Šifra je po Virusu a Pokladu třetím dílem

série dobrodružství dospívající Tory,

blízké příbuzné proslulé soudní antropoložky Tempe Brennanové.

Kdo je tajemný Pán hry,

proč připravil neobyčejně komplikované úkryty a šifry –

a proč chce Tory a její kamarády zabít?

T

ory Brennanová, praneteř proslulé „sběratelky kostí“, doktorky Temperance Brennanové, jde spolu se svými kamarády z jednoho nebezpečného dobrodružství do druhého.

Před časem se Tory, Ben, Hiram a Shelton nakazili zmutovaným supervirem, který proměnil jejich DNA. Onemocněli, změnili se, ale má to i svoje výhody – všichni získali zvláštní nadlidské schopnosti. Jsou rychlejší, silnější, mají dokonalý zrak, čich, sluch i chuť. Jsou z nich viráti…

Hiram má teď nového koníčka – geocaching. Na ostrově Loggerhead nachází spolu s ostatními první kešku – záhadnou zdobenou krabičku. Uvnitř je šifrovaný vzkaz s podpisem: Pán hry. Jsou viráti připravení zapojit se do podivné Hry?

Sheltonovi se podaří zašifrovanou zprávu rozluštit a ta je dovede k dalšímu nálezu. Tory chce přijít celé záhadě na kloub, ovšem to, co zpočátku vypadalo jako nevinná zábava, se rychle mění v noční můru. Někde venku tiká bomba a čas ubíhá…

Kathy Reichs je stejně jako její nejznámější literární postava Temperance Brennanová soudní antropoložkou. Narodila se v Chicagu, kde získala doktorát z filozofie na Severozápadní univerzitě. Nyní je profesorkou antropologie na Severokarolínské univerzitě v Charlotte, působí střídavě v Charlotte a Montrealu a často spolupracuje jako znalkyně při soudních líčeních.

Proslavila se hned svým prvním románem Přijdu tě zabít, který v roce 1997 získal Ellisovu cenu. I další svazky knižní série o „sběratelce kostí“ doktorce Brennanové byly velmi úspěšné a dočkaly se překladů do řady jazyků. Česky jich dosud vyšlo patnáct, naposledy Kosti jsou věčné. Televizní seriál Sběratelé kostí, jehož je spisovatelka producentkou, se natáčí již osmou sezónu.

Spolu se svým synem Brendanem píše Kathy Reichs také knihy pro mládež – o dobrodružstvích čtrnáctileté Tory, blízké příbuzné proslulé soudní antropoložky. Zatím česky známe Virus, Poklad a Šifru.

Brendan Reichs se narodil a vyrůstal v Charlotte v Severní Karolíně. V roce 2000 absolvoval Wake Forest University a v roce 2006 The George Washington University School of Law. Po třech letech advokátní praxe začal se svou matkou psát knihy o virátech. Se ženou a dvěma dětmi žije v Charlotte.

Více informací naleznete na

www.kathyreichs.com

http://twitter.com/KathyReichs

www.facebook.com/kathyreichsbooks

Brendan Reichs by tuto knihu rád věnoval své krásné

ženě Emily, rozkošné právě narozené dcerušce Alici

a nezkrotnému synovi Henrymu.

Moc mi na vás záleží.

Kathy Reichs by chtěla tuto knihu věnovat oběma

svým nádherným rodinám – litevské i irské.

Tá grá agam duit. Es jus milu.

Prolog

O 97 dní dříve

M

írný vánek čechral duny na Želví pláži.

Jemné poryvy větru roztočily maličké víry v sněhobílém písku a pak se s hvízdáním ztratily v temném lese.

Měsíc nebyl na nekonečné černé obloze vidět. Ačkoli slunce už dávno zapadlo, vzduch zůstával vlhký, dusný a teplý.

Další klidná noc na ostrově Loggerhead.

Jenže tahle byla jiná.

Těsně za prvními stromy lesa pod tyčícím se kuželem Tern Pointu se tlupa opic mačkala vysoko ve větvích borovice bahenní.

Ticho.

Obhlídka lesního porostu.

Dole na malé mýtině se vedle obrovských kořenů zvedla lopata, klesla a znovu se zvedla. Hlína se vršila na hromadu, která už nyní dosahovala ke kolenům.

Kopáč měl na sobě tlustý hnědý plášť, který se do dusivého vedra moc nehodil. Vzdouvající se kabát svého majitele zahaloval a visel až ke špičkám vysokých černých okopaných bot.

Na zamračeném čele se mu leskl pot.

Postava přerušila práci, usmála se na opičí publikum a spokojeně odpočívala.

Roky čekání, měsíce pečlivého plánování.

Konečně přišel čas.

Hra začíná.

Kopáč se chopil lopaty a trpělivě odhazoval těžkou černou hlínu. Jáma už byla téměř metr hluboká a hromada vedle ní se stále zvětšovala.

Skoro hotovo.

Kopáč se znovu zastavil. Protáhl se. Zhluboka se nadechl omamně vůně půdy, vlhké trávy a zimolezu.

Ozval se tichý smích, vysoký jako štěbetání ptáka. Ještě chvíli se nesl vzduchem a pak ztichl v posledním vysokém tónu.

Primáti ve větvích se neklidně pohnuli, jako by si uvědomovali hrozící nebezpečí. Dva mladí samci rychle vyšplhali výš do stinné koruny.

Zbytek skupinky zůstal na místě. Pozorovali člověka pod sebou jako v omámení.

Ten odhodil lopatu, zalovil rukou v plátěném pytli a vyndal malý balíček. Jednou ho políbil. Se zbožnou úctou ho položil do jámy.

Začátek hry se blíží.

„Najdi si mě,“ zašeptala osoba a srdce jí bilo tak hlasitě, že přehlušilo žabí kuňkání.

Kopáč si začal pobrukovat, zasypal jámu a zakryl ji spadaným listím. Ustoupil. Roztřeseným prstem našel na hodinkách tlačítko. Stiskl.

Bim.

Znovu se ozval dětský smích.

A je to. Klíč je zakopán.

„Je čas si hrát.“

Zvedl ze země pytel i nářadí a zmizel ve stínu.

ČÁST PRVNÍ

Keška

První kapitola

N

aviják zaskřípal a prut mi skoro vyklouzl z prstů.

„Jo!“ Pevně jsem ho sevřela. „Zabrala!“

„Teď pomalu.“ Z Benových tmavohnědých očí vyzařovala obezřetnost. „Vlasec se přetrhne, když si nedáš pozor.“

Tern Point. Ostrov Loggerhead. Ben Blue a já jsme seděli na široké kamenné římse asi šest metrů nad Atlantským oceánem. Už hodinu. A nechytili jsme zatím jedinou rybu.

Až teď.

„Co mám dělat?“ Rybařila jsem poprvé a v hlavě jsem měla vymeteno. Upocenou dlaň jsem si otřela o šedé polo tričko.

„Obě ruce na prut!“ Bylo mi jasné, že Bena svrbí dlaně, aby se úlovku chopil sám, ale nutkání potlačil. „Nech rybu trošku odplavat, pak začni pomalu navíjet a znovu povol. Ale zůstaň ve střehu. Tohle je náčiní na sportovní rybaření.“

Řídila jsem se jeho pokyny a čekala, až se ryba unaví. Nakonec se ve vlnách zaleskl mihotavý stříbrný proužek.

Ben zahvízdal a zastrčil si za ucho černé vlasy, které mu padaly až k ramenům. „To je parádní kousek. Pěknej úlovek.“

„Díky. Mám ji vytáhnout?“ Ze zdlouhavé přetahované mě pálily ruce. „Tahle potvora se jen tak nevzdá.“

Ben si vzal prut a napjal svaly pod černým tričkem a ustřiženými khaki kapsáči. Je ze všech virátů nejsilnější. A nejvíc spojený s přírodou. Většinu volného času tráví venku, o čemž svědčí i jeho pleť opálená do odstínu tmavé mědi.

V Benově rodině se traduje, že pocházejí z indiánského kmene Sewee, který zmizel v propadlišti dějin asi před třemi stoletími. Samozřejmě se tenhle původ nedá nijak dokázat. Ale Benovi to raději neříkejte.

Benův motorový člun Sewee je naším hlavním dopravním prostředkem. Ben na tomhle starém pětimetrovém Boston Whaleru prozkoumal už tucty charlestonských bariérových ostrovů. A objevil báječná místa pro rybaření. Jako třeba tohle.

Za pár okamžiků se na konci vlasce houpala mrskající se kořist. Ben začal navíjet, až jsme měli rybu v úrovni očí.

Chytila jsem stříbrnou, asi půlmetrovou rybu s drobnými šupinami. Z tlamy jí vytékal slaboučký pramínek krve.

„Makrela královská.“ Ben vytáhl háček a rybu zvedl. Držel ji přitom za žábry. „Skoro deset kilo. Pěknej macek. Ještě že se neutrhla.“ Ulovená ryba lapala po vzduchu v marné snaze opatřit si trochu kyslíku. Dívala jsem se jí přímo do očí.

A najednou jsem si to už tolik neužívala.

„Hoď ji zpátky.“

„Cože?“ zamračil se Ben. „Proč? Tenhle druh má dobrý maso. Anebo ji můžeme prodat na rybím trhu ve Folly Beach.“

Makrela stále otvírala tlamu, ale už s menší vervou. V koutku se jí nafoukla bublina. Praskla.

„Hoď ji zpátky,“ zopakovala jsem o něco ostřejším tónem. „Ještě má kus života před sebou.“

Ben se mračil, ale měl dost rozumu, aby se se mnou nedohadoval. Během uplynulého roku se kluci smířili s mou tvrdohlavostí a zvykli si, že spory jen málokdy prohrávám. A když si postavím hlavu, tak se mnou nikdo nehne. Jsem jako tetička Tempe.

Možná jste už o doktorce Temperance Brennanové slyšeli. Je to slavná soudní antropoložka. Občas se jí říká „dáma přes kosti“. Je to moje prateta. Tuhle báječnou zprávu jsem se dozvěděla po maminčině smrti, když jsem se odstěhovala ke svému otci Kitovi.

Teta Tempe je můj vzor. Můj idol. Přesně taková bych jednou chtěla být. Klidně bych si mohla na krk pověsit přívěsek s nápisem Co by udělala teta Tempe? a nosit ho čtyřiadvacet hodin denně. Mým největším přáním je stát se stejně dobrou vědkyní, jako je ona. Řešit případy. Zanechat na tomhle světě svou stopu.

„Tak dobře, brácho.“ Ben chytil rybu za hlavu a ocas. „Poděkuj všem bohům, že moje kámoška má měkký srdce.“

Udělal krok a hodil makrelu do moře. Dopadla do vody, mrskla ocasní ploutví a zmizela nám z dohledu.

„Stačí, že jsme ji chytli,“ řekla jsem. „To je přece ta nejlepší zábava.“ Pro nás ano, napadlo mě, ale ryba by s námi určitě nesouhlasila.

„To máš jedno.“ Ben začal balit nádobíčko. „Pojď, najdeme ostatní. Hi už to určité vzdal.“

Připevnila jsem vlasce k prutům a prohlédla římsu, jestli jsme něco nezapomněli. Rybaření s Benem bylo prima. Jen ve dvou jsme příliš času netrávili, a když jsme byli s Hiem a Sheltonem, Ben toho moc nenamluvil.

Benovi je šestnáct, je z virátů nejstarší. Dokonce už má řidičák. Přirozeně by tak měl být i naším vůdcem, ale on nechává všechna rozhodnutí na mně. Překvapuje mě to, protože ve čtrnácti jsem z nich nejmladší a jediná holka a o Charlestonu, kde všichni žijeme, se pořád dozvídám nové věci. Ale Ben obvykle souhlasí, aby bylo po mém.

Musím přiznat, že je to pěkný kluk, i když ho vnímám spíš jako bráchu. Ben mě fascinuje, ale taky mě dokáže rozčílit k nepříčetnosti. Jen málokdy se mi podaří odhadnout, co se děje za jeho neproniknutelnou tváří. Občas mám pocit, že mu ze všech členů naší smečky rozumím nejmíň.

Když jsme zabalili pruty, sešli jsme do lesa pod útesem. Sotva jsem došlápla na jehličí, zpoza stromů se vyřítila šedá koule.

„Coope, k noze!“ Nestála jsem o přímý zásah do hrudníku. Vlčák, dbalý nového výcviku, zpomalil vražedné tempo a přisedl mi k boku.

„Hodný kluk.“ Podrbání za uchem. „Kde máš rodinku?“

Mou otázku zodpovědělo šustění listí. Otočila jsem se a spatřila Šeptu, jak se krčí u velkého cedru za mými zády. Šedá vlčice mě tiše pozorovala, pak ustoupila a objevil se její druh, německý ovčák, jehož jsem pojmenovala Polo. Coopův bratr Buster za nimi okusoval klacek.

„Volno,“ vydala jsem povel.

Coop se vrhl zpátky do křoví, následován svými psími druhy.

„Hrát si s vlčí smečkou je magořina, Coope.“ Ben si otřel předloktím čelo. Potil se, přestože nebylo velké horko. „I když do ní patří tvoje chlupatá máma.“

„Nebuď jak malý,“ utahovala jsem si z něj. „Jsou to skoro domácí mazlíčci.“

„Mazlíčci ti neurvou kus obličeje. A nesežerou tě.“

„Hele, my jsme přece taky vlčí smečka, zapomněl jsi?“ Našla jsem úzkou stezku, po níž jsme chodili na Tern Point, a vydala se do lesa. „Proč bychom se měli jeden druhého bát?“

Ben neodpověděl. Pořád nemohl skousnout, jak se věci mají. Na rozdíl ode mě.

O co jde? Vloni na jaře mě i mé přátele napadl ošklivý supervirus. Mě, Hirama, Sheltona a Bena. A vlčáka Coopa, samozřejmě.

Na vině byl patogen, který vytvořil doktor Marcus Karsten, bývalý šéf mého otce ve výzkumném ústavu na ostrově Loggerhead. V lehkomyslné snaze zbohatnout Karsten zkombinoval DNA dvou různých typů parvoviru a náhodně stvořil úplně nový kmen. Raritu.

Naneštěstí pro nás byl ten zákeřný malý bacil infekční. Nakazili jsme se, když jsme zachraňovali Coopa ze spárů Karstena, který ho zavřel k sobě do laborky, aby na něm mohl provádět své experimenty.

Nejdřív přišla nemoc. Bolesti hlavy. Horečky. Výpadky vědomí. Pojmenujte si to, jak chcete.

Následovaly změny. Začali jsme se vyvíjet. Anebo degenerovat?

Dodnes pro mě není snadné to popsat. Mysl se mi zkroutí a zohýbá a ponoří do nových hloubek podvědomí. Smysly se přepnou na hyperpohon a stanou se mnohem citlivějšími, než je u člověka možné.

Občas ztrácím kontrolu a podléhám pravěkým instinktům. Cizím impulzům. Zvířeckému nutkání lovit, jíst, bojovat. Ostatní to mají stejně. Většinou.

Choroba časem pominula, ale změny ne. Naše těla se proměnila. Maličký virový vetřelec přepsal náš genetický kód a do lidské dvoušroubovice vložil psí DNA.

Posunul nás někam jinam. Ukryl do naší buněčné matrice vlky.

A spojil nás do smečky.

Teď jsme viráti. Až do morku kostí.

Děsivé na tom je, že nevíme, jestli nemoc opravdu odešla. Ani zda jsou proměny trvalé. Mohly by se projevy ještě zesílit? Vymizí časem? Nemám zdání. Karsten, který byl naše jediné pojítko s virem, už mezi námi není.

To ovšem neznamená, že jsme se vzdali. Neznáme odpovědi, ale máme v úmyslu je odhalit. Jak? Tak na tom se pracuje.

S Benem jsme kráčeli po stezce vedoucí na malou mýtinu.

Píp! Píp!

Ben na mě vrhl vědoucí pohled. Já místo odpovědi obrátila oči v sloup. Hi to evidentně ještě nevzdal.

Píp! Píp! Píp!

Vešli jsme na mýtinu a já zaslechla vzrušené hlasy.

„Jak dlouho ještě?“ Shelton Devers si posunul brýle v černých obroučkách na kořen nosu. „Přestalo to být zajímavé, už když jsi s tím začal.“

Shelton je malý a hubený, má tmavě čokoládovou pleť a rysy, které potkáte na ulici v Kjótu. Otec černoch. Matka z Asie. Už máte představu?

Shelton stál uprostřed mýtiny, paže zkřížené, ve tváři znuděný výraz. Na sobě měl žlutou retro mikinu s obrázkem Pac-Mana a obří basketbalové kraťasy, které na jeho útlém těle visely jako šaty na ramínku.

„Odkud se v tobě bere tolik nenávisti?“ odpověděl Hiram Stolowitski. „Už jednou jsme našli ukrytej poklad, ne?“

„Což je ten nejlepší důvod, proč teď přestat,“ opáčil Shelton. „Naplnili jsme celoživotní kvótu.“

„Ještě ne.“ Hi obrátil pozornost zpět k přístroji, který držel v rukou. „Ta keška má být přímo tady. Někde. A já ji musím najít.“

„Zatím jsi našel víčka od lahví, kleště a plechovku coly bez cukru.“

„Už jsem to přenastavil, takže to ignoruje odpadky. Žádný falešný poplach.“

Měl na sobě úchvatnou kombinaci: červenou čelenku Adidas, modrou havajskou košili a bílé koupací kraťasy. V rukou držel detektor kovů Fisher Labs F2, který dnes ráno vybalil z krabice. Už půl hodiny pročesával mýtinu a trval na tom, že je tam něco zakopané.

Hi s baculatými rudými tvářemi sice jen pomalu chodil sem a tam do čtverce, ale vypadal, jako by měl za sebou sprint. Občas dokáže být otravný, to je bez debat, ale všichni si ceníme jeho vědecké zvídavosti. Hi miluje pokusy i nejrůznější udělátka a rád přichází věcem na kloub. Obvykle jeho závěrům věřím.

Dnes jsme však v tak optimistické náladě nebyli.

„Je to kravina.“ Shelton je spíš přes počítače a mnohem víc než chodit po lese ho baví hackovat internetové stránky. „Zkontroluj znova gépéesku. Klidně můžeme být na špatným místě. A vůbec, kdo by tady něco schovával? Je to soukromý pozemek.“

Ostrov Loggerhead je soukromá výzkumná veterinární rezervace plná volně se pohybujících tlup makaků. Nic je tu neruší, protože mimo hlavní komplex LIRI nestojí žádné budovy.

Jezdíme sem často. Loggerhead je jedním z mála míst, kde můžeme být úplně sami.

„Geocachingový stránky na netu uváděly tyhle souřadnice,“ opakoval tvrdošíjně Hi. „Je to první keška umístěná na Loggerheadu a já ji prostě najdu.“

„Kdy ses dostal k tomuhle novýmu úchvatnýmu koníčku?“ zeptal se ho Ben.

„Když jsem si objednal detektor. Takže asi před měsícem. A teď už přestaňte otravovat, ať můžu prohledat celou mýtinu. Keška musí být v okruhu třiceti metrů.“

Líná neděle. Protože jsme neměli jiné plány, zvolili jsme tradiční zábavu – potloukat se po Loggerheadu. Našem bezpečném útočišti. Jako obvykle jsme sem dopluli na Sewee, pak vylezli nahoru do lesa u Tern Pointu, což je kónická skála na jihovýchodním konci ostrova. Hi na tom trval.

„Vysvětli mi to ještě jednou,“ požádala jsem ho, protože jsem si nebyla docela jistá, že jsem pochopila smysl toho všeho.

„Hledám kešku,“ začal Hi s nekonečnou trpělivostí. „Je to hra. Někdo schová nebo zakope krabičku s nějakým předmětem a pak hodí na web souřadnice.“

„Jak víš, že je tady zakopaná krabička?“ ozval se skepticky Shelton.

Hi pokračoval volným tempem a mával před sebou detektorem ze strany na stranu. „Protože můj iPhone říká, že jsme přesně na uvedenejch souřadnicích. A navíc tam byla nápověda, že se má hledat pod povrchem.“

„Takže sečteno a podtrženo,“ prohlásil Shelton, „je to pěkně pitomá hra.“

„Sám jsi pitomec,“ odpálil ho Hi.

„Zatímco bude Hi hledat, já budu trénovat propojení,“ navrhla jsem a věděla, že se jim to nebude zamlouvat.

Trojí zaúpění. Přesně podle očekávání.

„Musíme rozvíjet své schopnosti,“ nedala jsem se. „K čemu nám jsou, když je nedovedeme ovládat?“

Hi zavrčel, oči přilepené k LCD displeji svého detektoru.

„Nahání mi to hrůzu.“ Shelton se zachvěl, i když bylo teplé říjnové odpoledne. „Není to normální.“

Ben přisvědčil. „Neměla by ses cpát druhým do hlavy.“

Supervirus měl ještě jeden… vedlejší účinek. Výhoda? Prokletí?

Říkáme tomu „záblesky“. Když to přijde, naše mozky se zkroutí, pak cvaknou a schopnosti se uvolní. Naše smysly fungují neskutečně jasně. Zrak. Čich. Sluch. Chuť. Dokonce i hmat.

Objeví se vlk a my jsme vnímavější a silnější.

Viráti.

Jenže se to neřídí ustálenými pravidly. Virus má na každého z nás jiné účinky. Možná že zmutoval podle našich individuálních genetických sekvencí. Ať už je důvod jakýkoli, naše silné stránky se liší. Hiram má oči jako ostříž po laserové operaci. Shelton slyší třepotání pírek, když vrabčák zamává křídly. Ben je nejsilnější a nejrychlejší jako býk na steroidech. A můj nos je tak citlivý, že dokážu vycítit lidské emoce, podvod i strach. A ještě další věci, o kterých ani nechtějte vědět.

Nedávno se naše schopnosti posunuly na úplně novou úroveň.

Tedy aspoň v mém případě.

Kluci to neumějí. Nelíbí se jim to. Ale když má celá smečka záblesk a jsme pohromadě, občas se dokážu dotknout myslí ostatních virátů.

Slyším jejich myšlenky a umím jim předat svoje. Tahle dovednost se nám už několikrát hodila. Zachránila nám život.

„Jenom jeden pokus, prosím,“ řekla jsem neústupně. „Potřebuju zjistit, jakou roli v tom hraje Coopova přítomnost.“

Další dramatické vzdechy. Ale všichni zůstali na chvíli klidně stát.

„Dobře.“ Hi.

„Mně je to fuk.“ Shelton.

„Jenom jednou.“ Ben zvedl prst. „Jednou.“

Přikývla jsem, zavřela oči a uklidnila mysl. Hluboký nádech a pak… pak se pohroužím do sebe způsobem, který neumím tak docela popsat. Myšlenky směřují dovnitř, hluboko do prvotních center mozku.

Představila jsem si vlákno DN A. Podloží mého genetického bytí.

Ještě víc jsem se soustředila a vizualizovala si, jak rozpojuji dvoušroubovici.

KLAP.

Záblesk mnou projel jako řeka roztavené lávy. Zalapala jsem po dechu. Z pórů se mi valil pot a vlk se dral na povrch.

Vyvolat záblesk se mi daří čím dál líp, ale první příval je pro můj obranný mechanismus stále velká výzva. Jako když se v nervové soustavě utrhne divoké zvíře. Kontrola je křehká a chatrná. Přinejlepším.

Zaměřila jsem svou pozornost dovnitř a nořila se do hlubin podvědomí. Objevovaly se obrázky virátů, jednoho po druhém, a jejich kontury se postupně zostřovaly. Nejprve Hi, pak Shelton. Po chvíli mi v myšlenkách vykrystalizoval Ben. Cítila jsem, jak Coop v nedalekém lese zbystřil.

Ohnivé provazy propojily skupinu. Každého člena obklopila zlatavá aura.

Viráti. Poslouchejte.

Můj vzkaz narazil na neviditelnou bariéru. Zkusila jsem to znovu s větším soustředěním.

VIRÁTI. POSLOUCHEJTE.

Tentokrát se mi podařilo zprávu protlačit ven a poslat po planoucích lanech. Kluci se zachvěli, jako by je někdo uhodil. Lesklé oči se jim překvapením doširoka rozevřely.

Zkoumala jsem psychickou bariéru, která nás oddělovala. Hledala slabá místa. Najednou zeď zeslábla a pak se rozpadla.

Mysl ostatních virátů se otevřela a ke mně se valily myšlenky a pocity. Obavy. Čiré emoce. Kousky cizích vzpomínek. Příval informací mi skoro vymyl mozek.

Bojovala jsem s invazí a cítila, že je v ohrožení mé duševní zdraví.

Co prorazilo bariéru? Jak jsem se přes ni dostala?

„Jakou bariéru?“ vyštěkl Hi. „Proč řveš?“

„Tory!“ Sheltonovi vyletěly ruce k hlavě. „Bolí to. Přestaň.“

Ben stál jako skála, oči upřené do prázdna. „Vypadni!“ vyhrkl.

Oči mi nechápavě těkaly. Mysl cosi blekotala v marné snaze zablokovat povodeň myšlenek, která se mi valila do mozku.

Viděla jsem stromy. Oblohu. Coopa, jak přibíhá na mýtinu a dívá se mi do očí.

Jako kdyby vycítil nebezpečí, Coop narazil do Sheltona a ten se s překvapeným zafuněním svalil na zem. Zlaté světlo mu zmizelo z očí.

Útok na mou nervovou soustavu polevil.

Coop pak přiskočil k Hiovi a zaštěkal mu přímo do tváře. Hi začal vyděšeně couvat, upustil detektor a upadl. I jeho záblesk zmizel v okamžiku, kdy se dotkl tělem země.

Další vlna odplula.

Naráz jsem cítila pevnější půdu pod nohama, zklidnila jsem myšlenky a uhasila záblesk.

KLOP.

Bombardování smyslů ustalo. Klesla jsem na koleno a všimla si, že Ben udělal totéž.

„Sakra, Tory!“ vyštěkl skrz zaťaté zuby. „Hraješ si s ohněm.“

„To Coop,“ vydechla jsem a srdce mi bušilo. „Když je poblíž, moje schopnosti získávají obrovskou sílu. Ale nedokážu to ovládat.“

„Tak to nedělej!“ Shelton si tričkem otíral skla brýlí a ruce se mu třásly. „Ječela jsi mi v hlavě. Jsem z toho fakt mimo.“

Hi si mě prohlížel znepokojeným pohledem. „Mělas velkej problém, Tory, to poznám. Musíš být opatrnější. Tyhle hrátky s mozkem jsou nebezpečný.“

„Budu.“ Ale téhle záhadě přijdu na kloub.

Poslední myšlenku jsem si nechala pro sebe, i když by kluky určitě nepřekvapila.

Navzdory nebezpečí jsem byla rozhodnutá odhalit plný rozsah našich schopností. Musím vědět, co se stalo s našimi těly. Co dokážeme. Co se může přihodit příště.

Pošramocená genetika nám dává dovednosti, které nikdo jiný nemá. Úžasné smyslové schopnosti. Ale změny v nás jsou mnohem hlubší. Prolnutí buněk člověka a zvířete otevřelo dveře do našich myslí. A já cítila povinnost dozvědět se, kam to povede.

I když musím připustit, že z představy čtení cizích myšlenek mi naskakovala husí kůže. Určitě by se mi nelíbilo, kdyby se někdo hrabal v mojí hlavě. Každý má svoje tajemství a právo si je uchovat. Jenže najít hranici mezi komunikací a duševní invazí se zatím ukazovalo být velmi zapeklité.

Můj pevný disk konečně naskočil. Hlava se mi vyčistila a já zaslechla pulzující tón vycházející z Hiova detektoru kovů odhozeného v trávě.

Bim! Bim! Bim!

Hi sebral svou drahocennou hračku a pak s ní zakýval nad kouskem hnědé hlíny.

BIM! BIM! BIM!

„Bingo!“ zakřičel. „Ten mizernej krám funguje!“

Druhá kapitola

P

o dvaceti minutách Hiova lopata narazila na pevný předmět. „Konečně!“ Hi si klekl a prsty šmátral na dně díry, kterou jsme vykopali. „Proč to schovává tak zatraceně hluboko?“

„Bylo načase.“ Shelton odhodil rýč. „Kolik těchhle…,“ zvedl ruku, „věcí jsi už našel?“

„Říká se jim kešky a tahle je moje třetí.“ Hi opatrně páčil ze země zablácenou hroudu. „Ty předchozí nebyly zakopaný, jen schovaný. První na Morrisu, kousek od mostu. Druhou nacpali do živýho plotu u pošty ve Folly Beach.“

„U pošty?“ Dívala jsem se Hiovi přes rameno. „Divný místo. Proč to tam dávali?“

„Tak to funguje.“ Hi metodicky odhraboval hlínu. „Schováš kešku… někde… kdekoli a pak hodíš na web souřadnice. Ostatní hráči si stáhnou informace a pokoušejí se ji najít.“

„Je to oblíbená hra?“ Ben seděl na bedně s rybářským náčiním ve stínu velkého jilmu. „Mně to připadá pěkně ujetý.“

„Všichni se nemůžeme učit ptačí hlasy jako ty.“ Hi smetl hlínu z plastové krabičky. „Po celým světě jsou poschovávaný miliony kešek a na desítkách internetových stránek najdeš jejich umístění. Takže asi jo, je to hit.“

„Klídek, Blue.“ Shelton se usmál a vycenil zuby. „Tohle není Hiův první zakopaný poklad. Jedeme v tom s ním. Já věděl, že je to dobrý nápad.“

Při Sheltonově bleskurychlém obratu o sto osmdesát stupňů jsem jen obrátila oči v sloup.

„Obsah nebude mít velkou cenu,“ varoval nás Hi. „Jde o to, věc najít, ne získat. Vevnitř bývají většinou samý kraviny.“

„Tomu bych věřil,“ ucedil Ben. Shelton jenom zvedl dlaň s roztaženými prsty.

Keška byla velká asi jako krabice od bot a pečlivě zalepená páskou. Měla jasně purpurovou barvu a všude byly samolepky tančících klaunů. Na jejich zkřivených komiksových tvářích se rýsovaly široké úsměvy. „Klauni,“ zamumlal Shelton. „Tyhle přiblblý pitomce nesnáším.“

Hi uvážlivě přikývl. „V létě jsem četl To od Stephena Kinga. Nikdy nevěř nikomu, kdo si na ksicht maluje úsměv.“

„Vy jste fakt magoři.“ Ben vytáhl z kapsy nůž a hodil ho Hiovi. „Tak se kouknem, co nám tu ten cvok schoval.“

Hi nůž neobratně chytil a pak vysunul čepel. Čtyřmi tahy rozřízl pásku a odklopil víko.

„Že by zase zlato?“ Shelton zamrkal. „Letos začnou prodávat nový X-Box.“

„Nebude to mít velkou cenu,“ zopakoval Hi. „Prostě si jen užívej pocit, žes něco dokázal.“

„Správně,“ poznamenal Ben s vážnou tváří. „Dokázal.“

„To stačí,“ luskla jsem prsty. „Sezame, otevři se.“

V krabici byly dvě věci: obálka a malý balíček zabalený do látky.

Hi mi podal obálku a soustředil se na balíček. „Nic to nebude.“

V balíčku byl obdélník složený z malých, do sebe zapadajících kousků kovu švestkové barvy. Velký jako krabička od cigaret, pomalovaný dalšími skotačícími šašky s chlípnými pohledy.

Jenže tihle se nesmáli. Mračili se. Tvářili se vztekle a měli vyceněné zuby.

Vypadalo to strašidelně.

„Děsivý.“ Hi otáčel krabičkou v ruce. „A nejde to otevřít.“

Coop natáhl čenich a krabičku očichal. Podrbala jsem ho za ušima a cítila, jak se pod mými prsty pokládají k hlavě.

Z vlčákova hrdla vyšlo hluboké zavrčení.

„Co se děje, hochu?“ Pokusila jsem se ho pohladit po tlamě. „Něco tě vystrašilo?“

Coop zakňučel, očividně vyvedený z míry. Pohledem sjel k Hiovi. Ke krabičce. Zpátky k Hiovi.

„Nelíbí se mi, jak se na mě ten čokl kouká,“ Hi udělal nervózně krok vzad. „Přicházím v míru, bratře.“

„Coope, k noze!“ nařídila jsem. „Buď hodný.“

Vlčák dvakrát blafnul, oči upřené na Hie. Pak se otočil a sedl si vedle mě. „Přečti ten dopis,“ navrhoval Shelton. „Určitě v něm bude něco o té krabičce.“

Přejela jsem prsty po obálce. Papír byl silný, krémový a na první pohled drahý. Na přehybu zalepený tmavě červeným pečetním voskem. Ozdobnou kaligrafií tam bylo vyvedené jediné písmeno – úchvatné velké H.

„H?“ podívala jsem se na Hie. „Znamená to něco?“

„Hustý?“ zakřenil se Hi. „Ale ať to sem zakopal kdokoli,“ pokračoval vážně, „dal si s tím mnohem větší práci než většina ostatních hráčů. Musí to být dobrá keška.“

„Tak to otevři,“ naléhal Shelton.

Rozlomila jsem pečeť, rozevřela obálku a vytáhla dva listy v barvě lila. Luxusní papír. Prvotřídní kvalita.

První stránka byla vyzdobená dalším ozdobným H, ze kterého se táhla dlouhá čára až k okraji.

„To je registrační list,“ prohlásil Hi.

Podívala jsem se na zadní stránku, ale ta byla prázdná. „Takže jsme první, kdo kešku našel?“

Hi přikývl. „Na webu moc informací nebylo. Žádný vodítka, žádná historie ani zmínka, kdo to zakopal. Jen souřadnice. Byla to první keška na Loggerheadu, tak mě nepřekvapuje, že ji zatím nikdo neobjevil.“

„A co ten druhý papír?“ zeptal se Ben.

Na něm byla jediná věta vyvedená stejně okázalým rukopisem. Himitsu-bako.

„Himitsu-bako,“ četla jsem nahlas. „Říká to někomu něco?“

„Čínsky?“ zadumal se Hi. „Japonsky? Barmsky?“

Prázdné pohledy. Nikdo neměl ani tušení.

„Co teď?“ zeptal se Shelton. „Prodáme to na e-Bayi?“

Hi potěžkal krabičku v ruce. Uvnitř něco zachrastilo.

„Myslím, že se to dá otevřít,“ řekl. „A my máme přijít na to jak.“

„Tak si to strč do batohu.“ Ben hlasitě zívl. „Od začátku je to komedie.“

„Filištíne.“ Hi vytáhl z batohu zmačkaný výtisk časopisu Sports Illustrated. „Nic jinýho na výměnu nemám,“ řekl a pokrčil rameny. „Máme se tu podepsat?“ Zvedla jsem první list z obálky.

Hi chvíli přemýšlel. „Podepiš to pod H a pak to strč zpátky. Ten druhej papír si nech. Určitě je to nápověda.“

Vytáhla jsem z kapsy pero, na vodorovnou linku napsala své jméno a vrátila list do krabice, kde už ležel časopis. „Férový obchod to tedy není, Hii,“ poznamenala jsem.

„Já vím. Můžete někdo něco přidat?“

„Tady.“ Shelton popošel k nám a hodil dovnitř své omlácené zelené timexy. „Byly za babku. A navíc dostanu k narozeninám nový. Ale mám to u tebe, Stolowitski.“

„A co jako?“ ohradil se Hi. „Kdo dneska nosí hodinky? Pralidi?“

Teď už jsem byla s výměnným obchodem spokojená. Zavřela jsem krabici a hodila ji zpátky do jámy. Ben a Shelton se chopili lopat a rychle ji zasypali.

Hi si zrovna strkal kovovou krabičku do batohu, když jeho pozornost upoutalo další zavrčení.

Coop. Pár centimetrů od něj. Vyceněné zuby.

„Sakra!“ Hi upustil batoh. „A já myslel, že jsme kámoši.“

„Koukej.“ Ukázala jsem na Coopa, který upíral oči na batoh.

Svaly po celém těle měl napjaté. Očichal batoh, zakňučel, znovu nasál vzduch a pak začal vrčet.

„Asi nemá rád kešky,“ prohlásil Shelton, sebral Hiův detektor kovů a vypnul ho.

„Není sám,“ zamumlal Ben.

„S váma je teda sranda,“ ucedil Hi. „K popukání. A teď si někdo zavolejte toho zabijáka.“

Zapískala jsem. „Ke mně.“

Coop se naposledy ohlédl za Hiovým batohem a pak ke mně neochotně doklusal.

„Coopovi se ta krabička fakt nelíbí.“ Klekla jsem si a podrbala vlčáka na čumáku. „Doufám, že v tom nejsou nacpaný mrtvý veverky nebo tak něco.“

„To by mě vůbec nepřekvapilo,“ zavrčel Ben, ale přitom na mě mrkl. Jen chtěl Hie vytočit.

„To není žádná rakev pro hlodavce,“ naježil se Hi. „Je to normální keška. Uvidíte, vy barbaři.“

„Tak jo.“ Zvedla jsem rybářský prut. „Pro dnešek končíme. Kit chtěl, abych se za ním zastavila v LIRI. Už před půl hodinou.“

„Velkýho šéfa nesmíme naštvat,“ řekl Shelton. „Makáme.“

Jeden po druhém jsme opustili mýtinu.

Třetí kapitola

Z

adní brána LIRI se s tichým vrčením otevřela.

„Jestli jdete dovnitř, tak si pospěšte,“ mručel Carl. Metr padesát dva, sto čtyřicet kilo, brunátné tváře. Krátkou chůzí přes areál se strážný udýchal. „Magnety se uvolňují jen na třicet vteřin.“

„Díky, Carle,“ řekla jsem vesele, protože jsem znala jeho pichlavé nálady. „Omlouvám se, že jsme vás sem vytáhli. Kit asi neměl objednávat ty nové automatické zámky, viďte?“

„Ředitel Howard k tomu měl jistě své důvody.“ Carlův tón naznačoval, že mezi ty hlavní patříme právě my, viráti.

