteřiny ubíhaly. Bzučení se prohlubovalo a zesilovalo.

Ve tmě se objevil člun a pomalu se blížil k molu. Na palubě se objevily dvě siluety, které loď přivazovaly. Pohybovaly se pomalu, jako kdyby byly pod vodou, anebo k smrti unavené.

Dva lidé tiše vystoupili a vlekli se k rampě. Zacinkaly klíče. Blikla světla auta vedle rampy. Cvakly zámky.

Na odpočívadle se otevřely dveře vozu.

Ohnivý kroužek proletěl vzduchem a přistál na zemi ve spršce divokých jisker.

Nejvyšší čas.

Pár bot zaduněl na štěrku a vykročil ke svému cíli.

PADESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

K

lidně jsem mohla praštit hlavou do zdi.

Byla bych dosáhla stejného výsledku, jen o něco rychleji a s menší bolestí.

„S tímhle nesmyslem jsem skončil.“ Shelton rozpřáhl ruce v poraženeckém gestu. „K-O-N-E-C. Hotovo! Klidně mě propíchněte vidlema.“ Jeho dramatický výstup poplašil Coopa, který se k němu přiloudal, aby zjistil, co se děje.

Středa odpoledne. Schůze v bunkru po dalším celonočním dobrodružství. A znovu se naše úsilí minulo účinkem.

Jediné štěstí, které mě potkalo, byl Kitův tvrdý spánek.

„Uklidni se,“ řekla jsem. „Neměli bychom dělat ukvapené...“

„Už se nám to pořádně vymklo z rukou,“ vyhrkl Shelton. „Skoro nás zabili. Záblesky si s náma dělají, co chtějí. A stejně žádný poklad není! Je načase hodit ručník do ringu.“

„Udělala jsi to zas, Tory,“ řekl tiše Hi. „Telepatie. Vyvolala jsi v nás záblesk. A pro Sheltona a pro mě to bylo podruhý během jedný noci. Už tomu konečně rozumíš?“

„Ne.“ Uhodila jsem pěstí do stolu. „Já nevím, jak jsem to udělala. Pokusila jsem se spojit s tebou a Sheltonem, když jsme s Chancem poprvé viděli vlky, ale nešlo to. A potom u jámy ten kontakt přišel sám.“

„Nějaká teorie?“ zeptal se Hi.

Zavrtěla jsem hlavou. „Neumím vysvětlit, jak jsem se vám dostala do hlavy, když se objevili Fletcherovi. Prostě jsem to udělala.“

„Strach?“ hádal Ben. „Nebezpečí?“

„Byla jsem pořádně nervózní, i když nás obstoupili vlci, to mi věř.“

„Z nějakýho důvodu má Tory nejsilnější záblesky.“ Hi se otočil ke mně. „Dokážeš se napojit na naše mozky, ale my ti tu laskavost neumíme vrátit. Jenom ty dokážeš mít dva záblesky za sebou. A jenom ty umíš donutit ostatní viráty, aby si přivolali záblesk. A nemáme ponětí, proč to tak je.“

„Tys zavolala ty vlky?“ Shelton vypadal, že se mé odpovědi bojí. „Můžeš s nima mluvit?“

„Ano a ne. Spíš se spojili oni se mnou, nevím to jistě. Ale slyšela jsem v hlavě hlas Bílého čenicha stejně jako předtím Coopův.“ Pauza. „Aspoň si myslím, že jsem je slyšela.“

Zabralo to. Kluci zmlkli.

„Odpověď už mám skoro na dosah,“ řekla jsem. „Cítím to.“

„Ani nevíš, co děláš!“ Shelton začal odpočítávat na prstech. „Shrňme si to. Nakazili jsme se neznámým supervirem. Neumíme ho ovládat. Nevíme, jaké šílené vedlejší účinky přijdou příště. Naše těla se třeba úplně vymknou kontrole.“

Tvrdě jsem se na něho podívala. „Ale nemůžeme si s tím zalízt pod postel.“

„Chceš pokračovat v honbě za pokladem?“ zeptal se Shelton rozzlobeně. „A co vlastně hledáme? Jednu zatracenou truhlu jsme našli. A je v ní prd.“

„Měli bysme jít na policii,“ oponoval Hi. „Fletcherovi se nás pokusili zabít. A protože nemáme žádnej poklad, kterej bysme museli skrejvat, klidně je můžeme udat.“

„A jaké máme důkazy?“ Třela jsem si spánky. „Je to naše slovo proti jejich a navíc jsme z muzea ukradli mapu pokladu. Fletcherovi nás můžou nahlásit, kdykoli se jim zachce. Nikdo naší verzi neuvěří.“

„Trumfy jsme vyhodili přes palubu,“ reptal Ben. „Pistole by se hodily jako důkaz.“

„Hele, nechte mě na pokoji. Netušila jsem, že truhla bude prázdná.“

„Dvakrát jsme riskovali krk a našli houby.“ Shelton překřížil paže. „Teď nás pronásleduje páreček šílených kurátorů posedlých pokladem. Nemá někdo pro změnu dobrou zprávu?“

„Našel jsem telefon, co nám dali do Sewee“ řekl Ben. „Byl nacpaný pod plovacíma vestama. Teď trůní na dně Atlantiku vedle pistolí.“

„Chris říkal, že nemají studebakera.“ Hi se škrábal na kulaté tváři. „Myslíte, že lhal?“

Roztáhla jsem dlaně. Kdo ví?

„A nezapomínejte na Chance.“ Shelton měl formu. „Viděl naše oči. Může dělat velký problémy.“

Sheltonova slova mi připomněla téma, kterému jsem se vyhýbala. „Chance není jediný,“ zamumlala jsem. „Před dvěma dny jsem to podělala na akci od tanečních. Podívala jsem se na Madison Dunkleovou.“

„Cože jsi udělala?“ Shelton vyskočil na nohy.

„Tory, to snad ne!“ Hiram měl oči jak dva talíře.

„Ticho!“ Ben zvedl ruku. „Mluv. Co se stalo?“

Poslechla jsem. Řekla jsem jim všechny podrobnosti. Když jsem skončila, kluci seděli mlčky a přemýšleli o důsledcích mého činu.

„Možná by se to dalo zahrát do autu,“ navrhoval Shelton. „Předstírat, že to byl nějaký trik. Zvláštní čočky.“

Přikývla jsem, ale moc mě to nepřesvědčilo.

„Seš si jistá, že Courtney a Ashley tě neviděly?“ zeptal se Ben. „Docela jo. Naklonila jsem se přímo k Madison. Pro maximální efekt.“

Hi vrtěl hlavou. Shelton se díval do stropu.

„Jo, byla to blbost. Vím to.“

Moje prohlášení se setkalo s horlivým přikyvováním.

„Ale viděla to jenom Madison a ta o tom nejspíš mluvit nebude. Všichni mě slyšeli, jak jsem ji usadila. Byla jsem fakt nepříjemná. A kdyby teď o mně začala rozhlašovat podivné věci, nikdo by jí neuvěřil. A navíc by vypadala jako slaboch.“

„Ty dokážeš čichem rozpoznat lidské emoce?“ Shelton se znovu posadil na lavici. „Vážně? To je fakt hustý.“

Pokrčila jsem rameny. „Někdy. S Hiem jsme to trošku zkoumali a není to tak uhozený, jak to vypadá. Prostě potřebuješ hodně dobrej nos.“ Abych trošku otupila kritiku, řekla jsem Benovi a Sheltonovi o záblesku v jachtovém klubu a o tom, jak jsem si nosem „přečetla“ Lonnieho Batese.

„Kolikrát jsi už měla záblesk na veřejnosti?“ zamračil se Ben. „To je směšný.“

„Psi cítí strach.“ Shelton drbal Coopa za uchem. „To vím.“

„Chance se nesmí dostat k Madison,“ prohlásil Hi. „Oba viděli až příliš, ale když budou pěkně zvlášť, nikdo jim neuvěří. Pokud budou spolu, to je už jiná povídka.“

„Chance viděl nejvíc,“ řekl příkře Ben. „Byl svědkem dvou různých záblesků. Viděl to celý. Je největší hrozba.“

„Třeba ho sežral aligátor,“ zažertoval chabě Shelton.

„A navíc Chance utekl z blázince,“ dodal Hi. „To není zrovna záruka důvěryhodnosti.“

„Na policii nepůjde,“ hádal Ben. „Myslí si, že jsme našli poklad.“

„S Chancem si poradíme, až se objeví,“ řekla jsem. „Teď se musíme soustředit na další kroky.“

„Nech to být!“ Shelton se zuřivě praštil do kolen.

„Už žádné další kroky nezbývají, Tory.“ Hi ukázal na prázdnou truhlu opřenou u stěnu bunkru. „Našli jsme poklad. Je tady. A nemáme nic.“

„Nemůžeme toho nechat.“ Už jsem si připadala jako zaseklá gramofonová deska. „Když se na to vykašleme, postěhuju se do podělaný Alabamy.“

Tohle upoutalo jejich pozornost.

„Jo, přesně tak. Kit přijal nabídku. Za měsíc budu pryč.“

„Já taky,“ řekl tiše Hi. „Táta dostal flek v Missouri. V nějaký chemičce. Čekal jsem na vhodnou chvíli, abych vám to řekl, lidi.“

„I my se stěhujem.“ Shelton kopl do tenisáku. Coop po něm skočil. „Palo Alto. Příští měsíc. Ale západní pobřeží je nejlepší, ne?“

Čím dál tím hůř. Očima jsem zaletěla k Benovi.

„Já zůstanu tady. Teda v Mount Pleasant u mámy. Zapsala mě na Wando.“ Ben pokrčil rameny jako tvrdý chlap. „Mohlo by to být fajn.“ Dlouho nikdo z nás nepromluvil. Každý z virátů se ponořil do vlastních neradostných myšlenek. Vypadalo to tu jako ve špitále. Celá naše parta potřebovala životabudič.

„Musíme pokračovat,“ zkusila jsem to naposledy. „Nemůžeme dovolit, aby nás rozdělili! Já mám strach.“

Hi přešel místnost a vzal mě za ruku.

„Já bych si taky přál, aby to bylo jinak.“ Oči měl skleněné. „Ale někdy prostě nejde vyhrát. Jsme jenom děti.“

S těmito slovy se protáhl dveřmi a zmizel z bunkru.

Shelton vypadl hned po něm a otíral si oči. Pak šel Ben a vyhnul se mému pohledu. Zůstali jsme tam s Coopem sami.

Sedla jsem si na zem a podrbala ho na čenichu. Coop se převalil na záda, blažený, že se mu věnuji.

„Ty mě neopustíš, že ne, hochu?“

Napětí uplynulého týdne konečně zbouralo všechnu mou vnitřní obranu.

Zachvátila mě úzkost.

Chtěla jsem mámu. Potřebovala jsem její vřelé objetí. Příjemný, známý dotek jejích rukou, když mě hladila po vlasech, paže, které mě svíraly, rty, které šeptaly, že všechno bude zase fajn. Že jsem v bezpečí. Že mě má ráda.

A nemohla jsem to mít. Ani teď, ani nikdy jindy.

Plakala jsem a plakala a plakala a jedinou útěchou mi byla společnost věrného vlčáka. Tulili jsme se k sobě na podlaze bunkru. Brečela jsem a Coop mi olizoval slzy z tváří.

Nikdy jsem se necítila tak hrozně.

PADESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

„S

eber se, Victorie. Přestaň se litovat.“

Coop nastražil ucho.

„Ty za to nemůžeš.“ Pohladila jsem ho po čumáku. „Panička je naštvaná, že všichni hodili ručník do ringu.“

A možná mají kluci pravdu. Co ještě můžeme dělat?

Už nejsou žádné další hádanky ani básničky. Žádná mapa pokladu.

Je konec. Rozluštili jsme hádanky Anne Bonnyové a vykopali kořist. Půldruhého metru ode mě u stěny stála pirátská truhla.

Úplně prázdná.

Tak proč to nemůžu nechat být? Proč jsem pořád přesvědčená, že poklad tam někde je?

Intuice? Instinkt?

Anebo je to něco méně lichotivého. Přelud. Popření reality. Vyhýbání se tvrdé pravdě.

Do háje s tím.

Nepřestanu, dokud bude zbývat špetka naděje. Loggerhead mě potřebuje.

Psychologii přenechám někomu, koho to zajímá.

Kdo ví? Anne Bonnyová je možná moje vzdálená příbuzná. Její poklad mi právem patří.

Ne, nevzdám to. Ne, dokud mi bude zbývat v rukávu poslední karta.

Setřela jsem si slzy z tváří a rychle došla k truhle. Nic jiného jsem neměla.

Prsty mi jezdily po povrchu se zažranou špínou. Rám byl pevný, dokonce i po třech stoletích pod zemí.

Víko vypadalo bez kazu jak vzhledem, tak konstrukcí. Podívala jsem se zblízka a studovala místo, kde se boky dotýkaly postranic. Nepoškozené. Žádné hrbolky, pukliny ani žlábky.

Závěr: truhla nebyla nikdy otevřená násilím.

Tedy, dokud jsme nevylomili zámek, její obsah nikdo neviděl.

Co to znamená?

„Dvě možnosti,“ řekla jsem nahlas. „První, truhlu zakopali prázdnou. Druhá, truhlu zakopali s pokladem, později vykopali a znovu zakopali prázdnou.“

Ani jeden scénář nedával smysl. Kdo by schovával prázdnou bednu? Kdo by ji chránil složitými hádankami a pastmi? Jaký by to mělo účel?

Nedokázala jsem si představit nic méně racionálního než plýtvat časem a energií na pohřbení prázdné truhlice dva metry pod zem.

Pokud to není zrada!

Co když někdo ukradl kořist na poslední chvíli?

Zamračila jsem se. Jestli se to stalo, poklad Anne Bonnyové je dávno pryč.

Začala jsem promýšlet druhou teorii, ale i ta měla háček.

Jestli někdo vykopal poklad, proč by se namáhal truhlu znovu ukládat? Klidně si mohl vzít peníze a utéct.

A co když poklad přemístili kvůli větší bezpečnosti?

Bonnyová byla posedlá bezpečnostními opatřeními. Už jednou poklad převezla jinam.

Pulz se mi o krapítek zrychlil. Pokud poklad přestěhovali a truhlu znovu zakopali na původní místo, mělo to jediný důvod.

„Aby ji někdo našel! Takže tam musí být stopa!“

Při zvuku mého hlasu zvedl Coop oči, ale pak se vrátil ke žvýkání tenisáku.

Vzrušeně jsem prohlížela truhlu kritičtějším okem. Přejížděla jsem rukama po každém centimetru vnitřního povrchu. Ale nenacházela nic.

Otevřela jsem víko a začala klepat na dřevěné latě tvořící rám v naději, že se odpověď zjeví sama. Nestalo se tak.

Ale pak jsem si něčeho všimla.

V jednom rohu truhly byla malá hromádka smetí. Prach. Písek. Uschlé rostliny. Ve stavu sklíčenosti, v jakém jsme byli, jsme se ani pořádně nepodívali.

Nabrala jsem trochu do dlaně a šťouchla do hromádky. Z prachu se vynořily tři oblázky. Malé, kulaté, stejně velké i zbarvené. Nějak tam nepasovaly.

Odložila jsem je stranou a nabrala další hrst. Tentokrát obsahovala podivné suché listy. Nikdy jsem nic podobného neviděla.

V myšlenkách jsem se vrátila k pláži obklopující místo, kde jsme kopali. Písek byl posetý mušlemi a mrtvými větvemi, ale žádné rostliny tam nebyly. A truhlu jsme otevírali teprve v bezpečí na palubě Sewee.

Vzrušení se vyšplhalo na vyšší úroveň. Listy a oblázky se dovnitř nemohly dostat během kopání. Musely tam být už předtím.

Zbývající prach a písek neobsahovaly nic zajímavého.