Vešli jsme za plot obklopující celý pozemek a Carl namačkal pár čísel na nově instalované digitální klávesnici. Brána se za námi zavřela. Nahoře se otočily dvě bezpečnostní kamery sledující náš pohyb.

„Můžu předpokládat, že se tudy už dneska nebudete vracet?“ zeptal se Carl. „Unavuje mě honit se pořád přes celý dvůr.“

„Mizíme,“ řekl Hi. „Klidně to můžete zabalit a vyrazit do posilovny.“ Carl věnoval Hiovi přezíravý pohled. Modrá uniforma se mu na obrovském těle nebezpečně napínala.

„Za chvilku půjdeme domů.“ Ramenem jsem Hie popostrčila. „Jen potřebuju na minutku mluvit s otcem. Ještě jednou díky.“

Carl se odkolíbal směrem k budově číslo čtyři a něco si mumlal o mladých bláznech.

„Pravidelně obchází automaty na jídlo a pití,“ zašeptal Shelton. „Vyžadují nepřetržitou bezpečnostní kontrolu.“

„Blbec.“ Ben už vykročil na cestu.

LIRI tvoří tucet budov z oceli a skla obklopených dva a půl metru vysokým drátěným plotem. Moderní stavby stojí ve dvou řadách a mezi nimi se rozkládá pěkně upravený dvůr. Jsou tu jen dva vstupy: velká hlavní brána vedoucí k jedinému přístavišti na ostrově a menší vchod vzadu.

V komplexu se soustřeďují téměř všechny budovy na Loggerheadu.

Přešli jsme dvůr a mě znovu zarazilo, jak je tu rušno. Tucet vědců v bílých pláštích; někteří přebíhali z jedné laboratoře do druhé, jiní se shromáždili v hloučcích u laviček a diskutovali o výzkumu, svačili anebo si jen tak užívali odpolední slunce.

Jen co se Kit stal ředitelem, LIRI ožil čerstvou energií a novými cíli.

Počet zaměstnanců se zdvojnásobil a ty tam byly doby, kdy se tu člověk mohl procházet, aniž by potkal zahloubaného veterináře, který spěchá dokončit svůj projekt. Jelikož financování ústavu bylo jednou provždy zajištěné, LIRI se opět zařadil mezi přední světová zařízení zabývající se přírodovědným výzkumem.

„Musíme jít dovnitř?“ Hi si rukou zaclonil oči a díval se na budovu číslo jedna. Se třemi patry to byla nejvyšší stavba LIRI a nacházely se tu nejlépe vybavené laboratoře a administrativní vedení ústavu. „Táta mění centrifugy a určitě by mě tam nerad viděl.“

Hiův otec Linus Stolowitski je hlavní laboratorní technik LIRI. Kit ho před měsícem povýšil. Od chvíle, kdy nastoupil do nové funkce, je pan S. přehnaně horlivý, pokud jde o puberťáky z ostrova Morris hrající si s vybavením ústavu.

„Přestaň fňukat,“ řekl Shelton. „Naši jsou tady oba.“

Sheltonův otec Nelson Devers je v LIRI ředitelem oddělení informačních technologií. Kancelář má hned v přízemí. Sheltonova matka Lorelei pracuje jako veterinární technička v laboratoři jedna.

„Bude to jen chvilička,“ ujišťovala jsem je. „Kit má poslední dobou spoustu práce. Skoro ho nevídám.“

To je pravda. Před dvěma měsíci Kita jmenovali ředitelem ústavu a od té doby pracuje nonstop. Schůze správní rady, shromáždění zaměstnanců, jednání o rozpočtu. I když ho to stojí hodně sil, vypadá šťastně. A stejně tak všichni ostatní pracovníci ústavu.

Na ostrově Loggerhead je Kit něco jako bůh.

Když hrozilo, že kvůli nedostatku financí LIRI zavřou, Kitova velkorysost jim všem zachránila zadek. Tedy, mysleli si to…

Kromě Kita nikdo neví, kdo ústav ve skutečnosti financuje. Že já a kluci jsme našli ztracený poklad pirátky Anne Bonnyové a věnovali ho LIRI. Že jen díky čtyřem puberťákům, co se pletou pod nohy, zůstaly dveře LIRI otevřené.

Nám virátům to vůbec nevadilo.

Čím méně pozornosti se nám dostane, tím lépe.

„Čekej tady, hochu.“ Připnula jsem Coopovi vodítko, které jsem jindy skoro nepoužívala, a omotala ho kolem zábradlí u vchodu. „Hafani dovnitř nesmí.“

Coop si lehl na břicho, položil čumák na přední packy a měřil si mě nesouhlasným pohledem. Vážil už přes třicet kilo a stále rostl, takže to bylo hodně velké zvíře. Jeho napůl vlčí původ mu dodával hrůzostrašný vzhled. Až do chvíle, kdy vám začal olizovat tvář. Měla jsem podezření, že při čekání na můj návrat pěkně vyděsí pár duchem nepřítomných kolemjdoucích.

O nic nešlo. Aspoň budou mít zážitek.

Prošli jsme hermeticky uzavřenými dveřmi a přistoupili k bezpečnostní kukani. Druhá polovina frontální obranné linie LIRI seděla za stolem. Sam byl Carlův pravý opak. Vyhublý na kost a úplně holohlavý. Ačkoli byl starší a šíleně sarkastický, obvykle se choval příjemněji.

„Ale, tuláci se vracejí.“ Samovy rty se protáhly do mírného úsměvu. „Už jste dneska něco rozbili?“ V ruce neměl časopis o střelbě ani o lovu, což mohlo znamenat jedinou věc – nový šéf je nablízku.

Jako na povel se z kanceláře za Samovým stolem ozval hlas. „Co chcete?“

Objevil se šéf ostrahy David Hudson. Něco přes čtyřicet, šednoucí, nakrátko zastřižené vlasy a pohled dravce, který nikdy neuhýbá. Uniformu měl dokonale vyžehlenou, boty i kovová jmenovka se jen leskly.

Po nedávných událostech se Kit rozhodl úplně přepracovat ostrahu LIRI. Nové ploty. Nové kamery. Nové zámky. Moderní protokoly. Lepší vybavení. A neoblomný šéf, který na všechno bedlivě dohlížel. Hudson tu pracoval necelý měsíc a už nyní byl nejméně oblíbenou Kitovou akvizicí.

„Potřebuju mluvit s otcem, pane Hudsone,“ začala jsem zdvořile. „Jen pár slov.“

„Moment.“ Hudson sáhl na stůl po psací podložce. „Zapiš se, prosím.“

„Opravdu se nezdržím dlouho,“ řekla jsem a vykouzlila odzbrojující úsměv. „Nechci vám zahlcovat oficiální záznamy kvůli rychlé návštěvě.“

Hudson zaťukal prsty. „Zapiš se.“

Podržela jsem ve tváři úsměv a načmárala na papír své jméno. „V pořádku?“

Hudson se neusmál. Nikdy se neusmíval. „A žádné courání.“

Poslušně jsem přikývla a všichni čtyři jsme se vydali k výtahu.

„Stát!“

Než jsem se otočila, na vteřinku jsem zavřela oči. „Ano?“

„Jenom ty.“ Hudson si měřil Hie, Sheltona i Bena. „Pokud chlapci taky nechtějí mluvit s tvým otcem.“

„Ne.“ Ben vyšel raději ven.

„Pane Hudsone,“ začala jsem. „My jenom…“

„To je dobrý, Tory.“ Shelton se vydal za Benem, Hi zavrtěl hlavou a následoval ho. „Počkáme s Coopem.“

„Díky, kluci. Pět minut. Maximálně.“ Povytáhla jsem obočí a podívala se na Hudsona. Jen stroze přikývl.

Došla jsem k výtahu, nastoupila a stiskla tlačítko pátého poschodí.

„Žádné courání!“ vyštěkl znovu Hudson, když se zavíraly posuvné dveře.

„Blbečku,“ zamumlala jsem a vzápětí si uvědomila, že mě Hudsonovy kamery stále sledují.

Výtah se zastavil v prvním patře, kde přistoupili dva muži v bílých pláštích. Vyššího jsem znala jménem.

„Dobrý den, Andersi.“ Snažila jsem se nečervenat.

„Tory. Jdeš za Kouzelníkem?“

Anders Sundberg měl světle zelené oči a vlnité hnědé vlasy. Určitě to byl nejhezčí chlap v LIRI. Těsně po třicítce, bývalý olympijský plavec. Vypadal jako vyšší a svalnatější Justin Timberlake, Jinými slovy, děsně sexy.

Anders nastoupil do Kitova týmu mořských biologů vloni v létě. Specializuje se na přirozená místa výskytu mořských želv. Co ho Kit povýšil, dočasně řídí celé oddělení. Jeho jmenování do funkce pocuchalo peří několika služebně starším zaměstnancům, ale on bezesporu odvádí dobrou práci. Svou pozici si určitě udrží.

„Asi myslíte Kita,“ řekla jsem. „Takže ano.“

„Sedí si schovaný za oponou a tahá za všechny nitky,“ šklebil se Anders. „Velký a mocný doktor Howard.“

Druhý muž vypadal asi o deset let starší než Anders. Řídnoucí černé vlasy měl sčesané na přehazovačku, oči posazené blízko u sebe a nos skoro tři centimetry dlouhý. Když čekal, až se zavřou dveře, netrpělivě podupával nohou.

„Tenhle smíšek je Mike Iglehart.“ Anders šťouchl loktem do svého společníka. „Pozdrav přece Tory Brennanovou.“

„Rád tě poznávám,“ řekl Iglehart mdle. „Exkurze po ostrově? Asi bys neměla opouštět skupinu.“

Rychle ztratil zájem a podíval se na Anderse. „Potřebuju větší prostor na serveru. Program Triton takhle běží jen polovinu času. Jestli chceme…“

„To je dcera ředitele Howarda, Mikeu. Co kdybys byl trošku zdvořilejší?“

„Kitova holka?“ Iglehart se na mě poprvé pořádně podíval. „Určitě jsi nadšená, že tvůj táta sedí v ředitelské kanceláři. Škoda že jsem já nenašel ztracený poklad.“

Otevřela jsem ústa, ale nic z nich nevyšlo. Co má ten chlap za problém?

Výtah pípnutím oznámil druhé patro. Dveře se otevřely a Iglehart vystoupil, aniž by se ohlédl.

„Nevšímej si ho.“ Anders na mě opravdu zamrkal. „Mike přišel do LIRI asi ve stejné době jako tvůj otec a moc na kariérním žebříčku nepostoupil. Takže se chová, jako když spolkl citron.“

„O nic nejde,“ prohlásila jsem žoviálně a přistihla se, že stojím rovně, protože mě Anders pozorně sleduje. „Mějte se.“

„Pitvám tři neděle starou mrtvolu želvy,“ řekl Anders, když se dveře pomalu zavíraly. „Takže se budu mít.“

„Mějte se,“ zopakovala jsem v prázdné kabině. „Ubohý, Brennanová.“ Výtah pokračoval do horního patra. Vystoupila jsem do krátké chodby vedoucí ke dveřím s mléčným sklem. Ředitelské apartmá. Za Karstena byla celá tahle oblast městem duchů. Nesnášel vyrušování, a tak byl v kanceláři jen on sám.

Dnes bylo všechno jinak. Celé patro hučelo aktivitou. Pracovali tu hostující výzkumníci. Kit k sobě přestěhoval i administrativní síly LIRI. Finance. Marketing. PR. Správu nadace.

Jednou jsem se Kita zeptala, proč si je k sobě nabral. „Je lepší, když mám všechny kancelářský krysy u sebe, než aby otravovaly vědce v laborkách,“ vysvětloval mi. „A chci, aby všichni pracovali na Loggerheadu, ne v nějakém nóbl mrakodrapu v centru. Aspoň nezapomenou, co tady vlastně děláme.“

Prošla jsem dveřmi a narazila na poslední překážku: Cordelii Hokeovou. Dračici.

Za Karstena byla Hokeová jedinou další osobou v ústavu sídlící v pátém poschodí. Ačkoli ji nepotěšilo, že Kit narušil její kdysi soukromé království, snažila se nedávat to najevo. A obvykle se jí to nedařilo.

Hokeová jako Kitova osobní sekretářka? Podle mě je prostě moc velký srab na to, aby ji vyhodil.

Kit se pokusil Hokeové zatrhnout pravidelné přestávky na cigaretku, které si dopřávala jednou za hodinu. LIRI bylo vždycky nekuřácké zařízení, ale dokonce i já jsem věděla, že Cordelia si zapálí, kdykoli má příležitost. Ačkoli dnes to bylo asi méně často než za bývalého vedení.

Snížený přísun nikotinu ovšem Dračici náladu nezlepšil. Měřila si mě nad obroučkami bifokálních brýlí.

„Co pro tebe můžu udělat, Tory?“ Z jejího tónu se dalo soudit, že by mi nejradši viděla záda.

„Doufala jsem, že si na mě Kit udělá chvilku času.“

„Tvůj otec má hodně práce.“ Hokeová pohnula svým impozantním tělem, smetla si drobečky od sušenek z rukávu obnošeného kašmírového svetru. Na každý den měla jeden. Dnes vládla fialová. „Nemůže přiběhnout pokaždé, když sem strčíš hlavu.“

Grrrr.

„Ráda bych s ním probrala plány na večeři.“

Prázdný výraz. Žádná reakce.

„Abych se podle toho mohla zařídit.“

Nic.

„Prostě jen tátovi řekněte, že jsem tady.“

Hokeová se zamračila. „Zlatíčko, za našich časů děvčata takhle se staršími nemluvila. My jsme totiž měli způsoby.“

Už jsem se chystala ještě víc pošramotit mínění o svém vychování, když se zvedla clona do Kitovy kanceláře. Otec stál za sklem, telefon u ucha, ve tváři znuděný výraz. Černý oblek a hnědá kravata byly na hony vzdálené ošoupanému bílému plášti, který až do letoška nosil každý pracovní den svého života.

Kit udělal pár pohybů, které znamenaly „teď nemůžu mluvit, mám toho moc, najez se sama“. Přikývla jsem a zamávala mu.

Kit smutně pokýval hlavou a neslyšně pronesl: „Promiň.“

Zvedla jsem oba palce a usmála se, jako že chápu.

Hokeová si odkašlala. „Ještě něco?“

„Ne.“ Už jsem brala za kliku.

Čtvrtá kapitola

D

oktor Michael Iglehart kráčel halou a svému společníkovi nevěnoval pozornost.

Doktor Sundberg cosi vysvětloval o problémech s přihlašováním a přidělováním prostoru na serveru, ale Iglehart ho nevnímal.

Ta Brennanovic holka ho dožrala. Teď si musí něco vyřídit.

„Můžu ti nabídnout volné minuty jenom po pracovní době,“ pokračoval Sundberg. „Záloha je dočasná, začátkem příštího měsíce by se měl server rozšířit. Doktor Howard podepsal objednávku, která nám zdvojnásobí kapacitu počítačů.“

„Skvělé.“ Spolkl hořkost, kterou cítil v hrdle.

Už to, že musel žádat Anderse Sundberga o dovolení, byla dost velká urážka. A jestli potřebuje ještě souhlas Kita Howarda, tak to už je k nesnesení.

Život není fér. Nikdy.

Iglehart do LIRI nastoupil dřív než oba tihle kašpaři. Všichni tři mají takřka totožné profesní životopisy. A dnes jeden řídí oddělení a druhý celý podělaný ústav.

Proč? Protože Kit Howard našel v nějaké žumpě starý poklad.

A co zbyde na doktora Igleharta? Nic. Prd. Nada. Ti dva podvodníci prostě předpokládají, že jim bude vděčný, když ho nechají na jeho místě.

Jenomže to se přepočítali. Hodně.

„Mikeu?“

Iglehart se vrátil do přítomnosti. Procházeli kolem zasedačky.

„Schůze se pořád ještě konají tady,“ zakřenil se Sundberg a držel mu otevřené dveře. „A s Tritonem si nedělej starosti, dáme to do pořádku.“

Iglehart vyloudil na tváři úsměv. „Promiň. Zapomněl jsem jeden soubor, který potřebuju. Bude to chvilička…“

„Jasně.“ Sundberg ledabyle mávl rukou. „Zdržím to o pět minut. Nemusíš spěchat.“

„Díky.“ Taková velkorysost od jeho lordstva. „Hned jsem zpátky.“

Iglehart spěchal do své kanceláře velikosti telefonní budky. Stiskl mezerník na klávesnici počítače.

Tuhle mrňavou díru bez oken nesnášel. Kovový stůl. Židle s rovným opěradlem. Uniformní poličky na knihy. Nikdy tu neměl dost místa.

Aby mohl pracovat na skutečném výzkumu, musel hledat volnou zasedačku.

A to znamenalo nekonečné vyrušování ze strany idiotů, co se motali kolem. Idiotů s vyššími funkcemi. K vzteku.

Takže učinil jistá opatření. Howard a Sundberg si myslí, že bude zobat drobečky z jejich stolů? Ale no tak.

Howard je ředitelem už dva měsíce, a Iglehart pořád zůstává v téhle díře. Zapomenutý v přístěnku na košťata se zastaralým počítačem Dell.

Už to ale nebude dlouho trvat.

Vzrušeně znovu ťukl do klávesnice. Na obrazovce se konečně objevilo logo ústavu. Vložil pokoutně získaný kód a dostal se na hlavní server LIRI, kde deaktivoval bezpečnostní protokoly. Jakmile zmizel z radaru, začal psát.

E-mail byl stručný a k věci. Věděl, co ten člověk chce, i když důvody mu unikaly.

Iglehart odeslal zprávu, znovu nastavil protokoly a zavřel notebook.

Neměl jsi mě ignorovat, Kite.

Se spokojeným úšklebkem se vydal na schůzi s kolegy, kterými pohrdal.

Pátá kapitola

V

ycítila jsem trable v okamžiku, kdy jsem otočila klíčem.

Coop vrazil dovnitř a vyběhl po několika schodech do malého obýváku. Tam ztuhl, vztyčil ocas a naježil se.

Takovou reakci v mém vlčákovi vyvolává jediná osoba. Přítelkyně mého otce.

Blé.

Vystoupala jsem po schodech a spatřila Whitney Duboisovou schoulenou na kraji mé pohovky, jak si měří Coopa jako vraha se sekyrou. Oči zvýrazněné řasenkou se upřely na mě. „Tory, zavolej si to zvíře!“

„Uklidni se.“ Mlaskla jsem. Coop se na mě podíval, odťapkal k pelíšku, třikrát se otočil dokola a sedl si. „Je jenom překvapený, že tě tu vidí. V našem domě. Samotnou. Bez ohlášení.“

„Přišla jsem tě nakrmit.“ Dokonale upravená ruka zajela do odbarvených blond vlasů. „Bůh ví, co poslední dobou jíš. Tvůj otec tráví tolik času v práci. A dokonce i o víkendu!“

„Kit je ředitel,“ řekla jsem hluše. „Je to náročná funkce.“

„Ale vždyť je šéf.“ Whitney nakrčila nos, v modrých očích nechápavý výraz. „Může přece odejít, kdy chce.“

„Tak to nefunguje.“ Potlačila jsem vzdech. „Aby postavil LIRI zpátky na nohy, musí zařídit tisíc maličkostí. Předsedá schůzím správní rady, řídí rozšiřování ústavu a pořád přitom musí dohlížet na každodenní provoz. A je zodpovědný za nadaci. Je v jednom kole.“

„Měl by úkoly rozdělovat,“ pokračovala Whitney s přesvědčením člověka, který nemá ponětí, o čem mluví. „Být aktivnější.“

„To nejde.“ Tentokrát mi vzdech unikl. „Kit bude mít hodně práce, dokud se LIRI úplně nevzpamatuje. A to bude trvat měsíce, ne týdny.“ Kit o tom se mnou mluvil, než funkci přijal. Dlouho. A já mu to odsouhlasila. Protože jeho ředitelování znamenalo, že se nikdo nebude muset stěhovat. Že rodiče mých přátel nepřijdou o zaměstnání. Že všichni zůstaneme v Charlestonu. Byla bych souhlasila i s něčím horším, než je zaneprázdněný otec. Jen abych uchránila smečku.

Ale jak vidno, stejný rozhovor s Whitney neproběhl.

„Musí trávit víc času s rodinou,“ řekla neoblomně.

Ale to jsem já, ne ty.

„To je jedno.“ Mou pozornost upoutalo něco jiného.

Na pohovce, kde se Whitney usadila s nakousnutou broskví, se válely malé polštářky. Limetkově zelené s šílenou růžovou výšivkou.

Nové. S volánky. Tohle by Kit nikdy nekoupil.

Rozhlédla jsem se po pokoji a všimla si dalších znepokojivých změn.

Černobílá porcelánová váza na poličce s knihami. Fotografii Kitova bowlingového týmu na krbové římse vystřídal zarámovaný obrázek Kita s Whitney na pláži. Měli na sobě úplně stejné modré svetry.

V obýváku se objevily i další drobnosti. Malý fíkus. Keramické zarážky na knihy. Proutěný stojan na časopisy.

Co to má sakra znamenat?

S Kitem bydlíme v domku na Morrisu, ostrově o velikosti deseti kilometrů čtverečních, který tvoří jižní polovinu brány do charlestonského přístavu. Je to úzký třípatrový dům, vyšší než širší. V přízemí je pracovna a garáž pro jedno auto. Kuchyně, jídelna a obývák jsou v prvním poschodí a ve druhém spíme. Když jsem se přistěhovala, Kit se přemístil do zadního pokoje a uvolnil mi větší vepředu s výhledem na oceán.

V posledním patře je Kitovo království – úžasné mediální centrum s dveřmi na střešní terasu, odkud se báječně kouká na Atlantik. Veškerý nábytek pochází od dobrých lidí z Pottery Barn nebo IKEA. Je tu hezky, tedy pokud zvládáte schody.

Vedle nás je deset úplně stejných domků uvnitř padesátimetrového betonového opevnění, dříve známého jako Fort Wagner. Za občanské války to byla předsunutá základna Charlestonu. Místní komunita je tak malá, že si lidi z města myslí, že Morris není obydlen. Až na nás, samozřejmě.

Nejsou tu žádné další moderní stavby. A vede sem jen jedna asfaltka, která se klikatí na jih dunami před přejezdem na ostrov Folly. Naše jediné spojení s civilizací.

Fond Loggerhead nedávno zakoupil celý ostrov a domky pronajal vědcům pracujícím v ústavu. Bydlí tu i rodiny Stolowitských, Blueových a Deversových, což z naší party dělá nejizolovanější puberťáky na světě.

Morris je dost odlehlý, takže sem přijíždí minimum návštěvníků. Jenže teď tu je Whitney, válí se mi na pohovce a chová se tu jako doma.

A trénuje si u nás výzdobu interiérů.

Pocítila jsem horký příval zlosti. Tentokrát to peroxidová královna přehnala. Nemá právo mi tu krášlit dům, aniž by se předem zeptala. Nebydlí tady. A není moje matka.

Jo… a bylo to tady. Vlna emocí udeřila a já musela přemáhat pláč.

O kousek se vrátím. Ke Kitovi jsem se přistěhovala před devíti měsíci, když maminku zabil opilý řidič. Bolest z její ztráty stále číhala těsně pod povrchem. Po většinu času skrytá. Dokud mě něco nezaskočilo.

Jako nechtěné polštářky na gauči.

S Kitem jsem se poprvé potkala týden po nehodě. Měli jsme dost krušné začátky, ale poslední dobou nacházíme společnou řeč. Tedy když na mě zrovna někdo nestřílí anebo nemám domácí vězení.

Kit jednou prohlásil, že mu naháním strach. Myslel to dobře. Tedy myslím. Vím.

I když jsme ještě světelné roky daleko od běžného vztahu dcery s otcem, už si nejsme úplně cizí. Pokrok. Po malých krůčcích.

Jako kdybych věděla, co to je normální vztah mezi otcem a dcerou…

Ale jedna věc byla jasná hned od začátku. Pokud jde o Whitney, neshodneme se.

Ta ženská mi připadala nudná, netaktní, vlezlá a panovačná. Pro Kita to bylo okouzlující stvoření. Pak se v tom vyznejte. Sečteno, podtrženo, musím snášet její přítomnost.

Zatím se mi to docela dařilo. Skoro. Jenže ona prostě nikdy nedá pokoj.

Později to proberu s Kitem. Nemá smysl se teď hádat.

Z myšlenek mě vytrhl periferní pohyb. Coop ucítil jídlo a připlazil se ke konferenčnímu stolku.

Whitney si ho všimla ve stejný okamžik. „Zpátky! Zpátky!“ ječela a mávala plátěným ubrouskem. „Jdi pryč, ty vořechu.“

Whitney pleskla Coopa po čenichu a zároveň se posunula na pohovce co nejdál. Coop na ni upřel modré oči a šedohnědá srst na hřbetě se mu naježila.

„Tory!“ vypískla Whitney. „On na mě chce zaútočit.“

„Možná.“ Došla jsem do kuchyně a vytáhla si z lednice colu bez cukru. „Zkus si chránit krk.“

„Tory!!!“

„Uklidni se, prosím tě.“ Vyděšená Whitney mě sice bavila, ale věděla jsem, že Kit by moje pobavení nesdílel, „Coope, k noze.“

Vlčák ke mně přiběhl a sedl si. Nemůžu to dokázat, ale přísahala bych, že měl sám ze sebe radost.

Whitney si urovnala šaty, obrátila oči v sloup, jako by hledala zbytky trpělivosti, pak vstala a vešla do jídelny.

„Je čas na večeři.“ Začala chystat na stůl. „Přinesla jsem obložené bagety se smaženou rybou po cajunsku. A k tomu fazole.“

Jedna věc se Whitney musí nechat, v jídle se vyzná. Obvykle dovedu její společnost tolerovat, pokud mě uplatí lahůdkami místní kuchyně.

Dojídala jsem bagetu, když přišla další pecka.

„Dnes jsem mluvila s Dámským výborem.“ Roztomile si olízla lesklou rudou rtěnku ze zubů. „Nebylo by praktické, aby tě přeřadili do skupiny pro příští rok. Pozvánky jsou už vytištěné a soupis odeslali i do místních novin. Tvůj debut se přece jen uskuteční ještě letos!“

Hlava mi poklesla. „Cože? Ale vždyť je mi teprve čtrnáct. Budu tam nejmladší. Všechny ostatní debutantky jsou minimálně o dva roky starší.“

I když jsem si usilovně přála pravý opak, donutili mě zapojit se do staré jižanské tradice debutantských plesů. Byl to Whitneyin nápad, ale Kit ji plně podpořil. Žvásty o tom, že potřebuju „vytříbené chování“ a „víc času v holčičí společnosti“. Jako kdybych mohla za to, že na Morrisu nebydlí žádný dospívající tvor se dvěma chromozomy X.

Posledního půl roku chodím do tanečních a kromě společenských tanců se tam učím šíleně důležité věci, jako stát s rovnými zády, správně používat příbor a uspořádat čajový dýchánek v souladu s pravidly etikety. Nesnáším přetvářku, ale není úniku. Whitney se rozhodla, že mě přetaví v řádnou mladou dámu.

Upřímně, zas tak hrozné to vlastně není. Poznala jsem pár nových přátel a cítím se líp mezi elitou na Boltonově přípravce. A parádit se je docela zábava. Kromě toho je součástí programu i charita, takže hodně času trávíme tím, že konáme dobré skutky pro komunitu.

Jenže podle toho, kolik mi je, bych měla být mladší debutantka a můj debut by měl počkat až na příští sezónu.

„Ano, jsi o něco mladší než ostatní, to připouštím, ale nejsi zdaleka první.“ Její jižanský přízvuk zesílil. „Musela jsem zatahat za hodně nitek, abych tě tam protlačila, když jsme si ještě mysleli, že se budeš stěhovat z Charlestonu. Teď už se to prostě nedá změnit.“

Rychle jsem uvažovala. „Kdy je ples?“

„Přespříští pátek.“ Whitney se vzrušeně zahihňala. „Musíme si pospíšit a tebe čeká několik důležitých rozhodnutí.“

Ach jo. „O čem?“

Whitney mi věnovala shovívavý úsměv. „O pobočnících a uvaděčích, Tory. Musíš si vybrat doprovod na ples.“

Vyhýbavost? Cílená slepota? Sama nevím.

Ale mohu čestně prohlásit, že mě to až do téhle chvíle vůbec nenapadlo.

„Cože? Koho? Kolik?“

„Jednoho pobočníka a jednoho uvaděče. Můžeš klidně i víc, jestli chceš. Ale minimálně jednoho pobočníka při uvedení do společnosti prostě musíš mít.“

Zalapala jsem po dechu. Koho proboha můžu zatáhnout do takové maškarády? Proč by tam se mnou měl vůbec někdo chtít chodit?

Whitney to jako obvykle špatně pochopila.

„Souhlasím, že je to velice významné rozhodnutí. Klidně si to rozmysli. Ale potřebuju to vědět brzy, zlato. Jak to vypadá, pozvánky se zpozdí, a ti chlapci si budou muset obstarat smokink, pokud už ho nemají.“

Whitney vstala od stolu a začala sklízet talíře. Polohlasně jsem poděkovala za večeři a po schodech jsem zmizela do svého pokoje. Padla jsem na postel a dokázala myslet jen na jediné.

Koho?

Nesdílela jsem Whitneyiny zkreslené představy a ples jsem nevnímala jako skvělou příležitost k randění. Ani jsem tam nechtěla jít. Podobně jako na většině akcí od tanečních strávím celý večer tím, že se budu vyhýbat ostatním a dávat si pozor, abych se neztrapnila. Mým cílem je tyhle akce přežít, ne si hledat kluka.

Jedna malá zpověď: ještě nikdy jsem s nikým nechodila. Tedy, abyste mě špatně nepochopili, nevyrůstala jsem v klášteře nebo tak něco. Ve Westborough jsem se za Dunkin‘ Donuts líbala se Sammym Bransonem, i když si moje máma myslela, že je to hrozný flákač. Ale nikdy jsem neměla opravdického kluka. Jako vážně. Oficiálně.

A kdy jsem ho taky měla mít? Když jsem byla malá, s mámou jsme se potloukaly po Massachusetts a nikde se dlouho nezdržely. Ona byla moje jediná jistota. V době nehody mi bylo teprve třináct. Maminka umřela a já se odstěhovala na jih ke Kitovi.

První rok v Charlestonu milostným románkům taky moc nepřál.

V Boltonově přípravce jsem byla od samého začátku podivínská nová holka, která měla chodit do prváku, ale nastoupila o ročník výš, takže byla mladší než všichni ostatní. Minus kolik bodů?

Se svými spolužáky jsem neměla nic společného. Můj otec nebyl členem žádného z místních klubů ani neseděl ve správní radě nemocnice. Většina pozornosti, které se mi dostávalo, nebyla příjemná.

Mimo školu celý můj svět tvořil odlehlý ostrov, Kit a mí kamarádi. Žádné vyhlídky. Hi, Shelton a já jsme si byli blízcí, jak si přátelé mohou být, ale představa nějakého rodícího se vztahu by v nás všech nejspíš vyvolala záchvat smíchu. Ne, to se nestane.

Ale Ben… s Benem je to jiné. Sama sobě to přiznám, ale ostatním ne. Je starší, zkušenější a bezesporu moc hezký. Jediný potenciální plavec v mikroskopickém randícím rybníčku ostrova Morris. Když jsem se sem nastěhovala, trošku jsem se do něj zakoukala.

Jenže po nemoci se z nás stala smečka. A pro mě je smečka jako rodina. Je to tak lepší. Čistší. Bezpečnější.

Blé.

Zírala jsem do poznámek a nebyla o nic blíž odpovědi na Whitneyinu otázku.

Potřebuju doprovod.

Jenže kdo to má být?

Šestá kapitola

D

veře u skříňky vedle mě bouchly.

„Proč máme první hodinu matiku?“ Hi si hrál s kravatou. „Proč ředitel nepochopí, že do školního dne by měl člověk vplouvat pomalu a poklidně?“

Pondělí ráno. Boltonova přípravná akademie. 7.26.

Za chvíli poprvé zazvoní.

I já měla na sobě uniformu: modrou kostkovanou kravatu a sukni, bílou halenku, černé podkolenky a jednoduché černé boty. Nebyla jsem velkou vyznavačkou nošení uniforem, ale na druhou stranu tahle tradice bránila bohatším holkám, aby ze školních chodeb dělaly přehlídková mola. A za to jsem byla vděčná.

„Aspoň to budeme mít brzy za sebou.“ Zavřela jsem dvířka a zatočila zámkem s číselným kódem. „Kromě toho v matice nejsou žádné fígle, musíš se prostě naučit pravidla.“

„Ty pravidla jsou fígle.“ Ben měl na sobě standardní chlapeckou uniformu – námořnicky modré sako s nášivkou gryfona, bílou košili, hnědou kravatu, béžové kalhoty a mokasíny. „Jakmile přestalo platit rovná se, matika mi už nedává smysl.“

„Támhle je Shelton,“ upozornil nás Hi, sako oblečené svým osobitým způsobem: naruby s hedvábnou podšívkou navrch. Učitelé už dávno vzdali snahu donutit ho, aby si sako obrátil na líc. „Tak to přece jenom stihnul.“

„Mám to!“ Shelton těžce oddychoval, pod paží svíral učebnici matematiky. „Běžet zpátky k přístavišti trvá dýl, než jsem si myslel. Příště si ji prostě půjčím a tu svou si pak vyzvednu od tvého táty.“

„Já ti to říkal,“ prohlásil Ben. Jeho otec Tom Blue nás každý všední den vozí na lodi do města i z města. „Máš štěstí, že Hugo ještě neodplul. Touhle dobou táta obvykle míří už podruhé na Loggerhead.“

Rodičům, kteří žijí tak daleko od města jako naši, LIRI jako bonus hradí školné dětí v Boltonově přípravce, nejprestižnější charlestonské soukromé střední škole. Shelton, Hi a já jsme byli už dva měsíce ve druháku, Ben o ročník výš. Jelikož cesta do školy autem by trvala asi hodinu, LIRI dal k dispozici i lodní dopravu. Není to špatné.

Pokud bychom sem zapadli. Což se nám nepodařilo.

Většinu studentů na Boltonu tvoří potomci z nejbohatších místních rodin. My čtyři tu vyčníváme jako prostitutky v kostele. Nepatříme do jejich zhýčkaného privilegovaného světa a většina spolužáků nám to často a s potěšením dává najevo. Utahovat si z „převozníků“ je vlastně oblíbený sport.

Pro skupinku podivínů, které zajímá věda, je Bolton minovým polem. A pro mě to platí dvojnásob, protože jsem ve třídě nejmladší. Maminka, kterou oslnily mé vynikající výsledky na prvním stupni, rozhodla, že bych měla přeskočit šestou třídu. Což o čtyři roky později znamenalo, že jsem byla jediná čtrnáctiletá druhačka v Boltonově přípravce.

Šikana začala hned od prvního dne. A když spolužáci zjistili, že tahle „malá holka“ má nejlepší prospěch, byli ještě hnusnější.

Prvák byl těžký. Školu jsem nesnášela.

Ale pak… se to změnilo.

Vloni se mi ostatní studenti otevřeně vysmívali. Šeptali si o mně za zády. Říkali mi „nula“, „uprchlice z ostrova“ nebo „holka z Buranova“. Šikana ve škole dokáže být dost brutální a já to schytávala ze všech stran.

Neustálé zesměšňování mě naučilo ostražitosti. Stačilo na nanosekundu polevit a místní mrchy okamžitě udeřily, aby mi ukázaly, „kde je moje místo“.

Jenže to bylo před letními prázdninami.

Než jsem toho už měla opravdu dost a rozhodla se bránit.

Než jsem se přestala ovládat.

Jako kdybych je přivolala myšlenkou, ze třetích dveří vyšly moje protivnice.

Madison Dunkleová vplula do chodby v doprovodu svých patolízalských krasotinek. Na dálku zářila luxusem, počínaje dokonalými vlasy, momentálně hnědými s kouřově plavými pramínky, a konče stylovými šperky, jejichž cena se pohybovala v pětimístných sumách.

Courtney Holtová šla po její levici. Blondýna s modrýma očima a bujnými křivkami vyzařovala absolutní hloupost, kterou nejde napodobit. Vybrali ji za kapitánku roztleskávaček. Dodnes jsem nepochopila, jak je možné, že ještě nepropadla.

Z druhé strany vedle Madison kráčela Ashley Bodfordová, taky pěkná zmije. Jako pravý opak Courtney měla Ashley lesklé černé vlasy, opálenou pleť ze solárka a rázný dlouhý krok. Její oblíbenou činností bylo hledat slabá místa ostatních a útočit řezavými poznámkami.

Velká trojka.

Nesnášely mě. Já je nenáviděla.

V minulém pololetí mě pohled na tuhle trojici naplňoval hrůzou. Z prvního roku ve škole mi udělaly peklo.

Ale to už je pryč.

V srpnu jsem se Velké trojky na jedné, akci od tanečních jednou provždy zbavila. A byla u toho skoro celá škola. Díky záblesku jsem dokázala vycítit jejich emoce, vyčenichat jejich slabá místa. A pak jsem bez milosti udeřila.

Všechny tři byly v šoku, beze slova a se vzteklým pláčem vyklidily pole.

Výsledný dojem byl impozantní.

Od toho výstupu mi ostatní „vysmátí“ spolužáci prokazuji trochu větší respekt. Skoro by se dalo říct, že se ke mně chovají slušně. Ne vyloženě kamarádsky, ale otevřené nepřátelství ustalo.

Popularita na střední je prostě vrtkavá.

Spolužáci mě najednou mají o něco víc rádi, protože jsem vystrčila drápy. Protože jsem zaútočila na ty, které mezi ně patří. Nad dětinskostí toho postoje bych skoro ječela.

Onoho dne jsem konečně vyzrála na Velkou trojku. Jenže pak jsem udělala chybu.