Seděla jsem a upřeně hleděla na dvě malé kupičky.

Listy. Oblázky.

Jsou to stopy, které hledám?

„Zcvokla jsem se, Coope?“

Vlčák mi neodpověděl.

Měla jsem divokou předtuchu, že tohle ještě není konec. Jen fantasta by hledal v hrsti smetí a našel kousky hádanky.

„Tak ať mě mají za blázna,“ zašeptala jsem.

Rychle jsem vstala, popadla Coopa a podrbala ho na čumáku. Na oplátku mi začal ožužlávat ruku.

„Možná prohraju, ty moje psisko, ale ještě jsme neskončili!“

ŠEDESÁTÁ KAPITOLA

„J

enom mě vyslechněte!“ zařvala jsem.

Na mou žádost jsme se sešli u Sheltona v garáži. Na prozkoumání mého objevu byla dílna jeho otce jako stvořená.

Ani Spojenci v Normandii se nestřetli s tak zarytým odporem.

„Já nechci!“ fňukal Shelton. „Začneš mluvit a za chvíli už budem zas všichni přikyvovat a hned potom budu o půlnoci plachtit z Eiffelky a budou mě honit upíří ninjové. Ani nápad!“

Ben plácl Sheltona zezadu po hlavě.

„Sice řádí jak smyslů zbavenej, ale má v něčem pravdu.“ Hi založil ruce. „Našli jsme truhlu, Tory. Slepá ulička.“

„Ale uvažujte,“ naléhala jsem. „Proč by někdo zakopával prázdnou truhlu, kdyby nechtěl nechat vzkaz tomu, kdo ji později najde?“

„Vzkaz jsme dostali.“ Ben vztyčil prostředníček. „Ha ha. Máte smůlu.“

„Možná, ale víko nebylo poškozené, což znamená, že ať už obsah odstranil kdokoli, měl klíč. Myslím, že Bonnyová znovu přemístila poklad a nechala tam záchytné body pro někoho, kdo měl přijít po ní.“

„Pro koho?“ zeptal se skepticky Shelton.

„Mary Readovou.“

Ruce mu vystřelily nahoru. „Ta byla mrtvá!“

„Ale Bonnyová to třeba nevěděla!“ zaječela jsem.

„Tak dost.“ Ben se na nás díval z jednoho na druhého. „Truhlu jsme našli jen díky Tory. Takže si poslechneme, co nám chce říct. Dlužíme jí to.“ Shelton obrátil oči v sloup. Hi zkřivil pusu, ale neřekl nic.

Ben na mě ukázal prstem. „Ale nic ti neslibujem, Brennanová. Ani já nejsem nadšenej z toho, že se honíme za vzdušnými zámky. A skoro nás zabili. Dvakrát.“

„Takhle to vždycky začíná,“ mumlal Shelton. „Jsme odsouzený k záhubě.“

„Díky,“ řekla jsem upjatě. Ale uvnitř jsem se křenila jako dobře nabaštěná kočka.

Shelton měl pravdu, samozřejmě. Jakmile je donutím, aby mě poslouchali, jejich zvědavost vždycky vyhraje. To na nich mám nejradši.

„Takže...“ Prokřupala jsem si klouby na rukou. „Musíme prozkoumat dvě věci...“

Znovu jsme se sešli za hodinu.

„Začneme truhlou,“ řekla jsem. „S Benem jsme prohlídli každičký prkno, lištu i hřebík. Uvnitř nic není a zvenku taky ne. Nejsou tam žádné skryté přihrádky. A žádný text.“

Ben souhlasně přisvědčil. „Truhla sama o sobě je pasé.“

„Takže zbývá obsah,“ ukázala jsem na Hie. „Co jsi zjistil o rostlinách?“

„Nebudeš tomu věřit.“ Hi měl ve tváři pobavený výraz. „Ale tu kytku umím identifikovat.“

„Vážně?“ Měl pravdu. Nevěřila jsem mu.

„Jo. Upřímně řečeno, je to tak neobvyklej druh, že to bylo snadný.

V knížkách je toho plno a ještě jsem si to ověřil na internetu.“

„Fantastický. Spusť.“

Hi položil listy na pracovní stůl.

„Jsou to listy rostliny Dionaea muscipula, obecně známý jako mucholapka podivná. Nechápu, jak to, že vydržely tak dlouho pod zemí. Musely být předsušený a truhla vzduchotěsná. Mi povídejte něco o řemeslným umění.“

„Jak to, že si seš tak jistej?“ zeptal se Ben.

„Kontroloval jsem to pod mikroskopem.“ Hi ukázal na červenohnědou hromádku na stole. „List se dělí na dvě části, plochej srdcovitej řapík a dva laloky vyrůstající z centrálního nervu listový čepele, kterej tvoří samotnou past. Okraje lemujou tvrdý výrůstky připomínající chloupky, kterejm se říká cilia.“ Pokrčil rameny. „Víc jsem nepotřeboval. Mucholapku podivnou si jen tak nespleteš. Poznala by ji i opice.“

„Ale musíš mít rád kytky, co žerou brouky,“ poznamenal Shelton. „Masožravky jsou úžasný.“ Hi udělal z rukou V. „Jejich listy jsou jako malý pusy, který se zaklapnou, jakmile dovnitř vletí moucha. Uvnitř jsou droboučký čidla, který rozlišujou mezi živou kořistí a ostatníma věcma, třeba kapkama deště. Když moucha ťukne o dvě čidla za sebou anebo na jedno stejný dvakrát, bum!“ Sklapl prsty. „Čelist se uzavře a hmyz zůstane uvnitř. A pak, když má kytka volno, pěkně ho stráví.“

„To je divoký,“ řekla jsem. „Jak se vyvinuly?“

„Rostou hlavně v bažinách a močálech, kde je nedostatek živin, takže si vytvořily vlastní zákeřnej způsob, jak si to vynahradit.“

„Velmi zajímavý,“ skočil mu do řeči Ben. „Ale jak nám tenhle obsáhlej rostlinopis pomůže?“

„Hodně,“ odpověděl Hi. „Mucholapky podivný jsou nesmírně vzácný. Dneska rostou divoce jenom v šedesátikilometrový oblasti kolem Wilmingtonu v Severní Karolíně. Je dost nepravděpodobný, že by se dvě nebo tři mrtvý kytky dostaly do truhly náhodou.“

„Vynikající práce, Hii. Jsi hvězda. A co vy, mistře?“

„Taky jsem na něco narazil.“ Shelton zvedl oblázek. „Tyhle potvory jsou z vápence.“

„Pokračuj.“

Shelton začal číst z potištěné stránky. „Vápenec je sedimentární hornina tvořená kalcitem a aragonitem, což jsou krystalické formy uhličitanu vápenatého.“ Zvedl hlavu. „V zásadě se skládá z koster a ulit mrtvých mořských organismů, jako jsou korály.“

„Všechny vápence vypadají stejně?“ Zvedla jsem jeden oblázek. „Ne.“ Shelton sklopil oči k poznámkám. „Nečistoty jako jíl, písek nebo mrtví mořští živočichové vytvářejí různé formy a barvy. Vápenec je velmi rozšířený a využívá se především v architektuře. Postavili z něj Velkou pyramidu.“

„A jak jsi identifikoval ten náš?“ chtěl vědět Ben.

„Jednoduše.“ Velký úsměv. „Poslal jsem mailem obrázek jednomu geologovi na univerzitu. Trvalo mu to asi dvě vteřiny.“

„Dobrá práce,“ prohlásila jsem. „Kdy dostaneš doktorský titul?“

„Copak já vím něco o šutrech? Ale mám výsledky.“ Shelton pohodil poznámky na stůl. „A taky mi řekl, abych ponořil oblázek do octa a poslouchal, jestli šumí a dělá bublinky. Kontrola. Je to vápenec. Není pochyb.“

„Dá se poznat, odkud oblázky pocházejí?“

Zavrtěl hlavou. „Z toho, co jsem četl, je ten kámen hodně rozšířený. Ale pochybuju, že by se na Rakvišti válely tři stejný kamínky.“

„Takže tu máme dvě zvláštnosti,“ řekla jsem. „Rostlinu a kámen, co nepocházejí z Bullova ostrova.“

„Fajn,“ řekl Ben. „Dostaly se do truhly. To ještě neznamená, že to jsou stopy.“

„Mohl bys kvůli mně chvíli předstírat, že se tam nedostaly náhodou? Co to znamená?“

„Zkusíme strejdu Googla.“ Hi začal ťukat do iPhonu. „Zadám klíčový slova: mucholapka, vápenec a Severní Karolína.“ Pauza. „Jenom jedna slušná trefa.“

„Pusť mě na mý místo, Hirame.“ Jako kdybych seděla.

„Dej si pohov. Nech mě číst.“

Mučivé vteřiny ubíhaly.

„Jo.“ Hi promluvil, aniž by zvedl hlavu. „Deweesův ostrov. Podle přírodopisnejch stránek tam kdysi mucholapky rostly. Už jsou v háji, ale kolem roku sedmnáct set tam asi ještě byly.“

„To je skvělý!“ Vzrušeně jsem zatleskala.

„A bude to ještě lepší,“ prohlásil Hi. „Na Dewees nejezdí auta, takže silnice nejsou vyasfaltovaný. Jsou zasypaný drceným vápencem z místního lomu.“

„To nic neznamená,“ mračil se Shelton. „Vápenec je skoro všude. Hledáš moc náhodně.“

„Deweesův ostrov je jediný místo, který splňuje obě podmínky,“ odpověděl Hi.

„Za podívání by to stálo,“ řekla jsem. „Co když Bonnyová dala kamení a listy do truhly, aby ukázala cestu?“

Shelton nebyl pro. „Chceš se trmácet až na Dewees, protože tam je obyčejný kámen a kdysi dávno tam rostla vzácná kytka?“

„Ano. Já totiž nevěřím na náhody.“

„A jak ty informace použijeme? Až budeme na ostrově, poklad si nás najde sám?“

Potlačila jsem podráždění a udržela neutrální tón. „Měli bychom prozkoumat všechny možnosti.“

„Je to hodně slabý,“ řekl Ben. „A i kdybys měla pravdu, nevíme, kde hledat.“

„Kolik ostrovů jsme už prolezli?“ krákal Shelton. „Wadmalaw. Bullův. Sullivanův. Ještě půl tuctu dalších. Tam a zpátky. A teď sis umanula Deweesův. Nikdy to neskončí!“

Odmítala jsem reagovat. Svůj názor jsem vyjádřila jasně. Kluci se budou muset rozhodnout za sebe.

Hi mi přišel na pomoc.

„Sakra! Pojďme do toho.“ Máchl rukama. „Zajedeme na Dewees a porozhlídneme se tam. Stejně nemáme nic lepšího na práci a výlet lodí je furt lepší než tu sedět a hrát si paci paci pacičky. Já jsem pro. Určo.“

Ben a Shelton se tak snadno nevzdávali.

Hi šťouchl Sheltona loktem do žeber. „Drž se víry, že jo?“

„Tak jo,“ vzdychl Ben. „Proč by ne? Viráti ještě jednou vyplují za Anne Bonnyovou. Naposled.“

„Já vám to říkal, kluci.“ Shelton se zahleděl k nebesům. „Nesmíte ji nechat začít mluvit. Jdu si sbalit rogalo.“

ŠEDESÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

U

tíkala jsem domů, abych nakrmila Coopa, než vyrazíme.

Kontrola telefonu. Kit nevolal ani nemailoval. Děkovala jsem osudu za naivitu svého otce. A trošku mi ho bylo i líto.

Zrovna jsem mířila zpátky ze dveří, když Coop prosvištěl kolem mě a uháněl po schodišti před domem.

„Coope! Stůj! Dneska žádný běhání.“

Huňatý ocas oběhl komplex a vydal se k zadní příjezdové cestě.

„Sakra.“

Našla jsem Coopa stát u schránek, pozornost upřenou na cosi v lese.

„Jdeme, kámo.“ Chytila jsem ho za obojek.

Coop se na mě podíval, pak se otočil a zaštěkal, nohy roztažené, srst na zádech naježenou.

Zneklidněla jsem. Je tam někdo? Se smysly v pohotovostním režimu jsem zkoumala pohledem nejbližší stromy.

Z křoví vyšel Chance.

Pulz se mi zrychlil, ale snažila jsem se zachovat klid.

Co mu mám říct? Co vlastně viděl?

Otázky se mi honily hlavou a můj zrádný vlčák doklusal k návštěvníkovi a olízl mu ruku. Chance si klekl a pohladil Coopa po zádech.

„Tory. Dobré ráno.“ Byla jsem pořád v šoku, a tak jsem neodpověděla.

„Cože?“ Chance cukl uchem, jako by přemýšlel o něčem, co jsem řekla. „Ale jo, mám se fajn. Dík za optání.“

„Jsem ráda, že jsi v pořádku. Jak ses dostal domů?“

„Domů?“ ušklíbl se Chance. „Zrovna žádnej domov nemám. Pár hodin jsem se prospal v tátově srubu, jestli myslíš tohle.“

„Jak ses dostal z Bullova ostrova?“

„Ranní lodí. V devět. Přesně.“ Chance poplácal Coopa po boku a postavil se. „Kapitána jsem trochu vyděsil, když jsem se vynořil z křoví a dožadoval se převozu. Nevypadám nejlíp.“

To byla pravda. Chanceův obličej byl flekatý a bledý. Pod očima měl fialové kruhy. Tik ve tváři svědčil o stěží kontrolovaném napětí.

Chanceovi se podařilo najít něco na převlečení, měl na sobě starou mikinu s logem Citadel a kapsáče vyšlé z módy. Po noci strávené venku byl pořádně špinavý.

Nejhrozivější ze všeho ale byla Chanceova řeč. Připadal mi trochu mimo. Mluvil vysokým, napjatým hlasem a v krátkých úsecích připomínajících praskání z policejní vysílačky.

Snažila jsem se o nicneříkající pohled a neutrální tón. „Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

„A ty?“

„Jasně. Všichni jsme se báli, když jsi utekl.“

„Na tom nesejde.“ Změnil téma. „Kde je Annin poklad? Co bylo v truhle?“

Neměla jsem to srdce... ale musela jsem.

„Nic, Chanci. Byla prázdná.“

Tik zesílil.

„Lžeš,“ zašeptal.

„Nelžu.“ Mávla jsem rukou k Sheltonově garáži. „Truhla je tam vevnitř. Podívej se sám, jestli chceš. Nepovedlo se to.“

Chance se díval za mě, kamsi do prostoru. V očích měl zvláštní výraz, jako kdyby bojoval s vnitřními démony.

„To je... mrzuté.“

„Jo, k vzteku,“ řekla jsem. „Nezasloužili jsme si to.“

Chance pomalu zvedl ruku a podrbal se na tváři. Svraštil obočí. „Poslední dobou jsem pod velkým tlakem,“ začal. „Zhroutil jsem se. Táta má z ostudy kabát. Odsoudili ho. Když jsem byl zavřený v blázinci, Claybourneovo jméno vláčeli bahnem.“

Mlčela jsem. Ve všech těch událostech jsem hrála jednu z hlavních rolí, a to se nemuselo Chanceovi připomínat.

„Bojím se, že nejsem... v pořádku. Že jsem si ještě dost neodpočinul.“

„Co tím myslíš?“ Jako bych to nevěděla.

„Myslím, že vidím věci, které ve skutečnosti nejsou. Třeba včera v noci.“

„Bylo pozdě,“ řekla jsem. „Tma. Byli jsme vyčerpaní. A všechno se to semlelo tak rychle.“

„Ne!“ Prsty se mu zkroutily v pěst. „V tom to není.“

Chance mě provrtával pohledem.

„Já to viděl, Tory. Tvoje oči se změnily. Zezlátly. Jako u vlků, co zaútočili na pláži.“

Hledala jsem odpověď, ale žádnou nenašla.