Vlk vypuštěný z klece mi rozpumpoval krev. Záblesk jako by posílil mou agresivní stránku. Zastihlo mě to nepřipravenou, a já se dopustila něčeho příšerně pošetilého. Katastrofálního. Zvedla jsem sluneční brýle a ukázala své zlaté zorničky.

Courtney a Ashley si toho nevšimly, jenže Maddy to schytala z první ruky. S hrůzou v očích se dala na útěk, A od té doby se mi vyhýbá.

Za jiných okolností bych to pokládala za vítězství na celé čáře. Trojku mám nadobro z krku. Nemilosrdná šikana skončila.

Jenže já si dělala starosti. Má Madison podezření? S kým o tom bude mluvit?

Pokud se roznesou povídačky o našich schopnostech, do oběda druhého dne se z nás stanou laboratorní krysy.

Kvůli mojí tuposti je teď pro nás Madison velkou hrozbou.

V tu chvíli si mě Madison všimla. Zbledla a zpomalila krok.

Ashley a Courtney do ní zezadu narazily. Zaváhání včelí královny je zmátlo, a sledovaly směr jejího pohledu.

Madison pevně sevřela knihy, proletěla kolem mě a zmizela na toaletě. Courtney a Ashley spěchaly za ní a na mě vrhaly nervózní pohledy.

„Páni.“ Hiovi dění na chodbě neuniklo. „Pěkně jsi Madison vyděsila, jen co je pravda. Doufejme, že nenapíše dopis do Cosmpolitanu.“

O svém kiksu jsem virátům pověděla. Neměli radost. Ani v nejmenším.

Už jsem se chystala zareagovat na Hiovu poznámku, když se zpoza rohu vynořil Jason Taylor.

„Tory.“ Jason si pohrával s kravatou. „Doufám, že se máš… ehm… dobře. Že sis užila víkend a tak…“

Ben se ušklíbl. Obrátil oči v sloup a odkráčel. Hi s Sheltonem se posunuli o pár kroků.

Jason má modré oči a světle plavé vlasy severských bohů. A tělo taky. Velký, silný, rozený sportovec a kapitán školního lakrosového týmu. Navíc to je slušný kluk a na Boltonu od začátku můj spojenec.

Nikdy jsem nevěděla, co si mám o Jasonovi myslet. A pořád to nevím.

Jason je jediný kluk ve škole, který si mě všímá. Je hezký. Přátelský. Zábavný. Velmi oblíbený. Lepšího kluka by si holka nemohla přát. Tedy, aspoň mně to tak připadalo, protože jsem v tomhle ohledu neměla žádné opravdové zkušenosti.

A přesto… nic. Z nějakého důvodu to na mě nefungovalo. Nepřitahoval mě. Ruce se mi nepotily. Pulz se mi nezrychloval. Nedávalo to smysl. Nedokázala jsem to vysvětlit ani sama sobě.

Čímž se celá situace stávala… trapnou.

Neměla bych si stěžovat. Většina holek by za kousek Jasonovy pozornosti dala všechno na světě. A já si ho cenila jako kamaráda. Ve škole se o mě staral a držel mi od těla většinu nejhorších bohatých hajzlíků.

„Ahoj, Jasone,“ pozdravila jsem rozpačitě. „Víkend byl fajn. Co u tebe?“

„U mě? Skvělý. Vyjeli jsme si na lodi, hráli golf. Bylo hezké počasí, že jo?“

„Každopádně.“ Přenesla jsem váhu z nohy na nohu a zcela zbytečně přitáhla popruh na tašce. „Sluníčko.“

Nervozita při setkání s Jasonem byla daň, kterou jsem platila za lehkomyslné odhalení před Madison. Po onom výstupu jsem byla zmatená a naprosto nepřipravená na Jasonův návrh, že mi bude dělat doprovod na debutantském plese. A protože jsem se zlobila sama na sebe, vyjela jsem na něj.

Znovu jsme se potkali až v novém školním roce a tomuto tématu jsme se opatrně vyhýbali. Chození po špičkách se táhlo už druhý měsíc a konec byl v nedohlednu.

Skutečnost, že Madison má oči jen pro Jasona a mě pokládá za sokyni, to všechno ještě zhoršovala.

A Ben ho nesnáší.

Nic není jednoduché.

Další trapné chvilky nás ušetřil zvonek.

„Musím běžet,“ řekla jsem a v duchu děkovala za vysvobození. „Tak zatím.“

„Zatím.“ Jason kývl hlavou na Sheltona a Hie, když je míjel. Oba umělci gesto nemotorně zopakovali.

Shelton se ke mně přimotal s šibalským úsměvem. „Tos sehrála dobře.“

„Zmlkni.“

Trapný rozhovor mi připomněl Whitneyiny rozkazy. Potřebuju kluky na ten pitomý ples a nemám vůbec žádný plán.

Jason se sám nabídl, jenže to bylo před několika měsíci a já ho odmítla. Hrubě. Platí to ještě? Vybrat si takovéhle eso by nebyl špatný krok. Jason mě vždycky bránil, když mohl.

Jenže já ho totálně znemožnila. Proč by měl teď souhlasit?

Shelton si poklepal na hodinky. „Je čas, Brennanová.“

V tu chvíli se chodbou přihnal Hi. „Slyšeli jste tu novinku, lidi?“

„Jakou?“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. Dělá to vždycky, když je nervózní. „Už teď vím, že se mi to nebude líbit.“

„Je toho plnej Twitter. Je venku! O víkendu ho pustili!“

„Koho?“ Odpověď jsem znala předem.

Bez nejmenší pochybnosti.

„Chance Claybournea.“ Hi zavrtěl nevěřícně hlavou. „Vrací se na Bolton.“

Sedmá kapitola

N

a paže mi dopadaly droboučké kapky.

Převozní člun Toma Bluea Hugo rozrážel hladinu, z níž se zvedala jemná sprška. Vypluli jsme z přístavu a mířili domů. Stála jsem sama na přídi a pozorovala vzdalující se město.

Myšlenkami jsem byla na Broad Street, v luxusním domě známém jako sídlo rodiny Claybourneů.

Vsadím se, že je v tom obrovském baráku sám. Právě teď.

Ve škole jsem se nedokázala soustředit na výuku.

Chance Claybourne.

Venku z nemocnice.

Zpátky v Boltonově přípravce.

Vina na mě padala jako studená mokrá deka. Ta příšerná věc, co jsem udělala. Jak jsem si hrála s Chanceovou myslí, abych chránila naše tajemství.

A on se teď vrací.

Za zády se mi ozval Benův hlas. „Neměla jsi na vybranou.“

„Já vím.“ S povzdechem jsem se otočila. Ben často uhodne, na co myslím. „Jenže pohrávat si s jeho mozkem. Nechat ho, aby si myslel, že je cvok… Cítím se od té doby příšerně.“

Jestliže Chance nebyl nejbohatším mužem v Charlestonu, určitě byl hodně vysoko na seznamu. Syn bývalého senátora Hollise Claybournea a dědic obrovského rodinného jmění. Chanceovo nervové zhroucení bylo skandálem desetiletí.

Jeho nervový kolaps propíral tisk do nejbarvitějších detailů. Pět měsíců byl v hospitalizaci. Z ústavu se dostal jen jednou, když nám pomáhal při hledání pirátského pokladu.

Chance byl dvakrát svědkem našeho záblesku. Viděl naši vlčí rychlost. Sílu. Zlaté oči.

Po druhém incidentu za mnou přišel, zmatený a zranitelný. Potřeboval odpovědi.

Místo abych mu pomohla, ještě jsem zakroutila nožem v ráně. Zradila jsem jeho důvěru.

Abych chránila viráty, přesvědčila jsem Chance, že se mu všechno jen zdálo. Že to, co popisuje, se nestalo. Že je to jen výplod jeho zdeptané fantazie. Otřesený a vyděšený se vrátil do léčebny.

Pomstila ses.

Narovnala jsem se. Odkud se ta myšlenka zjevila?

Znovu mě přemohla vlna viny. Moje vlastní zraněné city přece neměly nic společného s tím, že jsem Chanceovi lhala… anebo ano?

S Chancem to totiž bylo úplně jinak než s Jasonem, O nejbohatším synkovi v Charlestonu jsem každopádně mívala mládeži nepřístupné představy. Chance byl úchvatný, vychovaný a galantní. Postava gladiátora, způsoby prince. Stejně jako všechny ostatní holky ve škole i já snila o tom, že budu pozorovat východ slunce v jeho náruči.

Huso pitomá. Teď už je to stejně jedno.

Na konci prvního ročníku si se mnou Chance zahrál nepěknou hru. Zmanipuloval mě a využil toho, že jsem do něho byla zabouchnutá, aby skryl temné rodinné tajemství. Skoro mu to vyšlo.

Přitažlivost mladého pana Claybournea se mi už podařilo překonat. Myslím. Doufám.

„Pustili ho, ne?“ Hi se svalil vedle mě na lavici, kravatu nakřivo, modré sako složené na kolenou. „Takže se určitě vyléčil. Není nebezpečnej, nic neprovede.“

„Asi jo.“ Tak proč se cítím jako zbabělec, co bodá lidi do zad?

„Je to milionář, ne?“ Ben mávl pohrdavě rukou. „Bude v pohodě.“

„S Chancem máme nevyřízené účty,“ řekla jsem. „Ale to bude muset počkat. Dneska jedeme do bunkru. Chci se dostat do tý pitomý šaškovský krabičky.“

* * *

Jakmile jsme byli na Morrisu, převlékla jsem se do polo trička a kraťasů, zapískala na Coopa a spěšně se vydala zpátky k přístavišti. Kluci už čekali na palubě Sewee. Shelton s Hiem odrazili od břehu a Ben kormidloval mezi písčinami na otevřené moře.

Když jsme objeli nejsevernější bod ostrova, Ben přidal plyn. Rozhlédl se, aby zjistil, zda jsme tu sami, pak prudce stočil loď zpátky ke břehu a projel se Sewee mezerou ve skalách, která nebyla o moc širší než trup člunu.

Po obou stranách se zvedaly vyčnívající kameny a vytvářely kruhovou zátoku s bělostným pískem. Bonus navíc. Tyčící se výstupky zakrývaly útulné kotviště, které nebylo z proplouvajících lodí vidět.

Pokud jde o tajná místa, tohle byla bomba.

Ben uvázal Sewee k potopenému sloupu. Shelton vyhodil kotvu. Hi, Coop a já jsme vyskočili na břeh a vydali se po prudké úzké stezce do písčitého kopce nad skrytou zátokou. Kousek pod vrcholem jsme zahnuli doprava a obešli kopec. Klekla jsem si a prolezla dírou vykopanou v úbočí, do které se vešel právě jeden člověk.

A byli jsme v klubovně.

Ostrov Morris kdysi býval klíčem pro obranu charlestonského přístavu. Dodnes je tu plno starého vojenského opevněni. Bunkr jsme objevili náhodou, když jsme hledali zakutálené frisbee. Je prakticky neviditelný a klidně by mohl sloužit jako bezpečný úkryt pro agenty CIA.

Pokud víme, nikdo jiný nemá o jeho existenci zdání.

A my to tak chceme zachovat, i když poslední dobou je to těžké.

Shelton se vsoukal dovnitř a dosedl na ergonomickou židli před novou počítačovou sestavou. Přísahám, ta věc vypadá jako ze Star Treku.

Shelton přejel prsty po klávesnici, dalším kousku kouzelné bezdrátové technologie.

„Zapni ventilátory, až systém naběhne,“ připomněla jsem mu. „Aby se počítač nepřehřál.“

„Budu tu jen vteřinku.“ Shelton se natáhl pod stůl a stiskl vypínač. „Potřebuju zkontrolovat software, který jsem přidal na disk. Polezou ti z toho oči z důlků.“

V posledních týdnech jsme to tady celé předělali.

Pirátské zlato vydrží dlouho, když člověk utrácí rozumně.

Na podlaze ležel koberec. Dělovou střílnu směrem k přístavu zajišťovalo zatahovací okno. Chatrný dřevěný nábytek nahradily pěkné kousky z IKEA. Pod oknem u stěny pořád stála stará dlouhá lavice, ale Ben ji obrousil, nalakoval a namořil na tmavě višňovou barvu. Ze tří lamp se linulo jemné bílé světlo.

V jednom rohu stála miniaturní lednice. Na té trval Hi.

I zadní místnost prokoukla.

Důlní šachty a střílny pro děla jsme zazdili. Pořádně jsme se u toho zapotili. Kabely vedoucí zepředu se vinuly až ke kovovým policím plným externích disků, routerů a ethernetových spínačů, audio-video přístrojů a dalšího vybavení propojeného s dobíjecími bateriemi.

Ze zadního rohu se stal psí hotel pro Coopa: pelech, hračky na kousání a automatický dávkovač granulí a vody. Coop tam doťapkal, stočil se a okamžitě usnul.

Po týdnech hledání na internetu, objednávání, tajných dodávek, namáhavého přemisťování a šíleného sestavování byla naše klubovna zařízená jako řídicí věž na letišti. A na účtu pořád ještě zbývala slušná sumička.

Díky, Anne Bonnyová.

„Opravil jsi WiFi?“ zeptal se Hi, když se hrabal v lednici. „Včera jsem nemoh najít IP adresu.“

Shelton přikývl. „Uvolněný kabel. Router pořádně nečerpal elektřinu z generátoru. Už je to v pohodě.“

Nejdražším přídavkem do sbírky byl solární generátor. Nad vchodem do bunkru jsme v hustém křoví schovali čtyřpanelovou sestavu, která shromažďovala sluneční světlo. Díky půltuctu akumulátorů jsme měli elektřinu čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.

O solární panely jsem si dělala neustále starost, protože to byl náš nejdražší nákup. Zatím však bez úhony přečkaly dvě bouře. Bylo to hodně nákladné zařízení, aby se jen tak povalovalo venku bez dozoru, ale co se dalo dělat? Solární panely potřebují sluneční světlo. A navíc nikdo jiný o jejich přítomnosti nevěděl.

„Testuješ nový software?“ Ben pohlédl na obrovský sedmadvacetipalcový LED monitor, který připomínal plátno v kině. „Anebo stahuješ Vtipálky Crank Yankers?“

„Zvládám víc věcí najednou,“ odpověděl Shelton. „Když jenom pracuju a nehraju si, tak se šíleně nudím.“

„Ne abys zaplácal místo na disku,“ varovala jsem ho a přes rameno mu koukala na monitor. „Koupili jsme to pro výzkum parvoviru, ne proto, abys mohl koukat na Nehrajte si s dynamitem dvacetkrát denně.“ Dohodli jsme se, nač věnujeme peníze: na zjištění všeho, co se dá, o vetřelci, který nám pochroumal DNA. Naše schopnosti byly nespoutané a z velké části záhadné. A když nemáme Karstena, nikdo jiný neví, že virus existuje. Odpovědi si musíme vypátrat sami.

„Kdo má krabičku z kešky?“ Nemohla jsem se dočkat, až se na ni podívám.

„To budu asi já.“ Hi ji vyndal z batohu a položil na stůl. Všichni jsme si vzali židle. A pak se kluci jako jeden muž podívali na mě.

„Klidně. Mně to nevadí.“ Zvedla jsem a otočila podivný purpurový předmět. Nedalo se rozeznat dno ani víko a nebyl tam žádný zámek. Šklebící se klauni byli rozmístěni v pravidelných rozestupech. Všichni stejně velcí. A stejně děsiví. Když jsem krabičkou zatřásla, uvnitř cosi zachrastilo.

Po několika minutách bezvýsledného klepání a osahávání jsem tu věc podala Benovi. Mačkal boky, tiskl okraje a jezdil palci po povrchu. Pak ji předal dál. Hi do ní šťouchal a dloubal celou věčnost, než konečně vzdychl a odevzdal krabičku Sheltonovi.

„Líp to neumíte?“ Shelton se zamračil v předstíraném pohrdání. „Slabota.“

„Myslíš, že to zvládneš?“ Ben žertoval jen napůl.

„Nemyslím, brácho. Vím.“ Široký úsměv. „Já mám totiž plán.“

Osmá kapitola

„H

imitsu-bako.“

Shelton zamával listem papíru, který jsme našli v kešce. „Himso backo?“ zašklebil se Hi. „Co to je?“

„Himitsu-bako,“ zopakoval Shelton. „Je to japonsky a znamená to osobní tajná krabička. To musí být ono.“

„Takže uvnitř něco je.“ Sebrala jsem mu papír a trošku se styděla, že jsem na něj zapomněla. „Ta dvě slova jsou nápověda, jak se dostat dovnitř?“

„Přesně tak.“ Shelton vstal a vrátil se k počítači. „Trošku jsem googloval. Tyhle hlavolamové skříňky vznikly v Japonsku v devatenáctém století. V oblasti Hakone. Je to vlastně hra a většinou v sobě skrývají talisman.“

„Ještě že máš wikipedii,“ usadil ho Hi. „A jak se to otevírá?“

„Není to tak jednoduché.“ Shelton se posadil k nám ke stolu. „Himitsu-bako se otevře jen při konkrétním sledu manipulací. Někdy stačí zmáčknout na správném místě, jindy je potřeba víc pohybů najednou. Každá krabička je originál. Trik je v tom, přijít na správný postup.“ Oči jsem upírala na tančící a šklebící se šašky. Připadalo mi, že po mně chlípně pošilhávají.

„Jsou vždycky kovové?“ chtěla jsem vědět.

„Ne,“ odpověděl Shelton. „Obvykle jsou ze dřeva. Tahle mrška je moderní verze.“

„Fascinující.“ Ben se opřel a založil paže. „A dál?“

„Pár nápadů bych měl.“ Shelton se otočil k Benovi. „Pokud se toho nechceš ujmout sám.“

Ben zvedl obě ruce. „Tohle je vaše představení, maestro.“

„Tak jo.“

Shelton položil krabičku před sebe a my ostatní ho tiše pozorovali. „Začnu od toho nejjednoduššího,“ prohlásil Shelton. „Čtyři rohy.“ Prsty stiskl nejbližší dva a pak oba na druhé straně. Nic. Otočil krabičku a zkusil to znovu. Nada.

„Víko a dno,“ zavrčel Shelton.

Držel krabičku v dlaních, zatlačil a přejel rukama dopředu a dozadu. Podruhé.

„Ze strany na stranu.“

Nic.

„Otočit víkem.“

Nět.

„Dno.“

Nic se nedělo.

Všechny pokusy byly marné. Krabička dál střežila své tajemství.

Hi zklamaně vstal a došel k počítači. „Kouknu na e-maily.“

„A já se zabiju,“ zamumlal Ben.

Shelton jim nevěnoval pozornost. „Hýbou se jen tři strany. Tenhle obdélník, nevím, jestli je to víko nebo dno, a obě krátké svislé.“

„A to nám pomůže?“ Snažila jsem se nedávat najevo netrpělivost. „Co to zadat do vyhledávání?“

„Jdu na to,“ zavolal Hi.

Za pár minut zavrčela tiskárna. Hi vyškubl stránku a podal ji Sheltonovi.

Shelton si pročetl návod a pokrčil rameny. „To by mohlo fungovat.“ Otočil krabičku, aby měl delší stranu vepředu, a jemně stlačil levou bočnici. Kov se o pár milimetrů posunul dolů a zastavil. Jednou rukou přidržel bočnici na místě a horní stranu vzadu stiskl směrem doleva. Tentokrát víko vyjelo.

Krabička byla otevřená.

„Jo!“ S Sheltonem jsme si ťukli pěstmi. „Dobrá práce, Hii.“

„Na webu je toho o těchhle krabičkách tuna.“ Hi prohlížel seznam odkazů. „Člověče, jak lidi mohli před internetem vůbec fungovat?“

„Museli přemýšlet,“ odpověděl Ben. „Švindlovalo se těžko.“

Ironickou poznámku jsem ignorovala, sáhla jsem do krabičky a vyndala další tlustou krémovou obálku. Stejně jako ta předchozí byla ozdobená už dobře známým protáhlým H, tančícími klauny a voskovou pečetí.

„Pan Neznámý má jedinečnej smysl pro humor,“ prohlásil Hi. „A na prachy nekouká.“

Najednou do místnosti nahlédl Coop. Přiblížil se, ztuhl a zavrčel. „Coope, ne!“ Pokusila jsem se ho pohladit po čumáku, ale ucukl, zaštěkal a chňapl po obálce.

„Lehni!“ Ostře. Reagoval dost neklidně. „To je fuj!“

Coop znovu zavrčel, pak se stáhl do rohu a sedl si. Ztichl, jak měl nařízeno, ale oči nespouštěl z obálky.

„Asi nesnáší klauny,“ poznamenal Shelton.

„A ty se mu divíš?“ opáčil Hi.

„Ještě nikdy se takhle nechoval.“ Zavrtěla jsem hlavou, rozlomila pečeť na obálce a vytáhla další dva listy sešitého papíru.

Na prvním byl černý půlkruh, který vypadal jako úsměv s vyceněnými zuby, mezi nimiž byly mezery. Dole uprostřed byl velký černý čtverec. Podél křivky půlkruhu bylo rozmístěno deset obdélníků, na každé straně po pěti. Devět z nich směřovalo dovnitř jako zuby spodní čelisti z komiksu. Poslední nalevo ale vybíhal ven z půlkruhu. Jako vyčnívající zub.

Pod podivným obrázkem se táhla přes šířku stránky dlouhá řada čísel.

32,773645 –00,065437

„Paráda,“ řekl Hi. „Další ujetá hádanka.“

Druhý list papíru vypadal jako dopis, ale slova nedávala smysl. Jediné, co se dalo přečíst, byl podpis úplně dole.

Pán hry

„Cože?“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. „Kdo to sakra je ten Pán hry?“

„Kretén, co má moc volnýho času,“ odpověděl mu Ben.

Zamyšleně jsem si ťukala prstem do rtu. „Dopis je nějakou hatmatilkou, ale očividně ho máme přečíst.“

„Je to šifra,“ prohlásil Shelton. „Text je zakódovaný.“

Obrátila jsem oba listy, zkontrolovala obálku a prohlédla krabičku. Žádné další stopy. „A jak to máme dekódovat bez klíče?“

„Snadno!“ Shelton si teatrálně promnul dlaně. „Tenhle oříšek rozlouskneme. A já vím jak.“

„Dneska seš nějakej sebejistej, co, tygře?“ Hi se opřel v astronautské židli. „Tak spusť.“

„S tímhle.“ Shelton přiložil nad podpis krátký řetězec písmen: H klawizevm.

„To je fakt užitečný,“ pronesl Hi. „Připomíná mi to spíš nějakou sexuální polohu.“

„To je ten klíč,“ nafukoval se Shelton. „Koukni, kde to slovo je. S předložkou, přímo nad podpisem. Úplně jasný.“

Předložka, pak devět písmen a hned pod tím podpis.

Samozřejmě.

Ukradla jsem Sheltonovi pointu. „S pozdravem.“

„Že jo?“ Shelton si ťukl prstem do spánku. „A pokud známe klíčové slovo, můžeme to celé hodit do šifrovacího programu a rozluštit.“

„Internet, kotě.“ Hi se zasmál. „Srdce mi zpívá radostí.“

„Víš určitě, že to bude fungovat?“ zeptal se Ben.

„Ne,“ odpověděl Shelton, „ale myslím, že to je základní substituční šifra. Táta mi nechával podobné kódované vzkazy, když jsem byl menší.“

Otevřela jsem pusu a zas ji zavřela. Hi zasténal. Ben se na Sheltona podíval přivřenýma očima.

„Možná bys nám to mohl trochu víc osvětlit,“ vybídla jsem Sheltona.

„Koukni se,“ Shelton ukázal na klíčové slovo. „Všichni víme, jak se píše ‚s pozdravem‘, že jo? Předložka je s,“ vysvětloval a prstem jel po stránce. „V šifře je to h. Na místě z je a a obráceně. Takže to vypadá, že jsou prohozený.“

Fajn, tohle jsem chápala.

„Vlastně…“ Shelton se široce usmál, „… jsem toho zmetka už rozluštil.“

„Kecy.“ Věčně skeptický Ben. „Dokaž to.“

„S radostí.“ Shelton vzal čistý papír a napsal abecedu, „a je z a z je a. Hádejte, kolikáté písmeno abecedy je s? A kde stojí?“

„Devatenácté.“ Šedé buňky mozkové už chápaly spojitost. „Osmé od konce.“

„Přesně tak. Je to obrácená šifra. Přehozené a a z, b a y, c a x. Stačí jen pokračovat až doprostředka. Zkontrolujte si to. Poslední písmeno klíčového slova je m a to je přesně uprostřed.“

„Tak jo,“ prohlásil Ben. „Fakt jsi na mě udělal dojem.“

„Nepřeháněj, je to superlehký.“ Shelton začal psát a dešifrovat zprávu. „Dejte mi vteřinku.“

Naklonila jsem se blíž, abych viděla. Shelton ke mně zvedl oči. „Minutku, Tor.“ Posunul si brýle výš na nos. „Je to těžší, když mě máš pod dozorem.“

Ustoupila jsem, trošku uražená, ale nechtěla jsem mu překážet v práci. Došla jsem ke Coopovi a podrbala ho na hlavě. Vlčák byl pořád napjatý a nervózní.

„Je to v pořádku, hochu. Šašci jsou hloupí, víš?“

Naposledy jsem ho pohladila a sedla si k počítači vedle Hie, abych si s ním zahrála Angry Birds.

Uběhlo pět minut. Dalších pět.

„Hotovo.“ Sheltonův hlas byl vysoký a napjatý. „Nebudu vám lhát, z toho dopisu mi naskakuje husí kůže.“

Cooper v rohu znovu hluboce zavrčel.

Devátá kapitola

T

ext byl krátký.

Čtyři věty. Osmadvacet slov. Čtení zabralo jen pár vteřin.

Dobrodruzi,

gratuluji! Složili jste Zkoušku a dokázali, že jste hodni této Hry. Má výzva je prostá: chcete hrát? Sledujte stopy a odhalte poslední překvapení.

S pozdravem

Pán hry

„Hm.“ Hi se podrbal na bradě. „Máš pravdu, není to normální.“

„Co tím myslíš?“ Ben se zamračil. „Já myslel, že týhle geocachingový blbosti rozumíš.“

„Rozumím,“ opáčil Hi upjatě. „Jenže takhle to obvykle nefunguje.“

„Vysvětli nám to,“ vyzvala jsem ho a složila paže na hrudníku. „Existujou jasný pravidla.“ Hi se vrátil k počítači a začal ťukat do kláves. „Tohle jsou stránky geocaching.com, jedny z největších.“ Na monitoru se objevila zeleno-modrá domovská stránka. „Je tu seznam souřadnic všech aktivních kešek a rady, jak je najít.“

„Kolik se těch kešek venku válí?“ zeptal se Shelton.

Hi se podíval na monitor. „Momentálně přes jeden a půl milionu. Po celém světě je asi pět milionů hráčů.“

„To myslíš vážně?“ Shelton zavrtěl hlavou. „To je šílený!“

„Tolik pitomců,“ zamumlal Ben a jeho uhlově černé obočí vytvořilo písmeno V. „Obrovská armáda magorů, co si navzájem schovávají plastový krabičky, aby měli co hledat.“

„Zato všechno, co děláš ty, je fakt hustý,“ ucedil Hi. „Ještě pořád máš ten ninjovskej kostým, co sis vzal na oslavu mejch dvanáctejch narozenin?“

„Vrať se k tomu, cos říkal předtím,“ požádala jsem Hie. Jejich slovní výměna se pohybovala na ostří nože. „Co na tom není normální?“

„Ukážu ti to.“ Hi se znovu otočil ke klávesnici. „Zapíšu náš nález kešky na Loggerheadu.“

S různým stupněm nadšení jsme se shromáždili u počítače.

„Vložím název místa, adresu a tak a stránka vygeneruje seznam.“ Mluvil a prsty mu běhaly po klávesnici. „Zmapujou se okolní kešky. Minulý týden jsem zadal naše směrovací číslo a našel překvápko,“

Na obrazovce se objevil satelitní snímek ostrova Morris. Hi ukázal na červenou ikonku na jihozápadním konci.

„Tady. Někdo schoval kešku v morriským majáku. Našel jsem ji před pár týdny, byla nacpaná pod spirálovitým schodištěm.“

„Ale to je nedovolený vstup na soukromý pozemek.“ Ben si sedl ke stolu a začal pročítat dešifrovanou zprávu. „Maják je veřejnosti nepřístupný.“

„To nám nikdy nevadilo,“ připomněl Shelton s úsměvem.

Hi pokrčil rameny. „Kešku může do databáze vložit kdokoli. Stránky nezkoumají, kde je krabička schovaná ani jestli má hráč povolení ke vstupu.“

„Co tě dovedlo na Loggerhead?“ zeptala jsem se. „Vždyť nemá ani směrovací číslo.“

„Řekl jsem si, proč se nepodívat? Třeba někteří lidi z LIRI hrajou mezi sebou.“

Pomocí kurzoru Hi posunul mapu na východ přes Atlantik, až se objevil obrys ostrova Loggerhead. Stejně jako na Morrisu i tady svítila jediná červená značka, a to u paty Tern Pointu.

„Pán hry moc informací neposkytl.“ Hi dvakrát klikl na ikonku. „Není tu žádná úroveň obtížnosti. Informace o velikosti. Ani jméno uživatele, což jsem si myslel, že ani není možný. Jen přesný souřadnice GPS a poznámka: Určitě se podívej pod zem.“

„A takhle by to mělo vypadat.“ Hi se vrátil na Morris a přejel myší kolem majáku. „Vidíte? Tahle má kompletní informace. Hráč Nebezpečná myš schoval balíček před třemi měsíci a označil obtížnost, terén a velikost kešky. Všechno jsou to čtyřky na stupnici od jedný do pěti. Je tu i celá stránka pokynů. Přesně takhle by to mělo fungovat.“

„Co Nebezpečná myš schoval?“ byla jsem zvědavá.

„Hračku. Plachetnici,“ odpověděl Hi. „Nechtěl výměnu, takže jsem jen podepsal záznam a vrátil kešku na místo. Pak jsem se přihlásil sem, nahlásil úspěšnej nález a připojil poznámku.“

„K čemu ti to je?“ utrousil Ben. Ale věděla jsem, že pozorně poslouchá. „Stránka sleduje tvoje statistiky. Kolik kešek jsi našel, kolikrát byla keška lokalizovaná a tak. Je to hustý, kámo. Naskoč na palubu.“

„Krabičku z Loggerheadu našel už někdo před námi?“ zeptala jsem se. „Třeba už ten dopis není aktuální.“

„Nikdo,“ řekl Hi. „Minimálně to nikdo nezapsal online, což dělá téměř každej hráč. Je to věc cti, když najdeš úplně novou kešku.“

„Takže jsi ji prostě musel najít.“ Shelton to nemyslel jako otázku. „Hm, jo. Vlastně…“ Hi znovu načetl mapu Loggerheadu. „Zrovna si tady připisuju první skalp.“

„A jak jsi věděl, že je keška pod zemí?“ zeptala jsem se.

„Vždyť se to tam psalo,“ culil se Hi. „A taky jsem si chtěl vyzkoušet detektor kovů. Souřadnice ukazovaly na mýtinu, takže mi připadalo dost pravděpodobný, že bude zahrabaná.“

„Počkej chvíli.“ Shelton se zamračil. „Potřebuješ k tomu gépéesku, že jo? Abys mohl zkontrolovat souřadnice a mít jistotu, že jsi na cílovém místě.“

Hi přisvědčil.

Ben se naklonil dopředu a zpříma se na Hie podíval. „Když si venku hraješ na schovku, celou dobu tě někdo sleduje. A ví, kde právě teď jsi.

V naší tajný klubovně.“

To upoutalo mou pozornost. Hlavou mi proběhlo pár špatných vzpomínek. Hi svou hrou riskoval odhalení bunkru. Z té myšlenky jsem byla nervózní.

„To není pravda,“ odpověděl Hi. „Když nehraju, odhlásím se, takže gépéeska není aktivní. Nebojte se. Jsem opatrnej.“

„To bys teda měl,“ varoval ho Ben. „Do tohohle místa jsme investovali víc než dost.“

Z napětí v místnosti mi nebylo dobře, a tak jsem se podívala na druhý kus papíru, co ležel na stole. Obrázek ve tvaru úsměvu zůstával tajemstvím, ale čísla pod ním na mě vyskočila: 32,773645 –00,065437. Vytvořila se synapse.

„Kluci.“ Zvedla jsem list papíru. „Jestli Pán hry jede v geocachingu, tak by přece mohl uvést další souřadnice, ne?“

Hi vystřelil ze židle. „Jasně! Můžeme vložit čísla do databáze.“ Napřáhl ruku a já mu vyhověla.

Naťukal údaje a stiskl „hledat“.

Nic.

„Sakra.“ Hi se poškrábal na spánku. „Čísla neodpovídají žádný kešce ze seznamu.“

Hi nafoukl rty a pak klikl na příkaz „ukázat souřadnice“. Objevila se mapa světa s červenou vlaječkou zobrazující přesné umístění.

Severní Alžírsko.

„Hm,“ zakřenil se Hi.

„To abych začal hledat pas,“ ucedil Ben.

„Na saharskou výpravu fakt nejedu,“ prohlásil Shelton. „Takže pokud nevíte o nějakým dobrým místě pro lekce jízdy na velbloudu, myslím, že tohle můžeme vyloučit.“

„Ale určitě to jsou souřadnice.“ Hi zklamaně zabušil klouby prstů o stůl. „Ty čísla přesně odpovídají zeměpisný šířce a dýlce. Druhý číslo je záporný, krucinál. To nemůže být náhoda.“

„Souhlas.“ Na náhody nevěřím. „Něco nám očividně uniká.“

„Pán hry ani nehraje podle pravidel,“ zavrčel Hi. „Kešky se mají uvádět jednotlivě, a ne že posíláš hráče od jedný ke druhý. To je jiná hra a v tý bys protokol umístil do poslední krabičky, ne do první.“

„Ten blbeček si hraje s tebou,“ opáčil Shelton. „Je to beznadějný.“

„Co ty víš?“ Hi si prohrábl vlasy, takže mu na hlavě vzniklo číro. „Proč by si s tím dával tu práci? Pro nic za nic? Cílem hry přece je nechat věc na místě, kde jí ostatní najdou.“

Najednou mě napadlo další řešení.

„Vzkaz Pána hry‘ byl kódovaný,“ řekla jsem, „Co když jsou čísla taky?“

„To je možný,“ souhlasil Shelton. „Večer můžu vyzkoušet nějaký numerický šifry.“

„Počkejte.“ Ben se díval z jednoho na druhého. „Opravdu se chceme tímhle nesmyslem zabývat? Fakt nám najednou záleží na tom, co tenhle magor někam schoval do krabičky?“

Benova otázka mě zaskočila. Kdy jsem se rozhodla, že budu hrát?

Ve chvíli, kdy sis přečetla dopis.

„Jdu do toho,“ řekla jsem. „Přiznávám, že tu hádanku chci rozluštit.“

„Já taky,“ přidal se okamžitě Hi. „Mám chuť si na tohohle divnýho klauna pořádně posvítit.“

Shelton pokrčil rameny. „Mohla by to být zábava. Šifry luštím rád.“ Ben zavrtěl hlavou. „Mně je to fuk.“

Znovu jsem si prohlédla výzvu Pána hry.

Číselná řada. Záhadný obrázek.

Takže jsme složili Zkoušku a dostali pozvání ke Hře?

Cožpak tohle se dá odmítnout?

„Tak se ukaž, frajere,“ zašeptala jsem.

Desátá kapitola

V

ylekalo mě zabzučení v kapse.

Zpráva. Od Kita. Abych se uráčila dostavit na večeři.

„Musím běžet, kluci. Někdo naskenujte obrázek a rozešlete ho e-mailem. Chci si ho dneska večer důkladně prohlídnout.“ Významně jsem se podívala na Hie. „A nezapomeň pořádně zavřít dveře bunkru. Aby nám to tu nenavlhlo.“

„Stalo se to jednou,“ zamumlal Hi a cpal přitom papír do tiskárny. „A furt mi to mlátíš o hlavu.“

„Dovezeš mě zpátky?“ požádala jsem Bena a ten přikývl. Hi a Shelton budou muset jít skoro dva a půl kilometru pěšky.

„Žádný strachy.“ Shelton napnul vychrtlý biceps. „Do rána ten oříšek rozlousknu.“

„O tom nepochybuju.“ Palce nahoru.

Coop, Ben a já jsme vylezli ven a sešli k zátoce. Za patnáct minut jsme uvazovali Sewee v přístavišti na Morrisu.

„Měj se, Tor.“ Ben se vydal k domu, kde bydlel s otcem. „Já se na ty čísla taky podívám. Shelton není jediný, koho občas něco napadne. Pak se připoj na síť.“

„Jasně. A díky za odvoz.“

Plácla jsem se do stehna, aby mě Coop následoval, a vykročila k našim hlavním dveřím. Zastavila jsem se.

„Tak co myslíš?“ poškrábala jsem ho na čumáku. „Poctí nás Kit dnes večer její přítomností?“

Coop škubl hlavou. Z tlamy mu vyjel jemný růžový jazyk.

„Bohužel souhlasím. Ale dovnitř musíme.“

Naše psí instinkty se nepletly. Whitney poletovala kolem jídelního stolu v žlutých letních šatech a prostírala.

Aspoň bude dobré jídlo.

„Whitney. Ráda tě zas vidím.“ Svalila jsem se na pohovku. Cooper se mi stočil u nohou. „Jak je to dlouho? Čtyřiadvacet hodin?“

Whitney se usmála. Detektor sarkasmu měla jako vždy rozbitý.

Kitovi to ovšem neuniklo. „Tory, jdi se umýt. Hned.“

Obrátila jsem oči v sloup a pomalu se vlekla nahoru. V polovině schodů jsem se zastavila. Otočila. Na stěně vedle mě viselo velké bílé plátno s podivně tvarovaným modrým psem.