„A nebylo to poprvé. Ve sklepě, tu noc, když Hannah...“

Chance sebou cukl, jako kdyby se spálil. Drahnou chvíli trvalo, než pokračoval.

„Tu noc... ležel jsem na zemi. Všude byla krev a ta bolest byla nepopsatelná. Ale díval jsem se. Pohybovala ses strašně rychle.“

„Byl jsi zraněný,“ řekla jsem. „Zmatený. A my jsme bojovali o život.“

„Ne!“ Potřásl hlavou. „Vím, co jsem viděl!“

Chance začal přerývaně dýchat. Na čele se mu objevil lesklý pot. „Myslel jsem, že to byla jen moje fantazie. Koneckonců, byl jsem postřelený. Zrazený. Ještě teď jsou ty vzpomínky nesnesitelný.“

Udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Ale to samý se stalo včera v noci. Zezlátly ti oči. Pohybovala ses šíleně rychle. Bylo to neuvěřitelný.“

Co na to říct? Chance to ví. A není v mé moci ho přesvědčit o opaku. Ale pak mi hodil záchranné lano.

„Jsem cvok?“ Z hlasu se mu ozývalo zoufalství. „Najednou nemůžu věřit svým smyslům. Zdají se mi děsivý sny. Mám pocit, že přicházím o rozum.“

Chance mě vzal za ruku.

„Je to tak, Tory? Opravdu se ti mění oči? Anebo jsem na tom ještě hůř, než jsem si myslel?“

Z pocitu viny se mi udělalo zle.

Musím lhát. A co je ještě horší, zbavit Chance posledních nadějí. Jenže musím chránit samu sebe. Svoje kamarády.

Takže nemám na výběr.

„Moje oči nesvítí, Chanci.“ Sevřela jsem mu dlaň. „Jsou zelené jako vždycky.“

Dívala jsem se na něj a doufala, že mi podvod nevyčte z tváře. Musela jsem Chance přesvědčit, že nelžu. Nic neskrývám. Potřebovala jsem, aby mi věřil.

„Myslím, že ti není dobře.“ Sama sobě jsem se hnusila. „Jsi vystresovaný. Tvůj mozek si jen tak hraje.“

„Hraje,“ zopakoval tupě.

„Všechno je jenom v tvojí hlavě,“ šeptem jsem zasadila poslední ránu. „Jasně.“ Chance zvadl.

Coop se mu otřel o nohu, pak se otočil a štěkl na mě. Jako by věděl, že ničím už tak křehkou psýché jeho nového přítele. A nelíbilo se mu to.

Cítila jsem se hůř než odpad z kanálu.

„Možná bych se měl ještě na chvíli vrátit do Marsh Point,“ řekl Chance. „Moje... práce tam ještě není hotová. Určitě se už po mně shánějí.“ Jeho pokusu o vtip jsme se ani jeden nezasmál.

V nemocnici mu bude líp. Ještě není úplně v pořádku.

„Odvezeme tě tam,“ řekla jsem. „Ben může řídit.“

„Nepřišel jsem pěšky, Tory.“ Ukázal na černou motorku zaparkovanou na cestě. „V tátově srubu je spousta hraček.“

„Budeš mít průšvih?“

„Průšvih?“ Chanceův úšklebek vzdáleně připomněl bývalé sebevědomí. „Jsem Claybourne. A pokud vím, ten špitál patří mojí rodině. Očekávám diskrétní přijetí.“

Doprovodila jsem ho k motorce, Kawasaki Z1000. Štíhlá, aerodynamická, vypadala jako raketa. Chance si nasadil přilbu, sehnul se a naposledy pohladil Coopa.

Potom se podíval na mě. „Uvidíme se. Určitě.“

Zahnala jsem pocit viny a udržela klidný tón.

„Uzdrav se, Chanci.“

Přikývl, obkročmo nasedl na motorku a odjel.

ŠEDESÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

„Ch

udák.“

Shelton seděl vedle mě na zádi Sewee. „Ale udělala jsi dobře,

Tory. Smečka je na prvním místě. A Chance se stejně potřebuje léčit.“

„Má pravdu,“ řekl Ben. „Musela jsi lhát. Chance nesmí znát pravdu o našich schopnostech.“

„Já vím.“ Nacpala jsem poslední kus nářadí pod lavici. „Jinak to nešlo.“ Tak proč se cítím tak hrozně?

„Netrap se tím.“ Shelton mě poplácal po rameni. „Dělat Chanceovi v hlavě bordel je strašný, ale musíme chránit sebe. V sázce je naše svoboda. A možná i životy.“

„Já vím,“ zopakovala jsem. „Ale Chance v tom jel s námi. Bez jeho pomoci bychom truhlu nenašli. A jak jsem se mu odvděčila? Utvrdila ho, že mu přeskakuje. Zadělala jsem si na skvělou karmu.“

Ben pokrčil rameny. „A měla jsi na vybranou?“

„Ne,“ opáčil ostře Shelton.

Pokusila jsem se soustředit na úkol, který nás čekal. „Jedeme dál.“ Nějak to Chanceovi vynahradím. Jednou.

„Kde je Špekáček?“ stěžoval si Ben. „Řekli jsme čtvrt hodiny.“

„Támhle.“ Shelton se postavil. „A něco se děje, protože běží plnou rychlostí.“

Byla to pravda. Hi letěl z kopce dolů. Doběhl na schodiště u mola a skoro se překotil. Seběhl tak rychle, jak mu jeho nohy dovolily. Po pěti vteřinách sprintu byl u Sewee.

„Lidi!“ Funěl a sípal, tvář mu zrudla. „Lidi!“

„Uklidni se,“ řekla jsem. „Zhluboka dýchej. Jinak omdlíš.“

„Rádio,“ vydechl s rukama na kolenou. „Pusťte rádio. Zprávy.“

„Dobře, dobře.“ Ben se natáhl k palubní desce a zapnul zvukový systém na Sewee. „Ať tě neklepne. Kterou stanici?“

„Zprávy 12,“ skřehotal Hi a šplhal na palubu. „Hned!“

Ben naladil. Z reproduktorů se ozval skřípavý hlas.

Vracíme se k mimořádnému zpravodajství. Mluvčí policie zveřejnil jména dvou obětí autonehody, k níž došlo včera v noci na mostě Artura Ravenela mladšího. Kromě totožnosti obětí vyšetřovatelé neuvedli o nehodě žádné podrobnosti. Jednalo se o Chrise a Sallii Fletcherovy z Radcliffeborough v Charlestonu. Podle nepotvrzené zprávy byla Toyota Prius patřící manželskému páru nalezena přibližně v pět hodin čtyřicet pět minut ráno. S největší pravděpodobností sjela ze silnice nedaleko křižovatky s dálnicí číslo sedmnáct. Vůz narazil do pilíře mostu a začal hořet. Dozvěděli jsme se, že oba manželé byli postgraduálními studenty Charlestonské univerzity a kurátory Charlestonského muzea. Více vám o této události sdělíme, jakmile budou k dispozici nové informace. Finance. Wall Street dnes zaznamenala další otřes, když ceny akcií...

Ben vypnul rádio. Prsty se mu třásly. „Proboha.“

„Mrtví?“ Shelton měl obočí skoro u linie vlasů. Mrtví? To jako že Fletcherovi včera v noci umřeli?“

„Jsou toho plný zprávy.“ Hi už dýchal normálně. „Zrovna jsem si zavazoval boty, když to hlásili v televizi.“

„Asi se probudili na pláži, odjeli z Bullova ostrova lodí a vrátili se k autu.“ Ben se zarazil a zbledl. „Pak se vydali domů a nejspíš byli unavení, možná i trochu zmatení...“

„Není to naše vina,“ vyhrkl Shelton. „Zaútočili na nás a my se bránili. Je mi líto, že se zabili, ale my za to nemůžeme.“

Nemluvila jsem. Nevěděla jsem, co říct. Myslela jsem na to, jak Sallie přátelsky žertovala u informačního stolku v muzeu. Na Chrise, jak klábosil s turisty před starou tržnicí. Na oba, jak se usmívali, když vykládali strašidelné historky ve světle pouličních lamp Charlestonu. Byli tak mladí. Jejich smrt byla děsivá.

A pak jsem si vzpomněla na Rakviště. Chrisovu chladnokrevnost. Salliinu pistoli namířenou na mou hlavu. Z nesmyslnosti jejich smrti se mi dělalo zle, ale částečně jsem si nemohla pomoct... cítila jsem úlevu. A strašně jsem se za to styděla.

To ale nebylo všechno. Benova teorie dávala smysl a časová posloupnost seděla. Jenomže můj instinkt na mě volal něco jiného.

Vražda.

Hi měl stejný pocit. „Chris říkal, že mají priuse, a v něm taky havarovali. Což znamená, že ve studebakeru nás sledoval někdo jiný.“ Pauza. „Myslíte, že...?“

„Počkej!“ Shelton si nervózně čistil brýle košilí. „Hlasatel říkal, že to byla nehoda. Není důvod si myslet něco jiného.“

Hi pokrčil rameny. „Jenom, že mi to nějak smrdí. Připadali vám Fletcherovi jako týpci, co sjedou z mostu? Mně ne.“

„Ani mně ne.“ Prudce jsem zvedla ruku, abych umlčela Sheltona, který se chystal odpovídat. „Neříkám, že to nebyla nehoda. Ale musíme být opatrní. Hi má se studebakerem pravdu. Řídil ho někdo jiný a možná nás pořád sleduje.“

Hi přikývl. „Nechceme, aby se i nám přihodila ,nehoda‘.“

„Jedeme teda na Dewees?“ zeptal se Ben.

„Ano.“ Neváhala jsem. „I Shelton má pravdu. Se vší pravděpodobností to bylo přesně tak, jak říkali ve zprávách. Tragická chyba řidiče. Nemůžeme se vykašlat na pátrání z hloupých paranoidních důvodů. V sázce je příliš.“

Ben přisvědčil. Pak Hi. A nakonec i Shelton.

„Tak nebo tak, tohle musíme dokončit,“ řekla jsem. „Koukneme se, jestli si Anne Bonnyová schovala v rukávu ještě nějaká esa.“

ŠEDESÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

H

i se Sheltonem odvázali lana. Ben vymanévroval se Sewee od mola na otevřené moře. „Příští zastávka Deweesův ostrov.“

Snažila jsem, abych ze sebe setřásla hrůznou zprávu o Fletcherových. Svoje pocity si zpracuju později. Právě teď se musíme soustředit víc než kdykoli jindy.

„Takže co víme?“ zeptala jsem se.

Kluci okamžitě zpozorněli, bezpochyby mysleli na totéž.

Hi se odvolal na svůj všudypřítomný iPhone. „Dewees je na sever, mezi Isle of Palms a Bullovým ostrovem.“

„Kdysi to byla země Seweeů,“ dodal Ben. „Mí předkové navštěvovali Deweesův i Bullův. Ve skutečnosti se jmenuje Timicau.“

„Pamatuju se, že jsme kolem něj včera v noci pluli,“ poznamenala jsem. „Moc se tam nesvítilo.“

„Na Deweesu žije hodně ekologická komunita,“ řekl Hi. „Malá a strašně zazobaná. Budovy na ostrově jsou postavený ve stejným stylu a pětadevadesát procent půdy se nikdy nezastaví.“

Shelton se do toho vložil. „Čtyři čtvereční kilometry, takže asi tak třetina velikosti Bullova ostrova. Žádný most, žádný auta. Jediné spojení se světem je trajekt Aggie Gray, co jezdí z Isle of Palms.“

„To už je podruhý, co slyším, že tam nejezdí auta.“ Ben kormidloval z Charlestonského přístavu a vyrazil na sever k Intracoastal Waterway. „Jak se dopravují?“

„V golfových vozících,“ odpověděl Hi. „Soukromý auta, co jezdí na benzin, jsou zakázaný. Je to ospalý místo. Žádný hospody. Žádný obchody. Žádný benzinky. Dewees je jako přírodní rezervace až na to, že tam boháči mají letní sídla.“

„Skvělý,“ ucedil sarkasticky Shelton. „Neposkvrněné přírodní krásy. To znamená spousta bažin, much a obřích aligátorů. A nemáme ponětí, co vlastně hledáme.“

Ignorovala jsem ho. Hlavně proto, že měl pravdu.

Rozhovor utichl a já vycítila, že kluci pořád myslí na Fletcherovy. Promluvila jsem, abych jejich pozornost přesměrovala na úkol, který nás čeká.

„Co je ještě na ostrově?“

„Kromě baráků? Nic moc.“ Hi začal vyjmenovávat: „Malá chajda, hasičárna, dvě veřejný stavby, úschovna kánoí, starej kostel, pár rybářskejch mol. Komerční aktivity jsou zakázaný.“

Shelton nedokázal sedět v klidu. „Fakt si myslíte, že je někdo zabil?“ Ben na něj vrhl pohled, který říkal: Vykašli se na to. „Kde uvážeme loď?“ zeptal se nahlas.

„Kdekoli,“ řekl Hi. „Celej ostrov je soukromej majetek, takže to bude nedovolený vniknutí tak jako tak.“

Ben vykouzlil úsměv. „Jo, na to jsme esa.“

Objeli jsme jižní okraj Sullivanova ostrova a vpluli do zátoky. Potřetí za dva dny jsme míjeli Claybourneův srub. Deweesův ostrov ležel několik kilometrů odsud.

„Lidi,“ začal Shelton přidušeně. „Nesleduje nás náhodou támhleta loď? Vyrazila, jakmile jsme propluli kolem Chanceovy chajdy.“

Tři hlavy se prudce otočily. Asi sto metrů za námi jel další člun.

„Zdá se, že tam jsou dva lidi,“ řekl Hi. „Ale jistě to nevím.“

„Je léto. A jsme v Charlestonu,“ odpověděl Ben. „Po kanále určitě plujou tucty lodí.“

Přesto zrychlil.

„Pomalu,“ řekl Hi. „Jsme v klidový zóně.“

„Myslíš, že to nevím?“ Ben se ohlédl přes rameno. „Řekněte mi, jestli se nás pořád drží.“

Uběhlo několik napjatých minut. Člun se nám neztrácel z dohledu. „Do prdele.“ Ben zkontroloval budíky na Sewee. „Překračuju rychlost, ale oni drží tempo. Přidali, když jsem zrychlil.“

„Na dvě zamilovaný hrdličky na vejletě to nevypadá,“ ucedil Hi. Shelton se chytil za ušní lalůček.

Projeli jsme pod mostem a kanál se zúžil. Na obou březích rostla spartina, která nám sahala až k hlavě.

„Držte se.“ Ben přidal plyn a Sewee vystřelila dopředu. „Není tu velký provoz, tak budu riskovat pokutu.“

Hnali jsme se vpřed. Člun za námi se zmenšoval a postupně mizel. „Takže jsme se jich zbavili?“ zeptala jsem se.

Ben přikývl. „Jestli nás sledujou, tak si nejspíš myslej, že míříme znova na Bullův ostrov, ne?“

„To dává smysl,“ řekla jsem. „Stejnou cestou jsme jeli včera v noci.“

„Na jih od Deweesu je ostrůvek Big Hill Marsh. Říznu to přes Bowers Creek a schovám za ním Sewee. Jestli člun pluje k Bullovu ostrovu, profrčí kolem, ale neuvidí nás.“

Hnali jsme se kanálem, dělali zakázané vlny a očima hledali stopy po pronásledovatelích. Za pár minut jsme dopluli k severnímu výběžku Isle of Palms.

„Tady je ten ostrůvek.“ Ben ukázal přímo před sebe na malý zelený atol. Nasměroval na pravobok a vjel do úzké říčky, obkroužil maličkou pevninu a vypnul motor. „Buďte zticha.“

Několik minut jsme neslyšeli nic než ječení racků.

Pak vzdálené hučení motoru. Zesilovalo a na chvíli se zdálo, že míří přímo k nám. Ale člun proplul okolo a zvuk slábl.