„Co to je?“

Whitney se objevila u dolního schodu. „Ach tohle, zlato. To je můj oblíbený obraz. Modrý pes od Dana Kesslera. No není úchvatný?“

Vlastně se mi to líbilo. Jenomže hlavou mi vířila jiná otázka.

Co to tady dělá? Co to tady dělá? Co to tady dělá?

Mlčky jsem pokračovala nahoru.

Opláchla jsem si obličej. Nepříjemná fakta se začínala spojovat. Obraz. Váza. Růžovo-zelené polštářky. Whitney v našem domě. Sama. Neohlášená.

Kitova barbína začínala pomalu okupovat můj prostor. Jako plíseň ve sklepě.

To. Se. Mi. Nelíbí.

Zírala jsem na obraz v zrcadle. On na mě. Pat.

„Tory!“ volal naštvaně Kit. „Čekáme na tebe.“

„Blééé.“

Dosedla jsem ke stolu ve chvíli, kdy Whitney odtajnila menu. Krabí placičky, vařená kukuřice, dušená kapusta, broskvový dezert.

Šíleně dobrý.

Dospělí se mě pokoušeli zapojit do hovoru, jenže mě děsilo podezřelé hromadění Whitneyiných věcí. Nacpala jsem se, vystřelila do svého pokoje a zamkla se tam.

Mac byl vzhůru a na monitoru poblikával nový vzkaz. Od Bena. Chtěl videohovor. Načetla jsem iFollow a zjistila, že jsem poslední.

Ben zaplňoval levou horní čtvrtinu obrazovky. Jako obvykle se povaloval v teplákách v otcově dílně, která připomínala skladiště. Staré časopisy, náhradní díly k lodím, tábornické vybavení a rybářské pruty na hromadách, které se mohly každou chvíli zřítit.

Sheltonův obrýlený obličej visel vpravo vedle Bena, orámovaný dvěma plakáty Avatara na stěně nad postelí. I když bylo sotva šest, už měl na sobě pyžamo.

Hi zabíral obdélník pod Sheltonem. Seděl u stolu, na sobě měl tričko s nápisem Wolfman’s Got Nards! a cpal se sýrovými nachos. Můj vlastní obličej se na mě díval ze čtvrtého rohu.

„Už je tady,“ oznámil netrpělivě Shelton. „Takže teď nám konečně řekneš, co se děje?“

„Nechtěl jsem se opakovat,“ odpověděl Ben, ale černé oči mu hořely nedočkavostí.

„Tak spusť,“ vyzval ho Hi. „V televizi dávají pořad o vaření.“

Ben šel rovnou k věci. „Vyřešil jsem souřadnice.“

„Nene!“ Shelton vypadal šokovaně a patrně i trochu žárlil. „Jak?“ Benovi přeletěl po tváři lehký úsměv. „Výjimečný záblesk geniality.“

„Pokračuj.“ Ben měl mou plnou pozornost.

„Přemýšlel jsem o tom, co předtím říkal Hi.“

„Chytrý,“ vtipkoval Hi.

„Většinou ne,“ opáčil Ben. „Ale tentokrát jsi měl pravdu. Ta čísla musejí být souřadnice. Problém je, že nedávají smysl.“

„Pokud nechceme surfovat na dunách v Africe,“ přisadil si Shelton.

Ben ho ignoroval. „Kolik toho, lidi, víte o systémech souřadnic?“

„Moc ne,“ přiznala jsem. „Vím, že zeměpisná délka a šířka se na mapě sbíhají v jednom bodě, ale to je asi tak všechno.“

„Správně,“ řekl Ben. „Souřadnice jsou jen sady čísel a s jejich pomocí se označuje konkrétní místo. Nejvíc se využívá systém zeměpisné délky, šířky a výšky.“

„Délka označuje směr východ-západ,“ doplnil Hi. „Šířka sever-jih, od pólu k pólu.“

Ben přikývl. „Aby systém fungoval, musí být dohodnutý výchozí bod. Referenční roviny definující zeměpisnou šířku a délku jsou rovník a nultý poledník.“

„To ví každý.“ Shelton si otřel brýle a znovu si je nasadil. „Rovník dělí sever a jih. Nultý poledník východ a západ.“

„Neprotíná nultý poledník nějakou observatoř v Anglii?“ zeptal se Hi.

„Greenwich,“ souhlasil Ben. „Zeměpisná délka se počítá právě od tohohle města.“

„Ve stupních, že jo?“ ujišťovala jsem se. „Východ je kladný a západ záporný.“

„Za jedna,“ pochválil mě Ben. „Takhle vypočítáš délku, počet stupňů na západ nebo východ od Greenwiche.“

„S šířkou je to stejný,“ souhlasil Hi. „Sever je kladnej a jih zápornej.“

„Ale musíte pochopit,“ Ben se naklonil dopředu k obrazovce, „že výběr nultého poledníku nemá vědecký základ. Na rozdíl od rovníku, který je stejně vzdálený od obou pólů, takže je jenom jeden. U nultého poledníku se kartografové prostě dohodli, že jako univerzální referenční bod použijou starý anglický teleskop.“

„Fakt?“ Překvapilo mě to. „A kdy?“

„V osmdesátých letech devatenáctýho století,“ zamumlal Hi s plnou pusou. Jasně že on to ví. „Spojený státy uspořádaly konferenci a většina zemí hlasovala pro Greenwich. Od tý doby se to nezměnilo.“

„Jde o to,“ pokračoval Ben, „že volba byla naprosto nahodilá. Před konferencí se používaly pro nultou délku desítky jiných míst. Řím. Paříž. Rio. Mekka. Většina zemí si prostě sama vybrala svůj nultý poledník.“

„Dobereš se k něčemu?“ Shelton potlačil zívnutí. „Jako souřadnice jsme ty čísla už vyzkoušeli. A dostali se na podělanou Saharu, pamatuješ?“

„Řekněme, že to jsou souřadnice.“ Ben zvedl svou kopii dopisu. „První číslo by měla být šířka. 32,773645. Druhé délka. –00,065437.“

„A nejbližší město je…,“ Hi se podíval dolů, pusu plnou oranžových drobků, „… Bou Semghoun. Vesnice v oáze, oblast Ghardaia, jižní Alžírsko. Myslíš, že tam chytaj DirectTV?“

Benovi zasvítily oči. „A hádej, který další místo má šířku 32,773645?“

„Který?“ Cítila jsem, jak mi naskakuje husí kůže.

„Centrum Charlestonu.“ Ben tleskl. „Jo!“

„Nech toho!“ Hi vykulil oči. „Jak to víš?“

„Rybařím,“ Ben se samolibě zašklebil. „Když najdu dobrý místo, uložím si ho do GPS systému na Sewee. A 32,71 jsem tam viděl už stokrát. Mělo mě to napadnout hned, jak jsem to na papíře přečetl, ale zmátly mě ty ostatní čísla.“

„Ale pořád ještě potřebujeme délku,“ připomněl Shelton. „Když neznáme obě čísla, nenajdeme nic.“

Ben se usmál. „Tu mám taky.“

„Tak to vysyp,“ dožadovala jsem se.

„Proto jsem mluvil o nultém poledníku,“ pokračoval Ben. „Nula stupňů zeměpisné délky nemusí být v Greenwichi na rozdíl od nulté zeměpisné šířky, která je na rovníku a nejde s ní pohnout.“

Už jsem chápala, kam Ben míří. „Takže souřadnice délky může vycházet z jiného nultého poledníku. Z úplně jiného výchozího místa.“ Ben se opřel a založil ruce za hlavou. „Bingo.“

„Ale to může být kdekoli,“ kvílel Shelton. „V podstatě kterýkoli bod na zeměkouli.“

„Počkej, počkej!“ Hi ve svém vzrušení vyprskl kousek lupínku na klávesnici. „Nápověda byla schovaná v kešce. Na Loggerheadu! A to je jediný pevně stanovený místo, který nám Pán hry dal.“

„Přišel jsi na to,“ zavrčel Ben. „Občas mě fakt štve, jak jste chytrý, lidi.“

Hi vztyčil paže, jako by chtěl nadzvednout strop pokoje.

„Takže první číslo použijeme jako běžnou šířku.“ Začínalo se mi to spojovat. „Pak budeme předpokládat, že druhá souřadnice značí délku, ale nultým poledníkem bude místo, kde jsme našli kešku.“

Ben přikývl. „Jo, to je naše nultá zeměpisná šířka.“

„Bene, ty jsi hvězda!“

Najednou se začervenal. „O nic nejde. Bylo to jednoduchý, fakt.“

„Kam teda…,“ rychle jsem se podívala, „nás –00,065437 zavede?“

„Koukni se do pošty.“ Ben zaťukal na myš.

Zpráva přišla téměř okamžitě. Otevřela jsem přílohu a načetla si obrázek JPEG do počítače.

A bylo mi to jasné.

Jedenáctá kapitola

„P

evnost Castle Pinckney?“ zopakoval Shelton skepticky. „Je opuštěná už spoustu let.“

„Souřadnice jsou správný,“ prohlásil neústupně Ben. „Určitě to není náhoda.“

„Ale tam nic není.“ Shelton se mračil do webkamery. „Jen hromada starýho kamení.“

„Kus ještě stojí.“ Čtvrtinu obrazovky zaplnilo Hiovo břicho, jak se postavil a cosi hledal nad stolem. „Někde tady mám knížku.“

„Není to špatný místo, když chceš něco schovat,“ řekla jsem a přitom načítala obrázky. „Co o té pevnosti víme?“

„Vydrž moment,“ volal Hi kdesi mimo kameru. „Asi to mám ve skříni.“

Výsledky mého vyhledávání moc povzbudivé nebyly.

Pevnost Castle Pinckney je každopádně prázdná a řádně zanedbaná. Povalené, polámané zdivo a plevel do výše hrudníku. Zchátralá pevnost stojí na maličkém atolu uprostřed charlestonského přístavu.

Hlavní budova má kruhový půdorys a její vysoká plášťová zeď míří k ústí přístavu. Zakrslé stromky rostou okolo jako divoký prales. Rozpadající se kámen je porostlý tmavými popínavými rostlinami, které svírají pevnost v dusivém, stinném objetí.

Ačkoli ostrůvek leží sotva tři sta metrů od poloostrova, na němž se rozkládá centrum města, ruiny opevnění vypadají jako ztracené v čase. Nikdo tam nechodí. Nikdy.

„Nejdřív tam Britové věšeli piráty.“ Hi byl zpátky před kamerou a listoval jakousi vojenskou encyklopedií. „V roce sedmnáct set osmdesát jedna tu vybudovali na příkaz George Washingtona pevnost.“ Otočil stránku. „Konfederační armáda používala Pinckney jako tábor pro válečné vězně. Potom byla na ostrově dělostřelecká jednotka a nakonec maják.“

„A teď kuličky proti molům.“ Shelton mávl rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz. „Město duchů.“

„Mockrát jsem tamtudy plul na člunu,“ podotkl Ben. „Prdel světa.“

„Dokonalá schovávačka,“ řekl Hi a mlaskl. „Dobrá práce, Pane hry.“

„Fajn.“ Shelton si vzdychl, jako by tahal vzduch až z palců u nohou. „Co kdybychom si ujasnili, co dál.“

Očima jsem zaletěla k obrázkům na monitoru. Pevnost Castle Pinckney mi připadala zlověstná a skličující. Osamělá. Hrozivá.

Lákalo mě to.

Pohled na hodinky: čtvrt na sedm. Ještě máme čas, než se setmí.

„Za deset minut se sejdeme v přístavišti,“ řekla jsem.

„Fajn.“ Hi odstrčil židli, natáhl nohu a začal si zavazovat adidasku. „Počkat! Cože?“ Shelton zvedl obě ruce. „Dneska večer? Proč?“

„Minimálně ještě hodinu bude světlo.“ Stáhla jsem si vlasy do culíku. „Takže ukážeme Pánovi hry, jak rychle viráti řeší hádanky.“

Ben chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny. „Připravím Sewee.“

„Musíme zapracovat na našem způsobu rozhodování.“ Shelton třásl hlavou. „Zrovna teď totiž následujeme Tory na kraj útesu.“

„Ale no tak, srabe,“ utahovala jsem si z něj. „Hejbni sebou.“

„Už se vezeš, klaune.“ Hi tleskl rukama. „Tory, nezapomeň na nápovědu. Pořád ještě nevíme, jak s tím souvisí ten obrázek.“

„Beru ho.“

Okýnka zablikala a já prudkým pohybem zavřela notebook.

„Vezmu Coopa na procházku!“

Kitova hlava vykoukla z kuchyně. „Teď?“

Přikývla jsem a doufala, že se nebude dál vyptávat.

Nezklamal mě. „Dobře, ale do tmy doma. Zítra jdeš do školy.“

„Slibuju, čau.“

Coop a já jsme seběhli ze schodů a vyrazili rovnou k přístavišti. Slyšela jsem, jak se otevírají další dveře, a když jsem se ohlédla, spatřila jsem Sheltona, jak vybíhá z domu.

„Myslím to vážně, Brennanová.“ Převlékl se do bílých kraťasů Nike a černé mikiny s kapucí Walking Dead. „A říkám to naposled. Už žádné večerní únosy na poslední chvíli.“

„Jak si přeješ.“

„To si piš.“ Nechal to být.

Nebrala jsem Sheltona moc vážně. I když žádný z kluků by to nikdy nepřiznal, myslím, že se jim ve skutečnosti líbilo, že je komanduju. Většinou. Každý zástup musí mít někoho v čele.

Hi a Ben už byli na palubě. Odrazili jsme od břehu, obepluli ostrov Morris a zamířili do charlestonského přístavu.

Večer byl příjemně teplý. Rackové poletovali vysoko nad našimi hlavami a sledovali Sewee, která minula Fort Sumter a pokračovala k centru města.

Ostrůvek se vynořil kousíček od poloostrova. Byl nízký a skalnatý a jeho pobřeží pokrýval neutěšený pás písku táhnoucí se několik set metrů a pak splynul s vlnami. Zvětralá kamenná stavba se tyčila na severní vyvýšenině. Castle Pinckney.

Tedy to, co z ní zbylo.

Na zemi se válely uvolněné kameny. Z rozpadajících se ruin vnějších zdí vyrůstaly stromy. Všechno bylo pokryté pelikáním trasem a zdálo se, že se stavba co nevidět zřítí.

„To je barabizna,“ zavrčel Ben, když zamířil ke břehu.

„Jak to, že ji nikdo nerestauruje?“ zeptala jsem se. „Vy Jižani jste přece celí žhaví do obnovy památek z občanské války, ne?“

„Patrně máš na mysli období severské agrese, že?“ opáčil Hi s přehnaným jižanským přízvukem. „Když kruté unionistické pluky vtrhly do naší svaté domoviny, aby oloupily ubohou Dixie o její svobodu. Jsi z Bostonu, takže za to taky můžeš.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Žila jsem ve Westborough. Nová Anglie není jenom Boston, jak si tady dole všichni myslíte.“

„Všechny yankeeský města jsou stejný,“ řekl Hi a zamrkal. „Fabriky a uhelný doly.“

Palbu jsem neopětovala. Hi se jen předváděl a já se chtěla vyhnout nostalgickým vzpomínkám na veřejnosti. Myšlenky na starý domov vedly nevyhnutelně k myšlenkám na mámu, a ty mě velmi často rozplakaly. I když jsou to mí nejlepší přátelé, nesnáším, když mě kluci vidí brečet.

„Opravu Castle Pinckney navrhovali už mockrát, jenže na ni nejsou peníze.“ Shelton skočil do vln a pomáhal Benovi dotáhnout Sewee na souš. „Přednost dostaly Sumter a ostatní vnější pevnosti, i když tahle je starší.“

Ben vyhodil kotvu pár metrů od pláže poseté chaluhami. Zuli jsme si tenisky a brodili se na břeh. Tam jsme se znovu obuli a přešli úzký travnatý pás k základům zříceniny. Coop si všiml hejna racků a začal je honit. Ptáci vzlétli a naštvaně křičeli.

Plášťová zeď byla asi šest metrů vysoká a pravidelně přerušovaná obdélníkovými otvory, které kdysi sloužily jako okna. Uprostřed monolitické kamenné fasády byl jediný vchod. Oběma směry od něj vybíhala zeď a tvořila půlkruh o průměru jednadvaceti metrů.

Prohlíželi jsme si starodávnou pevnost. Mračila se na nás.

Shelton promluvil první: „Do tohohle domečku karet nevkročím.“

Vytáhla jsem z kapsy nápovědu Pána hry a doufala v náhlou inspiraci.

Takové štěstí jsem neměla. Obrázek připomínající úsměv zůstával nerozluštitelný.

„Přemýšlejte.“ Lehký vánek roztřepotal papír v mé ruce. „Co nám uniká?“

Nad námi se tyčila zeď s prázdnými okenními otvory vzdálenými pět metrů od sebe a připomínajícími řadu černých zubů. Zamračená pevnost vypadala jako zlá, hnijící vyřezaná dýně.

Ne, nemračí se. Ta okna vytvářejí děsivý úsměv.

Praštilo mě to.

„Jasně!“ Zamávala jsem listem papíru a naznačila uvozovky: „Zuby na obrázku jsou okna!“

„Páni… máš pravdu,“ řekl Hi. „Takže ten vyčnívající tesák bude…“

„Keška,“ dokončila jsem. „Jdeme!“

Kráčeli jsme proti směru hodinových ručiček po obvodu stěny a já počítala otvory nalevo od klenutého vchodu. U pátého jsem se zastavila.

„Tady.“ Stála jsem před otvorem metr krát metr a půl. Okno zívalo jako černá díra, do níž už neproniklo zapadající slunce před soumrakem. I když jsem namáhala oči, dohlédla jsem stěží metr před sebe.

„Tady ta část není tak zchátralá,“ poznamenal Hi.

„Kameny vypadají pevněji,“ souhlasil Shelton, „ale to neznamená, že je bezpečné chodit dovnitř. Je to tak starý, že tady vyrostl les!“

Ben zatlačil oběma rukama do stěny. Zatáhl za kámen tvořící parapet. Kopl do základů pevnosti. Znovu zatahal. „Drží to pevně.“

„Skvělá práce, Bene,“ usadil ho Hi. „To by mohlo stačit.“

„Máš lepší plán? Anebo poběžíme zpátky domů?“

„A víš, že mám?“ Hi sklonil hlavu. Za okamžik se mu roztřáslo tělo. Zachrčel. Zakašlal. Odplivl si.

Když se narovnal, oči mu zářily zlatým plamenem.

Přisvědčila jsem. „Dobrý plán.“

Se zavřenýma očima jsem sáhla do hlubin.

KLAP.

Dvanáctá kapitola

T

lak. Bolest.

Po těle se mi roztančily tisíce jehliček a žilami mi proudil oheň. Pot se řinul ze všech pórů. Záplavy energie mě spalovaly, chlupy mi vstávaly na těle. Ruce se mi třásly jako listy v bouři.

Po pár vteřinách to přešlo. Záblesk.

Klesla jsem na kolena, přerývaně oddychovala a čekala, až se přestane svět kolem mě točit. Najednou na mé tváře zaútočil růžový mokrý slimák.

„Fuj.“ Odstrčila jsem Coopův čumák. „Díky, hochu.“

Hluboce jsem se nadechla a vstala. Zapotácela jsem se. Pokusila se zkrotit adrenalin hromadící se v končetinách.

Tohle bylo zlé.

Shelton vedle mě si sundal brýle a třel si čelo, oči rozzářené zlatavým světlem. Ben stál ke mně zády. Zatínal pěsti a pokoušel se napojit na psí DNA. Hi ustoupil k oknu a díval se dovnitř.

„Mám to.“ Ben se narovnal a povytáhl svalnatá ramena. „Kontakt.“

Když se Ben otočil, tmavé oči mu tančily žlutým světlem. Už takhle byl hezký, ale záblesk povznesl jeho přitažlivost na úplně novou úroveň. Benova měděná pleť prakticky zářila ve večerním šeru. Rychle jsem se odvrátila a překvapilo mě, že se mi červeň hrne do tváří.

Pak jsem zaregistrovala hukot v hlavě. Jemným cvaknutím, jako když řadicí páka v autě zapadne na své místo, se mé vědomí propojilo s větším systémem.

Zavřela jsem oči. Vnímání se vzedmulo ven. Cítila jsem ostatní viráty, na každého bych uměla ukázat, aniž bych otevřela oči. Dokonce i na Coopa.

Objevily se hořící provazy, které naši pětici spojovaly.

Moje smečka.

Soustředila jsem se, jemně zatlačila způsobem, kterému jsem sama nerozuměla, a rozšířila své vědomí. Má mysl se otřela o neviditelnou hranici oddělující mé myšlenky od jejich. Hi. Coop. Shelton. Ben.

Nejprve hluboké bzučení. Pak roztříštěné pocity, příliš chaotické, aby se daly sledovat.

Pokusila jsem se stáhnout zpět, protože jsem si uvědomovala, že vnikáni do hlav ostatních virátů. Že se pokouším navázat spojení, a nepožádala jsem je o svolení.

Najednou jako bych se vyřítila dopředu, jako kometa vtahovaná do černé díry. Ztratila jsem kontrolu. Jako by se mi mysl odervala z těla. Pak se mé myšlenky najednou spustily po nejbližším rozzářeném provaze.

Zablikaly barvy. Červená. Oranžová. Žlutá. Černá. A z mlhy se vystříbřil rozmazaný obraz.

Já. Stojím na trávě před Castle Pinckney. Oči zavřené. Zelený obličej. Motám se.

„Přestaň!“ Rozzlobený hlas. Nervózní. „Vypadni.“

Hrubá slova ukončila křehké spojení.

Vesmír se vrátil k normálu.

KLOP.

Rychle jsem otevřela oči. Ben mi zarýval prsty do ramen. Normálně byl silný, a při záblesku by mi byl schopen zpřelámat kosti.

Podle výrazu v jeho tváři bych soudila, že o tom i uvažoval.

„Nelez mi do hlavy,“ ucedil skrz zaťaté zuby. „Ani ses nedovolila.“

„Promiň,“ zapištěla jsem. „Já vůbec nevím, co jsem udělala.“

Coop se vměstnal mezi nás, oči upřené na Bena.

Ben se zhluboka nadechl a patrně si uvědomil, jak pevně mě svírá. Okamžitě spustil ruce, jako by se spálil. Couval, tváře zrudlé, z čela mu kapal pot.

Položila jsem ruku Coopovi na hlavu. Vlčák si sedl, ale stále sledoval Bena.

„Nebylo to schválně, Bene.“ Nedíval se na mě. „Nechtěla jsem, ale můj mozek nějak… prostě se tam nacpal. Neumím to dobře vysvětlit.“

Trapné ticho.

„O nic nejde, Tor.“ Hi se nuceně zasmál a horlivě se snažil uvolnit napětí. „Příště nás prostě varuj předem, jo? Co kdybychom si tě spletli s mimozemšťanem, co nás chce unést, anebo s agentem CIA. To přece nejde, že jo?“

„V klidu.“ Shelton se tahal za ucho. „Ať už jsi udělala cokoli, víme, že to nebylo schválně. Je to tak, Bene?“

„Naše mozky nejsou hračky, Tory.“ Ben mluvil smířlivě, ale do očí se mi nepodíval. „Nemůžeš se nám do nich cpát bez varování. A bez dovolení.“

Měl pravdu. Řekla jsem mu to.

„Podělala jsem to. Přísahám, že příště budu opatrnější. Už žádné hrátky s myšlenkami bez výslovné dohody. Slibuju.“

„Fajn, tím je to vyřízený.“ Hi zaťukal na stěnu pevnosti. „Světla ubývá, takže zpátky ke hře.“

„Už víme, co budeme dělat?“ zeptal se Shelton.

„Půjdeme dovnitř, ty génie.“ Hi přejel pohledem celou naši skupinku. „Všichni mají záblesk?“

Přisvědčili jsme. Hi ukázal do tmy. „Tak do útoku, vojáci.“

„Co kdybychom se nejdřív podívali, kam skáčeme?“ navrhovala jsem. „Myslím to doslovně.“

„Dobrý plán,“ souhlasil Shelton. „Klišé, ale dobrý.“

Zkoncentrovala jsem hypersmysly a všimla si maličkých puklin rozbíhajících se jako pavučina po kamenném parapetu. Můj nos zaznamenal vlhké zemité pachy vycházející ze tmy. Tlející listí. Stojatá voda.

„Na podobných místech trávíme hodně času,“ poznamenal Shelton. „Dalo by se říct až moc.“

„Posiluje to charakter.“ Hi si dřepl, aby prozkoumal strop. „Otrkáš se. Zmužníš.“

„Přesně to potřebuju,“ přisvědčila jsem nepřítomně a zírala do šera. „Zmužnět.“

„Slyšeli jste to?“ Ben už byl vedle mě a díval se dovnitř.

Shelton nastavil ucho k otvoru. „Kapající voda? Ne.“ Tvář se mu stáhla soustředěním. „Že by tam něco ťukalo?“

Ben zavrtěl hlavou. „Když to neslyšíš ty, tak my to teda určitě nerozeznáme.“

Hi upíral oči do inkoustové černi. „Je to malá místnost a vzadu jsou dveře.“

Čekala jsem. Hiovu vynikajícímu zraku při záblesku se dalo věřit. „První síň je prázdná,“ řekl nakonec. „Musíme dál.“

„Skvělý.“ Shelton nakopl kámen. „Dál.“

„No tak, srabe.“ Hi vystrčil zaťatou pěst. „Po tom všem, čím jsme prošli, tě tma už nemůže děsit.“

„Ale jo, děsí.“ Uběhla chvíle a pak Shelton váhavě praštil svou pěstí do Hiovy. „První nejdu ani za nic.“

„Dejte mi vteřinku. Přinesu ze člunu světlo.“ Ben se rozběhl zpátky cestou, kterou jsme přišli.

Hi zavolal do tmy: „Tvoje keška je moje, šašku! Jdu si pro ni! Strýček Hiram už větří!“ Ozvěna jeho slov se vracela z temnoty, když šplhal do otvoru.

„Přestaň!“ sykl Shelton. „Tenhle barák drží pohromadě jen silou vůle. Když budeš takhle řvát, spadne nám to na hlavu.“

„Mám lehoučký nohy,“ ozval se Hi z hlubin. „Měl jsem být tanečníkem.“

Na chvíli jsme zůstali se Sheltonem sami.

„Hele, Tor,“ zašeptal, „co to Ben blbnul? Stalo se něco? Byl pořádně mimo.“

„Já nevím. Byl to strašně divnej pocit. Na chvilku mi připadalo…“

Ben se vrátil a já zmlkla. Nerada jsem mluvila za jeho zády, i když nešlo o negativní poznámky.

A nebyla jsem si jistá, z čeho ho vlastně podezřívám. Co jsem viděla? Jak k tomu došlo? Poslední telepatický zážitek ve mně vyvolal víc otázek než dřív. Opravdu jsem spatřila samu sebe Benovýma očima?

Rozhodla jsem se raději mlčet. Věděla jsem, že by se to Benovi nelíbilo.

„Jdem na to.“ Ben se protáhl otvorem a podal mi ruku. Odstrčila jsem ho, posunula jsem se po břiše a dopadla na zem. Shelton lezl poslední.

Na parapetu se objevily dvě tlapky a ozvalo se psí zaskučení.

„Zůstaň venku, Coope.“ Pohladila jsem chlupatou nohu. „Není to tu bezpečně.“

Další zakňučení a pak tlapky zmizely.

„Co dál?“ zašeptal Shelton ve tmě.

„Rozdělíme se.“ Hi si vzal od Bena baterku a rozsvítil ji. „Hledejte krabičku podobnou tý na Loggerheadu.“

Protože jsme měli jen dvě svítilny, museli jsme se pohybovat ve dvojicích. Já s Hiem jsme se vydali doprava, Ben a Shelton doleva. Za pár minut jsme se sešli vzadu v síni.

„Máte něco?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ odpověděl Ben napjatě. Díky záblesku jsem si všimla tvrdosti v jeho očích.

Hi zatlačil do rozviklaných dveří přímo před námi. „Zkusíme to tady.“

Druhá síň byla asi poloviční, zhruba velikosti tenisového kurtu. Taky prázdná.

Hi bloudil baterkou pár vteřin horizontálně po místnosti. V bledém bílém oválu cosi zablikalo. Cítila jsem, jak se Shelton vedle mě zachvěl.

Hi sjel pomalu paprskem zpátky. I slabé světlo mým očím v záblesku stačilo.

Další mihotání.

„Támhle!“ zvolala jsem vzrušeně. „Na zemi.“

Ben namířil svou baterku stejným směrem jako Hi. Uprostřed místnosti ležela tmavá kovová krabička.

„Ty kráso.“ Hi se rozběhl dopředu a oči mu zlatě zářily.

„Počkej!“ vykřikl Shelton. „Tady je ten zvuk hlasitější. Pravidelný jako ta-ta-ta. Vychází to z krabičky.“

Hie to neodradilo. Popadl kořist a začal osahávat víko. „Dvě ze dvou!“ vřeštěl. „A máš to, blbečku!“

„Hii, počkej přece.“ Můj šestý smysl byl ve stavu nejvyšší pohotovosti.

„Tiká to,“ ječel Shelton. „Ten balíček tiká.“

„Tiká?“ Hiram dál páčil víko. „Jako hodinky?“

Otevřela jsem ústa, abych ho varovala. Pozdě. Hi odklopil víko. „Přestalo to.“ Sheltonovi se třásl hlas.

V krabičce cosi zavrčelo a pak klaplo.

Píp! Píp! Píp!

Hi posvítil na krabičku a podíval se zblízka. Slyšela jsem, jak polkl. „To není dobrý.“

„Co není dobrý?“ Spěchala jsem k němu.

Díky dokonalému zraku jsem i ve slabém světle spatřila fialovou plastovou nádobu zalepenou černou izolační páskou. Nahoře byly připevněné digitální hodinky s maličkým displejem.

Když jsem se na něj podívala, zablikala zpráva: Musíte správně otevřít, jinak jste prohráli!

„Co to znamená?“ Shelton byl tak blízko, že jsem cítila jeho pot. „Žádný instrukce ohledně otevírání jsme neměli!“

„Co to sakra je?“ Ben mluvil tak tiše, že bez záblesku bych ho neslyšela.

„Lidi?“

„Ano?“ Hiův tón se mi nelíbil.

„Ty hodinky jsou nastavený na třicet vteřin. Odpočítávají.“

Začala mě pálit kůže na hlavě. „Co odpočítávají?“

„Jak to mám vědět?“

„Vypni to!“ vřeštěl Shelton.

Píp! Píp! Píp!

„Jak?“ Přejela jsem prsty po hraně krabičky. „Ani nevíme, co to je.“

„Patnáct vteřin.“ Hiovi se na čele perlil pot.

„To nic není,“ vrčel Ben. „Jenom pitomej trik, jak nás vyděsit.“

„Deset.“

Hi to sotva dořekl, když první vzkaz zmizel a nahradila ho jiná dvě slova: Jste mrtví!

„Ach ne!“ Shelton začal couvat. „Ne, ne, ne, ne, ne!“

Píp! Píp! Píp!

„Zdrháme!“ zakřičela jsem. „Hii, zahoď to.“

Hi mrštil keškou do rohu a vyrazil ke dveřím, hned za Sheltonem. Ben a já jsme zaostávali jen o krok za nimi.

Kolik zbývá času? Přestala jsem počítat. Sedm vteřin? Tři?

Vtom kolem mě prosvištěla chlupatá koule a zamířila přímo k tikajícímu balíčku.

Hrůzou jsem ztuhla.

„Coopere!“

Jak se dostal dovnitř?

Posvítila jsem na něj baterkou. Coop držel kešku v zubech a třásl s ní jako s obrovskou krysou.

Krabička vydávala ječivý zvuk, který stále sílil a měnil se ve vysoké hvízdání.

Coop ztuhl, balíček v zubech.

Vyděšeně jsem se vrhla k vlčákovi.

Něčí paže mě chytila kolem pasu a stáhla dolů.

„K zemi!“ zakřičel Ben.

„Coope!“ ječela jsem a snažila se vyprostit. „Coopere, ne!“

Cvak.

PRÁSK.

Třináctá kapitola

O

slepující světlo zazářilo v inkoustové tmě.

Jednou. Dvakrát.

Coop zavyl, pustil kešku a dal se na útěk.

Díky záblesku jsem viděla, jak z nádobky vystřelují barevné střípky. Červené. Modré. Žluté. Zelené. Poletující kousíčky se míhaly v paprsku baterek. V místnosti se ozývalo hučení, troubení a pískání, které mi připadalo šíleně hlasité.

„Co to sakra je?“ vydechl Hi a plival prach. „Co se stalo? Co to je za kravál?“

„Coope!“ Sáhla jsem po baterce a spěchala k vlčákovi. Coop se stáhl do kouta a padl na zem. „Jsi v pořádku, hochu?“

Prudce oddechoval a ze spodní čelisti mu do chlupů vytékala krev. S bušícím srdcem jsem mu prohlédla celé tělo. Žádné rány jsem nenašla, a tak jsem ho jemně vzala za tlamu. Coop se pokusil odtáhnout, ale já držela pevně.

„Nic se neděje,“ chlácholila jsem ho, jednou rukou jsem přidržovala baterku a druhou mu otevírala tlamu. „Jenom se podívám.“

Na jazyku měl velkou červenou ránu. Patro černé od sazí a čelist mu u spodního řezáku krvácela. To bylo asi všechno. Díky bohu, nebyl vážně zraněný.

Vydechla jsem a uvědomila jsem si, že jsem celou tu dobu zadržovala dech.

„Konfety.“ Hi klečel u dveří a mával baterkou. „Prší tu na nás konfety, do hajzlu!“

„A krabička hraje karnevalovou hudbu.“ Shelton měl tvář i tričko pokryté prachem. „Falešná bomba. To je ale odpornej vtípek.“

Uvědomila jsem si, že nikdo z nás už nemá záblesk.

„Zas tak falešná nebyla.“ Hladila jsem vlčáka po hlavě a zlost ve mně narůstala. „Coop má pořezaný jazyk a spálené patro.“

„Pst,“ sykl Ben.

Hudba umlkla. Místností se rozeznělo hluboké zvonění.

„Skvělý.“ Shelton ustupoval ke dveřím. „Druhý kolo.“

Byla jsem vzteky bez sebe. Přeběhla jsem místnost a kopla do krabičky. Odrazila se od stěny a rozpadla se na kousky. Kluci sebou trhli.

Mezi úlomky ležel černý plochý obdélník.

„Zešílela jsi?“ vyjekl Shelton. „Už to jednou vybuchlo!“

„Tahle podělaná krabice mi poranila psa!“ Skoro jsem se třásla zlostí. „Až zjistím, kdo to sestrojil…“

„Když to rozbijeme, nedostaneme se nikam,“ poznamenal Hi. „Tak co kdybysme se trošku uklidnili?“

Přikývla jsem, i když krev se ve mně vařila.

Pane hry, právě jsi získal o nepřítele víc.

„iPad.“ Ben stál nad rozbitou krabičkou, baterku v ruce. „Ten zvoní.“

„Vážně?“ Shelton se posunul k Benovi. „On tu nechal iPad? Sakra, je tohle normální?“

„Ani zdaleka.“ Hi došel ke klukům a oklepával si přitom špínu z kraťasů. „iPad je na kešku moc drahej. První, kdo ho najde, ho ukradne.“ Ben poklepal na displej. Objevilo se žluté pozadí a tři slova složená z fialových pohybujících se písmen. Vítejte ve Hře.

Shelton zasténal.

„Zase ta Hra?“ Četla jsem Benovi přes rameno. „To už přestává všechno!“

Pod zprávou se objevila lišta.

„Mám to odemknout?“ zeptal se Ben.

„Ani náhodou,“ řekl Shelton. „Je mi fuk, co je to za hru, já ji nehraju.“

„Udělej to,“ vyzvala jsem ho. „Toho magora vypátráme.“

„Souhlasím s Tory,“ řekl Hi. „Potřebujeme informace a nic než iPad nemáme.“

„Tak jdem na to.“ Ben přejel prstem po displeji.

Objevil se středověký svitek popsaný fialovým písmem. Dole se vlnil známý podpis.

Stateční hráči,

zklamali jste mě. Tento úkol jste nezvládli. Naštěstí bylo první kolo jen zkušební. Ale teď Hra doopravdy začíná! Od této chvíte se jen zvyšují sázky a není cesty zpět.

Kdesi v Charlestonu jsem schovat bombu. Na rozdíl od té první je skutečná. Abyste ji zneškodnili, musíte sledovat mé nápovědy a plnit úkoly.

Pokud úkol nesplníte, bomba vybuchne. Pokud porušíte pravidla, bomba vybuchne. Pokud odmítnete pokračovat, bomba vybuchne. Pokud se o Hře komukoli zmíníte, bomba vybuchne.

Přijměte mou výzvu a dohrajte Hru. Jinak zemřou nevinní. Jejich životy jsou ve vašich rukou. Hodiny tikají!

S pozdravem

Pán hry

„Až toho podělanýho šaška najdeme,“ supěla jsem, „přelámu mu…“

„Je to vtip, že jo?“ Shelton se tahal za ušní lalůček dvojnásobnou rychlostí. „Nějakej úchylnej žertík.“

„Bomba?“ Ben vrtěl hlavou. „To nedává smysl.“

„Dívejte!“ ukázala jsem na displej.

Svitek zmizel a namísto něj se objevil zrnitý nazelenalý obrázek. Čtyři postavy v hloučku v prázdné místnosti.

„Blbost.“ Shelton se vydal ke dveřím. „Padáme odsud. Ten iPad můžeme hodit klidně do vody.“

„Počkej!“ Srdce mi jednou vynechalo. Jedna z postav na obrazovce se pohnula doprava. „Sheltone, pojď sem zpátky.“

Zavrčel, ale přidal se k nám. Postava na iPadu učinila totéž.

Husí kůže. Všude.

„Přehrává to video.“ Hi se otočil a očima zkoumal strop.

Zatímco se Hi pohyboval, já sledovala displej. Jasně, jakmile se otočil, udělala to i jedna z tajemných zelených postav.

„Naživo,“ zašeptal Ben. „Pán hry nás může klidně pozorovat. Právě teď.“

„Támhle!“ Hi ukázal do zadního rohu. V místě, kde se stěna stýkala se stropem, blikalo červené světýlko. „Do prdele!“

„Musí to mít objektiv s nočním viděním,“ poznamenal Shelton. „Proto je obraz tak jasný.“

Ben mi podal iPad, sebral kámen a hodil. Ozvala se rána, Coop odskočil. Červené světýlko blikalo dál. Ben posbíral plnou dlaň kamení a házel je jeden po druhém. Déšť střel nakonec zasáhl cíl. Sklo křuplo a iPad zčernal.

„Můžeme jít odsud pryč, prosím?“ zopakoval Shelton. „Tohle je už moc ujetý.“

Nečekal na odpověď a zmizel v přední síni. Hi spěchal za ním, následovaný Benem, Cooperem a mnou. Sešli jsme se u okna, jímž jsme vlezli dovnitř.

Otvorem sem pronikaly zbytky světla. Slaný vánek z přístavu byl vítanou změnou proti zatuchlému vzduchu v pevnosti.

„Dámy mají přednost,“ řekl Hi.

Už jsem se chtěla vyšvihnout na parapet, když mi pohled zalétl k iPadu. „Do prdele.“

„Co je?“ Trojhlasně.

Na displeji se zhmotnil další obrázek – velký červený kruh na bílém poli. Uvnitř tančila žlutá písmena.

Jediné slovo. Stiskni.

Sheltona to nezajímalo. „Si ten klaun fakt myslí, že jsme idioti, anebo…?“

Hi vystrčil prst a dotkl se displeje.

„Hii!“ zařvala jsem. Všechno se semlelo strašně rychle.

„Ty blbče!“ ječel Shelton.

„Nemohl jsem si pomoct,“ pokrčil Hi rameny. „Cožpak tohle se dá nezmáčknout?“

Shelton si položil prsty na spánky. „Nevíme…“

BUM.

Ozvala se rána mnohem silnější než ta první. Stěny pevnosti se otřásly. Na hlavy nám padala špína a stará malta. Za námi se na zem zřítil kamenný kvádr.

„Ven!“ zakřičela jsem.

Ben prohodil Coopa oknem. Sápali jsme se za ním a pak se rozběhli k pobřeží, abychom byli od pevnosti co možná nejdál.

Ozvalo se dunění a po něm několik výbuchů. Otočila jsem se a viděla, jak ze všech oken stoupá prach.

„Do prdele práce!“ oddechoval Shelton. „Hi vyhodil tu pevnost do povětří?“

„Ne,“ odpověděl napjatě Ben a díval se na pevnost. „Zdi stojí. Muselo se stát něco jinýho.“

„Dobrý bože.“ Hiovi se třásl hlas, když ukazoval opačným směrem. „Koukejte!“

Sledovala jsem pohledem Hiův prst. Za přístav. Do centra.

Z parku u Battery se linul sloup kouře. Pod ním hořely stromy jako louče nasáklé smolou. S hrůzou jsem to sledovala a pak jsem zaslechla ječení sirén.

„Nemyslíš si…“ Hi větu nedokončil.

Nikdo neodpovídal.

Ale já to věděla. Sklopila jsem oči k iPadu. Čekala jsem.

Za okamžik se na displeji objevil nový vzkaz: Jasné?

Pod otázkou naskočily dva symboly. Bílý kruh se zlatým nápisem a černý čtverec s červenými písmeny.

V bílém kruhu stálo: Ano. Je čas si zahrát Hru.

V černém čtverci pak: Ne. Potřebuji další názornou ukázku.

Vzápětí se přidal obrázek stopek. Začaly odpočítávat od desíti k nule. Žaludek se mi sevřel.

Devět. Osm. Sedm…

„Kluci,“ šeptala jsem. „Myslím, že to není vtip.“

Zvedla jsem iPad.

Šest. Pět. Čtyři…

Hi zbledl. Shelton polkl. Ben sevřel ruce v pěst.

V hlavě mi blikalo varování Pána hry. Přijměte mou výzvu a dohrajte Hru. Jinak zemřou nevinní.

„Nemáme na vybranou,“ řekla jsem tiše.

Kluci přikývli.

Tři. Dva…

Bezmocně jsem ťukla na bílý kruh.

Displej se zabarvil několika odstíny a nakonec zbělel. Ozvalo se troubení. A na obrazovce se ukázal šklebící se klaun.

Následovalo černé písmo již známého rukopisu: Další stopa!

Chtělo se mi zoufalstvím ječet.

Ať už je Pán hry kdokoli, hraje si s námi. Tahá za šňůrky, jako bychom byli jeho loutky.

Klaun se na mě díval. Šklebil se. Vysmíval se mi.

Stali jsme se pěšáky ve hře nějakého šílence.

ČÁST DRUHÁ

Stopy

Čtrnáctá kapitola

O

přela jsem se o jednoho boltonského žulového lva.

Na druhé straně dvora se skupinky studentů rozvalovaly na dřevěných lavičkách podél cesty uprostřed. Bylo slunečné ráno, příjemných osmnáct stupňů. Nikdo se nehnal dovnitř.

Kluci stáli vedle mě, ťukali do displejů svých telefonů a hledali zprávy o včerejším nočním výbuchu u Battery.

Tuhle nudnou práci jsem nechala na nich. Já stála jen o odpovědi. „Nikdo nebyl zraněn.“ Úleva v Hiově hlase byla zřejmá. „Ale svatební altánek vyletěl do povětří jako petarda.“

„Štěstí.“ Shelton si posunul brýle. „Obvykle tam bývá spousta lidí. Je to skoro pamětihodnost.“

„Někoho to mohlo zabít,“ řekla jsem. „A Pánovi hry to je očividně jedno.“

Ben se zamračil. „Ví policie, co se stalo?“

„Byla to regulérní bomba.“ Hi četl na displeji. „Tady v tom článku píšou, že šlo o teroristický čin.“

Terorismus. Skvělý. Zapletli jsme se s podělaným fanatikem.

„Takže co teď?“ Hi se podíval na hodinky. Každou chvilku zazvoní. „Poldové?“ navrhoval Shelton.

Zavrtěla jsem hlavou. „Proti pravidlům, pamatuješ?“

„Záleží na tom?“ odfrkl Shelton. „Hi vyhodil do povětří park u Battery.“

„Nehoda!“ protestoval Hi. „Nevěděl jsem, co se stane. Vidíš tlačítko, tak ho zmáčkneš. To je v podstatě přírodní zákon.“

Všichni jsme se na něj podívali.

Hi mávl nad naší skepsí rukou. „Pán hry by to stejně odpálil.“

V tomto bodě jsem s ním musela souhlasit. „Bomba byla varování: Hrajte Hru, jinak někdo umře.“

„Fajn, takže žádná policie,“ řekl pevně Ben. „A taky o tom nesmíme s nikým mluvit.“

„Možná.“ Už jsem o tom přemýšlela. „A možná taky ne.“

„Pravidla jsou jasný,“ oponoval Ben.

„Nemůžeme jít na policii, ukázat jim stopy a mluvit o hře,“ říkala jsem a odpočítávala přitom na prstech. „Ale nemusíme se nechat tahat za nos.“

Shelton si vzdychl. „A to znamená co?“

„Vyměníme si role.“ Plácla jsem do batohu, ve kterém byl jak iPad Pána hry, tak i zbytky druhé kešky.

Když jsem včera sledovala, jak se zvedá kouř, dospěla jsem k rozhodnutí. Musíme najít způsob, jak se bránit. Takový, jaký nepřítel neočekává. A to znamená důkazy.

Rychlostí blesku jsem totiž vklouzla zpátky do Castle Pinckney. Kluci nebyli dost pohotoví, aby mi v tom zabránili. Bylo to riskantní, ale stálo to za to – sebrala jsem ohořelou krabičku a vyvázla bez jediného škrábnutí. Dokonce jsem se usmívala, když mi na pláži nadávali.

„Podle jeho pravidel nesmíme mluvit…,“ naznačila jsem uvozovky, „… o Hře. To ale neznamená, že nesmíme mluvit o Pánovi hry. Vystopujeme ho – díky jeho vlastním věcem.“

„Jak?“ Z Benovy tváře se nedalo nic vyčíst. „Máme jenom tu skládací krabičku, dvoustránkový dopis a vybuchlou kešku.“

„Nezapomínej na iPad.“ Vytáhla jsem tablet z batohu. „Teď ukazuje jen pokyny ze včerejší noci, ale třeba se nám nakonec podaří objevit víc.“ Včera o půlnoci se na displeji iPadu zničehonic objevil piktogram. Hodinu jsem se ho pokoušela rozluštit, pak jsem to vzdala, vyfotila ho a poslala klukům. Ani nový den nepřinesl čerstvou inspiraci.

„Ten obrázek nedává smysl.“ Hi si pochybovačně prohlížel displej. „Zíral jsem na to dneska ráno. Je to kravina. Tohle nikdy nerozlousknem.“ Hi si nedělal legraci. Ani já neměla nejmenší ponětí, o co jde. Obrázek byl záludně jednoduchý – číslo 18 obklopené kruhem složeným z písmen: CH30HHBRCH3BRH20 v černém poli. Okolo byl větší modrý kruh. A nahoře velké K.

Pod piktogramem blikaly digitální stopky. Šedesát čtyři hodin. Odpočítávaly.

Shelton pokrčil rameny. „Ani nechci pomyslet na to, co se stane, až se tam objeví nula.“

„Já taky ne.“ Hodila jsem iPad zpátky do batohu. „Právě proto musíme najít Pána hry jako první. Můžeme luštit jeho nápovědy a přitom pátrat i po něm.“

„To zní fantasticky,“ usadil mě Hi. „Ale jak to uděláme?“

„Budeme všechno analyzovat. Všechno, co máme. A doufat, že on udělá chybu.“

Ozvalo se první zvonění. Studenti začali plnit budovu.

„Jdeme?“ Vyrazila jsem ke dveřím, kluky za patami.

Dav spolužáků mě tlačil dovnitř. Bez varování jsem se ocitla těsně vedle Madison.

Vylekaně jsem kývla hlavou a usmála se, jako kdyby pozdrav byl tou nejpřirozenější věcí na světě.

Madison vytřeštila oči a uskočila dozadu. Drahé šperky na ní zacinkaly, když narazila do studentů za sebou. Pak sklonila hlavu a s nedůstojnou rychlostí se proplétala masou těl. Jednou se ohlédla, rudá ve tváři a s nervózníma očima, a potom její hnědé lokny zmizely v řece identických uniforem Boltonovy přípravky.

Potlačila jsem vzdech. Možná je to takhle lepší.

„Ještě pořád se z toho výprasku nevzpamatovala,“ ozval se hlas za mým uchem.

Povzdechla jsem si. „Ahoj, Jasone.“

Zatočila jsem doleva do chodby. Jason si pospíšil, aby se mnou držel krok, a strčil přitom do Bena, který ustoupil stranou, aby mi byl po boku.

Zírali na sebe jako zatoulaní psi, kteří se potkali v úzké uličce. Shelton a Hi pokračovali netečně dál. Anebo se prostě rozhodli trapné scéně vyhnout.

„Koukej, kam šlapeš,“ ucedil Ben.

„To dělám,“ opáčil suše Jason. „Chci si popovídat s Tory.“

„Bude štěstím bez sebe,“ ucedil Ben.

Jason na okamžik znejistěl a rychle se na mě podíval.

„Tak dost, oba dva.“ Co to s nimi je? Jako voda a oheň. „Jasone, potřebuju si vzít něco ze skříňky, než začne hodina. Promluvíme si později?“

„Jasně, Tor. Jen jsem si říkal, že bys to možná ráda věděla jako první.“

To mě zastavilo. „A co?“

„Chance se tenhle týden vrací do školy,“ oznámil Jason. „Nejspíš už zítra ráno.“

„Aha.“ Panejo! „Díky.“

„Není zač. Uvidíme se.“

Jason si narovnal kravatu, pak se otočil a natáhl ruku, jako kdyby ji chtěl upravit i Benovi. Ten se zachvěl, zrudl a oči mu ztvrdly.

Jason se ušklíbl a vydal se chodbou. Benův ledový pohled ignoroval. Moje nohy se daly opět do pohybu, ale mysl mi těkala. Chance. Zítra se vrací. Potřebujeme plán.

Ben dusal vedle mě se zakaboněnou tváří. Věděla jsem, že ho to žere. Tohle kolo prohrál. Jeden horší než druhý.

Shelton a Hi na nás čekali před třídou.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se Hi s pohledem upřeným na Bena.

„Jistě,“ řekla jsem. „Ale po škole budeme muset někam zajít.“

Ben prudce otočil hlavu. „To nemyslíš vážně?“

Shelton se zamračil. „Co nemyslí vážně?“

„Claybourneovo panství.“ Protesty jsem ignorovala. „Nejvyšší čas vyrovnat dluhy.“

„Tak to budeme muset nejdřív zaskočit do banky,“ prohlásil sklesle Hi. „A vybrat naši bezpečnostní schránku.“

„Kluci, je to jeho podíl. Bez něho bychom to nedokázali. A navíc, Chance toho v létě viděl až až. Potřebujeme si ho oťuknout. Zjistit, co si pamatuje.“

Nikdo se neobtěžoval protestovat. Už jsme to probírali.

„Kdo ví,“ řekla jsem s nadějí v hlase, „třeba nám pomůže identifikovat Pána hry.“

Tři nevěřícné pohledy.

„Přímo ne, samozřejmě. Ale budeme potřebovat odborný rozbor kešky. Chance má dobré konexe. Mohl by pomoct.“

Tvrdit, že kluci nebyli bez sebe nadšením, je slabé slovo.

„Pomoct to zas celý podělat?“ vyjel Shelton.

„Dostala jsi ránu do hlavy?“ zeptal se mě Hi.

„Blbost, blbost, blbost.“ Ben pomalu vrtěl hlavou.

Podruhé zazvonilo.

Vrhli jsme se do třídy a došli ke svým lavicím. Otevřela jsem si učebnici matematiky a doufala, že za ní ukryju vlastní nejistotu.

Naposledy jsem v domě Claybourneových skoro přišla o život. Dopouštím se znovu velké chyby?

Patnáctá kapitola

P

o posledním zvonění jsme se sešli u brány.

Klukům se sice nechtělo, ale už se nedohadovali. Věděli, že jakmile si postavím hlavu, je to zbytečné. Nechali jsme saka ve skříňkách a vydali se po Broad Street.

Při krátké zastávce v bance se kluci tvářili uraženě.

Na Meeting Street jsme zahnuli vlevo. Sídlo Claybourneových leželo pár bloků před námi v prestižní snobské charlestonské čtvrti známé jako South of Board. Všechno na dálku křičelo privilegii, starými penězi a tradicí. Ostentativní bohatství. Absolutně jsme sem nepasovali.

Hi zahvízdal a ukázal doprava. „Koukej na támhleten palác. Tři patra, možná čtyři.“

„Ty baráky jsou šílený.“ Shelton neustále otáčel hlavu. „Můj táta by si nemoh dovolit ani parkovací místo v suterénu.“

„A je na tom líp.“ Ben se nepřestával mračit. „Čím míň času trávíš s těmahle kreténama s modrou krví, tím líp.“

I v téhle elegantní čtvrti vyčníval Chanceův prastarý dům z řady. Chráněná historická památka. Sídlo Claybourneových je největší soukromá rezidence v Jižní Karolíně. Vystavěli ho podle italských vil z devatenáctého století. Hlavní budova má čtyřicet pokojů, čtyřiadvacet krbů, šedesát koupelen a zabírá osm tisíc čtverečních metrů nejlepší půdy v centru města. Domov pro královskou rodinku.

Zastavili jsme se před třímetrovou stěnou s ostrými hroty, kterou přerušovala zdobená železná brána. Na kovové mříži byl rodinný erb Claybourneů: tři černé lišky na šedém poli a kolem nich černo-červená réva.

„Naše rodina taky potřebuje erb,“ dumal Hi. „Aby se vyjádřilo, co to znamená být Stolowitski.“

„A co? Třeba pizza?“ posmíval se Shelton.

Zvedla jsem ruku. „Všichni připravení?“

Nikdo neodpovídal. Ale aspoň už neremcali.

Vzala jsem mlčení jako souhlas a zaklepala na pevné kovové dveře vedle brány. Po pár vteřinách se odsunula západka a dveře se otevřely.

„Ano?“ Muž byl štíhlý, něco přes čtyřicet, vlasy barvy sůl a pepř a chování bývalého policajta. Žádná jmenovka. A neměl radost, že nás vidí.

„Dobrý den.“ Nejzářivější úsměv. „Přišli jsme za Chancem.“

„Máte domluvenou schůzku?“ Suše.

„Ne, ale jsme spolužáci z Boltonovy akademie.“ Budem to muset nějak sehrát. „Doslechli jsme se, že se Chance vrací do školy, a chtěli jsme ho uvítat, jak se patří.“

Hi si odfrkl a bleskurychle to zamaskoval zakašláním. Já nespouštěla oči z vrátného.

„Pan Claybourne žádné návštěvy nepřijímá,“ oznamoval znuděným hlasem. „Jestli chcete, řekněte mi jména, ale tady na ulici se poflakovat nemůžete.“

„Ale my jsme Chanceovi kamarádi,“ pokračovala jsem rychle. „Určitě bychom nemohli…?“

„Zcela určitě. Domluvte si schůzku.“

Grrr. „Vyřiďte, prosím, Chanceovi, že se tu zastavila Torry Brennanová s Hiem Stolowitským, Benem Bluem a Sheltonem Deversem.“ Zaváhala jsem. Ještě něco dodat? „Povězte mu, že bychom s ním rádi mluvili, až se mu to bude hodit. Něco pro něho máme.“

„Díky.“ Dveře se s hlasitým klapnutím zavřely.

„Měla jsi vytáhnout další Cenu za lidskost,“ uchechtl se Hi. „Posledně to zabralo.“

„Zavři zobák.“ Nesnáším, když mi někdo maří plány. Usilovně jsem přemýšlela, ale na nic jsem nepřišla. Nedalo se nic dělat, míč má teď na své polovině hřiště Chance.

„Padáme.“ Ben vykročil. „Měli bychom luštit nápovědy Pána hry, a ne tady ztrácet čas…“

Vtom se dveře znovu otevřely. Vrátný vystrčil hlavu, a když mě uviděl, hlasitě si vydechl úlevou.

„Moc se omlouvám, slečno Brennanová.“ Rychle za námi vyšel na chodník. „Jmenuji se Saltman. Jsem tu nový a ještě jsem si všechno nezapamatoval. Samozřejmě že můžete jít dál. Dám panu Claybourneovi vědět, že jste tady.“

Saltman nervózně točil čepicí v rukou. „O tomhle malém nedorozumění se nemusíme zmiňovat, že ne, slečno? Byl to omyl, nemyslel jsem to zle.“

Zakryla jsem své překvapení velkorysým mávnutím ruky. „Jistěže.“

O čem to mluví? Šla jsem do předem vypočítaného rizika. „Já jsem na seznamu?“

Saltman přisvědčil jako panáček s kývací hlavou. „Ale jistě, slečno! Instrukce jsou zcela jasné: žádné neohlášené návštěvy, ale slečnu Brennanovou mám uvést kdykoli, ve dne či v noci.“ Podlézavě se usmál. „Pro pana Chance jste zcela jistě velmi důležitá.“

Co to má ksakru znamenat?

Chance vydal instrukce? Ohledně mě? Předpokládal, že přijdu? Občas svět prostě nedává smysl.

„Chance je doma?“ zeptala jsem se ve snaze získat čas.

„V pracovně svého otce.“ Saltman sebou cukl, jako by dostal facku. „Tedy, ve své pracovně, lépe řečeno. Pokud počkáte v salonu, hned pro něho dojdu.“ Pak sjel pohledem na mé společníky. „V instrukcích se mluví jen o vás, slečno Brennanová, nejsem si jist, zda…“

„Chance nás všechny rád uvidí,“ opáčila jsem neoblomně. „Co kdybychom už neztráceli čas klábosením ve dveřích?“

To Saltmanovi stačilo. „Jistě, tudy, prosím.“

Po krátké cestě lemované květinami jsme došli k hlavnímu vchodu. Saltman zatáhl za masivní dubové dveře, za nimiž se rozevřelo útulné předsálí. Přijímací síň byla přímo před námi – patnáct metrů dlouhá hala ve stylu období před občanskou válkou.

Vrátily se mi vzpomínky. Odehnala jsem je.

Chladnou hlavu. S Chancem si není radno zahrávat.

Saltman nás zavedl do menší místnosti napravo, prostorného salonu obloženého dřevem a vyzdobeného vyřezávanými lištami pod stropem, malovanými freskami, dřevěnou krbovou římsou a obrovským křišťálovým lustrem. Uprostřed stál mahagonový konferenční stolek se šesti koženými křesly.

„Posaďte se, prosím.“ Saltman zatlačil na pohyblivý panel a odkryl interkom. „Informace pro pana Claybournea. V salonu čekají čtyři hosté. Tory Brennanová a… další.“

Když se objevil majordomus v livreji, Saltman odešel. Odmítli jsme občerstvení, sedli si, čekali a prohlíželi si okolní luxus.

„Předpokládám, že máme plán,“ zašeptal Shelton. „Přece mu jen tak nehodíme pytel s kořistí?“ Plácl do kapsy, kde měl zlaté dublony.

„Musíme zjistit, co ví. Jestli má nějaké podezření.“

„A jak?“ zeptal se tiše Ben.

„Dělejte to co já.“ Přeloženo: Nemám zdání.

„Hele, koukněte na tohohle chcípáka.“ Hi si prohlížel bustu na krbové římse. „Devadesát procent ksichtu mu zabírá obočí. O co se vsadíte, že to byl otrokář?“

Přikrčil se, aby si lépe prohlédl sochu, a spustil vážným hlasem: „Za starých časů jsme ty chudáky jedli. Venku jsme měli obrovský rožeň a každou neděli jsme si dělali z buranů steaky.“

„To je generál Cleinmons Brutus Claybourne, blbečku,“ ozval se suchý hlas. „Během revoluce velel dvěma rotám a nakonec padl u Yorktownu. Trocha úcty by neškodila.“

Chance stál ve dveřích a jedním ramenem se opíral o rám.

Vypadal úžasně.

Chance je soumrak přetvořený do masa a kostí. Opálená pleť, tmavé oči a černý humor. Husté černé vlasy rámovaly výrazné rysy obličeje a hollywoodsky dokonalou bradu. Vysoký, štíhlý a svalnatý. Jedním slovem nádherný.

Když jsem viděla Chance naposledy, byl unavený a špinavý, s fialovými kruhy pod očima a nervózním tikem. Vyčerpaný, ztrápený, pochybující o vlastní příčetnosti. Brzy nato se vrátil do psychiatrické léčebny.

Po tomhle klukovi už ale nebylo ani památky.

„Takže tu máme celou partu.“ Chance se usmál, jako kdyby se bavil vlastním vtípkem. „Všichni si užili konec léta?“

„Ahoj, Chanci.“ Jakmile došlo na věc, měla jsem jazyk jak ze dřeva. „Doufám, že se ti daří dobře,“ dodala jsem nepřesvědčivě.

„Opravdu?“

Chance vešel do salonu a popadl opěradlo nejbližšího křesla. Jeho ladný krok svědčil o dřívějších sportovních úspěších. Ve tváři mu zůstával jemný úsměšek.

„Ahoj, Chanci.“ Hi je vůči trapným chvilkám odolný. Tohle nebyla výjimka. „Kdy tě pustili ze cvokárny?“

Zalapala jsem po dechu. Málem mi vypadly oči z důlků.

Chance se zasmál, ale očividně ho to nepobavilo. „Hirame, ty nikdy nezklameš. Přestaň rozčilovat strýčka Clemmonse a pojď si k nám sednout.“ Hi se svalil do koženého křesla a Chance přejel pohledem celou skupinku. „Pěkné uniformy.“

„Jsem se doslech, že ji budeš taky brzo nosit,“ opáčil Ben. „Hodně zameškanejch hodin, co?“

Chanceův úsměv na milisekundu zmizel. „I tobě přeji pěkné odpoledne, Bene. Ano, na pár týdnů se vrátím. Z minulého pololetí mi chybí hodně zkoušek. Ale s Boltonem co nevidět skončím. Jednou provždy.“

„Už je ti osmnáct, co?“ Shelton ohnul paži a rozmáchl se. „Takže tohle všechno je teď tvoje.“

„Ano. Před měsícem jsem se dostal ke svému dědictví. A když je táta… pryč, jsem teď pánem na claybournském sídle já.“

Chance mrkl na Hie. „To mě totiž pustili. Legrační, ukázalo se, že mi ta nemocnice patří. Ironické, že?“

Chance nemá sourozence a jeho matka zemřela při porodu. Otec sedí ve vězení. Chance je dnes asi nejbohatší člověk v Charlestonu.

„Takže sis vykoupil cestu ven?“ ušklíbl se Ben.

„Nesmysl. Jsem vyléčený.“ Chance si mě našel pohledem. „Během druhého pobytu mi došlo pár věcí. Udělal jsem si pořádek v hlavě. Vrátil jsem se na pevnou zem. A navíc už bylo načase, abych převzal postavení hlavy claybournského impéria.“

„A co žaloba?“ Nezapomněla jsem. „To tě nechali jen tak jít?“

„Okresní návladní dospěl k závěru, že jsem si vytrpěl dost.“ Chance obešel židli a posadil se. „A já s ním souhlasil.“

„To přece nejde!“ vybuchla jsem. „Zaútočil jsi na nás. Mířil jsi na nás pistolí!“

„Nebyl jsem při smyslech,“ odpověděl Chance a tvářil se jako šokované neviňátko. „Zeptej se mých advokátů, jestli mi nevěříš.“

Jeho namyšlenost mě rozzuřila. „A soud ti tuhle kravinu sežral?“

„Není špatné mít přátele na vysokých místech.“ Chance mi adresoval jedno ze svých značkových mrknutí. „Soucitné uši.“

Spolkla jsem kousavou odpověď. Ačkoli Chance nebyl přímo zapletený do vraždy Katherine Heatonové, udělal víc než dost, aby si zasloužil trest. Ale dohadovat se nemělo smysl. Vykroutil se z toho.

Zdálo se, že si Chance naši návštěvu užívá. Bývalý frajírek byl zpátky a s ním i jeho pověstná ironická ležérnost.

Ale není úplně stejný.

Jeho výsměch je ostřejší, sžíravější, cynický a kousavý. Oči mu jiskří, ale vřelost je ta tam.

Připadal mi tvrdší. Znuděnější. Musíme být opatrní.

„Dej mu ten pytlík a jdeme.“ Ben neklidně poposedl ve zdobeném křesle. „Tohohle falešnýho kamarádšoftu už mám plný zuby.“

„Pytlík?“ Chance poprvé znejistěl. „Jaký pytlík?“

Kývla jsem na Sheltona, který mi podal váček. Rozvázala jsem šňůrku a vyndala zlaté mince.

„Měl bys vědět, že jsme našli poklad Anne Bonnyové. Tohle je tvůj podíl.“

Chance se na okamžik zatvářil ohromeně. „Můj podíl?“

Přikývla jsem. „Bez tvojí pomoci by se nám to nepovedlo. Je to takhle fér.“

„Fér.“ Chance stiskl čelist. „Fér,“ zopakoval a černé oči mu ještě víc ztmavly. „Ty se ke mně vždycky chováš férově, že jo, Tory?“

Mé srdce si přihodilo několik úderů mimo rytmus. „Co tím myslíš? Dávám ti přece ty mince.“ Natáhla jsem ruku s váčkem.

Chance se ani nepohnul, aby si ho vzal. Prohlížel si mě, ale z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

Najednou se prudce postavil. „Nech si ty cetky. Jsem multimilionář. Nepotřebuju žádnou směšnou kořist.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Chanci, tohle je tvoje. Dlužíme ti to.“

Na rty se mu vrátil jízlivý úsměv. „To ano. Ale já bych dal přednost jiné měně.“

Chance došel ke dveřím a otočil se. „Omluvte mě, prosím, musím se připravit na zítřek. Ještě pár týdnů ve škole a pak už bude dětinským hloupostem konec.“

„Ty si ty mince nevezmeš?“ naléhala jsem.

„Ne. Koneckonců, nebyl jsem tam, když jste je našli.“

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Chance souhlasil, že mu něco dlužíme, ale odmítl si vzít podíl z kořisti. Proč?

„Nebudeme se přetahovat o pár drobných. Namísto toho si promluvíme.“ Chance se na mě upřeně díval. „O mnoha věcech. Mám otázky a chci znát odpovědi.“

V břiše mě zašimralo hejno motýlů.

Ví Chance, jak jsem ho zmanipulovala? Že jsem mu lhala, abych ochránila naše tajemství? Co všechno mu v nemocnici „došlo“?

Najednou jsem neměla chuť ptát se Chance na Pána hry, rozbitou kešku ani nic jiného. Měla jsem stísněný pocit, že mi ještě pořádně zkomplikuje život.

„Dobře.“ Vstala jsem. Kluci taky. „Takže se asi uvidíme zítra ve škole.“

„Doprovodím vás ke dveřím.“

Chance nás vedl ke vchodu. Vyšli jsme na slunce a vydali se k bráně. „Počkejte.“

Otočila jsem se.

„Rozmyslel jsem si to.“ Chance kráčel k nám. „Jednu minci bych si vzal, prosím.“

„Jenom jednu?“ Vytáhla jsem dublon a podala mu ho. „Proč?“

„Zlato mi připomíná tebe, Tory.“ Ledový úsměv. „Tahle mince mi rozzáří oči.“

Chance vyhodil dublon do vzduchu, chytil ho a pak zmizel vevnitř, aniž by se ohlédl.

Šestnáctá kapitola

„C

o teď?“ zeptal se Shelton.

Nevěděla jsem, co odpovědět. V hlavě mi pořád zněla poslední Chanceova slova.

„Necháme si ty mince pro sebe,“ zakrákal Hi. „To teď.“

Byli jsme už skoro u městského přístaviště. Ben poslal esemesku otci, který na nás čekal s přívozem na Morris. Jenže já to ještě nechtěla zabalit,

„Já jedu na Loggerhead,“ oznámila jsem.

„Proč?“ zamračil se Shelton. „Něco v LIRI?“

„Potřebujeme prozkoumat druhou kešku,“ řekla jsem. „Jenže nemáme vybavení. Kit mi půjčí laboratoř, když si vymyslím nějakou věrohodnou výmluvu.“

Nebyla jsem si tím sice tak jistá, ale jiný nápad jsem neměla. A navíc, když se budu zabývat spálenou keškou, přestanu myslet na Chance. Shelton mi to překazil.

„Promluvíme si o tom, co říkal Chance?“ zeptal se tiše. „Ta poslední věta o zlatě a zářivých očích… to byla skoro trefa do černýho.“ Naprosto jsem s ním souhlasila. Chanceova slova na rozloučenou mi připadala jako výzva. Výsměch. Anebo ještě hůř – varování, že něco chystá.

Kolik toho ví? Má podezření? Co si pamatuje?

Došli jsme k vodě. Tom Blue čekal u mola, motor Huga už tiše předl. „Pěkně popořadě,“ řekla jsem. „LIRI. Úlomky z kešky.“

„Já ne,“ řekl pevně Ben. „Mám tuny domácích úkolů a nepojedu na Loggerhead pro nic za nic. Je to ztráta času.“

Díky.

„A jak se tam asi bez Sewee dostaneme? Máme plavat?“

„Táta tam jede, hned co doplujeme na Morris. Svezte se s ním a pak večerním přívozem zpátky.“

„Já taky nejedu,“ řekl Shelton. „Máma chce, abych si uklidil pokoj. Budu se do toho muset před večeří pustit.“

Povytáhla jsem obočí a prosebně pohlédla na Hie. „Pěkně prosím. Všichni víme, že v laborce jsi král.“

Hi se podrbal na bradě, jako by usilovně přemýšlel. „Proč mám pocit, že mě tu někdo tahá za fusekli?“ Pak pokrčil rameny. „Jasně. Proč ne? Ale mašinky necháš na povel mně.“

„Dohodnuto.“

Hi a já jsme prošli skleněnými dveřmi budovy číslo jedna.

„Skvělý,“ zamumlala jsem. U stolu seděl šéf ochranky Hudson.

Na čele se mu objevily hluboké vrásky. Vstal a pečlivě si srovnal dokonale nažehlenou bleděmodrou uniformu.

„Co chcete?“

„Jdu za otcem.“ A po chvíli: „Jako obvykle, jen pro vaši informaci.“ Hudson se neusmál. „Ředitel Howard tě očekává?“

Výslech už mě unavoval, a tak jsem to riskla: „Víc než to. Už teď jdeme pozdě.“

Hudson sklouzl pohledem na Hie. „Oba dva?“

„Oba,“ řekl Hi rychle. „Trénuje s náma vybíjenou a zrovna pracujeme na nové obraně.“

Hudson přivřel oči. „Vybíjenou?“

„Jsme mistři okresu.“ Hi se udeřil do hrudi. „Já jsem střelec. Trik je v tom, chytit balon jako první a pak ho s mírnou otočkou odhodit, takže…“

„Mám se zapsat?“ Natáhla jsem ruku po podložce s papírem.

Hi nedokázal odolat, ale tančil na tenkém ledě. To poslední, co jsme potřebovali, bylo, aby Robocop zavolal nahoru do ředitelny.

Hudson si nás tvrdě změřil a patrně dumal, zda jsme převlečení agenti al-Kaidy. „Podepište se. A jděte rovnou k řediteli.“

Za pár minut jsme vešli do ředitelského křídla ve třetím poschodí. Dračice tu nebyla, bezpochyby rychle šlukovala marlborku někde za bukem. Vrhla jsem se rovnou ke Kitovým dveřím a zaklepala.

„Dále.“

Kit seděl za dřevěným vyřezávaným psacím stolem, telefon přitisknutý k uchu. Náš příchod ho překvapil. Mávl na nás, abychom si sedli, než domluví.

„Ale já nechci omezit grant, Pete.“ Kit si protřel oči. „Ústav se v akváriu odjakživa podílel na financování odborníka na delfíny. Nevidím důvod to měnit.“ Pauza. „Ano, chápu, že to stojí peníze. Jen ti říkám, že LIRI je za to prostě utratí.“

Kit přikryl sluchátko. „Vteřinku, děcka. Tenhle blb mele a mele…“ Od dob Karstena se v kanceláři mnoho nezměnilo. V rohu stál věšák na kabáty, nacpaný mezi dvě přeplněné police s knihami. Za stolem byl z velkého okna krásný výhled na Atlantik. Pod oknem trůnila komoda a dvě dřevěné registrační skříňky.

Hlavním Kitovým příspěvkem byla sbírka starých zarámovaných veterinárních obrázků na stěnách. Musím připustit, že vypadaly super.

Na stole nebylo nic kromě notebooku a dvou fotografií. Na jedné jsem byla já s Kitem, jak obědváme na střešní terase. Na druhé byl s Whitney, jak společně lížou zmrzlinu s polevou.

„Ty kráso.“ Hi kývl bradou k druhé fotce. „Táta je občas docela trapák, co?“

Pokrčila jsem rameny. „Důkaz máš přímo před sebou.“

Kit s hlasitým povzdechem zavěsil. „Tihle kravaťáci myslí jen na peníze. Rozpočet. Výnosy versus náklady. Cožpak nechápou, že jsme neziskovka? Že zvířata jsou nejdůležitější?“

Soucitně jsem přikývla. „Dál bojuj za dobrou věc.“

„Budu. A rád. LIRI na to finance má,“ usmál se Kit. „A za to vám ještě jednou děkuji.“

„V pohodě.“ Já a Hiram jednohlasně.

„Tak co pro vás můžu udělat? Proč jste vlastně tady?“

Balamucení tatíka. Zase.

„Projekt do školy,“ řekla jsem. „Máme udělat pár testů do chemie. Napadlo nás, že bys nám mohl na pár hodin půjčit vaši rezervní laboratoř.“ Kit zpozorněl. „Projekt do školy, jo? To už jsem slyšel.“

„Vážně! Máme prozkoumat jeden předmět a hledat kriminalistické stopy. Je to úplně legální. My jsme to jen chtěli trošku vylepšit.“

Hi mlčel a s přiblblým úsměvem přikyvoval. Nemyslím, že by to moc pomohlo.

„Můžete použít laboratoř číslo dvě, jestli je otevřená.“ Kit se naklonil. „Ale jestli máte něco za lubem, tak si pamatujte, že já jsem ve střehu. Dny Kita Nevědomého jsou pryč. Sleduju vás, děcka, jako… jako opravdu dobrý pozorovatel.“ Pohodil hlavou. „Sova, řekněme?“

„Za lubem?“ mávla jsem přezíravě rukou. „Ale no tak, uklidni se.“

„Přirovnání Kitovi moc nejdou,“ řekla jsem, když jsem utírala nerezový pult. „Já bych si vybrala spíš ostříže anebo třeba Hubbleův teleskop. Ale sova taky ujde.“

Připravovali jsme si laboratoř číslo dvě. Byla nejmenší v hlavní budově, schovaná ve druhém poschodí, a protože jsme nechtěli přilákat ničí pozornost, dokonale nám tohle útulné pracoviště vyhovovalo. Naštěstí jsme ho měli jen pro sebe.