Nervózně jsme se na sebe usmáli.

„Pohoda,“ řekl Ben.

„Asi jen dva chlápci na rybách,“ žertoval Shelton.

Ben pro jistotu ještě chvíli počkal, než nastartoval. Obepluli jsme Big Hill Marsh a spatřili Deweesův ostrov. Vítalo nás molo připomínající v odpoledním slunci rozmazanou skvrnu.

Ukázala jsem Benovi zvednutý palec.

„Vyhoďte kotvu, kapitáne.“

ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

H

lavní molo bylo skoro opuštěné.

„Jmenuje se to Přístaviště,“ řekl Hi. „Zajíždí sem Aggie Gray. Nejspíš před chvílí odplula.“

„Mám tam zakotvit?“ zeptal se Ben.

Hi přikývl. „Přístaviště je dobře schovaný. Třeba si tu Sewee nevšimnou.“ Ben vybral místo, rychle jsme zajistili loď a chovali se přitom nenuceně, jako bychom měli plné právo tady být. Dřevěná prkna odsud vedla ke starobylému domku. Umně vymalovaný nápis nás vítal na Deweesově ostrově.

„Pěkný bydlení,“ poznamenal Hi.

Měl pravdu. Všemi směry se táhla mokřina. Pelikáni hnízdili na větrem ošlehaných pilířích a s roztaženými křídly se vyhřívali v teplém odpoledním slunci. Jeřábi rybařili v rákosí a orobinci na mělčině.

„Je tu hezky,“ řekl Ben. „I když to nedopadne, za výlet to stálo.“ Hned za Přístavištěm jsme prošli kolem několika dokonale vyrovnaných golfových vozíků čekajících na to, až budou moci přepravit zboží zakoupené mimo ostrov majitelům domů a jejich nájemcům.

V zapalování několika z nich visely klíčky.

Hiovi povyskočilo obočí, ale já zavrtěla hlavou. Nezákonné kotvení Sewee je jedna věc, ale šlohnout golfový vozík... to je jiná.

Hi si teatrálně vzdychl. Ignorovala jsem ho.

Pokračovali jsme širší cestou vysypanou bílým štěrkem. Byla dobře udržovaná a dost široká, aby se na ní pohodlně vyhnuly dva vozíky.

„Vápenec.“ Sehnula jsem se, zvedla pár kamínků a pak vytáhla z kapsy Anniny oblázky.

Srdce se mi sevřelo.

Drcený vápenec na cestě byl bílý, zrnitý a měl ostré okraje. Naopak oblázky Anne Bonnyové byly hladké, pevné a bezvýrazně šedé.

„Třeba vápenec časem vybledne?“ navrhoval s nadějí v hlase Hi.

„Možná.“ Ale oba vzorky neměly na první pohled nic společného.

Přímo před námi se objevil kruhový dvoupatrový dům na malém poloostrůvku. Před ním se vlnila jihokarolínská a nad ní americká vlajka.

„To je administrativní budova,“ vysvětloval Hi. „Je tam taky vzdělávací centrum, pár vědeckých laboratoří a pošta. Tím to končí.“

„Takže kde začneme?“ Shelton se rozhlížel po okolí. „Vidím tu dvě cestičky.“

Hi si načetl do iPhonu mapu. „Dewees jsou v podstatě dva pruhy vyvýšený půdy obklopující velkou lagunu uprostřed. Zbytek ostrova tvoří původní mokřina a bažina.“

Ukázal doprava. „Tahle cesta vede přes záplavovou mokřinu k barákům u oceánu. Je tam i klub.“

Pak rovně. „Před náma jsou další veřejný budovy, kompostárna, hasičárna a starej kostel. Stojí na kraji laguny.“

„Kde tak mohly růst mucholapky?“ zeptal se Ben.

Hi pokrčil rameny. „Já bych sázel na lagunu. Mucholapky potřebujou stojatou vodu a hodně slaboučkej vítr, aby přilákaly kořist. Čím mokřejší půda, tím lepší.“

„Tak jdeme rovně,“ řekla jsem.

„Marná snaha,“ mumlal Shelton, ale vydal se na cestu s námi.

Šli jsme po cestě asi dalších tři sta metrů. Nalevo se táhly akry otevřené mokřiny. Napravo rybník.

„Jmenuje se Old House Lagoon,“ vysvětloval Hi. „Je to největší vodní plocha na ostrově. Se spoustou aligátorů.“

Napravo před námi se objevila malá úzká zátoka, rameno vybíhající z laguny. Hladina byla neprůhledná, limetkově zelená a byla tu a tam posetá lekníny. Lemovala ji cesta vedoucí ke shluku dubů v místě, kde se pojila s lagunou. „Co je tam dole?“ zeptala jsem se.

Hi chvíli hledal v mobilu a pak odpověděl: „Cesta ke starýmu kostelu. V lese u laguny je malá kaple. A taky rybářský molo.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Kdy ten kostel postavili?“

Shelton tentokrát Hie předběhl: „Začátkem osmnáctýho století. Díval jsem se na net. Je to nejstarší budova na ostrově.“

„Takže v době, kdy Bonnyová utekla z vězení?“

Shelton přikývl. „Je to nádhera. Nic jiného tady nebylo. Postavil ho irský mnich a pak se desítky let pokoušel obrátit na víru kmen Seweeů, který tu žil. Nakonec to buď vzdal, anebo umřel, to se neví. Ale kaple vydržela dodnes.“

„Musíme ji vidět.“ Měla jsem ten pocit. Zase.

„Cíl!“ Hi zakroužil prstem ve vzduchu a pak ukázal dolů z kopce. „Blížíme se k tobě, starý svatostánku.“

S těmito slovy vykročil na cestu.

Kaple byla menší, než jsem čekala. Přední část tvořila čtvercová zvonice, štíhlá, asi čtyři a půl metru vysoká s dřevěnými dveřmi uprostřed. Obdélníková místnost za ní měla strmou břidlicovou střechu a na každé straně dvě zakulacená okna.

Celé to bylo postavené z rozpadajících se kamenů.

Šedých kamenů.

Vápenec.

„Páni.“ Hi ukázal na moji kapsu. „Ukaž vzorek. Tohle je určitě trefa.“ Došla jsem k nejbližší stěně a vyndala oblázek. Vzorek i barva dokonale seděly.

„Stejný vápenec,“ řekla jsem. „Hned u laguny, kde se báječně daří mucholapkám.“

„To není možný!“ Shelton se drbal vzadu na hlavě. „Nikdo nemá takový štěstí.“

„Fakticky.“ Benův hlas zněl stísněně. „Že bysme to trefili třikrát po sobě? Začínáš mě děsit.“

„Kaple tu stála v době, kdy žila Anne Bonnyová.“ Přejela jsem rukou po hrubě tesaných kamenech. „Postavil ji irský mnich. Bonnyová pocházela z Irska a očividně byla velice zbožná. A vápenec se u církevních architektů těšil velké oblibě.“

„Jsem z toho fakt na větvi,“ oznámil Hi. „Pokud svatý Vápenec nemá nic společnýho s Anniným pokladem, tak to bude ta nejsmutnější náhoda v historii lidstva.“

„Já nevěřím na náhody,“ řekla jsem automaticky.

„My víme.“ Trojhlasně.

„Takže jdeme dovnitř?“ řekl Shelton.

„Každopádně.“ Přistoupila jsem ke dveřím. K mému překvapení povolily a otevřely se dovnitř.

Vstoupili jsme do maličké místnosti. Ze stěn vystupovaly zdobené kamenné vodotrysky. Vepředu se klenutým průchodem vcházelo do hlavní lodi.

Dvě řady lavic lemovaly uličku uprostřed vedoucí k jednoduchému kamennému oltáři. O kapli se očividně někdo dodnes stará. Podlaha byla zametená a v mosazných svícnech u stěn nezapálené svíce. Ze zadního pravého rohu vedly dveře do sakristie.

„Asi to tu nechávají otevřené, aby se tu lidi mohli kdykoli pomodlit,“ odhadovala jsem. „Ještě že jsou místní tak důvěřiví.“

„Ježišikriste.“ Ben se rozhlížel kolem, oči vykulené. „Do prdele práce.“

„Nerouhej se v kostele!“ zašeptal Shelton. „On tu bydlí. Potrestá tě.“

„Co je?“ Sledovala jsem Benův pohled do zadní části kaple. Skoro to na mě vyskočilo.

Srdce si přihodilo jeden tep mimo rytmus. A pak ještě tři navíc.

„Proboha,“ vydechl Hi.

Na první pohled vypadaly kameny zadní stěny skoro stejně. Ale při bližším zkoumání se ukázalo, že tomu tak není. Bílé kusy zasazené do šedého vápence tvořily symbol.

Jeden a půl metru na výšku, metr na šířku.

Keltský kříž.

Hi se plácl do boku. „Tohle fakt není náhoda.“

„Tory, ty máš nadpřirozený schopnosti.“ Shelton se na mě ohromeně podíval. „Už nikdy o tobě nebudu pochybovat. Nikde. V ničem.“

Ben jen beze slova zíral.

„Prohlídneme si kříž!“ Shelton se dal do pohybu. „Možná je za ním něco schovaný!“

Zaútočili jsme na stěnu. Klepali. Strkali. Mlátili pěstmi. Škrabali nehty. Hi dokonce zakřičel: „Sezame, otevři se.“

K ničemu. Kameny odolávaly.

Zoufale jsem sklopila hlavu.

A pak jsem to uviděla.

Podlahu tvořily stejně jako stěny vápencové bloky. U paty kříže bylo do jedné dlaždice něco vyryté.

Klekla jsem si a naklonila se blíž.

Dvě čáry, jedna krátká a vodorovná, druhá dlouhá a svislá. Společně tvořily jakýs takýs kříž.

A horní rameno se lehce stáčelo doprava.

„Tady, tady, tady!“ ječela jsem. „Kříž Anne Bonnyové. Poklad je pod touhle dlaždicí.“

„Jak ji zvedneme?“ Hi nadskakoval jako pružina. „Kdo má výbušniny?“

„Počkejte tady!“ Ben vyrazil ze dveří.

Minuty ubíhaly. Hodiny? Rýpala jsem do rohu kamene, i když jsem věděla, že je to zbytečné, ale nemohla jsem přestat. Shelton přecházel sem a tam, ruce spojené za zády. Hi si bubnoval na hrudník, zíral na zem a pobrukoval si písničku Mám ten pocit.

„Otevřete!“

Ben stál za zadními dveřmi kaple.

Hi k nim doběhl a odsunul západku. Vstoupil Ben, páčidlo v ruce.

„Cestou jsme minuli kůlnu. Vrátím to tam, až skončíme,“ řekl s křivým úsměvem. „Teda pokud nebudu mít plný ruce pytlů s drahokamy.“

„Dej se do toho!“ vypískl Shelton.

Ben nacpal páčidlo pod dlaždici a zabral. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Blok se o dva centimetry nadzvedl a pak zapadl zpátky na místo.

„Dělej, Herkule!“ Hi zapumpoval oběma pěstmi. „To dáš, chlape!“

Ben se rozkročil, zasunul páčidlo hlouběji do nově vytvořené štěrbiny a zatlačil. Kámen se znovu o pár centimetrů zvedl a zase padl.

Zasunout. Zabrat. Pustit. Zasunout. Zabrat. Pustit.

Dlaždice se pomalu vzdávala. Poslední záběr a Ben zvedl kámen nad podlahu. Popadli jsme ho a pomohli ho převrátit. S ohlušující ranou dopadl na zem.

„Je to skrýš!“ vydechla jsem.

Odkryli jsme tajný úkryt, asi metr v průměru.

Uprostřed ležel zaprášený předmět.

Jo!

ŠEDESÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

V

yzvedla jsem kořist ze skrýše.

Dřevěná bedna. Ručně vyřezávaná. A hodně, hodně stará.

Skutečný vědec by zřejmě postupoval při manipulaci s nově objeveným artefaktem opatrněji, ale já byla příliš rozrušená, abych dodržela řádný protokol. Tetička Tempe by mi to určitě odpustila.

Bedna vypadala menší než truhla, spíš jako mikrovlnka, ale byla stejně pevná. Víko zapečetěné voskem a zajištěné jednoduchou západkou.

„To je ono, lidi,“ vyhrkl Hi. „Konec cesty. Vejplata!“ Pak se mu na čele objevila vráska. „A jestli ne, tak mi hrábne. Fakt. Další zklamání už nesnesu.“

„Otevřete to?“ naléhal Shelton. „Chci vidět prachy.“

„Pánové,“ řekla jsem formálně. „Dovolte, abych vám představila poklad Anne Bonnyové.“

Kluci se zachechtali a oči upírali na předmět v mém klíně.

Odjistila jsem západku a pokusila se zvednout víko. Vosk držel pevně.

„Bene.“ Nastavila jsem ruku.

Ben mi do dlaně hodil svůj švýcarák. Opatrně jsem čepelí přejela pod okrajem víka. Kousky vosku padaly na zem, jak jsem krájela starodávnou pečeť.

Podala jsem nůž majiteli, zhluboka se nadechla, položila ruce na víko a zatlačila. Vosk se poddal. Víko se zvedlo.

Uvnitř byly dvě věci. Černý sametový sáček zavázaný koženou šňůrkou. Podala jsem ho Sheltonovi a on začal rozvazovat uzel.

Druhý předmět byl větší, zabalený do plátna.

„Jak to, že to neshnilo?“ Ben ukázal na plátno. „Bylo to pod zemí tři sta let.“

„Skrýš vybudovali z kamenů, co do sebe přesně zapadly,“ odpověděla jsem. „Takže tím chránili bednu před hmyzem, hlínou a působením živlů. Díky vosku byla vzduchotěsná. Ať už ji tu schoval kdokoli, myslel na budoucnost. Klidně by to tu vydrželo dalších sto let.“

„Je to ono.“ Hiův hlas se třásl vzrušením.

Po odmotání látky se balíček zmenšil na polovinu. Byl malý, z voskovaného plátna, pevně omotaný kovovým drátem.

„Ty jo!“ Shelton právě rozvázal uzel a vyprazdňoval váček.

Do dlaně se mu sypaly zlaté mince.

„Zlato, kotě, zlato!“ prozpěvoval Shelton.

Hi se pokusil plácnout si s Benem, ale ten ho ignoroval, natáhl ruku a sebral jednu minci.

„Na jedné straně je nápis v latině kolem kříže,“ popisoval vzrušeně. „Na druhé je koruna a štít a kolem je napsáno sedmnáct set čtrnáct a Filip V.“

„Vteřinku.“ Shelton už hledal v iPhonu. Uběhla minuta a pak řekl: „Španělské dublony. Říkalo se jim ,osm eskudů‘ anebo taky zlaté osmičky. Razily se nejspíš v Mexiku.“

„Jakou mají cenu?“ Ben si pohrával s mincí, vyhodil ji a zas chytil. Shelton políbil svůj iPhone. „V Zachovalém stavu může každá vydělat tisíce!“

„Máme to!“ Hi byl skoro bez sebe. „Jsme odporně prachatý! Milionáři. Všichni vzdejte hold geniálním vlkodlačím hledačům pokladů z ostrova Morris!“

„Miliony to nebudou.“ Ben rychle počítal. „Dohromady to dělá několik tuctů, maximálně.“

Všechny oči se stočily k balíčku v mém klíně.

„Předkrm už máme za sebou.“ Shelton vrátil mince do váčku. „Je čas na hlavní chod!“

„Otevři to!“ Hi si mnul ruce. „Chci vidět spoďáry s diamantama.“

„Na.“ Ben mi podal kapesní nůž.

S bušícím srdcem jsem rozřízla drát a rozbalila voskované plátno.

A zůstala koukat.

Venku zaječel racek. Jiný mu odpověděl. Kdesi v dálce zaštěkal pes. Hi zareagoval první. „Co to sakra je?“

„To není pravda.“ Shelton schoval tvář do dlaní. „Ne, to není pravda!“ Ben neříkal nic.

V rukou jsem držela několik popsaných stránek.

„Vypadá to jako náboženský text.“ Ani já jsem nedokázala předstírat nadšení.

„Jsme prokletý!“ sténal Hi. „Pirátskej poklad má bejt hustej! Cennej. Zajímavej. A my dostanem středověký kostelní noviny.“

„Tak se na to aspoň podíváme,“ řekla jsem. „Vždyť ani nevíme, co to je.“

„Klidně.“ Shelton se natáhl po váčku. „Já zatím spočítám zlatky.“

„Chci si jednu potěžkat.“ Hi se připlížil k Sheltonovi. „Davaj.“

„Mám vás v merku.“ Ben zvedl k očím dva prsty roztažené do písmene V a pak ukázal na Hie a Sheltona. „Tak žádný blbosti.“

„Sire,“ odpověděl Shelton. „Hluboce jste mě urazil.“

Kluci si hráli s dublony a já prohlížela stránky.

„Je to pergamen,“ řekla jsem. „Listy jsou složené na polovinu a pak znovu sešité na přehybu, takže tvoří malou kapsu. Vypadá to celkem na deset stránek.“

„Aha.“

„Pěkný.“

Pochopila jsem, že je to nezajímá, a tak jsem pokračovala mlčky. První list byl popsaný latinkou ozdobenou stylizovanými kroužky a symboly. Písmo bylo propracované a vytříbené. Autor proměnil slova v umělecká díla a úseky textu odděloval ilustracemi.

Na druhém listu byl půlstránkový obraz andělů obklopených propletenými symboly. Ve spodním rohu se skvěl ornament připomínající uzel.

Barvy sice časem trošku vybledly, ale byly úchvatné. Černá. Žlutá. Nachová. Červená. Ze složitosti detailů mi zůstával rozum stát.

Probírala jsem se zbytkem rukopisu a najednou z něho vypadl list papíru. Zvedla jsem ho.

Dopis. Rukopis jsem poznala.

„Ale, ale.“

Změna tónu mého hlasu upoutala pozornost kluků.

„Co je?“ zeptal se Hi.

„Nic, co by vás zajímalo.“ Zamávala jsem dopisem. „Jenom další vzkaz od naší drahé přítelkyně Anne Bonnyové pro Mary Readovou.“

Kluci se ke mně přihnali a na okamžik zapomněli na účetnictví. Mlčky jsme si četli dopis.

Nejdražší Mary,

 kéž Tě můj list ve zdraví zastihne. Od chvíle, kdy jsem unikla ze žaláře, o Tobě žádných zpráv nemám a o Tvé bezpečí a pohodlí se obávám. Tolik věcí se pokazilo. Čteš-li nyní mé řádky, znamená to, že jsi kráčela správnou cestou. Já byla si jista, že se ti to zdaří. Nikdo jiný by neporozuměl stopám, které jsem ti zanechávala. Samotnou mne těší má vlastní vynalézavost.

Píši Ti, jelikož z Charles Townu prchnouti musím. Lidé se moc ptají a moje svoboda jest ohrožena. Vydávám se na sever, na místo, o němž jsme spolu často rozprávěly.

V truhle je dost zlatých, abys mohla odjet, kam Ti bude libo, anebo mě i vyhledat, budeš-li si přát. Tvé zamilované stránky na památku Ti zde ponechávám. Své s sebou si beru. Pohlédnu-li na ně, na Tebe pomyslím a s láskou na Tě vzpomínat budu.

Tvá věrná přítelkyně

Anne

Promluvila jsem první. „Nevěděla, že je Mary mrtvá. Je to tak smutné.“

„Možná nebyla,“ prohlásil rozpačitě Shelton. „Nic není jistý.“

„Mary tenhle dopis nikdy nenašla,“ řekl Ben. „Aspoň to je jasný.“

Hi zavrtěl hlavou. „Slavný poklad Anne Bonnyové je jenom pár mincí a nějaký biblický texty. Čekal jsem mnohem víc.“

Nechala jsem stránky kolovat, aby si je mohli všichni prohlédnout. Na kluky to neudělalo pražádný dojem. Na záchranu LIRI jsme potřebovali spoustu peněz. A naše kořist byla žalostně hubená.

Mise selhala. Naši smečku rozdělí.

„Uklidíme to a vypadneme,“ řekla jsem. „Nemůžeme nechat v kostele nepořádek.“

Ben došel k odsunuté dlaždici. „Sheltone. Pomoz mi.“ Společně začali šoupat kámen na původní místo.

„Kam s tím?“ Hi ukázal na páčidlo.

„Do kůlny,“ řekl Ben. „Padesát metrů zpátky po cestě, po který jsme přišli.“

Hi zvedl páčidlo a vyšel ven zadními dveřmi.

„Sakra,“ oddychoval těžce Shelton. „Je to těžký, potvora.“

„Tys to zvedat nemusel.“ Ben stál s oběma rukama v bok.

„Tyhle kluky si nechám u sebe.“ Shelton zasunul váček s mincemi do přední kapsy. „Pro jistotu.“

„Už jsem je spočítal,“ řekl Ben. „Jestli nějakou ztratíš, přijdeš o pár prstů.“

„Už podruhé jsi urazil mou čest, Blue. Pistole, nebo meče?“

Zrovna jsem uklízela pergamen do batohu, když zavrzaly hlavní dveře kaple a otevřely se.

„Hi je zpátky.“ Přehodila jsem si popruh přes rameno a vstala jsem. „Můžeme?“

„Ani hnout,“ zavolal mužský hlas. „Něco si tu musíme vyřídit.“

Krev mi zamrzla v žilách.

Marlo a Čahoun vešli do kaple a zůstali stát těsně vedle sebe. Ani jeden se neusmíval.

A oba na nás mířili pistolemi.

ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

„U

tíkejte!“

Ben a Shelton nadskočili, když jsem na ně vykřikla. Všichni jsme vyrazili k zadním dveřím.

A tam nás zastavila další pistole.

„Dobré odpoledne.“ Nigel Short se ušklíbl a cenil křivé zuby. Měl na sobě hnědý tvídový oblek a kaštanově hnědou kravatu. V ruce devítimilimetrovou berettu. „Co kdybychom šli zpátky dovnitř?“

„Doktore Shorte?“ vydechla jsem zmateně. „Co tu děláte?“

„Všechny tři vás střelím do hlavy, jestli se okamžitě nevrátíte do kaple.“ Pokynul zbraní. „Jasné?“

Pomalu jsme zvedli ruce, otočili se a znovu vstoupili dovnitř. Marlo a Čahoun stáli v uličce u přední řady lavic. Marlo měl na sobě bílé tričko a džíny. Čahounův dnešní dres nesl jméno LeBrona Jamese.

Pistole vepředu. Pistole vzadu. To není dobré.

„Nemáte ponětí, co to je sledovat mladé delikventy po všech možných čertech.“ Short si posunul maličké brýle na nose. „Vyčerpávající.“

„Ten bohatej parchant.“ Marlo se rozhlížel po místnosti. „Není tu. A ten tlusťoch taky chybí.“

„Chance a Hi to vzdali.“ Dala jsem do té lži všechno. „Na jeden týden až moc vzrušení.“

„To těžko,“ řekl Short. „Hlídají poklad Anne Bonnyové, samozřejmě.“

„A vy nás k němu zavedete.“ Marlo zlověstně zakýval pistolí. „Jinak... budeme zlí.“

Čahoun stál nehnutě jako socha. Mlčky. Hrozivě.

„Žádný poklad není.“ Sheltonovi se třásl hlas. „Truhla byla prázdná.“

„Ale no tak!“ Short přimhouřil oči. „Máte mě za blbce?“

Short švihnutím zápěstí naznačil Marlovi, aby si vzal na starost zadní dveře. Pak beze spěchu došel k první lavici a posadil se.

Hodnotila jsem situaci. Marlo u zadního východu. Čahoun v uličce, takže blokuje cestu k předním dveřím. Jsme zase v pasti.

„Je to pravda,“ řekl Ben. „Nenašli jsme nic. Legenda o Anne Bonnyové byla podvod.“

„Určitě to umíte líp,“ peskoval nás Short. „Řekněte nám, kde je poklad, a Marlo to odbude rychle. Jinak se seznámíte s jeho bratrem Duncanem.“

Duncan zamrkal, což byl první čitelný výraz, který jsem viděla na jeho obličeji.

Zdržuj! nařizoval mi mozek.

„Ztratili jste řeč?“ Marlo odjistil zbraň. „Asi budu muset bejt přesvědčivější.“

„Počkej!“ S bušícím srdcem jsem začala skládat slova. „Co tady děláte?“

Nevěděla jsem, co si o Marlovi myslet, ale chladný výraz jeho očí mě děsil.

„To jako vážně?“ Marlo mlaskl polovinou úst. „Dolary, holka. Bráchovi i mně tenhle kšeftík pěkně vynese.“

„S Marlem a Duncanem jsem se poznal, když jsem vás sledoval,“ řekl Short. „Jen si představte mé překvapení, když jsem zjistil, že na vás má spadeno tolik dalších lidí.“

„Fletcherovi,“ sykla jsem. „Zabil jste je, že jo?“

Short mávl pohrdavě rukou. „Amatéři. Paličatí spratkové. Mysleli si, že jsou nejchytřejší. Zkušení pátrači.“ Výsměšně si odfrkl. „Já studuji poklad Anne Bonnyové už tři desítky let. Fletcherovi nevěděli nic, neměli ani potuchu, co vlastně hledají. Nezasloužili si to.“

„Ale nemusel jste je zabíjet.“

„Nedali si říct,“ prohlásil Short lhostejně. „Ale Duncan jim nakonec rozvázal jazyk. Pak se jim bohužel stala nehoda. A teď máme vás.“ Shortův hlas byl najednou mrazivý. „Víme, že máte truhlu.“

„Zabil byste nás kvůli pirátskému pokladu?“ V ústech jsem měla tak sucho, že jsem skoro nemohla mluvit.

„A jakou hru sis myslela, že hraješ?“ odsekl Short. „Třicet let! Hrabání se v zaprášených archivech. Nekonečné odhalování stop ve starých dokumentech, na které živá duše dávno zapomněla. A pak si jednoho dne přijdete vy čtyři s vykulenýma očima a s dopisem od samotné Anne Bonnyové.“ Short si poklepal berettou o koleno.“A ptáte se na Half-Moon Battery. Gaelštinu. Použijete vzorek rukopisu z mapy pokladu. Naprosto jasně jste mi ukázali, co hledáte.“

Shortův tón byl jako led, ale v očích mu tančily záblesky šílenství. „Já jsem odborník na dokumenty. To jste si vážně mysleli, že si nevšimnu skloněného kříže na každé stránce? Nebo že si ho nespojím se slavnou mapou pokladu Anne Bonnyové?“

Přemýšlej, Tory! Nemáš moc času.

„Špehoval jste nás.“ První myšlenka, kterou jsem dokázala vyslovit. „Jistě.“ Short si přehodil nohu přes nohu. „Když jste mi přinesli dopis, měl jsem podezření, že víte něco užitečného. A když jste požádali o soukromé dokumenty Anne Bonnyové, poslouchal jsem vás přes intercom. Dokonce jsem uvažoval o tom, že vás dál budu sledovat sám, ale pak jsem si uvědomil, že potřebuji pomoc.“ Rádoby skromný úsměv. „Už nejsem tak mladý, jak jsem býval.“

Ben se podíval na Marla. „Takže jste si najal tyhle hajzly?“

„Hajzly?“ Marlo udělal krok k Benovi. „Bacha na jazyk, kámo.“

„Měli jsme podobný cíl, ale chlapcům chyběl směr.“ Short se postavil a jemně mávl na Marla pistolí. „Mně scházela pracovní síla. A jim mozek. Spolupráce vyřešila náš problém. Pokud jde o sledování a svaly, jsou vážně velmi schopní.“

„Jo, to jsem já.“ Marlo ukázal biceps. „Svaly, kotě.“

Duncan se jen díval.

„Studebaker,“ zakvičel Shelton. „To je vaše kraksna?“

„Kraksna?“ ušklíbl se Marlo. „Je to krasavec. S Duncanem jsme ho dali celej dohromady, pěkně kousek po kousku.“

„Zastavárna.“ Konečně jsem si dala dvě a dvě dohromady. Jak to, že mi to trvalo tak dlouho? „Lonnie Bates je váš otec.“

„Můj fotr je pěkněj idiot,“ odfrkl si Marlo. „Ale nemá rád, když s ním někdo vyjebává. Zavolal nám hned, jak jste vylezli z krámu. Myslel jsem, že mu hráblo. Ale jak se ukazuje, ještě mu to pálí. Ode mě ale neuvidí ani vindru.“

„Tak dost keců.“ Shortovy oči za brýlemi připomínaly kusy žuly. „Chci slyšet pár odpovědí. Co děláte na Deweesově ostrově? Proč jste v téhle kapli? Kde je truhla s pokladem?“ Přistoupil ke mně blíž. „A co máš v batohu?“

Jsme v háji.

Zavřela jsem oči. Zalovila hluboko.

KLAP.

Schopnosti mě zaplavily jako voda z protržené přehrady.

Ponořila jsem se do svého podvědomí.

Ben a Shelton se mi zjevili zcela jasně. Hie jsem cítila blízko, ale jeho obraz byl rozmazaný. A ještě matněji, kdesi na hraně vnímání jsem cítila, jak Coop vyskočil na nohy.

Stejně jako předtím nás pět propojily zářící provazy.

Zlatá aura obklopila můj vlastní obraz. Začala jsem vysílat k ostatním a pokusila se na ně přenést záři.

Viráti. Poslouchejte!

Můj vzkaz narazil do neviditelné stěny, která oddělovala naše myšlenky. Roztříštil se. Zkoušela jsem to znovu a znovu. Bezvýsledně.

Proč? Co dělám špatně?

Zaskřípala jsem zuby a silou vůle protlačovala vědomí za překážku. Marně. Stejně jako při prvním setkání s vlky na Bullově ostrově jsem se nedokázala dotknout jejich myslí.

Short přivřel oči. „Co to děláš?“

Obraz v mém mozku se začal měnit. Hi se zhmotnil, byl zřetelnější. Cítila jsem, jak se plíží k zadním dveřím kaple.

V psychické bariéře se objevilo slabé místo. Zatlačila jsem. Prasklo to. Ben a Shelton sebou vedle mě cukli.

Najednou jsem pochopila.

Proč telepatie někdy funguje, a jindy ne.

Kdy se to nepovedlo? Když jsme trénovali záblesky na Loggerheadu, Shelton s námi nebyl. Při prvním setkání s vlky šel Ben napřed.

A kdy to fungovalo?

Byli jsme všichni spolu v zaplaveném tunelu. Byli jsme všichni spolu s Fletcherovými na Rakvišti.

Nefunguje to, když jeden virát chybí. Když smečka není kompletní.

Hi se přibližoval a jeho obraz rozjasňoval. Stěna, která nás oddělovala, se ztenčovala.

„Je ti mdlo?“ ucedil Short. „Tak mluv, nebo budeš mít důvod.“

Sestoupila jsem až do svého id a se vší silou, které jsem byla schopná, vyslala vzkaz. Ben a Shelton zareagovali zachvěním.

„Tak dost srandy,“ řekl Marlo. „Je načase to brát vážně.“

Duncan do mě zavrtal oči. „Já už jí rozvážu jazyk.“ První slova, která mu vyšla z úst.

Hi za stěnou kaple překročil bod zlomu.

Bariéra se zřítila. Mé myšlenky se vyvalily ven.

Škubla jsem zářivými lany a přenesla svůj záblesk na ostatní viráty.

Cítila jsem, jak se Hi šokovaně předklonil. Shelton a Ben zalapali po dechu. V hlavě mi nyní zářily tři postavy žlutým světlem.