„Občas je mimo,“ souhlasil Hi. „Tedy, spíš pokud jde o formu než o obsah.“

„To máš pravdu.“

Během rozhovoru Hi metodicky vyrovnal náš důkazní materiál: iPad, krabičku, dopis z Loggerheadu, spálenou nádobku z pevnosti Castle Pinckney. Nebylo toho moc, ale nic víc jsme neměli. Když skončil, spráskl ruce. „Co dál?“

„Nevím,“ přiznala jsem. „Škoda že s námi nešli Ben a Shelton.“

Hi si odfrkl. „Ben říkal, že je to ztráta času, zapomnělas?“

„Jak bych mohla zapomenout?“ To se Benovi nepodobalo. „Ben obvykle takové věci miluje. A pokud víme, tahle Hra je myšlená smrtelně vážně a nějaký šílenec s vražednými sklony má skutečně v úmyslu zabíjet lidi. Takže nechápu, proč…“

Zvuk otevírajících se dveří mě přerušil v půli věty. Otočila jsem se a uviděla hlavu Anderse Sundberga.

„Ahoj, vy dva.“ Anders pomalu vešel. Na sobě měl doktorský mundúr a přes něj bílý plášť. „Copak se tu děje? Můžu vám s něčím pomoct?“

„Ne, díky.“ Pokusila jsem se neuhladit si vlasy. „Myslím, že si poradíme.“

Anders je tak hezký, až se to skoro nesluší.

Periferním viděním jsem si všimla, jak Hi strká dopis Pána hry do zásuvky.

Musíme dodržovat pravidla.

„Potřebujeme na pár hodin laboratoř,“ řekla jsem. „Kit si myslel, že tahle bude volná.“

„Iglehart už odešel domů, takže laborka je k mání.“ Anders se rozpačitě usmál. „Povím to na rovinu. Kit mě sem poslal na výzvědy.“

Ví něco? Možná můj výstup nebyl tak přesvědčivý, jak jsem si myslela. Ale co kdybychom toho využili?

„Je nám líto, že vás musíme zklamat,“ prohlásil Hi, „ale je to jen domácí úkol.“

Anders se podíval na sbírku na pultě. „Zajímavý projekt.“

„Docela jo.“ A jde se na to. „Máme na těch předmětech najít kriminalistické stopy.“

„Forenzní úkol?“ Anderse to asi zaujalo. „To by mohla být zábava.“

„Se vsaďte.“ Hi se rychle přizpůsobil. „Na jeden z těch předmětů něco narafičili. A my to máme najít a identifikovat.“

„Jdu do toho.“ Sundberg vyndal ze skříňky krabici s latexovými rukavicemi. „První pravidlo forenzního zkoumání je vyhnout se kontaminaci objektu. Nechceme tam přimíchat nic, co by tam už nebylo.“

Cukla jsem sebou. Všechny ty věci jsem nosila jen tak pohozené v batohu.

Ach jo. Už se stalo.

„Takže co přesně hledáme?“ zeptal se Hi, když si natahoval rukavice. „Vlastně cokoli. Kriminalistická stopa je jakýkoli materiál, k jehož přenosu dochází při kontaktu dvou předmětů.“

Anders přešel k pultu. „Přenos často způsobuje teplo při procesu, jemuž říkáme tření. Například otisk prstu.“ Opatrně zvedl iPad. „Dotykový displej je dokonalým médiem, který ho zachytí.“

Podívala jsem se na Hie, který se mrzutě zamračil. Na iPad jsme sahali všichni. Jestli tam nějaké otisky byly, tahle loď šla ke dnu.

„Myslím, že to není ono,“ řekla jsem. „My jsme ho už při tomhle úkolu používali, takže na něm určitě budou naše otisky.“

Sundberg pokrčil rameny a odložil iPad stranou. Pak vzal do ruky krabičku – hlavolam.

„Co to je?“

„Himitsu-bako,“ mrkl Hi. „Je to japonský.“

„Jde to otevřít?“

„Doufejme.“ Uchopila jsem krabičku za bočnice a pokusila se napodobit Sheltonovy pohyby, jenže jsem si nepamatovala pořadí. Po třetím pokusu jsem to vzdala. Ani Hi neměl štěstí.

„Uvnitř jsme našli nějaké papíry,“ řekla jsem, abych zakryla zklamání. „Ale obávám se, že podrobnější průzkum bude muset počkat.“

„Až to otevřete,“ řekl Anders, „hledejte věci, jako jsou vlasy, zbytky kosmetiky, skla nebo tkanin.“ Zamyšleně se podíval do stropu. „A taky zeminu a botanický materiál. Pyl. Možná úlomky barvy. Takové věci. A sbírejte je pomocí lepicí pásky.“

„A co tohle?“

Poklepala jsem na kešku z Castle Pinckney. Přestože byla ohořelá a zmačkaná, držela pohromadě. Do téhle krabičky jsem vkládala největší naděje.

„Fajn, teď se dáme do opravdové práce.“ Sundberg zkoumal sežehlý okraj krabičky. „Použili tu urychlovač hoření. Nejspíš olej nebo nějaké palivo.“

Hi se podíval zblízka. „Jak nám to pomůže?“

„Urychlovače úplně neshoří. Zanechávají zbytky.“ Anders zvedl ruku. „Pro ty, co si potrpí na chemii: ano, je pravda, že urychlovače jsou jen sloučeniny a plyny podporující spalování paliva, třeba nosné plyny kyslíku, nikoli palivo samotné. Tím se vylučuje benzin, aceton, petrolej a tak dál. Ale v soudní vědě se za urychlovač považuje jakékoli chemické palivo, které způsobí, že oheň má vyšší teplotu, rychleji se šíří a obtížněji hasí.“

„Identifikace těch zbytků odhalí urychlovač.“ Bylo mi to jasné. „Takže zjistíme, co způsobilo požár.“

„A když budeme vědět tohle, možná nás to dovede k podezřelému,“ dokončil Hi. „Pokud by do bomby přidali butan, můžeme začít prohledávat kuřáky.“

„Přesně tak.“ Anders začal vytahovat ze zásuvky různé věci. „Nejlepším příkladem jsou zbytky střelného prachu. I když je neviditelný, ulpí na ruce, která stiskla kohoutek. A to je docela užitečné, když se řeší, kdo koho zastřelil.“

„Chápu, kámo,“ řekl Hi. „A další krok?“

Anders se zblízka podíval na kešku. „Dáme se do toho.“ Dlouhým smotkem vaty opatrně přejel po ohořelé kešce. Vata se pokryla mastným povlakem.

„Bingo.“ Anders se tvářil spokojeně. „Ať už je tenhle sajrajt cokoli, posloužilo to jako palivo pro plamen, co spálil krabičku. Pokud jde o kriminalistické stopy, tohle je jackpot.“

„Skvělý.“ Zvedla se mi nálada. Možná to bude fungovat. „Jak bychom mohli tu látku identifikovat?“

„Hmotnostním spektrometrem anebo možná elektronovým mikroskopem. Odborníci, co se zabývají žhářstvím, používají technologii, které se říká plynová chromatografie. Ta dělí směsi plynů na jejich jednotlivé složky. Anebo pokud má člověk trošku představu, co by to mohlo být za urychlovač, může zkusit test chemické reakce.“

„Senzace!“ Zamnula jsem rukama. „Takže s čím začneme?“

Anders povytáhl obočí. „Tory, ty nejsi žádná troškařka. Ty přístroje jsou příšerně drahé. Pro vedlejší projekty je vyčleňujeme jen málokdy.“ Odmlčel se a stiskl rty. „Váš učitel přece nemůže čekat, že provedete plnou mikroskopickou analýzu. Jak byste to udělali? Myslím, že vám bude stačit ten vzorek na vatičce.“

„Ale jasně že bude.“ Hi do mě šťouchl loktem. „Tory je srandistka. Prej hmotnostní spektrometrie.“ Udělal na Anderse obličej s poselstvím „no koukněte se na ni“ a přitom na mě mířil palcem. „Je s ní fakt psina.“

„Jo, to máš pravdu.“ Donutila jsem se ke smíchu. „Vzorek zbytků urychlovače je až až.“

Ale jak ho identifikuju?

Skoro jsem zasténala zoufalstvím. A obavami. Obludné hrozby Pána hry mi nešly z hlavy. Nesmím to Andersovi říct, ale ty testy potřebujeme.

Hi začal balit naše důkazy a celou dobu mluvil. „Myslím, že jsme fakt hodně pokročili. Máme to v kapse. První místo v… soutěži… domácích úkolů nás nemine. Pořídíme si stejný saka a třeba si na rukáv můžeme našít periodickou tabulku…“

Vypnula jsem ho.

Chemická analýza je na dlouhé lokte. Dostala jsem jiný nápad.

Bez ohledu na svou obrbohatou rodinu se Jasonův otec zamlada vzepřel rodinné tradici Taylorových a zvolil si cestu „sloužit a chránit“. Roky pracoval na kriminálce jako detektiv a nakonec ho povýšili na šéfa kriminálky charlestonského policejního oddělení.

Mám to zkusit tudy? Posledně se to moc nepovedlo a uvěřil by vůbec Jason další mojí historce? Když dojde na podivné prosby, bývá moje pravdomluvnost ve velkém podezření. Dokonce i u mého vlastního otce.

„A víte, kdo se na takové analýzy specializuje?“ zeptala jsem se nenuceně.

„Policie,“ odpověděl Sundberg. „My máme lepší vybavení, oni odbornou kvalifikaci.“ Po tváři mu přelétl zvláštní výraz. „Proč se ptáš?“

„Kvůli úkolu. Máme… seznam forenzních otázek, které musíme zodpovědět. Myslím, že tam je i pohovor s odborníkem.“

„Tak to nebude problém.“ Anders si zamyšleně ťukal prstem na bradu. „V kriminalistické laboratoři na policii ve městě je Eric Marchant. Hudson se s ním dobře zná, tak s ním promluvte, pokud na to máte žaludek. Z toho, co jsem zaslechl, je Marchant jedním z nejlepších soudních znalců ve městě. Balistické eso.“

Hm. Dobrý začátek.

„Mockrát děkujeme za pomoc.“ Hi poplácal Anderse po rameni, kterého to očividně překvapilo. „Určitě se o vás zmíníme, až náš referát získá nobelovku za vynikající výzkum. Dokonce připojíme poznámku pod čarou.“

„Velkorysé.“ Suše. „Můžu Kitovi říct, že jste tady skončili?“

„Jo.“ Hi se otočil na mě. „Půjdeme, Tor?“

Přikývla jsem. „Díky, Andersi.“

„Bylo mi potěšením.“ Líně zamával a odešel.

„Aspoň něco jsme zjistili, ne?“ Hi vytáhl dopis Pána hry ze zásuvky a strčil ho do batohu. „Nebylo to zbytečný.“

„Vůbec ne. Jdeme domů a řekneme to ostatním.“

Vyrazili jsme ke dveřím a já cítila, jak se mi vrací elán. Zatím žádné odpovědi, ale víme, kde začít. Pokrok.

Poprvé od chvíle, kdy se Coop zranil, jsem cítila, že znovu získávám kontrolu. Ponižující pocit, že se mnou někdo manipuluje, zeslábl. Nezmizel docela – ještě pořád musíme tancovat podle toho, jak Pán hry píská –, ale jeho sevření už není tak silné.

Dávej si bacha, Pane.

Skoro jsem usmála, když jsme čekali na výtah.

Vybral sis špatnou oběť.

Sedmnáctá kapitola

Š

éf ochranky Hudson rozsvítil.

Nad hlavami zaplály zářivky a vykoupaly laboratoř číslo dvě v surrealistickém jasu. Světlo se odráželo od jeho naleštěné jmenovky i hodinek.

Hudson došel doprostřed místnosti. Pomalu se otočil kolem dokola. Zastavil se. Podrbal se na čerstvě oholené bradě.

Tohle nemá cenu.

Ale instrukce byly jasné. Sledovat Brennanovic holku. Její pohyb po ostrově. Zjistit, jestli strká nos, kam nemá.

A tak tu teď stál a prohlížel prázdnou laboratoř. Chytal se stébla.

Ta holka za sebou nenechává žádnou kouřovou stopu, po které by se mohl vydat.

Hudson rychle prošel laboratoř v naději, že zjistí, co tu Brennanovic holka s tím tlustým klukem dělali. Neměl štěstí. Všechno po sobě uklidili.

Pár věcí ale stejně věděl. Brennanová pracovala s doktorem Sundbergem. Jeho identifikační lokátor se nevzdálil z laboratoře číslo dvě celou dobu, co tam byla.

Jakou to má souvislost?

Hudson přecházel po místnosti a nepřítomně přejel prstem po kovovém pultu u stěny. Ještě jednou prohlédl skříňky, zásuvky a nádoby, prozkoumal zařízení a přístroje. Hledal cokoli otevřeného, přemístěného, použitého nebo posunutého.

Nic. Jako by tu vůbec nebyli.

Možná to byla neškodná návštěva.

Ta holka je tady skoro pořád. Ona a ti kluci. Pletou se pod nohama, chodí si po ostrově jako ty zpropadený opice. Povídá se, že se kamarádí se smečkou divokých psů! Hudson nedokázal pochopit, proč ředitel Howard dovolí, aby tu ta zvířata volně pobíhala.

A jeho dcera taky, když už jsme u toho.

Hudson si vzdychl. Ohlásí to, co ví. A upřímně řečeno, neví nic. I mizerná zpráva je ale lepší než žádná. Tohle nesmí zpackat.

Poslední pohled a pak Hudson zhasl světla a vyšel ze dveří.

Osmnáctá kapitola

N

a jídelníčku byly housky plněné mletým masem a zeleninová směs.

I ty nejlepší školy mívají příšerné obědy a Bolton není výjimkou. Proto si nosím jídlo z domova. Dneska sendvič se smetanovým sýrem a okurkou, chipsy a colu bez cukru. Nikdy jsem netvrdila, že jsem blázen do zdravé stravy.

„Povídám ti, že ho nepotřebujeme,“ nedal se Ben. „A stejně nám nepomůže.“

Seděli jsme v našem oblíbeném koutě. Jídelnou se kolem nás neslo rachocení podnosů, cinkání příborů a studentské drby. Skoro jsem si toho nevšímala. Soustředila jsem se na tři páry skeptických očí naproti sobě.

„Jasonův táta je detektiv.“ Opakovala jsem to už potřetí. „Pokoušíme se zkontaktovat policejního odborníka. Tak proč bychom téhle známosti nevyužili?“

„Pravidla Pána hry.“ Ben se naklonil dopředu a ztišil hlas. „Nesmíme s nikým mluvit. Někdo by si to mohl odskákat.“

Hi a Shelton seděli vedle Bena. Rozesadili jsme se tak, aby vedle mě zůstalo volné místo pro Jasona, ale právě teď jsem si připadala jako před popravčí četou.

„Ben má možná pravdu.“ Hi setřásal z ramen sako, které měl jako vždy naruby. „Pravidla se o tom výslovně nezmiňujou. ale pochybuju, že by to Pán hry rád viděl.“

„Potřebujeme jenom, aby nás seznámil.“ Docházela mi trpělivost. „Jason promluví s Marchantem a my mu pak dáme smotek se vzorkem. Jednoduchý.“

„A proč si myslíš, že nám Marchant pomůže?“ zeptal se Shelton. „Neznáme ho. Podle mě tyhle laboratoře nemůžou dělat testy pro lidi zvenčí.“

„Proto potřebujeme Jasona,“ řekla jsem zoufale. „On nás tam dostane.“

Hi se podíval za mě. „Už jde.“ Pauza. „Všimli jste si někdy, jak Jason nosí kravatu? Vypadá jako pojišťovací agent. A už se naučil windsorskej uzel.“

Shelton se uchechtl, a aby to skryl, nacpal si do pusy sousto zeleniny.

Jason se svezl na židli vedle mě. „Něco legračního?“

Shelton ze sebe vydal pár předstíraných škytanců. „Škytavka.“

„Aha.“ Jason se zdál být v dobré náladě. „Omlouvám se, že jdu pozdě. Ke skříňce jsem se dostal až po třetí hodině a teprve teď jsem našel tvůj vzkaz. Co se děje?“

Sladce jsem se usmála. Tedy doufala jsem, že sladce. „Chceme tě poprosit o laskavost.“

„Ona tě chce poprosit o laskavost,“ skočil mi do řeči Ben.

Sakra, Bene! Tohle bylo to poslední, co jsem potřebovala.

Jasonovi budiž ke cti, že Benovo upřesnění ignoroval. „Žiju, abych sloužil. Povídej.“

„Potřebuju sehnat někoho z kriminalistické laboratoře charlestonské policie.“ Chovala jsem se, jako by moje prosba byla ta nejběžnější věc na světě. „Je to odborník na balistiku a jmenuje se Eric Marchant.“

„A doufáš, že já to zařídím.“ Jason se vesele usmál. „Co jsi provedla tentokrát? Někoho jsi zastřelila?“

Ben si nahlas vzdychl. „Tak pomůžeš Tory, nebo ne?“

Jasonova nálada se o něco pohoršila. „Ty přece nic nepotřebuješ, tak co tady ještě děláš?“

„Studuju kretény na svobodě,“ odvětil suše Ben. „Připadalo mi to jako dobrá příležitost prohlídnout si jednoho zblízka.“

Jason se k němu naklonil. „Tak zblízka? Co kdybychom šli ven, aby ses mohl pořádně podívat?“

Hi a Shelton položili Benovi ruce na ramena.

„Tak dost!“ vyštěkla jsem. „Bene, přestaň se chovat jako vůl. Omluv se.“ Ben se na mě podíval. Pak se opřel a zkřížil paže. „Promiň.“ Méně upřímně to už znít nemohlo.

Jason oplatil Benovi pohled. „V pohodě, kámo. Nedorozumění. To se stává.“

Ben zrudl, ale držel jazyk za zuby.

„Připravuju pro tátu dárek k narozeninám,“ řekla jsem rychle. „A jeden vědec z LIRI mi poradil, abych si promluvila s Marchantem.“

„O co jde?“

„To ti nemůžu říct.“ Stydlivě. „Zkazila bych překvapení.“

Jason protáhl obličej. „Ale vždyť to není dárek pro mě.“

Kluci měli pravdu. Tohle je příšerná historka.

Jenomže ať jsem se snažila sebevíc, nenapadal mě jediný věrohodný důvod, proč potřebuju soudního znalce z kriminálky. Tedy žádný, který by nevyvolal další otázky. Otázky, na něž jsem nedokázala odpovědět.

A tak jsem se do toho vrhla po hlavě a doufala, že to nezní tak ujetě, jak mi to připadalo.

„Můj táta miluje starý věci. Minulý týden jsem na tržišti objevila starožitnou pokladnu a vím, že by se mu líbila.“

Vyhnula jsem se očnímu kontaktu. Starožitnou pokladnu?

„Je to pecka,“ dodal Hi. „Všude samej knoflík. A za skvělou cenu.“

„Problém je,“ pokračovala jsem, „že se musí promazat a je na to potřeba speciální olej. Já nevím jaký, ale řekli mi, že Marchant dokáže takové věci identifikovat, když dostane vzorek.“

Jason na mě nevěřícně zíral. „Ty potřebuješ policejního experta, aby ti zjistil olej pro starožitnou pokladnu?“

„Hm.“ Musela jsem se držet, abych se nezačala vrtět. Je to k smíchu. „Ty máš teda divný věci.“

„Pomůžeš mi?“ Megawattový úsměv.

Jason pokrčil rameny. „Jasně, proč ne? Můžu se na Marchanta zeptat.“

„Mockrát děkuju!“ Vytáhla jsem z tašky smotek vaty a podala ho Jasonovi. „Tohle je ten vzorek.“

Jason ho chytil jako taktovku. „Pod jednou podmínkou.“

„Předem splněno.“

„Tu nádhernou pokladnu mi ukážeš.“

Do háje.

Sheltonovi vyjelo obočí až k vlasům. Hi sebou škubl. Ben se zadíval na stůl.

Jason jako by si ničeho nevšímal. „Musíš mi tu věcičku ukázat. Osobně.“

„Osobně,“ papouškoval Ben monotónním hlasem. Pak vstal a zamířil ke dveřím. „Na to se fakt nemůžu dívat. Mizím.“

Jason prudce vstal a rychle oddechoval. Ben se zastavil.

Jídelna zmlkla. Všichni pozorovali kluky.

„Já nemám násilnickou povahu. Blue.“ Jason usekával slova. „Ale od tebe jsem si toho už vyslechl víc než dost. Nakopu ti prdel. Tady a teď.“ Ben zaťal čelist. „Myslíš, ty zbohatlickej frajere?“

„Slyšel jsi mě?“ Jasonovi tepala žíla na krku.

Benovi se zrychlil dech. V duhovkách se mu zaleskly zlatavé jiskřičky.

Proboha! On bude mít záblesk!

„Dostaňte ho odsud!“ sykla jsem na Sheltona a Hie. „Rychle!“

Hi zpozoroval nebezpečí, vyskočil na nohy, opřel se oběma rukama Benovi o hruď a strkal ho ke dveřím. Přitom šeptal: „Používej mozek, používej mozek, používej mozek!“

Ben se pokoušel odolávat, ale Shelton Hiovi pomohl. „Vzpamatuj se! Je tu kopa lidí. Nesmíš se přestat ovládat!“

Pomalu se jim podařilo Bena vytlačit ven, ale celou tu dobu nespouštěl z Jasona oči. U dveří se jim vysmekl a rychle se vzdaloval po chodbě.

Poprvé od chvíle, kdy Jason vstal, jsem se nadechla.

Krize zažehnána, ale jen tak tak.

Místnost zaplnil vzrušený hovor. Všichni spolužáci pozorovali náš stůl a doufali, že drama bude pokračovat. Jason se rychle posadil.

„To bylo…,“ hledala jsem slova. „Jasone, já se ti omlouvám. Nevím, proč…“

„Asi fakt nevíš, že jo?“ odsekl Jason. „Všem ostatním je to jasný.“

„Co je jasný?“

„Ale nic. Spojím se s Marchantem. Možná pár dní potrvá, než ti zavolá. Stačí?“

„Ano.“ Bude muset. „A ještě jednou díky.“

Jeho poznámka mi nešla z hlavy. „Když jsi říkal, že všem ostatním…“

„Už musím jít.“ Rychle vstal. „Brzy se uvidíme.“

Jason prošel dveřmi, kývl na Sheltona a Hie, kteří se spěšně vraceli ke stolu. Všichni tři jsme se sesedli, oběd dávno zapomenutý.

„Co to proboha mělo znamenat?“ Hi se tvářil stejně vyděšeně, jako jsem se já cítila.

„Já viděl tvůj výraz, Tor.“ Shelton těkal očima a kontroloval, jestli někdo neposlouchá. „Benovi to skoro ujelo, co? Skoro… se změnil?“ Přikývla jsem, protože jsem si nevěřila natolik, abych promluvila. „To není dobrý.“ Hi si přejel rukou po obličeji. „To vůbec není dobrý.“

„Ty dva musíme držet nějaký čas od sebe.“ Shelton přede mnou uhnul pohledem. „Aby vychladli.“

Jako omámená jsem si třela čelo. „Takhle zlé to ještě nikdy nebylo.“ Ten pohled v Benových očích, když ho Jason vyzval – ano, bylo to nebezpečné. Na samé hraně iracionality. Aby se Ben tak vztekal, že si skoro spustil záblesk na veřejnosti… Jak mohl připustit takovou ztrátu sebeovládání? Stane se to znovu?

„Ben má výbušnou povahu,“ řekla jsem, „ale poslední dobou je jak utržený ze řetězu. Nevíte náhodou proč?“

„Hm.“ Hi se na mě nedíval. „Víš… hele… no, ať je to cokoli, on se z toho dostane. Přejde ho to. Prostě mu jen musíme dát prostor.“

„Prostor.“ Shelton pečlivě zkoumal nehet na svém palci. „To bude asi nejlepší.“

Přivřela jsem oči. Vědí tihle dva víc, než říkají?

Už jsem se chtěla začít vyptávat dál, když Hi promluvil: „Jason říkal, že Marchant se nám ozve nejspíš až za pár dní. Kolik času nám zbývá?“

Hra. Skoro jsem zapomněla.

Zalovila jsem v batohu. iPad jsem držela schovaný pod stolem a podívala se na stopky.

„Třicet šest hodin. Do zítřejší půlnoci.“

„Takže nemůžeme čekat,“ prohlásil Shelton. „Musíme vyluštit hádanku.“

„Máš pravdu.“ Zoufale jsem praštila do stolu. „Už mě unavuje nechat sebou manipulovat jako nějaký jojo.“

„Taky to nesnáším,“ přidal se Hi. „Ale zatím musíme hrát podle scénáře. Nemáme na vybranou.“

„Potřebujeme nápad.“ Shelton si ťukal do prstu. „Nějakej plán útoku.“

Souhlasila jsem s ním.

Jenomže jsem žádný neměla.

A docházel nám čas.

Tik, tik, tik.

Devatenáctá kapitola

„T

ory! Pojď dolů na večeři!“

Blé.

Strčila jsem iPad do šuplíku. Obrázek jsem si naskenovala a načetla, ale žádný pokrok se nekonal. Shelton pátral na internetu po nějaké shodě.

„Tory!“ Kitův hlas se zvýšil na úroveň dvě.

„Už jdu.“

Stočila jsem si vlasy, připevnila si uzel hůlkami a pospíchala dolů. Samozřejmě tam byla Whitney. Neinformovali mě, že s námi bude večeřet. Jak jinak?

Coop ke mně doťapkal a olízl mi ruku.

„Hodný kluk.“ Ukázala jsem do kouta. „Místo.“

Coop zívl a vrátil se na pelíšek v obýváku. Whitney ho pozorovala, jako by na ni mohl kdykoli zaútočit. Ach, můj bože.

Poslední dobou jsem zapracovala na Coopově loudění. Kit si dupnul – žádní čtyrnožci u stolu, když se jí. Bez výjimek.

Mně by nevadilo, kdyby Coop trošku Whitney pocuchal peří, protože je to sobecká ufňukaná ženská, co nenávidí psy. Jenže to by to zas odnesl Kit. Radši nebudu dělat vlny.

Barbína holt vyhrála další kolo.

Kit se dnes vrátil brzy, což nás obě překvapilo. K hrudi si tiskl tašku s nákupem a oznámil, že bude grilovat. Whitney skoro pištěla radostí.

Menu bylo dané. Kit umí akorát mizerný cheesburger.

Pozorovala jsem ho, jak spěchá dolů k obecnímu grilu a vleče pytel s dřevěným uhlím. Pan Devers se k němu přidal se třemi steaky a vzápětí dorazil Hiův otec s marinovanými kuřecími prsíčky.

Bylo příjemných čtyřiadvacet stupňů, jeden z těch dokonalých říjnových večerů v nížině. Chlapi spolu vypili pár piv a čekali, až bude maso hotové.

Měla jsem radost, že Kit ještě pořád dokáže relaxovat se sousedy. Byl teď jejich šéf, ale na ostrově Morris to nic nezměnilo. Smáli se, vykládali si historky; tři tátové pořádající narychlo svolané grilování, kteří se spolu cítí dobře a nenuceně.

To díky Kitovi. Nevyvyšuje se nad ně a oni to cítí.

„Podává se večeře.“ Kit rozložil na stůl v jídelně tři talíře.

Whitney začala vzdychat. Och. Ach. Kráva. Já se pustila rovnou do jídla.

Kit maso ugriloval středně propečené. Růžovější, než dělávala maminka, ale já už si zvykala. Po bradě mi stékala šťáva, jak jsem si do pusy cpala velká sousta.

„Tory, zlatíčko, už ses rozhodla?“ Whitney usrkávala šedé rulandské z křišťálové sklenice, kterou patrně přinesla z domova. „Kdo budou ti šťastní?“

„Cože?“

„Tvůj doprovod, Tory.“ Whitney obrátila oči v sloup. „Ptám se tě na to už potřetí. Ples je příští pátek.“

Sakra. Tohle jsem úplně vypustila.

V uplynulých dnech jsem byla dvakrát na Loggerheadu, náhodou jsem odpálila bombu v parku u Battery, zašla do sídla Claybourneových a byla svědkem toho, jak Ben vybuchl jako indonéská sopka.

A Whitney po mně chce aktualizované plesové plány. Do prdele práce. „Pracuju na tom.“ Žvýkala jsem mleté hovězí. „Ve hře je spousta pro a proti. Nechci se rozhodnout špatně, víš?“

„Nemluv s plnou pusou, kotě.“ Kit nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Whitney ta jména potřebuje znát co nejdřív. To přece víš.“

„A co ten milý Taylorovic chlapec z Mount Pleasant?“ Whitney si třešňově rudým nehtem poklepala na ret. „James? Ne, Jason! Ten lakrosový hráč s blond vlasy.“ Spiklenecky na mě mrkla. „Je to krasavec.“

Skvělý.

Probírat s Whitney moje kamarády bylo fakt děsivý.

Ale on je krasavec. O tom žádná.

„Já nevím, možná.“

„Mám promluvit s jeho matkou?“ Whitney se naklonila blíž. „Jestli ti je nepříjemné zvát chlapce na ples, můžeme to zařídit tak, aby on pozval tebe.“

Měla jsem chuť jí dát pěstí.

Už mě pozval, ty náno. Všechno není tak jednoduchý jako ty.

„Zvládnu to.“ Rozkousala jsem poslední nakládanou okurku. „Omluvíte mě? Zítra píšeme písemku z chemie.“

Kit přikývl. „Whitney potřebuje znát odpověď zítra večer. Takže už žádné odkládání. Jasný?“

„Jasný.“

Plácla jsem se do stehna, abych přivolala Coopa, a vydala se po schodech nahoru. Padla jsem na postel. Odrazila panickou ataku. Tomuhle rozhodnutí se vyhýbám od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že ho musím udělat.

Koho mám pozvat? Kterému galantnímu mladému muži mám svěřit tu čest, že mě třikrát provede tanečním sálem?

Aby se mi nakonec nepoprali. Nechci přece způsobit veřejné nepokoje.

Rozhodla jsem se pro seznam. Mám ráda seznamy. Pomáhají mi utřídit si myšlenky. Naplánovat strategii. Odlišit možné od nemožného.

Popadla jsem papír a pero a napsala: Chance Claybourne. A vzápětí to škrtla.

Vzpamatuj se. Podvědomí je idiot.

Za prvé, Chance mě nemá rád kvůli tomu, co jsem udělala. Za druhé, o virátech toho ví až moc a má další velké podezření. A za třetí, já se chci reflektorům vyhnout, ne předvádět taneček na hlavní scéně. Chance je ten nejhorší možný kandidát, kterého bych mohla pozvat.

Ale bylo by to hustý, co?

Pohnula jsem se dál a zapsala své tradiční trio. Hi. Shelton. A Ben.

Třetí jméno jsem zakroužkovala a pak za něj připojila otazník.

Ben je poslední dobou jak vodič pod proudem. Ráda se s ním courám venku, ale poslední věc, co potřebuju, je skandál na debutantském plese. Bena teď nastartuje sebemenší pitomost. Dokáže se vůbec ovládat?

Pod Benovo jméno jsem připsala: Jason. Vím, že to není fér, ale Whitneyiny přímluvy znamenaly bod proti němu. Probírala jsem si v hlavě další možnosti a na žádné jsem nepřišla. Musela jsem se ušklíbnout nad vlastní hloupostí.

A jaké další možnosti? Tohle byl přece vždycky kompletní seznam.

Věděla jsem, jak to provést nejsnadněji – vzít na ples ostatní viráty a celý večer se schovávat v koutku. Whitney a Kit tam budou, ale nemůžou mě přinutit, abych se promenovala po sále. Zabiju tam pár hodin s kamarády a pak se rychle projdu po molu. Tam a zpátky. A je to.

Tak proč je to tak těžké?

Protože Jason je dokonalá volba.

Jason už na plese debutantek byl. Zná to. Moje suita si to bude muset nastudovat na YouTube. Jason je v tanečních populární. Mé přátele tam skoro nikdo nezná. Když pozvu Jasona, zbavím se Whitney. Když pozvu jen kluky z Morrisu, patrně jí způsobím depresi.

Jason by dodal účasti Tory Brennanové na plese debutantek trochu lesku. A navíc už mě sám pozval.

A mohlo by z toho být opravdické rande.

Prudce jsem se posadila. Jak mě tohle napadlo?

Vrátila jsem se očima k Benovu zakroužkovanému jménu.

O jedné věci jsem si nedělala iluze. Když si místo něho vyberu Jasona, Bena to zraní. Nedá to najevo, ale Bena Bluea jsem znala dobře. Tímhle jsem si byla jistá.

A jsem zase na začátku.

Otráveně jsem zapnula počítač. Potřebuju pomoc, google. Po chvíli hledání jsem se rozhodla.

Na seznamu byla čtyři jména.

Podle internetu jsou čtyři přijatelné číslo.

„Jason a Ben jako pobočníci.“ Připsala jsem k jejich jménům P. Jsou starší, takže se jim dostane i vyšších poct. „Mumbo a Jumbo jako doprovázející uvaděči.“

Chtěla jsem tam Hie a Sheltona mít. V množství je síla, a tak jsem vedle jejich jmen doplnila U.

Ještě jednou jsem se zamyslela. Je to dobrá volba. Whitney bude ráda, že jsem si vybrala „chlapce z dobré jižanské rodiny“, a nebude nic namítat proti virátům ve vedlejších rolích. Takže nakonec budou všichni spokojení, že?

Tak proč jsem pořád napjatá jak struna na bendžu?

Kéž by tu byla maminka.

Slzy se vyvalily dřív, než jsem si je uvědomila. Po nich následovaly vzlyky. Smutku jsem se ale poddávat nechtěla.

Občas se mi to stává. Bolest se objeví zničehonic.

„Tak dost.“ Hřbetem ruky jsem si otřela tváře.

Mamince by se okázalost debutantského plesu nelíbila, ale určitě by se mnou moc ráda vybírala doprovod. Pořádně bychom se přitom nasmály. Spolu.

Prozkoumala jsem ve svém srdci prostor, kde bydlívala láska. A našla jen prázdné místo. A skoro se znova rozbrečela.

Stýská se mi, mami. Každý den.

Coop mě zalehl. Tlapami se mi opřel o kolena a katapultoval se mi na klín. Málem jsem spadla ze židle.

„Klídek!“ Sesula jsem se na zem a sevřela ho v objetí. „Vždyť nás oba zabiješ.“

Coop si položil hlavu na mou hruď. Zavřela jsem oči a hladila ho po tlamě.

„Díky, psisko. Tohle jsem potřebovala.“

Dvacátá kapitola

D

ruhý den ráno jsem čekala u skříňky.

Nejela jsem s kluky přívozem. Prohlídka u zubaře. V šest ráno. Vezl mě Kit.

Po čtyřiceti mučivých minutách škrabání, dloubání, čištění a leštění mě konečně propustili. Jazykem jsem pořád jezdila po zubech a ujišťovala se, že jsou všechny tam. kde mají být.

Měla jsem plán. Nejdřív pozvu Jasona, abych věděla, jestli se mnou chce ještě vůbec jít. Pokud bude souhlasit, pojedu dál podle seznamu. Ben. A pak Shelton s Hiem.

Když Jason odmítne, asi se propadnu studem. Pak poprosím Bena, aby mi šel za pobočníka. Třeba z toho bude mít lepší pocit. Ale o Jasonovi s ním nechci mluvit, nebude-li to nezbytně nutné.

Štěstí stálo při mně. Jason se objevil na chodbě dřív než ostatní. Rozpačitě jsem na něj zamávala. „Máš vteřinku?“

„Joplé.“ Jason se otočil a loudal se ke mně.

„Joplé?“

„Jen jsem to zkoušel.“ Opřel se o skříňku vedle mojí. Měl na sobě standardní boltonskou uniformu a k ní jednu z nedávno schválených náhradních kravat: temně modrou s potiskem droboučkých bílých gryfonů. „Chtěl jsem vědět, jaký je to pocit.“

„Myslím, že jednou to stačilo.“

„Souhlas.“

Otevřela jsem pusu, řeč připravenou.

Jason promluvil dřív, než jsem dostala šanci. „Chci se ti omluvit, jak jsem se choval v jídelně.“ Zatvářil se vážně. „Nevím, co proti mně Ben má, ale tohle už zašlo daleko. Musíme to zarazit. Takhle se hádat nemá smysl.“

„Ty se nemáš za co omlouvat. Ben se choval jako blbec.“

„Jo, ale já se nechal vyprovokovat.“

„Nahodil ti udičku.“ Vzdychla jsem si. „Promluvím s ním. Ben je fajn kluk, určitě to nějak vyřešíme.“

„Vyřešíme…“ Jason zakroutil hlavou. „Jasně.“

Zase ten pohled. Co je?

Jason změnil téma. „Nechal jsem tomu chlapíkovi z kriminálky vzkaz a číslo tvého mobilu. Je to tak v pohodě?“

„Jo, to je bezva. Mockrát děkuju.“

„Jak jsem říkal, možná to bude pár dní trvat.“ Jason se podíval na hodinky. „Bude zvonit. Co jsi potřebovala?“

Pal! Jason přeskakoval z tématu na téma, takže jsem přišla o úvod. Narovnala jsem si batoh. Zakamuflovala hluboký nádech. Bohužel můj mozek si právě tenhle moment vybral pro náhlý zkrat. „Debutantský ples,“ vyhrkla jsem.

Dobrá práce, génie!

„Já vím, už se to blíží, co? Bude to pecka.“ Jason byl najednou až moc žoviální. „Koho bereš? Znám ho?“

Ne, pane! Slovíčko „pozvání“ ze mé nevymáčknete.

„Doufala jsem, že tvoje nabídka pořád platí.“

Jason zamrkal. Otevřel ústa. Po chvíli řekl: „Jo. Ano, jistě.“

Jeho reakce mě vylekala. Chce se mnou vůbec jít?

Polovina krve z těla se mi nahrnula do obličeje. Slova mi sama lítala z pusy. „Nemusíš. Tedy, jestli se ti nechce anebo máš v plánu jít s někým jiným, tak…“

„Ne, ne! Já jen… překvapila jsi mě. Když jsem tě zval, nepřipadalo mi, že bys z toho byla vedle.“ Zakřenil se jako šimpanz. „Půjdu moc rád.“

Panejo!