„Vidíš?“ utahoval si Marlo. „Z Dunca maj strach.“

Vysílala jsem obrazy rovnou do mozku ostatních virátů.

Během několika vteřin byl můj plán tam, kde měl být.

Cítila jsem, že se Hi zastavil a obchází kapli k přednímu vchodu.

„Tak jo,“ řekl Marlo. „Jednoho z kluků odpráskni a to kuřátko promluví.“

„Ano, jistě.“ Short ukázal na Bena, který odvracel zrak. „Tenhle by šel.“

Marlo zvedl pistoli.

Teď!

Shelton, rychlejší než myšlenka, hodil váček s mincemi Marlovi na hlavu.

Marlo odrazil sáček s pohrdavým úšklebkem. Pak ale vytřeštil oči, když se dublony začaly sypat na zem.

Klekl si a po jedné se natáhl. „Zlato, bejby!“

„Pozor!“ zakřičel Short.

Pozdě. Marlo zvedl oči ve chvíli, kdy Benova noha zasáhla jeho hlavu. Oba se začali válet po zemi a mlátili se propletenýma rukama i nohama.

Short namířil pistoli na Sheltona, který se krčil za kamenným oltářem.

Prásk. Prásk.

Kulky se odrazily a odpadlo pár úlomků.

Prásk.

Duncanova střela jen tak tak minula Benova záda.

Do kaple se vřítila postava a praštila Duncana zezadu. Padl na zem a ztěžka vydechl.

S hbitostí, která odporovala jeho tělesné hmotnosti, se Hi prudce otočil a oběma rukama vrazil do Shorta.

Short odletěl stranou, směrem ke mně.

Chytla jsem berettu, ale nedokázala mu ji vykroutit z prstů.

„Pusť!“ Short se se mnou zoufale pral, aby si uvolnil zbraň a mohl vystřelit.

Duncan se vyškrábal na kolena. Hi se omotal kolem obrovské nohy jako rozzuřený jezevec. Shelton vyrazil zpoza oltáře a v ruce svíral železný svícen. Vší silou se napřáhl.

Železo udeřilo o kost.

Křup.

Obr se zapotácel dozadu a držel se za čelo.

Ben a Marlo v rohu se prali na zemi.

„Nemáte právo!“ ječel Short. „Nezasloužili jste si to! Annin poklad patří mně!“

Sykla jsem a znovu se mu pokusila vykroutit pistoli z ruky. Jenomže Shortův vztek byl stejně silný jako můj záblesk. Zavrčel a začal divoce mačkat kohoutek.

Prásk. Prásk. Prásk.

Kulky jiskřily na kameni.

Všechno se najednou vymklo kontrole.

ŠEDESÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Z

oufale jsem se vymrštila dopředu a udeřila hlavou.

Před očima mi explodovaly hvězdičky, ale rána Shorta na okamžik omráčila. Využila jsem příležitosti, vyškubla mu pistoli a vrazila mu koleno do břicha. Stařec se zhroutil, dávil se a držel se za žaludek.

Otočila jsem se s berettou v ruce.

Ale bylo po boji.

Ben stál na nohou a mířil Marlovi na hlavu.

„Rozumíme si?“ zeptal se tiše.

Marlo přisvědčil.

Ben ukázal na první řadu lavic. Marlo pomalu vstal s rukama nahoře a nespouštěl oči z hlavně mířící na jeho hruď.

Když se Ben otočil, oči mu už nezářily.

Duncan ležel na zemi a sténal. Hi a Shelton ustoupili a opírali se o omlácený oltář.

Hi držel v roztřesené ruce pistoli, ztěžka dýchal a sípal.

„Jsi borec, Sheltone. Příští jídlo u Chick-fil-A jde na mě.“

„To byl můj uzpůsobený džudo kop.“ Sheltonovi přeskakoval hlas, když si nandával brýle zpátky na nos. „Poděkuj mý mámě. Ty kurzy se fakt vyplatily. A svícen taky pomohl.“

Kluci si bouchli pěstmi, zlaté světlo jim pomalu mizelo z očí.

KLOP.

Otřásla jsem se, jak i ve mně najednou zhasla síla. Jako obvykle jsem se po přívalu vlčích schopností cítila slabá a zranitelná. Ze všech sil jsem se to ale pokoušela skrývat.

Short se na mě díval s nefalšovanou nenávistí.

„Do lavice.“ Ukázala jsem na místo vedle Marla. „Hned.“

„Co si to dovoluješ, ty malá potvoro!“

Beze slova jsem namířila berettu přímo na Shortův nos. Vstal a posadil se, kam jsem ukázala.

Duncan byl na kolenou, ve tváři prázdný výraz.

„Sedni si vedle Shorta a Marla,“ řekla jsem. „Dělej.“

Duncan mi nevěnoval pozornost, vstal a oprášil si tričko.

„Hej!“ zamávala jsem pistolí, abych svým slovům dodala důraz. „To nebyla žádost.“

Duncan natáhl ruku. „Pistoli.“

„Jsi cvok?“

„Hned.“

„Zadek na lavici. Poslední varování.“

Duncan si pohrdavě odfrkl a vydal se ke mně.

Prásk. Prásk.

Kulky zasáhly dlažbu mezi Duncanovýma obrovskýma nohama. Strnul. V rozkroku se mu začal zvětšovat tmavý flek.

„Oprava. Tohle bylo poslední varování. Ještě jednou to zkus a hodně dlouho budeš kulhat.“

Duncan došel k lavici a kecnul si vedle bratra.

Koutkem oka jsem zachytila pohledy virátů. „Co je?“

Ben na mě zíral s otevřenou pusou. „Proboha, Tory.“

„Dobrá muška, Al Pacino.“ Hi mi podal Duncanovu zbraň. „Připomeň mi, že ti nikdy nemám dlužit peníze. Kdo tě naučil střílet?“

„To je na dlouhý povídání.“ Neměla jsem v úmyslu odpovídat „opilý děda“, ať už to byla pravda nebo ne.

„Tory je zvíře.“ Shelton se už uklidnil a sbíral dublony. „To už byste měli vědět, lidi.“

Nikdo z mužů v lavici nepronesl jediné slovo.

Kluci posbírali naše věci a já nespouštěla Shorta, Duncana a Marla z očí. Za chvíli jsme byli nachystaní k odchodu.

„Jaký je plán?“ zašeptal Shelton. „Nemůžeme je tady nechat.“

„Pusťte mě,“ žadonil Marlo. „V životě už mě neuvidíte. Fakt.“

„Je mi líto,“ řekla jsem. „Podělal sis to ve chvíli, kdy jsi Shortovi navrhl, že někoho zastřelíte. Hirame? Momentík.“

Šeptem jsem mu sdělila pokyny. Hi přikývl a pak svolal Sheltona a Bena na poradu.

„Zůstanu s Tory,“ řekl Ben. „Nerad bych, aby si naši hosté začali vyskakovat.“

Shelton s Hiem si přes ramena přehodili nářadí a spěšně vyšli z kaple. Já a Ben jsme se opřeli o stěnu, oči upřené na zajatce, pistole připravené. Ticho houstlo. Byla jsem nervózní a vůbec se mi nelíbilo mířit nabitou zbraní na tři lidské bytosti.

O tisíc let později se Hi s Sheltonem vrátili. Hi ukázal vztyčený palec. „Tak a teď utíkej na poštu,“ řekla jsem mu. „Na ostrově musí být nějaký bezpečnostní útvar.“

„Policie?“ Marlo si přejel prsty po jizvě na tváři. „Ale no tak. Přece se nějak dohodnem.“

„Spi dál. Je po zavíračce.“

„Ukradli jste mapu z muzea,“ sykl Short. „Půjdete taky do vězení.“

„Možná. Ale vy jste zabil Fletcherovy. Budete se z toho zodpovídat.“ Ve dveřích se objevil Hi. „Tomu nebudete věřit...“

Přerušil ho povědomý hlas. „Co se to tady krucinál děje?“

Seržant Carmine Corcoran se přivalil do kaple jako velryba. Hnědá uniforma mu těsně obepínala nadouvající se boky, ruce i nohy.

Asi stejně by mě překvapilo, kdyby se ve dveřích objevil sněžný muž. „Seržant Corcoran?“

„Tory Brennanová.“ Corcoranův černý knírek poklesl v přísném nesouhlasném výrazu. „A ostatní chuligáni z ostrova Morris. Jistě. Chodící důkaz, že mě Bůh nemá rád.“

Stále jsem byla v šoku. „Vy teď pracujete tady?“

„Policejní oddělení ve Folly mě uvolnilo.“ Obtloustlá tvář mezi hustými kotletami zrudla. „Nejspíš kvůli tomu trapasu, který jste mi způsobili vy. Teď je ze mě bezpečnostní ředitel Corcoran.“

Corcoran se zadíval na pistoli v mé ruce. Vytřeštil oči. Přejel očima k trojici v kostelní lavici. Ke zbrani, kterou držel Ben.

„To jsou opravdové střelné zbraně?“

„Tihle tři se nás pokusili zabít,“ řekl Ben. „Zatkněte je.“

„Kdo je to?“ Corcoran se snažil podívat na všechny najednou. „Vy je držíte jako rukojmí?“

Shelton se zachechtal.

„Tak ještě jednou a pomalu,“ řekla jsem. „Tihle lidé na nás zaútočili. My jsme...“

„Tak dost. Ticho!“ Corcoran natáhl ruku se zvednutou dlaní a druhou sáhl do opasku pro pepřový sprej. „Zatýkám vás všechny! Nikdo se ani nehne!“

„Já vám nerozumím,“ začala jsem.

„Dáš mi ty pistole, viď, Tory?“ Corcoran byl zjevně nesvůj. „To není legrace.“

Vzdychla jsem si. „Dejte těm třem náramky, pane bezpečnostní řediteli. Pak uděláme, co chcete.“

„O to se postarám.“

Odepjal vysílačku a na nějakého nebohého poskoka začal ječet rozkazy. Když skončil, nasadil všem našim zajatcům želízka.

Spokojeně se otočil. Ben a já jsme mu předali všechny tři pistole. „Ruce,“ nařídil Corcoran.

„Cože?“ divila jsem se.

„Slyšela jsi mě. Zatýkám vás všechny.“

Vzdychla jsem a nastavila ruce. Corcoran nás bral jednoho po druhém a zapínal plastové náramky.

Kecla jsem si do nejbližší lavice. Shelton vedle mě, pak i Hi a Ben. „To je teda den.“

Víc už jsem neřekla. Nádrž byla prázdná.

ŠEDESÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

Z

bytek odpoledne mám hodně rozmazaný.

Výslechy. Výpovědi. Opakovali jsme to pořád dokola. A znovu a znovu. Za několik hodin jsem už měla dost.

Přijel ředitel Charlestonského muzea, aby převzal ukradenou mapu pokladu. Když si všiml mého rukopisu na zadní straně, popadl ho amok. Částečně se uklidnil, teprve když se dozvěděl, že to je šifrovaná báseň Anne Bonnyové.

Chvíli vyhrožoval, ale nakonec se rozhodl, že nás žalovat nebude. Jelikož měl dva mrtvé kurátory, naše krádež nebyla na jeho seznamu priorit.

Telefonovalo se do kolkovny a do vojenského žaláře poslali inspekci. Jakmile objevili skrýš Anne Bonnyové, atmosféra se výrazně změnila.

Z pochybovačných poldů se stali fascinovaní posluchači. Jejich vážně stažená obočí při popisu našich četných prohřešků se proměňovala v pobavený výraz nad naší odvahou.

Pak dorazil Kit.

„Tory!“ Prudce mě sevřel v objetí. „Co se děje? Jsi v pořádku?“

„Co jsi slyšel?“ testovala jsem.

„Nic! Dostal jsem vzkaz, že jsi na policejním ředitelství ve městě. To je všechno.“

„Fajn. Kite, já... víš, musím ti něco říct.“ Polkla jsem. „Nebude se ti to líbit.“

Protáhl obličej. „Jsi v maléru?“

„Vlastně ani ne.“

„Tak proč jsi tady? Porušila jsi zákon?“

„Ano. Několikrát.“ Zvedla jsem ruku. „Ale pro dobrou věc.“

Kit zmateně svraštil obočí. „Ale celý týden jsi měla domácí vězení.“

„Jo. To je právě to. Před několika dny jsme s klukama ukradli z Charlestonského muzea mapu pokladu. Zavedla nás do tunelů pod vojenský žalář, a tak jsme se v pátek v noci vyplížili ven, vloupali se do žaláře a prozkoumali to tam.“

Zamrkal. „Cože?“

„Tunely vedou pod East Bay až k Battery. Našli jsme původní skrýš Anne Bonnyové, ale poklad tam nebyl. Někdo nás sledoval a střílel na nás a my se pak dostali vodou ven a doplavali do zálivu.“

Kit se svezl na lavici vedle mě. „Snídali jsme spolu. Tvrdila jsi mi, že se nudíš.“

„Piráti tam nechali další stopu, básničku,“ pokračovala jsem rychle. „Volala jsem tetě Tempe, protože ona umí gaelsky, a potom jsme potřebovali Chance Claybournea, jelikož jeho otec koupil kříž Anne Bonnyové. Dostali jsme ho ven z blázince a on nám pomohl zjistit, kam poklad odvezli. Na Bullův ostrov.“

„Tempe? Chance Claybourne? Bulllův ostrov?“

„Ano, tam jsme jeli včera v noci. Kite, ty stopy byly správné! Vykopali jsme truhlu s pokladem. Jenomže se zas objevili ti střelci, takový potrhlý kurátorský manželský pár, jmenovali se Fletcherovi a my byli v háji. Ale povedlo se nám je omráčit a utéct, jenže truhla byla prázdná.“

Kitovi vyletěla ruka k obličeji. „A dál?“

„Já měla podezření, že poklad znovu přestěhovali, a všechno ukazovalo na Deweesův ostrov, a tak jsme tam dneska ráno vypluli. Než jsme odjeli, dozvěděli jsme se, že Fletcherovi se zabili při autonehodě. Připadalo nám to podezřelé. Když jsme se dostali na Dewees, zaútočil na nás doktor Short. Je to odborník na dokumenty. Spaktoval se s bratry Batesovými, těmi zloději, co dělají pro majitele zastavárny v severním Charlestonu. A ukázalo se, že jsme měli pravdu, to oni zabili Fletcherovy. No nic, podařilo se nám je odzbrojit a sehnat pomoc. Seržant Corcoran všechny zatknul, akorát že už není policajt.“

Kit sebou škubnul. „Stalo se někomu něco?“

„Nám ne. Jo a půjčila jsem si tvý auto. Několikrát. Promiň.“

Kit vstal a došel k úřednímu stolu. „Držíte tu mou dceru z nějakého konkrétního důvodu?“

„Ne, pane.“

„Tak si ji odvezu domů.“ Kit podepsal propouštěcí protokol a začal šmátrat po klíčích. Pak na mě promluvil, aniž by se otočil. „Do auta. Hned. A už žádný mluvení.“

Šla jsem tak rychle a tiše, jak jsem dokázala, ráda, že se Kit nezeptal, jestli jsme něco našli.

Policii jsme obalamutili. Nechtěla jsem lhát i jemu.

„Vynesu odpadky,“ zavolala jsem.

„Jo a zkus přitom nespáchat žádný zločin.“

„Vtipný.“

Druhý den ráno. Celou noc jsem Kitovi do posledního detailu vyprávěla, co se stalo. Obzvláště ho zajímalo, jak jsem ho balamutila. Že by si dělal v duchu poznámky?

Jediná věc, kterou jsem mu zamlčela, byly naše superschopnosti.

A to, co jsme našli.

Nakonec mi Kit položil ještě jednu otázku. „Proč?“

„Protože se nechci stěhovat.“ Po tvářích mi tekly slzy. „Udělám cokoli, abych si udržela svý jediný kamarády.“

Pak už byla nálada příjemnější. Kit dospěl k názoru, že jsem spáchala tolik hrozných věcí a byla tak nezodpovědná a neukázněná, že nemá smysl mě trestat.

„Cos udělala, je neuvěřitelné, Tory. Jsi úžasná holka!“ Pak se naklonil dopředu, tvář staženou obavami. „Ale riskovala jsi život. Za to nic nestojí. Žádná práce, žádné místo, žádný poklad. Doufám, že v budoucnu budeš používat lepší úsudek.“

„Budu, Kite. Slibuju.“

Došla jsem ke kontejneru a vyhodila smetí. Když jsem se otočila, dva metry ode mě stál Rodney Brincefield.

Odskočila jsem dozadu, ústa otevřená, připravená křičet.

„Ale no tak!“ Brincefield zvedl obě dlaně. „Přicházím v míru.“

„Jak jste mě našel?“ Rozhlédla jsem se kolem. Nikdo jiný v dohledu. „Připouštím, že jsem tě trošku sledoval, ale nechci ti ublížit. V tomhle městě žiju dlouho a mám pár přátel u policie. Jeden mi řekl, že jste našli tělo mého bratra.“

„Ano,“ odpověděla jsem tiše. „Jonathana jsme našli v tunelu pod East Bay.“ Zaváhala jsem. „Zabila ho taková hloupá past. Je mi to moc líto.“

„Takže se dostal blízko.“ I když se Brincefield usmíval, oči měl skelné. „A to už je něco, řekl bych.“

„Měl u sebe kamenný artefakt,“ prozradila jsem. „S jeho pomocí jsme došli do poslední místnosti. Bez vašeho bratra by se nám to nepodařilo.“

„Byl tam? Poklad?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Přemístili ho. Později jsme našli truhlu, ale byla prázdná. Legenda o Anne Bonnyové byla podvod.“

Brincefieldovi se stáhla tvář. Prakticky jsem mu dokázala číst myšlenky. Jeho bratr zemřel zbytečně.

Možná to nebylo moudré, ale nedokázala jsem odolat. Tenhle starý pán posedlý Anne Bonnyovou potřeboval nějaký konec.

„Ale něco jsme našli,“ zašeptala jsem. „Jinde. Zatím to držíme před všemi v tajnosti.“

„Zaplaťpánbůh. Pověz mi to.“

„Není toho moc, jen váček zlatých mincí a staré náboženské kresby.“

V hlase mi bylo znát zklamání. „Myslím, že Bonnyová si většinu kořisti vzala, když stěhovala poklad na Deweesův ostrov.“

Brincefield na chvíli ztuhl a pak se roztančil. Na tak starého muže se pohyboval neuvěřitelně čile.

Zírala jsem na jeho umělecké číslo naprosto zmatená.

„Tory, ty to nechápeš. Kresby jsou ten poklad.“

„Prosím?“

„Jonathan se Anne Bonnyovou a Kaliko Jackem zabýval spoustu let. Sbíral dopisy, zprávy, všechno, co našel. A o své objevy se dělil s jedinou osobou, která mu byla ochotná naslouchat. Se svým bráškou. Se mnou.“ Brincefield se rozzářil. „Jonathan to věděl.“

„Co věděl?“

„Po Jonathanově zmizení mě zachvátila stejná posedlost jako jeho. Touha najít poklad mě sžírala.“ Brincefield měl najednou vzdálený pohled. „Nakonec jsem musel volit mezi cílem a duševním zdravím. A tak jsem před dvěma lety Jonathanovu sbírku prodal. Za mizerných dvacet dolarů.“

Dopisy! Takhle k nim tedy Bates přišel.

„Náš rozhovor v jachtovém klubu oživil starou touhu,“ pokračoval. „Dokonce jsem se pokoušel Jonathanovy listiny koupit zpět. A tehdy jsem se dozvěděl, že sbírku prodali den předtím. Skupince teenagerů. Hned jsem věděl, kdo té partě velí.“

Ve tváři se mu objevil rozpačitý úsměv. „A pak jsem tě měl pořád tak trochu na očích.“

Založila jsem ruce. „Strašidelná exkurze. Slavnost v Country klubu.“ Brincefield přisvědčil. „Omlouvám se.“

„Nic se nestalo. A teď mi řekněte, co Jonathan věděl o pokladu.“

Do očí se mu vrátil lesk. „V roce sedmnáct set osmnáct Kaliko Jack zajal španělskou galeonu plující z Cádizu. Na lodi se plavil bohatý Španěl jménem Miguel de Feman Ortega. Ortega cestoval do Nového světa, kde se měl stát guvernérem Maracaiba.“

„Fajn.“ Pořád jsem nechápala. „A jak to s tím souvisí?“

„Jde o to, co měl v zavazadlech!“ Brincefieldovo nadšení bylo nakažlivé. „Ortega byl známý sběratel starožitností. Než se vylodil, veřejně se pochlubil svým posledním přírůstkem.“

Začínalo mi docházet, kam míří. „Jack se svou posádkou mu to ukradl.“

„Přesně tak. Když Britové zajali loď Kaliko Jacka...“

„Odplatu.“

„...sepsali veškerý inventář.“

Brincefield zvedl prst. „Jedna věc scházela.“

„Papíry, co jsme našli!“

„Ano! Jonathan měl oficiální zprávu adresovanou králi, ale spálil ji, aby udržel svůj objev v tajnosti, protože nikdy nepřestal věřit, že Anne Bonnyová si dokumenty nechala pro sebe.“

„Takže ty písemnosti mají cenu?“

Brincefieldův úsměv byl naráz širší než Mississippi. „Samozřejmě.“

„A vy mi to řeknete?“ přemlouvala jsem ho.

„Ano.“ Starý pán zvážněl. „Našla jsi mého bratra. Brzy ho budu moci uložit k věčnému odpočinku. To jsem si vždycky přál. Děkuji ti.“ Čekala jsem.

„Zjisti si něco o Kellském opatství.“ Brincefield na mě zamrkal. „Uvidíš, že to bude stát za to.“

ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

„C

o to má jako bejt?“

Videokonference. Hi seděl u stolu, na sobě oblíbenou teplákovou soupravu Puma. „Mám doživotní domácí vězení, víš? Matka mi málem zabavila i modem.“

Shelton přikývl. „Kdybychom se nestěhovali do Kalifornie, byl bych na tom stejně. Dobrá věc je, že naši se za to cítí být částečně odpovědní. Myslí si, že to byl projev nesprávně namířené agrese anebo nějaký jiný psychoblábol. Tím líp pro mě.“

Benův obličej zaplnil třetí okénko na obrazovce. Jako obvykle se povaloval na gauči v bytě svého otce a nepřítomně točil zlatou mincí na konferenčním stolku. „Nechte mě hádat. Chce mluvit o dublonech.“ Než udali Shorta a bratry Batesovy, schovali Hi a Shelton váček a dokumenty do skříňky na Sewee. Opatrnost byla na místě. Ohledně nalezených pokladů panují jistá pravidla a my nechtěli nic riskovat.

„Vlastně o zlaťáky nejde.“

Byla jsem uzlíček nervů. Moje novinky byly kolosální.

„Brincefield si na mě počíhal u popelnic.“

Všichni tři začali mluvit najednou.

„Uklidněte se,“ přerušila jsem je. „Spletli jsme se v něm. Brincefield byl jen posedlý touhou najít svého bratra. Chtěl nám poděkovat.“

„To ti nebaštím.“ Shelton vrtěl hlavou. „Ten chlap se zjevuje všude. Myslím, že má o kolečko víc.“

Další slova jsem volila velice opatrně. „Brincefield mi řekl pár zajímavých věcí o dokumentech, které jsme našli.“

„A jak by o nich on mohl něco vědět?“ zeptal se Ben překvapeně. Shrnula jsem předchozí rozhovor.

„To je skvělý!“ Hi byl v ráži. „Takže díky těm papírům a zlaťákům si možná přece jen přijdeme na svý. Možná uplatím naše, aby mě pustili ven.“ Pokoušela jsem se držet své vlastní vzrušení na uzdě. „Dnes odpoledne jsem byla znovu v knihovně rukopisů.“

„Cože?“ řekl Shelton. „Proč?“

„Je tam ještě jeden týpek, doktor Andrews. Potřebovala jsem odborný názor.“

Hi přikývl. „Chytrý. A umí říct, jakou maj ty papíry cenu?“

„Jak ses dostala do města?“ mračil se Ben. „Řekla jsi Kitovi, co jsme našli?“

„Ani náhodou. Jela jsem přívozem a pak autobusem. Kit měl poradu v LIRI, takže odjel na Loggerhead.“ Pokrčila jsem rameny. „Jeden tajný výlet navíc, na tom už přece nesejde.“

„A co ten chlap říkal?“ ptal se netrpělivě Hi.

Po tváři se mi rozlil úsměv. „Zdá se, že to jsou chybějící části Kellské knihy.“

„To mi něco říká,“ prohlásil Shelton.

„Kellská kniha je ilustrovaná verze křesťanských evangelií.“ Snažila jsem se s výkladem nespěchat. „Pochází z devátého století.“

„Kde vznikla?“ chtěl vědět Shelton.

„Podle vědců knihu napsali v opatství na ostrově Iona u skotského pobřeží.“

„A kdo?“ zeptal se Ben.

„Následovníci svatého Kolumby.“ Podívala jsem se do poznámek. „Později na opatství zaútočili, mniši uprchli do Kellsu na irské pevnině a knihu vzali s sebou. V roce tisíc sedm se jí zmocnili Vikingové. Rukopis se později našel, ale nevědělo se jistě, jestli nějaké stránky nechybí.“

Ben se podrbal na bradě. „A co je na ní tak zvláštního?“

Shelton seděl jako přimrazený. Hi vypadal, že hyperventiluje.

„Podle odborníků Kellská kniha obsahuje všechny motivy keltského umění. Považuje se za nejúchvatnější rukopis, který kdy vznikl v anglosaském světě. A za jedno z největších uměleckých děl raného křesťanství.“

„A podle Andrewse jsou ty stránky, co jsme našli, z Kellský knihy?“ vydechl Hi. „Beze srandy?“

Přisvědčila jsem. „Skoro dostal infarkt.“

Kluci na mě zírali s otevřenou pusou.

„Nedělám si legraci,“ smála jsem se. „Deset minut si prohlížel rukopis, pak vstal a chytil se za srdce. Myslela jsem, že to s ním sekne.“

„Takže to má velkou cenu?“ Shelton se nakláněl dopředu, ruce položené na stole, nos jen pár centimetrů od webkamery. „Fakt?“

„Kellská kniha je národní poklad Irska, Sheltone. Je vystavená v koleji Nejsvětější Trojice v Dublinu. Tisíce lidí platí každý týden vstupné, aby se na ni mohli podívat.“

„Co jsi říkala?“ ozval se Ben.

„Že jsme našli chybějící část jedné z nejslavnějších knih v dějinách!“ vykřikla jsem. „Je to, jako bychom objevili Monu Lisu nebo sochu Davida.“

„Máme deset stránek!“ Hi si přejel rukou obličej. „Jakou to má cenu, Tory? Co říkal?“

„Ztracené folio z Kellské knihy patří k nejvzácnějším dokumentům na světě. Andrews se neodvážil ani hádat. Tvrdil, že cena je nevyčíslitelná. Penězi se nedá zaplatit.“

Na chvíli se rozhostilo naprosté ticho.

A pak vypuklo šílenství.

Ben zvedl ruce nad hlavu. Shelton, Hi a já jsme začali poskakovat a nesouvisle ječet.

Potom Hi bez varování zmizel. Za pár vteřin jsem ho spatřila, jak se žene venku po trávníku a vříská jako blázen.

Nikdo mě nemusel pobízet. Za chvilku jsme už s Coopem běželi vedle něho.

Pak se objevil Ben a po něm Shelton. Vzali jsme se za ruce a točili se jako čtyřleté děti, když hrají kolo kolo mlýnský.

Trvalo to celou minutu.

Já jsem se sesula do trávy jako první, bez dechu a zpocená. Ostatní padali jeden po druhém. Leželi jsme vedle sebe, bez sebe radostí a pořád nemohli uvěřit svému štěstí.

„Budu jako ten kluk z facebooku,“ začal Hi. „Anebo jako Justin Timberlake. Kolik může stát G6?“

„Zadrž!“ Tuhle debatu bylo potřeba zadusit hned v zárodku. „Nesmíme zapomenout, proč jsme to dělali. Máme peníze, abychom zachránili Loggerhead!“

„Ale mohli by z nás bejt pracháči,“ fňukal Hi. „Superpracháči. Megapracháči, co si kupujou ferrari jen proto, aby ho zbořili. Můžeme si pořídit vlastní tým v NBA.“

„Nedělali jsme to, abychom zbohatli.“ Ben, hlas rozumu.

„To je pravda,“ řekl Shelton. „Ale musíš připustit, že miliony dolarů jsou pořádně lákavý. Je to jako sen, ve kterým vyhraješ v loterii. Nechci se probudit.“

„Když prodáme rukopis a peníze si rozdáme, naši smečku rozdělí.“ Posadila jsem se. „Rodiče nás odstěhují stovky kilometrů daleko od sebe. Jasně, budeme mít spoustu prachů. Ale to nezmění, kdo jsme. Co jsme.“

„Viráti,“ řekl Ben vedle mě a také se posadil. „Stvůry.“

„A nejde jenom o nás,“ připomněla jsem jim. „Co Šepta a její rodina? Co opičí kolonie anebo mořské želvy, které hnízdí na loggerheadské pláži? Když je nezachráníme, hrozí jim velké nebezpečí.“

„Našli jsme věc, která má cenu milionů, a ty se jich chceš vzdát?“ Hi pořád ležel na zádech. „Nenávidím tyhle konce. S těma prachama si můžeme Loggerhead koupit!“

„Moc ti to nemyslí, viď?“ Jemně jsem dloubla Hie do ramene. „Být virát a sám, to je nebezpečný. Kdo ví, co se stane v budoucnu? S našimi těly. Schopnostmi. Čímkoli. Můžeme se spoléhat jenom jeden na druhého.“

„Musíme se držet v ústraní,“ řekl Ben. „A spolu.“

„Mají pravdu.“ Shelton vydal nejhlubší vzdech na světě. „Radost z toho nemám, ale je to tak. Naše rodiny by se rozprchly do všech možných koutů. Nebyli bychom už ani sousedi, ani spolužáci, a možná ani kamarádi. Prachy jsou jed.“

„Musíme na to chytře.“ Ben došel ke mně a zaklepal Hiovi na hrudník. „Střežit naše tajemství.“

„Ale já chci bejt zazobanej!“ Hi rozhodil ruce. „Roztáčet to v klubech.“

„Dáš penězům přednost před smečkou?“ zeptala jsem se. „Fajn. To se dá zařídit. Část pokladu patří tobě, takže si vyber. Nikdo tě nemůže nutit.“

„Jooo.“ Hi pumpoval rukama i nohama ve vzduchu. „To je bomba.“ Ještě desetkrát sebou škubl a pak si sedl. „Tak jo. Zašlapte můj sen. Co teda podniknem?“

„Ohromíme svět,“ řekla jsem a plácla ho po zádech.

Sesedli jsme se a začali osnovat plán.

„Hii, aby bylo jasno,“ řekla jsem, když jsme skončili. „Naší prioritou je zachovat LIRI a chránit smečku.“

Hi začal mluvit, ale já ho přerušila.

„Což ovšem neznamená, že z toho musíme vyjít s prázdnýma rukama.“

SEDMDESÁTÁ KAPITOLA

„T

ory! Jsem zpátky.“

Kit hodil klíče na tác.