„Skvělý. Budeš samozřejmě pobočník. Druhý bude Ben, Shelton s Hiem si zazpívají druhý hlas. Jako uvaděči, samozřejmě,“ dodala jsem.

„Ben… aha.“ Jasonův úsměv v koutcích poklesl. „To bude zajímavý.“

„Jsou to mí nejlepší kamarádi, Jasone. Nemůžu je z toho vynechat.“

Tupě přikývl. „Ne, to bys neměla. Nějak to vyřešíme. Slibuju.“

„Díky.“

Jasonův dospělý pohled mi dodal jistotu. Bude to v pohodě. Že jo? Zvonek ohlásil pět minut do začátku hodiny. S Jasonem jsme se rozloučili a rozešli ke svým třídám. Vklouzla jsem do lavice a Shelton s Hiem vzápětí dosedli na židle za mnou.

Matika se táhla. Vysoký nosový hlas pana Terenzoniho monotónně bzučel cosi o rovnici načmárané na tabuli. I když jsem se snažila dávat pozor, myšlenky se mi toulaly.

Nápověda Pána hry zůstávala záhadou. Ať už jsem na ni útočila z kterékoli strany, nedávala smysl. Shelton zkoušel nejrůznější šifrovací systémy, ale ani on zatím neuspěl. Hi byl stejně bezradný a Ben se ani o nic nepokoušel.

Stopky odpočítávaly. Do dnešní půlnoci. Poprvé jsem začala doopravdy pochybovat, že hádanku vyřešíme.

Co se stane, když neuspějeme? Kdo za to zaplatí?

„Slečno Brennanová?“

Rychle jsem se podívala dopředu. Pan Terenzoni si hladil řídkou černou bradku a tvářil se podrážděně. „Čekáme.“

„Dvanáct?“ Standardní odpověď. Neměla jsem ponětí, na co se mě ptal. „Ne, slečno Brennanová. Není to dvanáct. Je to Greenův teorém.“

Ve třídě se ozvalo hihňání. Pan Terenzoni pomalu zavrtěl hlavou. Zrudla jsem, zahnala obavy a soustředila se na to, abych nevypadala jako absolutní blbec.

Další svůj cíl jsem zastihla těsně před obědem.

„Bene?“ Zatáhla jsem ho ke stěně. „Chci tě o něco poprosit.“

„Tak jo.“

„Příští pátek mám debutantský ples.“

Žádná reakce. Hovořit s Benem je někdy hodně náročná záležitost. „Musím si domluvit doprovod. Pobočníky na ceremoniál a taky uvaděče.“

Pořád nic.

„Chtěl bys být jedním z nich?“ zeptala jsem se. „Myslím jako pobočník. Vedl bys mě sálem.“

Ben chvíli jenom zíral.

„Žádný stres,“ pokračovala jsem. „Vezmeš si smokink a chvíli se budeš motat mezi rodiči, co platí tuhle školu. Zvládneš to?“

Ben ještě dlouho mlčel. Pak pronesl: „Jasně.“

„Tak fajn.“ Jednou jsem kývla, jako kdybychom právě zpečetili smlouvu. „Takže vyřízeno.“

Vykročili jsme k jídelně.

„Kdo tam ještě jde?“

„Shelton a Hi jako doprovod… A Jason. Jako druhý pobočník. S tebou.“

Ben se zastavil. „Jason?“

„Kitova přítelkyně má v děsný oblibě jeho rodinu,“ pokračovala jsem rychle. „To ona mě do toho navezla. A navíc Jason ví, co se tam má dělat, a už se mě ptal, jestli by mohl jít se mnou, takže…“

„Moment.“ Benovi ztmavly oči. „Jason se tě ptal, jestli tam s tebou může jít? Kdy?“

„V létě v tanečních.“ Co na tom záleží? „Já mu neodpověděla, jenže Whitney na mě hrozně tlačí, a tak jsem si musela vybrat.“

Zoufale jsem rozhodila ruce. „Vždyť já na ten pitomej ples ani nechci jít.“

Ben rozevřel rty, ale pak si to rozmyslel. Beze slova se otočil a kráčel pryč.

„Bene, počkej!“

Zastavil se, ale neobrátil se.

„Tak budeš mi dělat pobočníka, nebo ne?“

„Ano.“

A byla jsem sama u dveří do jídelny.

„Fááákt skvělý.“

„Potřebuju smokink?“ Shelton vytřeštil oči za silnými skly brýlí. „A co tanec? Nebudu muset tancovat, když nebudu chtít, že ne?“

Seděli jsme u našeho stolu, schovaní v koutě u nouzového východu. Kolem nás bylo prázdno, a právě proto jsme to tady měli rádi. Hi a Shelton žvýkali sendviče, já polykala krabí polévku. Whitney mi začala připravovat obědy. Urážka, ale nedokázala jsem odmítnout.

K čertu s jejími vychytanými úplatky. A k čertu se mnou, že je beru.

Bena nebylo nikde vidět.

„Jasně že ne,“ řekla jsem. „Vy dva nemáte žádnou oficiální úlohu. V podstatě se tam jenom objevíte a vydržíte to. A já bych fakt ocenila, kdybyste přišli.“

„Ano, ano a ještě jednou ano.“ Hi si otřel ústa ubrouskem a pokračoval: „Jídlo zadara, mejdan zadara. Komu by se to nelíbilo? Mohl bych tam zatancovat robota.“ Vysekl rychlou ukázku vsedě.

„Moc pěkný,“ řekla jsem. „Ani jsem nevěděla, že se breakdance vrátil do módy.“

„Teď to víš.“ Hi roztrhl pytlík s chipsy. „A taky umím senzační pantomimu.“

„Takže Ben a Jason jdou taky?“ Shelton si sundal brýle a začal si je čistit. Jeho oči vypadaly najednou jako nahé. „To by mohl být… průšvih.“

„Jason vypadal v pohodě, ale Ben…,“ nedomluvila jsem. Co dodat?

„My ho zklidníme,“ prohlásil Hi. „A navíc, Ben by tě nikdy neztrapnil během toho nejdůležitějšího a nejbáječnějšího večera tvýho života. Musíš se přece dobře vdát.“

„Jsi poděs.“ Hodila jsem po něm proužek mrkve, ale Hi uhnul.

Shelton se naklonil dopředu. „Kolik nám zbývá času?“

Rozhlédla jsem se nalevo a napravo a pak koukla na iPad. Minus dvanáct hodin. Pořád odpočítával.

„Když to nevyřešíme do půlnoci, prohráli jsme. Ať už to znamená cokoli.“

„Pán hry nám řekl, co to znamená.“ Shelton se objal oběma rukama. „Bum. Někde. Kdekoli. Odnesou to nevinní lidé.“

Z jeho slov mě zamrazilo. Nějak jsem ztratila nebezpečí ze zřetele. Nebezpečí, které hrozí, jestliže selžeme.

Musíme to brát vážně. Musíme vyhrát.

„Sejdeme se po škole?“ navrhoval Hi. „Tedy pokud nechceš zabalit angličtinu a zdrhnout dřív. Já se bez dramatické interpretace Johna Miltona v podání paní Mixonové klidně obejdu.“

„Za ten risk to nestojí.“ Nastrkala jsem odpadky do sáčku a odsunula tác. „Nechceme na sebe zbytečně upozorňovat. Máme celé odpoledne. To by mělo stačit.“

„Já nevím, Tor.“ Shelton upíral na iPad pohled plný obav. „Vyzkoušel jsem už tucty šifer. Nefungovala ani jedna a mně došly nápady. Možná je načase nahlásit to policajtům. Jestli nerozluštíme kód, neměli bychom to nechat na nich?“

Hi váhavě přisvědčil. „Má pravdu. Nemůžeme sedět se založenýma rukama a čekat, až vyprší čas. Co když je bomba přímo v iPadu?“

„Souhlas.“ Dospěla jsem ke stejnému závěru. „Poslední pokus v bunkru. Když vyhoříme, zavoláme policii.“

Znovu jsem se podívala na displej.

12:01:57. 12:01:56. 12:01:55…

Dvacátá první kapitola

„T

ak budeš mluvit, hajzle?“

Hi znechuceně praštil do iPadu. Cooper nastražil uši a pak začal znovu žvýkat svou kost Greenie.

Po dvou hodinách jsme nebyli ani o chlup dál. Čas utíkal.

„Jsme v koncích.“ Shelton seděl u stolu naproti mně a Hiovi. „Zavoláme strážce zákona, dokud není příliš pozdě.“

„Nesmíme porušit pravidla.“ Ben se u počítače otočil na židli, aby na nás viděl. „Promluvíme a Pán hry to odpálí.“

„Odkdy ti tak záleží na pravidlech?“ rozčílil se Shelton. „Ta bomba vybuchne tak jako tak, když nerozluštíme hádanku. Může to být cokoli.“ Zírala jsem na obrázek: osmnáctka obklopená písmeny a čísly v černé kružnici. To všechno v modrém kruhu a nad tím K.

Co to znamená? Co nám uniká?

„Musíme vyzkoušet něco jiného,“ řekl Shelton. „Tohle nemá žádnou strukturu. Jak máme dešifrovat slova bez klíče?“

Hi se zahleděl do stropu. „Tohle mě zabije.“

Ben se vrátil k počítači a surfování po netu.

Zarazila jsem se. „A co když to žádný klíč nemá?“

„Žádnej klíč?“ Shelton se tvářil nechápavě. „Pak tedy zapomeň na dešifrování zprávy.“

Zavrtěla jsem hlavou, sama jsem ale nevěděla, kam mířím. „Možná to není zpráva. Tedy přinejmenším ne tak přímá jako ta předešlá.“

Znovu jsem se posadila a načmárala písmena i čísla na čistý list papíru: CH3OHHBRCH3BRH2O. Nic. Inspirace nedorazila. „Měli jsme utéct dřív ze školy.“

Hiram vystřelil na nohy. „Chemie!“

„Klídek,“ řekl Shelton. „Referát je až na pondělí.“

„Ne! Ne!“ Hi zabodl prst do mého bloku. „Podívejte se na poslední tři znaky. H2O! Jsme úplný idioti. To je přece chemickej vzoreček pro vodu!“

„Máš pravdu!“ Shelton okamžitě pochopil. „To není zpráva. To je chemická rovnice.“

„Tak ji vyřešíme.“ Vytáhla jsem z batohu učebnici chemie. „Určitě je to soupis různých látek. Musíme je určit.“

Ben se k nám přidal u stolu. „Konečně nějaký pokrok.“

„Šestnáct znaků.“ Načrtla jsem čáru a vytvořila dvě skupinky po osmi. „Když to rozdělíme uprostřed, obě poloviny začínají CH3.“

„Metyl,“ prohlásil sebejistě Hi. „Ale obvykle se váže s něčím dalším.“

„O je kyslík a H vodík. Pak další H.“ Kousla jsem se do spodního rtu. „Tady musí začínat další prvek, protože jinak by tam bylo H2.“

Další čárou jsem v první skupině oddělila CH3OH a HBR.

„Musí platit rovnost obou stran.“ Hi ukazoval na druhou skupinu CH3BRH2O. „V chemické reakci se nic neztratí.“

„A víme, že poslední část je voda,“ dodal Ben. „H2O.“

Přikývla jsem a nakreslila třetí čáru. „Vychází tohle. CH3OH. HBR. CH3BR. H2O. Reakcí prvních dvou látek vzniknou druhé dvě.“

„Souhlasí,“ přisvědčil Hi. „Na papíře to funguje.“

„První je CH3OH.“ Hledala jsem v rejstříku učebnice. Bingo. „Metanol. Jednoduchý alkohol, lehký, bezbarvý, hořlavý. Používá se do nemrznoucích směsí, jako rozpouštědlo a palivo.“

Shelton si psal poznámky. „Další?“

HBR. „Hm. To tady není.“

„To je vodík a brom.“ Hi spustil vyhledávání na počítači. „Jejich sloučenina je bromovodík, nehořlavej plyn. Ve vodě se z něj stává kyselina bromovodíková. A používá se na spoustu věcí.“

„Metanol. Bromovodík.“ Ťukla jsem na poslední dvě skupinky. „Jejich kombinací vzniknou tyhle chemické látky.“

„Přesně tak,“ odpověděl mi Hi. „Jinak rovnice nefunguje.“

„CH3BR a H2O.“ Shelton je zakroužkoval. „Stejné prvky, jen jinak poskládané.“

„Tyhle dvě chemikálie jsou výsledné produkty,“ připomněl Ben. „H2O je lehká,“ pokračoval Shelton. „Všichni víme, že to znamená vodu.“

„Takže cílem reakce je třetí sloučenina,“ uzavřel Hi. „To se snažíš vyrobit, když přidáš k bromovodíku metanol a jako vedlejší produkt ti vznikne voda.“

„CH3BR,“ klepla jsem na papír ukazováčkem. „To je naše odpověď.“

„BR je pořád brom a vím, že CH3 je vzoreček metylu.“ Hi zamyšleně nakrabatil čelo. „Společně to je co? Metabrom? Brometan?“

Podruhé jsem projela rejstřík v učebnici. Mám to. „Metylbromid.“

„Pěkně.“ Hi začal pokyvovat hlavou. „Tak co je, bromo, superbromo?“ Četla jsem nahlas: „Metylbromid neboli brommetan je bezbarvý nehořlavý plyn bez zápachu se čtyřstěnnou molekulou, dříve používaný jako pesticid. Jelikož se prokázalo, že ničí ozonovou vrstvu, ve většině vyspělých zemí bylo jeho používání ukončeno začátkem 21. století.“

„Brouci? To je všechno, na co se používá?“ chtěl vědět Shelton.

„Nic víc tu není.“ Kousla jsem se do spodního rtu. „Koukni na web.“

„Jdu na to,“ zavolal Hi.

Ubíhaly minuty a pak Hi začal pomalu číst: „Metylbromid se využíval pro sterilizaci půdy, především při pěstování plodin… a taky na jahody a mandle.“ Rychle se na nás podíval. „Mandle jsou plodina? Páni, o ořechách fakt nic nevím.“

Přemýšlela jsem o všem, co jsme zjistili. „Nejsem si jistá, že nám to pomůže. Máš ještě něco?“

Pauza. A pak: „Nějakou dobu se metylbromid využíval jako speciální hasicí prostředek na elektrické rozvodny. A taky na letadla.“ Další pauza. „Víc nenajdu.“

„Něco nám pořád uniká,“ řekl Shelton.

„Nezapomínej, že rovnice tvoří kruh kolem čísla osmnáct.“ Ben ukázal na bláznivý obrázek na iPadu. „To má určitě nějaký význam. A to K nahoře taky.“

Podívala jsem se na Hie. Byl v koncích.

„Nic dalšího tu není,“ řekl zasmušile. „Nevím si rady.“

Shelton zoufale zavrtěl hlavou.

A já dostala nápad.

„Pokud chcete vyhláskovat jméno osoby, kterou se pokoušíte zastihnout, stiskněte jedničku, jinak počkejte…“

Píp.

Začala jsem mačkat tlačítka. S. U. N. D. B. Sakra. Následuje E nebo U? Hlasová pošta mě ušetřila dalšího tápání. „Pokud se pokoušíte zastihnout doktora Anderse Sundberga,“ ozval se jeho hlas, „stiskněte prosím jedničku.“

Píp.

„Okamžik, prosím.“

Crr… crr… crr… crr.

„Nesmíme žádat o pomoc,“ ozval se Ben. „Je to proti pravidlům.“

„Tohle je něco jiného,“ nedala jsem se. „O hře přece nic neprozrazujeme.“

Shelton byl nervózní, ale Hi souhlasně přikyvoval.

„Chci se zeptat jen na tu chemickou látku.“

„A jaká chemická látka by to měla být?“ ozval se hlas v telefonu.

Skoro jsem vyjekla. „Doktore Sundbergu! Jsem tak ráda, že jsem vás zastihla v kanceláři.“

„Nestává se to často, ale podařilo se.“ Pauza. „Kdo volá?“

„Tory Brennanová. Promiňte, že jsem se nepředstavila.“

„Tory?“ Mírné překvapení. „S čím ti můžu pomoct?“

„Jen jedna rychlá otázka. Kvůli školnímu projektu.“ Nezvládala jsem to moc hladce. „Víte něco o chemické látce, která se jmenuje metylbromid?“

„Ten tam byl?“ Překvapení se změnilo v poplach. „Tory, metylbromid je vysoce jedovatá látka. Tu vatičku hned vyhoď a umyj všechno…“

„Ale ne, ještě jednou se omlouvám. To není látka, kterou jsme setřeli z krabičky. Tu jsme ještě neidentifikovali.“

„Díkybohu. S metylbromidem není radno si zahrávat. Takže co tě zajímá?“

„Je to případová studie.“ Vymýšlela jsem si za pochodu. „Máme najít pravděpodobné místo výskytu lokalizované kontaminace.“

„Aha. Chápu. Zajímavý projekt. Když jsem já chodil na střední, takhle super úkoly jsme nedostávali.“

„Bolton je jednička,“ řekla jsem nepřesvědčivě. „Napadá vás něco?“

„Ještě líp. Myslím, že znám odpověď.“ Slyšela jsem křupnutí, jako by se Anders opřel na židli. „Metylbromid se v Charlestonu hodně používal tak před patnácti lety, ale téměř výhradně za jediným účelem… údržba golfového hřiště.“

„Golf? Opravdu?“

„To se vsaď. Byl velmi účinný na travní semeno zvané Bermuda. Hlavně na greenu. Jenže tenhle pesticid pronikal do podzemní vody, potoků, řek a jejich ústí, což vedlo k dost vážným škodám na životním prostředí. Dneska je metylbromid zakázaný. Vedlejší účinky jsou příliš nebezpečné.“

Kdesi v mozku mi zablikalo slabé světýlko. Co mi uniká?

„Jak to všechno víte?“ zeptala jsem se.

„Jsem mořský biolog, zapomnělas? V roce devatenáct set devadesát osm jsem zkoumal masivní úhyn ryb způsobený metylbromidem,“ vysvětloval Anders spokojeným hlasem. „Nechci se vytahovat, ale tak trošku jsem napomohl k tomu, že ho zakázali.“

Mlčela jsem a trávila získané informace. „A napadá vás ještě něco?“

„Takhle narychlo ne. Ale pokud je to chemická látka, kterou hledáte, překvapilo by mě, kdyby úkol byl o něčem jiném.“

Poděkovala jsem Sundbergovi a ukončila hovor. Na druhé straně stolu zářily tři obličeje. Dokonce i Coop jako by vycítil vzrušení. Vstal a došel ke mně.

„Metylbromid se tady v okolí používal na údržbu greenu.“

Kluci celou dobu poslouchali. Hi vypadal, že si samým vzrušením každou chvíli cvrnkne do kalhot.

Roztáhl ruce. „A kolik jamek má golfový hřiště?“

„Osmnáct!“ Shelton namířil ruku na iPad a dvakrát napodobil výstřel z pistole.

Ben uhodil pěstí do stolu. „Už jsme blízko.“

„Golf tam určitě patří,“ stál si za svým Shelton.

„Pst!“ zavelela jsem. „Nechte mě přemýšlet.“

Kluci se po sobě podívali, ale poslechli. Potřebovala jsem chvilku pro sebe.

Pesticid. Číslo osmnáct. Golfové hřiště. Tohle šlo dohromady. Dívala jsem se na hádanku z nového úhlu a silou vůle spojovala ostatní kousky dohromady.

„Osmnáctka je uvnitř kruhu.“ Jela jsem po ní jedním prstem. „Černá jako díra.“

„Zase golf,“ skočil mi do řeči Hi. „Osmnáctá jamka.“

Rukou jsem ho utišila. Obrátil oči v sloup. Shelton vstal a začal tančit na špičkách. Ben mě jen mlčky pozoroval.

„Osmnáctá jamka na golfovém hřišti.“ Posunula jsem ruku nahoru na obrázek. „A co znamená to K?“

„Strajkaut.“ navrhoval Hi. „Anebo Kukluxklan – promiň, Sheltone. Možná oblíbené a ‚vynikající‘ cereálie k snídani.“

Shelton přivřel oči a usilovně přemýšlel, Já probírala data v mozku, ale nic z toho nevylezlo. K? Samotné? Co by to mohlo znamenat?

„A co Kiawah?“ navrhl tiše Ben.

„Mohlo by,“ řekl Hi. „Na Kiawahu jsou neuvěřitelný golfový hřiště.“

„Možná.“ Ale nebyla jsem si jistá. Že by to bylo tak snadné? „Potřebujeme toho víc, než se posuneme dál.“

Shelton udeřil pěstmi o sebe. „Máme málo času.“

„Oceánský green na Kiawahu je prej boží,“ poznamenal Hi. „Brzy se tam bude konat turnaj PGA. Je hrozně těžký se tam probojovat.“

Něco mi secvaklo.

Znovu jsem se podívala na displej iPadu. Zbýval jediný prvek.

Černý kruh kolem písmen. A vnější větší modrý kruh.

„Jako oceán,“ vydechla jsem.

„Cože co?“ ozval se Shelton.

Ben se usmál. Poprvé za celé odpoledne. Byl to pěkný pohled. Když odhalí své bílé perličky, rázem se změní z mrzutého kluka v okouzlujícího mladého muže. Ten druhý se mi líbí mnohem víc.

„Lidi, my to dali.“ Zvedla jsem ruce nad hlavu v oslavném gestu. I na Coopa to udělalo dojem a začal se otáčet v maličkých kruzích. Rozluštili jsme hádanku Pána hry. Ještě pořád můžeme vyhrát. „Ostrov Kiawah,“ prohlásila jsem. „A já vím přesně, kde hledat.“

Dvacátá druhá kapitola

S

ewee prořízla příboj a přídí rozstřikovala vodu.

Deset večer. Čekali jsme tak dlouho, jak to jen bylo možné.

Nemohli jsme se potloukat po nejslavnějším golfovém hřišti ve městě, dokud je plné lidí. Jenže čas nebyl na naší straně.

Lhůta vyprší za dvě hodiny. Ať už je třeba udělat cokoli, musíme to stihnout.

Všichni jsme na sobě měli tmavé sportovní oblečení. Nic moc výrazného – Oceánský green je známý, a i pozdě v noci by nás tam mohl někdo vidět. Není rozumné vypadat jako kriminálníci, když máme v úmyslu spáchat zločin.

Seděla jsem na přídi a jednou rukou objímala Coopa kolem krku. Vlčák sice nebyl na seznamu hostů, jenže jeho kňučení ohrožovalo můj únik. Kit vytrvale chrápal, ale já se rozhodla raději neriskovat, že ho psí vytí probudí.

Ben se samozřejmě chopil kormidla. Namísto klikatého a spletitého pobřežního kanálu, který byl po setmění dost riskantní, zvolil cestu po otevřeném moři. Náš cíl byl blízko, třetí ostrov jižním směrem.

Hi a Shelton se krčili na zádi. Nikdo nemluvil. Vytratit se z domova takhle večer bylo zapeklitější než naše obvyklé popůlnoční útěky, a kluci byli dost nervózní.

Srpek měsíce osvětloval oceán podél pobřeží. Vál slabý, ale osvěžující vítr. Já měla na sobě modrou větrovku z LIRI, kterou si nechávám v lodi.

Objeli jsme Folly Beach a zamířili do zátoky Stono, když se na obzoru přímo před námi objevil temný stín.

Kiawah je dlouhý, úzký bariérový ostrov, který slouží především jako letovisko pro bohaté. Exkluzivní, soukromý, se sotva tisícovkou trvalých obyvatel je tenhle štíhlý pás pevniny poměrně klidný. Pět prvotřídních světových golfových hřišť se táhne od hustě zalesněného vnitrozemí až k Atlantiku.

Oceánský green je z nich nejproslulejší.

Ben plul s člunem podél pobřeží a minul několik pečlivě upravených jamek. Za pár minut jsme spatřili vysokou budovu tyčící se hned za první řadou dun.

„Zajedu, co nejblíž to půjde,“ řekl Ben tiše.

„Osmnáctka je přímo na pláži,“ zašeptal Hi. „U klubu. Takhle pozdě by tam mělo být prázdno, tak si nás snad nikdo nevšimne.“

Dvoupatrová budova klubu měla tvar písmene U a obří vysoká okna směrem k oceánu. Venkovní světla svítila a odhalovala cvičné jamkoviště hned za domem. Díky halogenovým zářivkám a měsíčnímu světlu byla vynikající viditelnost.

„Doufejme, že fakt nikdo není doma,“ řekl Shelton. „Jestli jo, maj výhled jak z první řady.“

Ben vypnul motor a vyhodil kotvu. Zuli jsme si boty a brodili se mělčinou, Coop se ráchal hned vedle mě. Vylezli jsme na nízký písečný břeh a já s úlevou zjistila, že v okolí je pusto prázdno. Pokud bude opuštěný i klub, nic nám nehrozí.

Green byl rovný, oválný a dokonale posekaný. Vzadu se táhl pás hlubšího písku. Na konci rostl nízký živý plot, který ho odděloval od klubu.

Hi vyrazil rovnou k jamce a strčil dovnitř ruku.

„Nic.“ Pěstí se praštil do nohy. „To mě teda fakt zklamalo.“

I já sáhla dovnitř v naději, že se Hi spletl. Směšné, ale byla jsem si jistá, že tohle je to místo.

„Tak to bylo rychlý,“ prohlásil Shelton. „Padáme, než se objeví ochranka.“ Hi přisvědčil, ale já a Ben jsme se nehýbali.

„Musí to tady být,“ nedala jsem se. „Nápověda označilo přímo tohle místo.“

„Jestli jsme ji dobře přečetli,“ kontroval Shelton. „A kdo ví, třeba je celá ta hra podfuk. Pán hry může být klidně mizernej lhář.“

Není. A já se nepletu. Jsme na správném místě. Cítím to v kostech.

Něco tu nehrálo. Ale co?

Ben mě pozoroval. „O čem přemýšlíš?“

„Odpočítávač nám dal sedmadvacet hodin.“ Problém začínal krystalizovat, když jsem mluvila. „Ale my jsme přece mohli tu hádanku vyřešit kdykoli. Co kdybychom ji rozluštili dřív a přišli sem ve dne? Pán hry nemohl tu věc jen tak pohodit do jamky. Lidi tu od rána do večera hrajou golf. Každý den.“

„To je pravda.“ Hi našpulil rty. „Napadá tě něco?“

„Nepleteme se.“ Zírala jsem do jamky. „Jenom musíme zalovit trošku hlouběji.“

„Neříkej mi, že chceš kopat tady na greenu!“ Shelton si dupl. „Neříkej to! Já tě prosím.“

„Teda…“ Hi si přejel rukou po hlavě. „Tory, tohle už je vandalismus. Tyhle greeny se pěstujou roky. Mají cenu desítek tisíc dolarů.“

Ben mlčel, ve tváři neproniknutelný výraz. Ale tělo měl napjaté jako kůži na bubnu.

„Všechna vodítka směřují k jamce,“ řekla jsem. „Takže jinde rýt nemusíme.“

„Počkej!“ Hiovi se rozzářila tvář. „Na lodi mám pořád ještě detektor kovů.“

Ben rychle přikývl. „Skoč pro něj. Můžeme to tady projet, než naděláme nějakou škodu.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila jsem. „Běž.“

Hi se šinul zpátky přes duny a Ben zatím doběhl ke klubu a podíval se dovnitř. Coop utíkal vedle něho, tichý, skoro neviditelný.

Shelton a já jsme neměli co dělat, a tak jsme si sedli na trávník. Několik minut jsem slyšela jen vlny narážející na pláž a bzučení komárů. Shelton se plácl do paže. Podrbal se. „Jestli Hi nic nenajde…“

„Necháme toho.“ Zvedla jsem obě dlaně. „Slibuju.“

„Beru tě za slovo. Nemá smysl to tady obrátit vzhůru nohama jen proto, že si nevíme rady.“

Ben a Coop se vrátili první a sedli si k nám.

„Pobřeží vypadá, že je čistý.“ Ben podrbal Coopa za uchem. „Pes souhlasí. Minimálně se nechoval, jako by vevnitř někdo byl.“

Za chvíli se objevil i Hi a táhl detektor.

„Prozkoumej oblast kolem jamky,“ nařizovala jsem. „Jestli to nezapípá, tak prohledáme celý green.“ Očima jsem našla Sheltona. „A pokud nic nenajdeme, zabalíme to.“

„To se mi líbí.“ Hi si pohrával s tlačítky a pak namířil tyčku. „Jestli tady dole něco je, tak tahle věcička by měla…“

Bim! Bim! Bim!

Všichni jsme nadskočili. Coop jednou štěkl.

„To bylo lehký.“ Hi udělal několik kroků zpět a přístroj ztichl.

Cítila jsem příval vzrušení. „To, co pípá, je přímo v jamce.“

„Díky, kapitáne Chytrolíne.“ Hi vypnul detektor.

Shelton si zoufale vzdychl. „Takže budeme fakt kopat?“

„Jenom v jamce,“ slibovala jsem. „A když si dáme pozor, žádnou škodu nenapácháme.“

„Tak si teda musíme dát pozor!“ Shelton přejel pohledem po okolí. „Co když Coop už přilákal nechtěnou pozornost.“

„Dojdu pro lopatky.“ Ben vykročil k Sewee.

Coop chtěl jít za ním, ale zavolala jsem ho zpět. Shelton má pravdu, štěkání nám jenom uškodí.

Ben se za chvilku vrátil s mým batohem. Vytáhla jsem lopatku a hodila si batoh na záda pro případ, že bychom museli rychle zdrhat.

„Snaž se nezvětšovat obvod,“ nabádal mě Ben. „Jestli to půjde.“

Pomalu jsem strčila ruku dovnitř a šmátrala, dokud jsem neuvolnila krytku a neodhalila hlínu. Pak jsem odhrábla zeminu lopatkou a doufala, že blízko pod povrchem něco bude. Jenže takové štěstí jsem neměla.

„Je to moc malý prostor, nemůžu se tam hýbat. Budu to muset maličko rozšířit.“

Shelton zasténal. Ben přešlápl z nohy na nohu. Hi se chytil oběma rukama za hlavu.

„Jinak to nejde?“

„Ne. Ale vím, jak to vylepšit.“

Zavřít oči.

Vyčistit mysl.

Soustředit se.

KLAP.

Dvacátá třetí kapitola

P

rvní udeřila bolest.

Jehličky. Mravenci. Proudy ohnivé agónie planoucí pod kůží.

A pak přišla síla.

Vidění se mi zostřilo do laserové dokonalosti. Zápach ostrovního mokřadu se rozdělil na jednotlivé rozpoznatelné pachy. Slyšela jsem vítr povívající upraveným trávníkem. Cítila jsem každé zrníčko písku mezi prsty u nohou. V ústech jsem měla příchuť slaného vzduchu. Užívala jsem si své supervědomí.

Coop ke mně skočil a olízl mi tvář. On vždycky ví.

Hi se horlivě pustil do přivolávání vlastního záblesku. Shelton s poněkud menším nadšením. Brzy jim v očích pableskovaly zlaté zorničky. Beze slova zkoumali hřiště. Pozorně.

Ben ztuhl. Pevně stiskl víčka. Kupodivu i u něj proběhla proměna rychle.

„Buď opatrná,“ varoval mě Ben s rozzářenými zorničkami. „Pán hry je možná cvok. Jeho poslední keška vybuchla a byla to jen zkouška.“

„Proto jsem chtěla záblesk.“ Vzala jsem do ruky lopatku. „Potřebujeme ho.“

„Pospěš si.“ Ben stále upíral oči na klub. „Jestli nás chytí, jak ničíme hřiště, na místě nás zaškrtí.“

Prohlížela jsem zem. Nikde nebyla porušená. Ať už je dole cokoli, schoval to tam už před nějakou dobou. Tráva měla všude stejnou barvu, výšku, hustotu i sílu. Hlína u jejích kořínků vypadala normálně.

Jak může někdo zakopat kešku a nezanechat žádné stopy?

Mírně jsem se nahrbila a vytvořila kolem obvodu kruh, čímž jsem velikost jamky asi zdvojnásobila. Půda byla měkká a poddajná a snadno se odstraňovala.

„Teď se jim bude líp strefovat,“ prohodil Hi. „Možná nám poděkujou.“

„Jasně,“ zavrčel Shelton. „Hned potom, co nás odsoudí.“

Milimetr po milimetru jsem odstraňovala hlínu, rozšiřovala a prohlubovala otvor a hlavou se mi honily stále stejné otázky.

Hra.

Jaký má význam? Kdo je Pán hry? Proč se s tím vůbec namáhá?

Propracované kešky. Komplikované hádanky. I předměty, které používá, jsou drahé – iPad, skládací krabička nebo vybavení pro noční vidění.

Bomba s dálkovým ovládáním. Na tu nezapomeň.

Všechno to vyžadovalo hodiny plánování. Co je to za člověka, že tomu věnuje tolik času?

Chytli jsme se do skvěle vymyšlené pasti. Staly se z nás lidské hračky.

Čtyři středoškoláci, co se nechali zblbnout. A přitom Pánovi hry bylo jedno, kdo mu spolkne háček. Tahle skutečnost byla ze všeho nejděsivější.

Myšlenky se mi toulaly a pomalu se začínal rodit nový druh vědomí.

Všichni čtyři jsme byli tak blízko u sebe, že jsme se mohli navzájem dotknout, stačilo napřáhnout ruku. Ale ta blízkost byla víc než fyzická. Cítila jsem ostatní viráty způsobem, který nedovedu vysvětlit.

Už se mi to stalo. Ale teď nás bylo pět, ne čtyři.

Cítila jsem i Coopa. Přítomnost vlčáka vychýlila rovnováhu.

„Už jste si všimli, jak často vykopáváme věci ze země?“ ozval se Hiův hlas. „Měli bysme založit nějakou vykopávkovou firmu. Pořídit si stejný přilby. Modrý.“

„Buď zticha,“ sykl Shelton. „Jsme tady přímo na ráně. Ty reflektory hrozně svítí.“

Ryla jsem dál. Fyzicky. Duševně. Oči se mi rozostřovaly, když jsem zkoumala hranice své psýché. Na prohlubující se jamku u svých nohou jsem docela zapomněla.

Objevily se planoucí provazy – zkroucená ohnivá lana, která propojovala mozky celé smečky do křehké mentální sítě.

Dokonce i Coop. Ano! Blízkost vlčáka ještě zvýšila účinek.

Našlapuj opatrně. Neztrácej kontrolu.

Měla jsem to říct nahlas. Měla jsem ostatním sdělit, že experimentuju. Jenže spojení bylo chatrné. Slaboučké jako ubrousek. Věděla jsem, že jediné slovo ho přeruší.

Promiňte, kluci.

Zatímco ruce automaticky pracovaly, já se poddala instinktům a chytila jeden náhodný provaz.

V lebce mi ostře zablikal světelný blesk. Mysl putovala po zářícím provaze.

Vědomí se zachvělo. Vnímání se rozdělilo.

V mozku se mi vytvořily dva obrazy.

Na jednom byly mé ruce, jak nabírají hlínu.

Na druhém jsem spatřila zrzavou holku v tmavém oblečení, jak ryje lopatkou v zemi.

To jsem já. Dívám se sama na sebe. A za zády mám jen Coopa.

Zadržela jsem dech. Z pórů se mi řinul pot.

Vidím se Coopovýma očima.

Cítila jsem, že vlčák nastražil uši. Vyskočil na nohy, nejistý a vyděšený. Pak mě poznal, uklidnil se a přijal mou přítomnost ve své mysli.

Pro něj je to tak snadné? Jak to?

Ruce pokračovaly v rytmickém tempu. Soustředila jsem se dovnitř a zoufale si přála zachovat spojení.

Coop stále očichával cvičné jamkoviště a můj mozek zahltily silné pachy. Tráva. Cvrčci. Sůl. Zaschlé bahno.

A něco… dalšího. Výrazného. Kovového. Anorganická vůně, co sem nepatřila.

Zvědavě jsem vyslala Coopa k živému plotu na konci greenu. Vnímala jsem jeho odpor, ale nakonec poslechl.

Něco bylo nacpané mezi listy. Zkusila jsem Coopa přimět, aby to prozkoumal, ale vlčák se mé vůli vzepřel. Najednou upoutal jeho pozornost tenoučký pásek světla vycházející z křoví těsně nad zemí.

Vlčáka to zmátlo. Mě ale ne.

Drát. Možná rybářský vlasec. Vede ze země do křoví.

Cink.

Lopatka narazila na něco pevného. Psychické spojení prasklo.

Vlčák zakňučel, když se mi do lebky navalilo zpět plné vědomí. Dvojité vnímání se rozpadlo. Hlava se mi zamotala a málem jsem se pozvracela.

Celá epizoda netrvala ani pár vteřin. Kluci si ničeho nevšimli, protože upírali pozornost na mou lopatku.

„To znělo jako kov,“ vyjekl Shelton. „Vyndej to.“

„Vydrž moment.“ Ben sáhl do jamky. „Něco tam je, ale nejde to uvolnit. Jako by to bylo k něčemu připevněné.“

Pokusila jsem se vybavit si obraz z Coopova mozku. Viděli jsme něco důležitého. Ale co? Jaký to mělo význam?

V hlavě jsem měla vymeteno. Nedokázala jsem se vzpamatovat.

„Pomůžu ti.“ Hi se postavil vedle Bena, zády ke křoví.

To se mi nezdálo.

„Fajn.“ Ben si prokřupl prsty na rukou. „Na tři zvedneme.“

Počkat. Ne. Dost.

„Připraven?“

Hi přikývl.

„O.K. Jedna. Dva. Tři…“

Mozek mi konečně naskočil.

Vrhla jsem se Hiovi na hrudník. Spadli jsme na zem jako hromada rukou a nohou. Bena to zaskočilo, takže i on uklouzl a svalil se na záda. PRÁSK! PRÁSK!