„Co jsi dělala, když jsem byl pryč?“ Sáhl po dálkovém ovládání a skočil na pohovku. „Svrhla jsi vládu? Našla Lochnessku?“

„Šel bys prosím sem za mnou?“ Seděla jsem u jídelního stolu. „Ráda bych ti něco ukázala.“

„Jistě.“ Kit se vyhrabal na nohy. „Copak je? Potřebuješ se přiznat k dalšímu zločinu? Vedeš tajný život jako čínská špionka?“

Kitovy oči přistály na rukopisu.

„Páni. To je krása.“

„Je to moc vzácný dokument z devátého století.“

„Tím se vysvětluje ten kovový obal.“ Kit zavřel oči. „Prosím, řekni mi, žes to neukradla.“

Usmála jsem se. „Tentokrát ne. Našli jsme to s klukama.“

„Našli?“

„Asi by sis měl sednout. Neřekla jsem ti všechno.“

Kit se posadil na židli vedle mě. „Mluv.“

„Nakonec jsme přece jen poklad objevili.“ Poklepala jsem na dokument. „Anne Bonnyová schovala tyhle stránky v truhle pod kostelem na Deweesově ostrově.“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

Kitovu otázku jsem přešla. „Když jsi byl pryč, nechala jsem dokument prověřit u odborníka.“

„Jistěže ano.“ Dramatický povzdech. „Kde?“

„V Karpelesově muzeu rukopisů. Tentokrát mi pomohl doktor Andrews.“

„Ve městě. Tam, kde pracoval ten psychopat Nigel Short.“ Kit zavrtěl hlavou. „Dám ti na ruku náramek s vysílačkou. Co ten člověk říkal?“

„Tohle folio bylo původně součástí irské Kellské knihy.“

Kitovi zrůžovělá tvář. Pokračovala jsem dřív, než mě stihl přerušit. „Nejspíš se objeví problémy s vlastnictvím a irská vláda bude patrně nekompromisní, ale doktor Andrews odhaduje, že se hodnota stránek pohybuje v osmi- nebo devítimístných číslech. Minimálně.“

Růžová začala tmavnout do švestkového odstínu.

„Tys našla ztracené folio z Kellské knihy?“ Kitovi se třásl hlas. „Vykopala ze země?“

„Bylo pod označeným kamenem. V truhle.“

„Tory, otec by se neměl bát své čtrnáctileté dcery. Ale to, co říkáš, mi nahání strach.“

„Neblázni.“

„Je to všechno?“ dožadoval se Kit. „Nebo jsi mi ještě něco zapomněla říct?“

„Už nic, pane. Víte všechno.“

Ze lži se mi udělalo těžko v žaludku. Ignorovala jsem pocit viny. O některé věci se prostě podělit nemůžu.

„Mám plán,“ zkusila jsem to opatrně.

„Samozřejmě že máš.“ Kit obrátil oči k nebesům a pak se podíval na mě. „Tak si ho poslechneme.“

„S klukama jsme se dohodli, že se folia vzdáme, abychom zachránili ostrov Loggerhead.“

„Vzdáte?“ Kitovi se zvedl ohryzek a zase klesl. „To byste udělali pro ústav?“

„Pro zvířata.“ Natáhla jsem ruku a vzala ho za bradu. „Ale nejdřív mi musíš něco slíbit.“

„Pokračuj.“ Koutky jeho úst se slabě zvedly.

„Slib mi, že se nebudeme stěhovat. Slib mi, že zůstaneme na Morrisu. Jako rodina.“

„To ti slíbit můžu.“ Kit si ulehčeně oddechl. „Nějak to zařídím. Whitney bude bez sebe radostí. A ty můžeš dochodit taneční.“

Blééé. „Fajn.“

„Kdo by si pomyslel, že deset stránek rukopisu všechno změní.“ Přejela jsem rukou po ochranném obalu. „Musíme poděkovat mojí pirátské prapraprababičce.“

Kit zdvihl obočí. „Komu?“

„Ale nic. Dělám si legraci.“

Možná.

EPILOG

C

eremoniál měl vypuknout každou chvíli.

Hi a já jsme spěchali k židlím označeným bílými kartičkami s našimi jmény. Shelton už tam seděl a nepřítomně zíral do iPhonu.

„Jdete pozdě,“ řekl. „Ben vás šel hledat.“

„Vzala jsem Coopa na výlet,“ řekla jsem. „Mámu neviděl už několik týdnů.“

„Pošlu Benovi zprávu,“ navrhl Hi. „Nejspíš se někde ztratil.“

Shelton se podíval na Hie a pak se začal chechtat. „Promiň, kámo, ale vypadáš směšně.“

„Chtěl jsi říct velkolepě,“ opáčil Hi. „Diamantový náušnice jsou bomba. A tohle je vysoce kvalitní zboží.“

„Možná pro ženský. Ale pro tebe? Nevím, nevím.“

„Už se nemůžu dočkat, až to uvidí tvoje máma,“ řekla jsem. „Zavolej mi, až na to dojde.“

Na dvoře LIRI postavili velké pódium. Sešli se tu všichni zaměstnanci. Šaty, obleky, slavnostní nálada. Všude jen samé úsměvy.

„Škoda, že zítra začíná škola.“ Hi si hrál s nově implantovaným drahokamem. „Už jsem si pro změnu začínal zvykat, že mě maj lidi rádi.“

„Kdo ví?“ Shelton zavřel složku s maily a pustil iPhone do klína. „Možná nás teď děcka z Boltonu vezmou mezi sebe. Určitě někdo z nich slyšel, co jsme dokázali.“

„Jo. Možná.“ Nechtělo se mi mluvit o škole.

S Jasonem jsem se neviděla od té doby, co jsem ho odpálkovala v Country klubu, když mě požádal, abych s ním šla na ples debutantek. Pak jsem ho naprosto vypustila především proto, že jsem nevěděla, co odpovědět. A pořád jsem ještě neměla žádný plán, jak na Madison. Celý příští půlrok budu tancovat po minovém poli.

Ale tohle budu řešit až zítra.

Uplynuly dva týdny od chvíle, kdy jsem Kitovi ukázala rukopis. Události nabraly rychlý spád a všechno dopadlo tak dobře, jak jsme doufali.

Odborný tým doktora Andrewse ověřil folio jako chybějící kapitolu Kellské knihy. Objev se stal zprávou dne na CNN. V kulturním světě to pořád ještě vřelo.

Irská vláda okamžitě zareagovala a dožadovala se navrácení textu. Kit si najal právníka. Po několikadenních jednáních se dosáhlo dohody.

Konkrétní číslo nepadlo, ale mluvilo se o obrovské částce.

Všimla jsem si Bena, jak spěchá uličkou.

„Jak jste mi proklouzli?“ Svezl se na židli a strčil loktem do Hie. „Pěkně se blejskáš, Snooki. Kdy je tvůj debut?“

„Filištíni.“ Hi si přejel po hrudníku. „Vy nepoznáte luxus, ani kdyby vám chcíp v koupelně.“

„Možná ses nechal unést novou výbavou Sewee,“ utahovala jsem si z Bena. „Vypadá teď fakt hustě.“

„Ty mi něco povídej.“ Ben si upravil kravatu a zastrčil si vlasy za uši. „U vašich dveří jsem viděl asi tucet balíčků. Kolik kempovacího nádobíčka sis koupila?“

Mávla jsem nad jeho připomínkou rukou. „Klame vás zrak, pane.“

„Shelton si dělá zásoby katalogů s autama,“ prohlásil Hi.

„Řidičák už na mě vykukuje za rohem,“ odpověděl Shelton. „Vždy připraven. To je přece heslo skautů, ne?“

„Nějaká šance, že bych dostal další zlatou minci?“ zeptal se Hi. „Uvažoval jsem, že si na příští školní rok pořídím něco od Gucciho.“

„Svůj příděl jsi utratil,“ řekla jsem. „Zbytek jde na vybavení bunkru. Mám velké plány.“

O zlatých mincích jsme se nezmínili živé duši. Starý rukopis na záchranu Loggerheadu bohatě stačil.

A viráti si zasluhovali odměnu. Vyřešili jsme hádanky, odráželi kulky. Všechny ty hrůzy jsme si přece museli nějak vynahradit, ne?

„Jak to šlo s dědulou?“ zeptal se mě Ben.

„Báječně,“ řekla jsem.

Po dlouhé debatě jsme Rodneymu Brincefieldovi dali pár dublonů. Prostě mi to připadalo správné. Bez kamenného disku jeho bratra bychom nikdy neprošli tunelem. Dluh byl splacen.

„Bylo pěkný se dívat, jak je překvapený,“ dodala jsem. „Fakt je neškodný.“

„Neškodný cvok,“ opravil mě Shelton.

„Ale proč dostává podíl i Chance?“ skuhral Hi. „Už takhle je nechutně zazobanej.“

„Bez něj bychom poklad nenašli. Je to fér.“

Ano, mohla jsem zmínit i svůj obří pocit viny, ale tolik upřímná jsem být nechtěla. Dlužím Chanceovi víc než pár zlatých mincí. Mám v úmyslu mu vynahradit, že jsem si tak ošklivě zahrála s jeho hlavou. Jenom se mě neptejte jak.

Hodnostáři začali usedat na židle. Kit seděl za dlouhým stolem na ústředním pódiu a vypadal nervózně.

„Můžeš mi ještě jednou zopakovat, co se bude dít?“ požádal mě Hi. „Slavnostní znovuotevření,“ odpověděla jsem. „Budou projevy, plácání po zádech a takový věci. A nakonec recepce.“

„Ne, myslím ten kšeft, co tvůj táta udělal, aby LIRI fungoval dál.“

„Nejdřív Kit vytvořil neziskový svěřenský fond a daroval mu rukopis,“ vysvětlovala jsem. „Správcem fondu je nová Nadace ostrova Loggerhead, jejímž je Kit ředitelem, a kolej Nejsvětější Trojice v Dublinu, majitel Kellské knihy. Tenhle fond ručí za půjčku od Irské banky. Úvěr má dost výhodné podmínky.“

Všichni tři kluci otevřeli pusu.

„Neptejte se,“ řekla jsem. „Ale odpověď je hodně. Fakt hodně.“

„Takže fond koupil ostrov Loggerhead?“ zeptal se Ben.

„Správně. A nejenom pozemek. Patří mu LIRI a celý ostrov Morris. Ústav už nepodléhá vrtkavému rozpočtu univerzity.“

Kit trval na koupi obou ostrovů. Stát Jižní Karolína souhlasil pod jednou podmínkou. Loggerhead a Morris zůstanou navždy přírodní rezervací. Ani na jednom nesmí dojít ke komerční výstavbě. S tím Kit velice rád souhlasil.

Uzavřený obchod se všeobecně pokládal za výhodný pro všechny zúčastněné strany.

„Díky tomu, že kellské folio funguje jako zástava,“ pokračovala jsem, „LIRI už nikdy nebude mít problémy s financováním. Kit dokonce říkal, že by mohli ústav rozšířit. Mohlo by se z něj stát nejlepší výzkumné veterinární zařízení na světě.“

„Není divu, že jmenovali ředitelem tvýho tátu,“ řekl Hi. „Zachránil Vánoce.“

„Má potřebnou kvalifikaci. To místo je volné po Karstenovi a Kit patří ke služebně nejstarším zaměstnancům. Je to logická volba.“

„Klid, paní obhájkyně.“ Hi si hrál s náušnicí. „Jenom tě provokuju. Mám fakt radost, že je ředitelem Kit. Všem zvednul platy. Náš táta si nejspíš pověsí jeho fotku v obýváku.“

„Četli jste dnešní noviny?“ zeptal se Shelton. „Zdá se, že bratři Batesovi to všechno házejí na Shorta. Slíznou si to za vraždu Fletcherových.“

„Pořád věříš, že Short věděl, že poklad ve skutečnosti tvoří stránky z Kellské knihy?“ zajímal se Ben.

Přikývla jsem. „Je odborník na vzácné listiny. Hádám, že Short viděl stejnou kopii hlášení jako Jonathan Brincefield. Myslím, že byl ochotný zabíjet, protože věděl, co je ve hře.“

Mario, Duncan a Short byli obviněni z dvojnásobné vraždy a čtyřnásobného pokusu o vraždu. Můj názor? Zavřít ty slizouny a zahodit klíč.

Z Kitovy velkorysosti měli užitek i viráti. Ačkoli nám neuvěřitelný počet muzeí, památníků a přírodních rezervací zakázal vstup do konce života, trestnímu stíhání jsme se vyhnuli.

A protože jsme nezletilí, policie nezveřejnila naše jména v médiích. Jen pár lidí vědělo, co se doopravdy stalo a jak bylo folio objeveno. Nevadilo nám to. Celebritou ať si je klidně Kit.

„Jak to jde na aukci?“ zeptal se Shelton.

„Poslední dublon se prodal dneska ráno,“ řekl Hi. „Za senzační cenu. Zrušil jsem účet na eBay a převedl prachy přes PayPal. Myslím, že jsme na tom dobře.“

Nějaký přitroublý technik zakroutil mikrofonem. Odpoledním vzduchem se ozvalo hlasité ťuk ťuk... Kit listoval kartičkami s poznámkami. Byl nervózní.

Periferním viděním jsem zaregistrovala pohyb. Stříbrný pruh za plotem. Zbystřila jsem, protože jsem věděla, že to není náhoda.

Objevil se Coop. Vedle něho Šepta. Buster a Polo se krčili za nimi v kompletním rodinném portrétu.

Neměli by tu být. Je to moc riskantní.

Možná to byly pozitivní vibrace, anebo má vlastní závrať z toho, jak to všechno dopadlo.

Nebo štěstí při pohledu na Kita, jak získává ocenění, které si zaslouží.

Anebo prostě jen fakt, že jsem se svými nejlepšími kamarády. Se svou smečkou.

Ať už byl důvod jakýkoli, rozhodla jsem se užít si trochu legrace.

Nasadila jsem si sluneční brýle.

Zalovila hluboko.

KLAP.

Záblesk ve mně zapulzoval. Proměny probíhaly čím dál tím snáz a se slabšími fyzickými příznaky.

Ale schopnosti zůstávaly proměnlivé. Záhada. A virus nás pořád strašil ve snech.

Starosti si nech na jindy. Teď se soustřeď.

Zavřela jsem oči a dostala se do svého podvědomí. Objevily se obrazy. Já. Ben. Hi. Shelton. Coop, jak se dívá skrz plot.

Pokoušela jsem se to klukům vysvětlit, ale asi mě úplně nepochopili. To hlavní jim bylo jasné - naše psychické propojení je možné, jen když je smečka pohromadě. Nevěděli jsme, co to znamená, ale dodávalo nám to dobrý pocit.

V duchu jsem viděla ohnivé provazy. Plameny zářily jasněji, když byl blízko i Coop. Vlčák byl poslední článek.

Otevřela jsem oči a vyslala stručnou zprávu.

ZMIZ!

Coop zaňafal, otočil se a zmizel v lese.

Viráti vedle mě sebou cukli.

Tři hlasy zasyčely unisono.

„Vypadni z mý hlavy!“

S úsměvem jsem poslechla. Kit vstal a kráčel na pódium.

Ne, tátovi jeho velký den nezkazím.

PODĚKOVÁNÍ

Viráti by nikdy nevznikli bez neúnavného úsilí a kreativity mého syna Brendana Reichse. Díky, že jsi oživil svět Tory Brennanové.

Jsem neskonale vděčná Donu Weisbergovi z nakladatelství Penguin a Susan Sandonové z Random House UK, že v tuto sérii věřili od samého začátku. Velký dík patří i Benu Schrankovi, Jessice Rothenbergové a Anne Heltzelové z Razorbill za jejich skvělou redakci a rady v neznámém světě románů pro dospívající mládež.

Také bych ráda poděkovala své superagentce Jennifer Rudolphové Walshové a celému osazenstvu William Morris Endeavour Entertainment za jejich obrovskou podporu.

A samozřejmě si nesmírně cením věrnosti svých čtenářů. Díky, lidi. Všechno je to o vás.

Mám vás ráda.