Do vzduchu se vznesl oblak kouře. Modlila jsem se, aby nebylo moc pozdě.

Shelton se krčil na zemi. Ben ležel na zádech. Já se válela po Hiovi a oddychovala jako tažný pes.

„Co to má sakra znamenat?“ sípal Hi. „Proč na mě skáčeš?“

„Past. Dráty.“ V hlavě se mi všechno pletlo, stěží jsem skládala slova. „Stalo se někomu něco?“

„Mně ne,“ řekl Shelton. „Co se děje?“

„Zničehonic na mě skočí šílená ženská,“ vrčel Hi. „Pořád mě špendlí k zemi. A není tak lehká, jak si možná myslí.“

Překulila jsem se stranou a vstala. „Bene?“

„Já… jsem v pořádku.“ Hlas mu zněl otřeseně.

„Proboha.“ Shelton natáhl ruku.

Coop tahal z křoví dlouhý černý předmět. Kovový. Z jednoho konce se kouřilo.

Ben doběhl k vlčákovi. „Pistole!“ Opatrně zvedl zbraň. „Něco takového jsem jakživ neviděl. Dva bubínky, každý na jednu střelu, dva kohoutky.“ Ke každému kohoutku bylo přivázané šedé vlákno. Ben jel po jednom prstem až k místu, kde mizel v křoví. „Páni.“

Bodlo mě u srdce. „Kde je keška?“

„Měl jsem ji, ale něco mi ji vyrazilo z ruky.“ Ben polkl. „Asi kulka.“ Vedle jamky ležela plastová krabička, na jednom konci měla díru velikosti deseticentu. Byla omotaná izolační páskou. Zespodu vybíhaly do země dva provázky.

Shelton se chytil za ucho. „Do prdele.“

Sundala jsem batoh a našla v něm švýcarák. Pak jsem opatrně oba provázky přeřízla. „Pistoli bereme taky.“

„Ale, Tory.“ Hi si vedle mě klekl.

„Ano?“

Beze slova zvedl můj batoh a ukázal na malou trhlinu. Okraje byly spečené, vlákna zčernalá.

Žaludek mi udělal salto.

Tohle bylo o vlásek.

Nemysli na to. „Hii, kolik máme času?“ Nemysli na střelu. „Bene, zkontroluj, jestli je pistole prázdná.“ Nemysli na horký kov ve svých zádech. „Sheltone, podrž Coopera. Je rozrušený. Nechci, aby štěkal.“

„Tomu nebudete věřit, lidi.“ Hi vyndal iPad. Uprostřed měl hladkou kulatou díra.

Sheltonovi poklesla čelist.

„Funguje?“ zeptal se Ben.

„Stopky ano. Máme dvacet minut.“

„Musíme kešku otevřít hned teď.“ Odloupla jsem lepenku. „Nedá se nic dělat.“

To, co bylo uvnitř, jsem ani v nejmenším neočekávala. Žádný obrázek, nákres ani dopis. Jen těžká bronzová soška – vousatý muž ve splývavém rouchu s nataženou levou rukou, jako by ukazoval na horizont. Podivná soška byla oprýskaná a poškrábaná, zabalená v černobílé látce.

Vedle ní ležel zdeformovaný kousek kovu.

Hi zahvízdal. „Mikromužíček to koupil rovnou do hlavy, co?“

iPad najednou zapípal. Hi ho leknutím skoro upustil.

Piktogram zmizel a na displeji zůstalo jen odpočítávání času. Pak se objevil velký nachový kruh.

Nad ním stálo: Úkol splněn? Vložte kód a stiskněte tlačítko.

„Kód?“ zavrčel Ben. „Jaký kód?“

„Tady!“ Hi ukázal na čísla na víčku kešky: 654321.

Předtím jsem si jich nevšimla. „Dobrý oko, Hirame.“

„Nic nemačkej!“ vypískl Shelton. „Už jsme se takhle jednou nachytali.“

„Musíme,“ oponovala jsem. „Až to dopočítá k nule, může vybuchnout bomba.“

Ale něco mi dělalo starosti. Proč se objevilo to tlačítko? Jak iPad věděl, že jsme našli kešku?

Zamrazilo mě u páteře. Uvnitř Castle Pinckney sledovala kešku Pána hry skrytá kamera. Pozoruje nás i nyní?

„Tory má pravdu,“ řekl Ben. „Stiskni to.“

Hi přikývl. Shelton zasténal, ale přesto mi rukou naznačil, ať to udělám.

Zhluboka jsem se nadechla, vložila číselný kód a ťukla na kruh.

iPad zhasl a pak znovu bíle zablikal. Zahoukaly trumpety. Po rozbitém displeji se roztančily barevné balónky, na každém šklebící se klaunský obličej.

„Uchyl,“ vydechl Hi.

Téměř okamžitě bizarní podívanou vystřídal jediný míček přímo nad prostřelenou dírou.

Znovu se objevilo odpočítávání: 48:00:00. Spustilo se.

Nad číslicemi jsem četla: Hra pokračuje! Splňte další úkol!

„Ach ne!“ Shelton si přitiskl pěsti k čelu. „Ono to nekončí.“

Temnotu najednou proťala světla na parkovišti následovaná červeno-modrými blikačkami.

„Do prdele! Poldové!“ Hi se otočil a utíkal k pláži. „Zdrhejte.“

Ben a já jsme rychle posbírali věci, přeskočili písečné duny a vrhli se do příboje. Hi se Sheltonem už cpali Coopa na palubu.

Do ticha se zařízlo praskání vysílačky. Dva paprsky z baterek poskakovaly po zelené trávě.

„Jedem!“ sykl Shelton, když jsem vytahovala kotvu.

Ben nepotřeboval pobízet. Nastartoval motor, prudce otočil Sewee a vyrazil do vln.

Dvacátá čtvrtá kapitola

T

elefon začal vibrovat a vyřvávat písničku od Coldplay.

S povzdechem jsem odložila sošku a podívala se na hodiny na stěně pokoje. Zkoumám ji už pěkně dlouho a pořád nic. Polovina pátku je v čudu.

Koukla jsem na iPad a stále mě udivovalo, že funguje i s dírou v útrobách. Stopky ukazovaly 33:01:06. Čtvrtina času už vypršela a nikde žádné vodítko.

Vzala jsem iPhone a zamračila se. Místo čísla volajícího se ukázal nápis „skryté“. Váhala jsem, zda nechat hovor přesměrovat do hlasové schránky, ale nakonec vyhrála zvědavost.

„Tory.“

„Tory Brennanová?“ Mužský hlas.

„Ano.“ Opatrně. Už jsem se kdysi nechala nachytat a neměla jsem v úmyslu znovu se zachovat jako nedospělá husa.

„Tady Eric Marchant z kriminalistické laboratoře. Jakýsi…,“ ozvalo se šustění papíru, „… Jason Taylor mi tu nechal vzkaz. Nevím sice, jak získal mé číslo do kanceláře, ale to nevadí. Poslal mi něco na rozbor.“

„Pane Marchante!“ Vstala jsem a začala přecházet sem a tam. „Mockrát děkuju, že voláte.“

„V pořádku, i když musím připustit, že ta žádost byla poněkud zvláštní. Dostal jsem smotek vaty s neznámou látkou. Byla to obyčejná nafta.“

Nafta? Sakra, slepá ulička. Tohle nás nikam nedovede.

Marchantův hlas byl chraplavý, patrně mluvil do mikrofonu. Vyjadřoval se úsečně a precizně. Představila jsem si malého knihomola v tvídovém saku a pouzdrem na tužky v kapse.

„Prý se jednalo o jakousi pokladnu?“ pokračoval Marchant.

Najednou mě něco napadlo.

Ten chlap je balistik. Včera v noci na nás vystřelilo podomácku vyrobené odpalovací zařízení. Klidně to mohlo někoho zabít. Kontakt na Marchanta je neuvěřitelné štěstí.

V hlavě se mi rodil plán.

„Jason to asi popletl, pane Marchante. Mně jde o něco vážnějšího,“ pokračovala jsem roztřeseným hlasem. „Někdo se mi pokusil zabít psa.“

„Proboha.“ Ozvalo se slabé klapnutí, jak Marchant zvedl sluchátko. „Nahlásila jsi to?“

„Nikomu jsem nic neřekla.“ Zvolila jsem tón „děvče v tísni“. „My žijeme skoro na samotě a místní policie sem hrozně nerada jezdí. Je jim to jedno.“

„To je ostudné.“ V Marchantově hlase jsem slyšela náznak podráždění. „I když mě to vcelku nepřekvapuje. Někteří šerifové by nevyšetřovali ani požár ve vlastní služebné. Ale proč si myslíš, že někdo chtěl ublížit tvému psovi?“

„Je to kříženec s vlkem a před pár týdny mi tady pár místních vyhrožovalo, že ho odstřelí.“ Vymýšlela jsem detaily za pochodu. „Včera večer jsme s kamarády našli něco v dunách. Takovou kovovou pastičku s pistolí. Měla dva bubínky. Omylem jsme to spustili a mě to skoro trefilo.“

„Ta věc na tebe vystřelila?“ Nevěřícně. „Projektil?“

„Ano, pane. Myslím, že je to pistole, ale nejsem si jistá.“

„To je krajně nezodpovědné…“ Skoro jsem viděla, jak se Marchant napřimuje na židli. „Našla jsi kulku, která z té zbraně vyšla?“

„To ano! Mám zbraň a dvě střely.“

„Vynikající. A nábojnice?“

Proč mě to nenapadlo? „Ne, ale mohla bych se po nich kouknout.“

„To nebude potřeba.“ Zašustily papíry. „Dneska toho mám moc, ale přines mi ty věci zítra. Určitě se na to podívám.“

Trefa! „Samozřejmě. Můžete mi nadiktovat adresu vaší laboratoře?“

„Jistě. Napiš mi mail na adresu emarchant@cpd.gov a já ti pošlu popis cesty. Aspoň na tebe budu mít kontakt.“

„Jasně.“ Nemohla jsem uvěřit, že mám takové štěstí. Právě se mi podařilo přesvědčit odborníka na balistiku, aby nám pomohl v boji s Pánem hry. To vůbec není špatné. „Mockrát děkuju.“

„Rád pomůžu. Moc by mě zajímalo, kdo to nastražil. Je to nesmírně hloupé a nebezpečné.“

Znovu jsem poděkovala, ukončila hovor a poslala e-mail.

Marchant odpověděl za pár minut: Zapomněl jsem. V sobotu je laboratoř zavřená. Sejdeme se na střelnici ve Twin Ponds? Je to na sever od Mount Pleasant, u dálnice číslo 17. Bydlím kousek odtamtud. V 10 hodin?

Hm. Problém. Budeme potřebovat auto. Ale o tuhle příležitost se nenechám připravit.

Dobře, odpověděla jsem. Budu tam.

Pak krátká zpráva ostatním virátům.

Otálení už bylo dost.

Plnou parou vpřed.

* * *

Moje báječná strategie nepřežila ani deset minut.

Zrovna jsem se hnala ke dveřím, když mě Kit nesmlouvavě zastavil. „Dnes večeříme s Whitney. Výjimky se neudělují.“

Uf. Alespoň mě tentokrát varoval. „V kolik?“

„V šest.“ Kitovy oříškově hnědé oči získaly žalostný výraz. Podrbal se v kudrnatých hnědých vlasech nad uchem. „Ona… přinese jídlo a uděláme si piknik na pláži.“

„Na pláži,“ zopakovala jsem. „V písku. Ve větru. S komárama.“

Kit nahodil výraz věčného trpitele. „Ale no tak. Tor, nebuď padavka. Bude to legrace.“

„Jasně. Legrace!“

Vrátila jsem se do pokoje a poslala další zprávu. Přijdu pozdě na schůzi, kterou jsem sama svolala.

Kluci zareagovali několika vtípky, ale souhlasili, že na mě v bunkru počkají. Ukážu se hned, jak to bude možné.

Přesně v šest se na schodišti rozezněl Kitův hlas. „Jdeme!“

Požádala jsem několik božstev, aby mi dala sílu, sešourala jsem se dolů a kráčela za Kitem ze dveří. Coop se k nám přidal, ale já ho jemně strčila dovnitř. Bohužel, psi na tuhle party nesmějí.

Na pláži povívala bílá stříška. Pod ní ležel rozprostřený blankytně modrý ubrus a kolem něj volánkovité polštářky. Prostřeno pro tři.

Počasí Whitney vyšlo. Lehký vánek, západ slunce, teplota kolem jedenadvaceti stupňů. Některé ženy prostě mají štěstí.

Hostitelka zrovna vytahovala jídlo z chladicí brašny. Měla na sobě přiléhavé mandarinkové šaty zdůrazňující její křivky. Vlasy vyčesané, což nosila málokdy. Když nás viděla přicházet, usmála se.

„A chovej se vzorně,“ ucedil Kit na půl pusy.

„Vypadá to jako video od Ushera,“ zašeptala jsem.

„Ahoj, ahóóój!“ Whitney mávla rukou kolem sebe. „Jak se vám to líbí?“

„Nádhera!“ Kit se usmíval od ucha k uchu. Významně se na mě podíval.

„Krása.“ Předstírala jsem nadšení. „Báječný nápad.“

Whitney vysekla pukrle, jako by byla předurčená stát se jednoho dne Paničkou z Beverly Hills. Sedla jsem si se zkříženýma nohama na polštářek, který mi ukázala. Slunce bylo už nízko a svítilo mi přímo do očí. Přirozeně.

„No není to super?“ Whitney začala z krabiček servírovat jídlo. Kukuřičný nákyp. Okru. Zelené fazolky. Salát Caprese. Její obvyklá jižanská strava. Tohle mi nevadilo.

Namíchla mě teprve u vařených krevet.

„Tory, zlatíčko, jsi si jistá, že sis na ples vybrala správné chlapce?“ jídlo mě uvedlo do shovívavé nálady. „Ano, Whitney. Zvládnou to.“

„Já jen…“ Otřela si ústa modrým bavlněným ubrouskem. „Jason je dobrá volba, samozřejmě. Ale ti ostatní tři.“ Rozpřáhla ruce. „Nechodili ani do tanečních.“

Odložila jsem vidličku. „Není potřeba. Můžu si pozvat, koho chci.“

„A nemyslíš, že by bylo lepší mít doprovod, který ví, oč kráčí? Chlapce, co znají protokol? Co kdybys vzala jen Jasona… tím by se…“

„To stačí.“ Dívala jsem se Whitney do očí. „Ben, Hi a Shelton jsou mí nejlepší kamarádi. Když pořádám večírek, pozvu je. Vždycky. Já si je vybrala. Chápeš?“

„Samozřejmě.“ Kit objal blbku, která se chystala mluvit dál. „Rozhodnutí je jen na tobě, holčičko.“

„Jistě.“ Whitney se ze všech sil snažila o veselý tón. „Jsem si jistá, že všechno dobře dopadne.“

Když byl problém vyřešen, pustili jsme se znovu do jídla. Slunce už stálo na západním obzoru a vrhalo na přístav škálu červených a oranžových odstínů. Musela jsem připustit, že uspořádat piknik nebyl špatný nápad.

V duchu jsem se poplácávala po zádech, jak dospěle jsem tuhle záležitost zvládla, když přišla katastrofa.

„Tory.“

Kit a Whitney odložili příbor. Drželi se za ruce.

„Hm?“ Pusu jsem měla plnou krevet.

„Rádi bychom si s tebou promluvili.“

Skoro jsem se zakuckala. My? To není dobré.

„S Whitney jsme probírali naši budoucnost.“ Kit jí stiskl rameno. „V létě jsme uvažovali o odjezdu z Charlestonu a Whitney se na našem těžkém rozhodnutí podílela. Naštěstí jsme tu mohli zůstat.“

Oslněná srna.

Podezřelý na mušce.

Myš v díře, kolem níž poletuje sova.

„Tato zkušenost nás ještě víc sblížila.“

Kit se nemohl dostat k věci. A já neměla daleko k tomu, abych začala zvracet.

„Myslíme si, že je načase, aby se náš vztah posunul na novou úroveň. Takže s tvým dovolením jsem Whitney požádal, aby…“

„Proboha!“

„… se k nám nastěhovala,“ dokončil rychle.

První reakce: neřekl, že se berou. Led na srdci maličko povolil. Druhá reakce: ach ne. Prosím, ne.

„No nebude to skvělé?“ Whitney spráskla ruce jako dítě z mateřské školky. „Konečně budeme doopravdy spolu. Sblížíme se. Já vím, že tvoje maminka už s námi není, ale ráda bych…“

Něco ve mně prasklo.

„Jak se opovažuješ mluvit o mojí mámě?“ Tiše. Chladně. „Si snad myslíš, že ji můžeš nahradit? Že je to volný místo jako prodavačka u McDonald‘s?“

Whitney vytřeštila oči. „Ne, zlatíčko. Já jenom chtěla…“

„Chtěla co?“ pokračovala jsem vzteklým pronikavým hlasem. „Pustit se do toho a předělat mě? Stát se mojí novou nejlepší kámoškou? Starat se o mě, když budu nemocná nebo vystrašená?“

Whitney na mě beze slova zírala. Jedna moje část věděla, že to není fér, že jsem krutá, ale snad nikdy v životě jsem neměla větší vztek. Nedokázala jsem přestat.

„Nejsi moje máma a nikdy nebudeš.“ Prudce jsem se zvedla. „Příště zkus přemýšlet, než začneš mluvit.“

„Tory!“ vyštěkl Kit. „Dávej si pozor na jazyk. Whitney přece neřekla, že chce nastoupit na něčí místo. To víš.“

„Ušetři mě.“ Oči mě pálily. „Aspoň jsi konečně našel kuráž něco říct. Já už myslela, že bude dál nosit svoje věci do našeho domu a jednou už prostě neodejde.“

Kit zrudl. Whitney se rozbrečela.

Pryč. Hned.

„Musím jít.“ Rozběhla jsem se po pláži.

„Tory, počkej!“ Whitney vstala a vyběhla za mnou.

„Nech ji.“ Kit ji chytil kolem pasu. „Bude to dobrý.“

Klusala jsem dál. Přes duny, dvůr, až k domu. Když jsem sáhla po klice, ruce se mi třásly.

Coop za mnou šel do pokoje.

Teprve za zavřenými dveřmi jsem pustila slzy.

Zabořila jsem hlavu do polštáře a vzlykala.

Dlouho jsem se necítila tak osamělá.

Dvacátá pátá kapitola

N

evím, jak dlouho jsem tam ležela. Zazvonil telefon.

Nejdřív jsem ho ignorovala. Pak jsem si vzpomněla na schůzku, na kterou jsem svolala kluky a nakonec na ni nepřišla, a tak jsem popadla mobil v očekávání virátích výčitek.

Omyl. Jason Taylor. Prst mi stiskl přijmout hovor dřív, než jsem ho zarazila.

„Haló?“

„Ahoj, tady Jason. Jak se vede?“

„Dobře.“ Otřela jsem si mokré cestičky z tváře. „A tobě?“

„Skvěle. Poslyš, mí rodiče odjíždějí na víkend do Hilton Head. Pořádám večírek. Musíš přijít.“

„Večírek?“ To jsem nečekala. „Kdy?“

„Dnes večer, princezno.“ Jasonův hlas začal žadonit. „Neříkej ne. Ty vždycky říkáš ne. Bude sranda, slibuju. Žádné drama.“

Bezděčně jsem chtěla odmítnout. Tanečních jsem měla už plné zuby. Mejdan Boltonovy přípravky? Ne, díky.

A proč ne? Všude líp než doma.

„Pod jednou podmínkou,“ řekla jsem.

„Sem s ní.“ Natěšeně.

„Pozveš i mý kámoše. Hie, Sheltona. A Bena.“

Na lince se rozhostilo ticho. A pak: „Tory, měj rozum. To tlustotenký duo může přijít, ale Blue…“

„Takový je můj požadavek, sire. Už máme nějaký plány a já se na kluky nevykašlu. A navíc Benův člun je jediný dopravní prostředek, který máme. Takže ber, nebo nech být.“

„Dobře. Tak jo. Ale toho cvoka si hlídej. Přísahám, že ho jinak hodím do vody. Uvidíme se kolem osmý?“

„Fajn.“

„Je to támhle.“ Ukázala jsem na masivní dřevěnou lávku vybíhající do přístavu. „Na boku je Taylorovo jméno.“

„Jeho Výsost se má.“

„Bene, přísahám, jestli budeš…“

„Klid.“ Ben stočil Sewee k přístavišti. Na sobě měl jako obvykle černé tričko a džíny. „Budu hodnej chlapeček. Slíbil jsem to, ne?“

„Ano, slíbil.“ Ale jistá jsem si nebyla.

Uvázali jsme člun, vykročili k domu Taylorových a já se pokoušela utišit motýlky v břiše. Měla jsem na sobě bílé tílko a džíny. Snažila jsem se o „sexy nedbalou eleganci“ a doufala, že výsledkem nebude styl „odjela z farmy a ztratila se“.

Co tady vůbec dělám? napadlo mě.

Měli bychom být v bunkru a pokoušet se identifikovat sošku. Na Kiawahu se ukázalo, že Pán hry neblufuje. A čas nám už skoro vypršel. Měli bychom využít každou vteřinu na rozluštění hádanky.

Jenomže mně se nechtělo. Už vůbec ne po tom příšerném výstupu na pláži. Potřebovala jsem někam utéct. Od Kita. Od děsivé představy, jak se Whitney zabydluje u nás doma.

Upřímně řečeno, tuhle párty mi seslalo samo nebe. Dokonalé rozptýlení.

Jason bydlí v nóbl čtvrti Old Village v Mount Pleasant. Dvoupatrový dům s ozdobnou štukovou omítkou doplněnou bílým obložením. Na zahradě mají bazén, vyhřívaný bazének, chatičku a obrovské cihlové patio s krbem. Taylorovi nejsou troškaři.

Kolem bazénu se potloukal asi tucet spolužáků popíjejících z červených pohárků. Ostatní vytvořili hloučky u chatky, kde Jason obracel hamburgery a rozdával Budweiser light.

Alkohol. Jasně.

Jsem fakt ztracený případ. Ani mě nenapadlo, že když je to mejdan bez dospělých, bude se tu nasávat.

Nebuď přece taková sralbotka. Už jsi ve druháku. To zvládneš.

„Oni pijou,“ zašeptal Shelton. „Pivo.“

„O nic nejde,“ řekl Ben. „Já už se párkrát opil. Letos v létě s bratrancem.“

„Cože?“ Podívala jsem se na Bena. Tohle pro mě byla novinka.

Ben pokrčil rameny. „Nepiju pravidelně.“

Shelton se zatahal za ušní lalůček. „Naši by mě stáhli z kůže, kdyby se dozvěděli, že jsem byl na mejdanu s pivem. Hii, tvoji mámu by trefilo. Ještě nemáme ani řidičák!“

„Uklidni se.“ Hi měl na sobě mikinu s kapucí a obrázkem Iron Mana a modrobílé kostkované kraťasy. „Jen si vzpomeň: Je pátek, pátek, v pátek se musíme zrušit… Jasný?“

„O čem to mluvíš?“ Shelton si nervózně narovnal khaki kraťasy a bílé polo tričko. „Tory, pořád si myslíš, že to byl dobrý nápad?“

„Zchladni.“ Znělo to sebevědoměji, než jsem se cítila. „Pojďte, pozdravíme Jasona.“

„Já ne.“ Ben se vydal ke kyblíku s ledem vedle vyhřívaného bazénku. Chtěla jsem na něj zavolat, ale Hi mě zarazil. „Vážně chceš, aby se ti dva osobně setkali?“

Dobrá poznámka. Možná bude nejmoudřejší držet Bena a Jasona co nejdál od sebe.

„Tory!“ Jason obcházel bazén, aby nás přivítal. „Ahoj, Sheltone. Hii.“

Zamávala jsem na něj. „Ahoj, Jasi.“

„Čau.“ Shelton upřel oči na plechovku piva v Jasonově ruce.

„Jak je, kámo?“ Hi napřáhl ruku zaťatou v pěst. Kašpar.

„Pohoda, kámo.“ Jason si s ním přátelsky bouchl. „Jsem rád, že jste přišli, lidi. Ben s vámi není?“

„Je támhle.“ Ukázala jsem na místo, kde stál Ben. Čepoval si pivo ze sudu a poslouchal několik hráčů lakrosu, které jsem neznala. Když jsem se na něho podívala, zhluboka se napil z kelímku.

„Mám pro něj dojít?“

„Vypadá spokojeně.“ Jason mě objal kolem ramen. „Nejdřív si dáme něco k pití.“

„Tak jo. Jasně.“ Žádný problém.

„Pojďte s námi, vy dva.“ Jason mávl na Hie a Sheltona, aby nás následovali. „Už jste ochutnali Southern Comfort?“

„Ne.“ Shelton si sáhl na ucho.

„Možná.“ Hi předstíral zívnutí. „Nevím jistě.“

Lhář. Nikdy se ještě neopil. Nikdo z nás.

Kromě Bena. To jsem nevěděla.

„Fajn, tak se máte na co těšit.“ Jason nás vedl k chatce a volal na přátele. „Jeffe! Steve! Čtyřikrát So-Co s limetkou. Posádka z Morrisu se potřebuje napít.“

Pak už šlo všechno rychle.

Na baru se objevily panáky s hnědou tekutinou a měsíčky limetky. Jason jednoho zvedl a povzbudivě se usmál.

Ostatní nás pozorovali. Skepticky? Pobaveně? Netušila jsem.

Nikdy jsem nepila kořalku. A neměla jsem zájem ani teď.

No tak. O nic přece nejde.

Jenže šlo. Nechtěla jsem pít. Ani teď, ani nikdy. Ne po tom, co se stalo mámě.

Už jsem se chystala odmítnout, když Hi přistoupil k barovému pultu. „Díky, chlape. Tak do dna.“ Ve své kůži ale nebyl.

Hi si přiťukl s Jasonem a vypil panáka na ex. Pak se rozkašlal. „Jiná trubička,“ sípal.

Jason ho praštil do zad. „Má grády, co?“

Dívka, kterou jsem neznala, podala skleničku mně a Sheltonovi. Poděkovala jsem jí, nahodila nenucený výraz, ale připadala jsem si v pasti. Všichni se na mě dívali.

Shelton celý ztuhl. Dodával si odvahu.

Zvedli jsme panáky, ťukli si a…

Dvacátá šestá kapitola

H

lavou mi problesklo několik obrazů.

Zkroucený plech. Blikající světla. Rozbité sklo.

Policista stojící ve dveřích, jak se vyhýbá mému pohledu.

Maminka.

S maximální nenuceností, které jsem byla schopná, jsem položila skleničku na pult zrovna ve chvíli, kdy Shelton dopíjel panáka.

„Promiň, Jasone.“ Doufala jsem, že mě nezradí hlas. „Já nepiju. Snad to nevadí.“

Jason zamrkal. Pak přiskočil a odsunul skleničku z dosahu.

„Jistě. Žádný problém.“ Rozpačitě se rozesmál. „Aspoň zbyde víc na ostatní.“

Usmála jsem se a modlila se, aby se mi nerozpadla fasáda. Zoufale jsem toužila zapadnout mezi ostatní, ale v tomhle ohledu jsem nemohla slevit. Dala jsem sama sobě slib. A hodlám ho dodržet.

Jason mě vzal za loket a vedl mě pryč od ostatních. Všichni už na mě stejně zapomněli a vrátili se k rozhovorům, které vedli předtím. Připadalo mi, že nikomu nevadí, že jsem odmítla.

„Hraješ karty?“ zeptal se Jason. Bylo mi jasné, že chce změnit téma.

„Skoro vůbec,“ přiznala jsem.

Světácky se zašklebil. „Nevadí. Já jsem neporazitelný. Drž se mě.“

„A já jsem venku.“ Odhodila jsem tři královny. „Znovu prezident. Potřetí.“

Kolem stolu se ozvaly veselé výkřiky.

Začátečnické štěstí. Ani jsem nevěděla, jak se to hraje, ale vyhrávala jsem. Jason vedle mě se chechtal jako hyena.

Usrkávala jsem colu bez cukru a po očku sledovala Sheltona s Hiem, kteří skončili u stolu, kde se míčkem srážely prázdné plechovky od piva.

Shelton vypadal uvolněně, bezpochyby díky alkoholu. Hi bez ustání mluvil. Oběma se překvapivě dařilo trefovat plechovky a zrovna vyhrávali druhou hru po sobě.

Jejich spanilá jízda jim vysloužila popularitu u starších kluků. Hi a Shelton vtipkovali, mluvili o blbostech a očividně se dobře bavili.

Z nějakého důvodu jsem na ně byla pyšná. Zvláštní myšlenka.

„Zase budu poslední,“ mumlal Jason. „Mám příšerný karty.“ Věnoval mi jeden ublížený pohled. „Proč jsi mi neposlala to eso?“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš. Ty bys to měl učit mě, ne?“

„Zase nás rozdrtila,“ prohlásil rezavý kluk naproti u stolu. „Neskutečný.“

Zamrkala jsem, šťastná, že jsem zapadla. Konečně jsem se začínala rozjíždět. Kdo mohl tušit, že jsou mejdany tak zábavné?

Shelton a Hi už měli v rukou místo panáků kelímky s pivem. A upíjeli. Já se držela nealko. Všichni tři jsme se nějak přimotali k hrám, u nichž se pil alkohol. Dokonce i já, ale Jason to při prohře zvládal za mě i za sebe. Nikomu to nevadilo.

Doufala jsem, že si kluci taky dávají pozor.

Jenže jak to vypadalo, nedávali. Hra skončila a Jason začal sbírat karty. „Mistryně už žádnou pomoc nedostane. Ztrapňovala jsi nás dost dlouho.“

Zeširoka jsem se usmála. „Chudáčku.“

Pohledem jsem hledala Bena. Spatřila jsem ho na stejném místě, u sudu s pivem. Byl zrovna sám a zíral do kelímku.

Nenechávej ho samotného.

„V nejlepším přestat.“ Ignorovala jsem Jasonovy protesty, vstala a vydala se přes patio.

„Ahoj,“ řekla jsem vesele.

Ben nezvedl hlavu. „Ahoj. Tak jak si užíváš asimilaci?“

„Bene, nech toho. Nejsou tak špatní. I Shelton a Hi se dobře baví.“ Ohlédla jsem se ke stolu s plechovkami. Shelton s Hiem nakonec prohráli a teď ničili plechovky soupeřů. Ostatní hráči je povzbuzovali.

„Ti dva se zlejou.“ Pokoušela jsem se nesoudit. „Budeme je muset propašovat domů.“

„Chovají se jako idioti.“ Ben měl skelný pohled a otrávený hlas. Kolik toho vypil? napadlo mě.

„Ty si myslíš, že tihle lidi jsou fakt jako my?“ blekotal. „Nejlepší kámoši do smrti smrťoucí? Dobrej vtip.“

„Chovají se k nám hezky. Co kdybys jim dal šanci?“

„Jsme pro ně jenom zvláštní atrakce pro dnešní večer.“ Dopil pivo a ustoupil, aby si znovu nalil. „Specialitka týdne.“

Povzdechla jsem si, ale neříkala jsem nic. Když je Ben nabroušený, hned tak ho to nepřejde.

Pak jsem zadržela dech.

K chatce kráčel Chance Claybourne. A nebyl sám.

Byla do něj zavěšená Madison Dunkleová.

Když jsem je uviděla, hrklo ve mně. „Musím jít.“

„Jak chceš.“ Ben si naplnil kelímek a vydal se do zahrady. „Běž zatancovat bohatejm dětičkám.“

Bolelo to, ale nereagovala jsem. Nenuceně jsem se přiblížila k Chanceovi a Madison. V mozku mi hlasitě zněly poplašné zvonky.

Madison mě spatřila jako první. Něco zašeptala Chanceovi a pak pelášila k chatce. Hledala jsem Courtney a Ashley, ale nikde jsem je neviděla.

Madison a Chance přišli spolu?

Nelíbilo se mi, co to znamená. Zrovna v jejich případě jsem nestála o to, aby si sdělovali zážitky. Tady ani nikde jinde.

„Tory.“ Chance ke mně došel. „Tebe bych tady nečekal.“

Mávl rukou kolem sebe. Párty nabírala obrátky. Shelton se pokoušel o stojku a hubené nožičky se mu komíhaly ve vzduchu. Hi odpočítával. Blbci! Co je to popadlo?

Chanceův hlas mě přivedl zpět.

„Jason se mi zmínil, žes potřebovala pomoc v kriminalistické laboratoři.“ Chance pohodil hlavou. „Další tajné vyšetřování? Copak je to tentokrát?“

Vyschlo mi v ústech. Hlava se mi zatočila. Znělo to ledabyle, ale jeho otázky byly příliš jízlivé, aby mě nechaly v klidu.

„O nic nejde. Maličkost pro Kita.“

Chance se usmál a ztišil hlas. „Nevěřím ti.“

„Jak je libo.“

„Samozřejmě. A mám tě v merku. Čau.“

S těmito slovy odešel za ostatními k chatce.

Stačilo. Nejvyšší čas vypadnout.

A právě v tu chvíli jsem zaslechla dusot nohou a vzápětí hlasitý výkřik.

„Dělovka!“

Otočila jsem se právě včas, abych viděla Hie, jak vyskakuje do vzduchu, choulí se do kuličky a s obrovským cáknutím padá do bazénu.

Hosté kolem bazénu uskakovali před sprškou a odhazovali přitom papírové kelímky.

Shelton se válel po zemi a hystericky se smál. „On to fakt udělal! Do prdele! Dlužím Hiramovi pět babek.“

Hi se vynořil a plival vodu. Všichni ztichli. Někdo dokonce vypnul hudbu.

„Jo! Já to dal!“ Hi zvedl obě pěsti. „Plnejch deset bodů.“

Uběhla vteřina a pak se patiem rozlehl smích následovaný bouřlivým potleskem.

Jeden člen fotbalového týmu skočil do bazénu a po něm dva další, kteří s sebou stáhli chechtající se holky. Během okamžiku už tucet opilců cákal a vyřvával ve vodě.

Všimla jsem si Jasona, jak se ke mně plíží a oči se mu nebezpečně lesknou.

„To neuděláš!“ vyjekla jsem. „Já tam nechci.“

„Ale ano.“ Jason mě začal honit kolem bazénu a odhazoval přitom z cesty zahradní nábytek. „Můj dům, moje pravidla, Brennanová.“ Chance nás chvíli znechuceně pozoroval a pak se stáhl do chatky. Běželi jsme už druhé kolečko, když se objevil Ben.

Proletěla jsem kolem něho, jen pár kroků před svým pronásledovatelem. Ben odskočil a vzápětí chytil Jasona oběma rukama.

„Co to sakra děláš?“ vysoukal ze sebe Ben a lehce se motal.

Zastavila jsem se. „Bene. to je v pořádku. Jen tak blbneme.“

„Uhni mi z cesty.“ Jason odstrčil Bena oběma rukama. „Jsi můj host, na to nezapomínej.“

Ben se vrhl zpátky. „Nedotýkej se mě!“

Jasonovi plály oči přemírou alkoholu a nedostatkem opatrnosti.

Ben ani nestihl zaregistrovat, odkud přišla rána.

Skácel se, ale v mžiku byl znovu na nohou. Vyskočil dopředu a shodil Jasona na zem. Zhrožené jsem je pozorovala, jak se válejí v trávě a mlátí do sebe. Ani jeden neměl převahu.

Čas se zpomalil.

Najednou Jason vyletěl do vzduchu.

Ben zvedl hlavu. Zorničky mu plály.

To se mi snad zdá!

Bez přemýšlení jsem se vrhla na Bena. Nečekal to, takže ho váha mého těla srazila dozadu. Nezaváhala jsem. Skočila jsem mu na hrudník a začala ho fackovat.

„Okamžitě toho nech!“ sykla jsem. „Uhas ten záblesk.“

Jason mě chtěl odtáhnout, jenže Hi a Shelton k nám doběhli první. Odvedli Jasona stranou, popadli Bena za ramena a vlekli ho z kopce do zahrady. Ben se jim pokoušel vytrhnout a znovu zaútočit na Jasona, ale oheň z očí mu zmizel. Pak se najednou prudce otočil a rozběhl se k přístavišti.

„Já ho zabiju.“ Jason byl rudý a těžce dýchal. „Tohle… v mém domě!“

„Nech toho, Jasone.“ Postavila jsem se před něj, aby nemohl Bena pronásledovat. „Ben je opilý a neví, co dělá. Prosím, nech to být. Kvůli mně.“

„Dobře.“ Jason si otřel nos, aby zjistil, jestli mu neteče krev. „Ale tenhle dement už mi sem nesmí. Vyřiď mu to.“

„Vyřídím. Musím už jít.“

Jason se otočil a kráčel pryč a já utíkala před zvědavými pohledy a tichými hlasy ostatních hostů.

Namířila jsem se Sewee do charlestonského přístavu a pak domů.

Ben se nejdřív bránil, když jsem po něm chtěla klíče, ale já mu nedala na výběr. Kluci byli namol. Už jsem Sewee řídila, základy jsem znala. A pokud ji trochu poškrábu, až budu přistávat, dobře mu tak.

Sotva jsme odrazili od břehu, Hi vyprázdnil obsah žaludku přes zábradlí. Shelton se pokoušel vyčistit si brýle, ale vždycky je upustil. Ben se choulil na sedačce vedle mě. Na to, aby stál, se příliš motal.

„On pro tebe není dost dobrej,“ prohlásil najednou Ben. „Nezaslouží si tě.“

„Prosím tě, mlč,“ řekla jsem jemně. „Už jsme skoro doma.“

Benovi se zavíraly oči. „Ten kluk, on je…“ Zvedl ruku a zase ji spustil. „Úplně tuctovej. Nic neví. O tobě. O tom, jaká opravdu jsi.“

Díky bohu usnul. Za pár chvil už hlasitě pochrupoval.

Přemýšlela jsem o tom, co říkal. Je opilý. Chce mě chránit. A navíc si nikdy nenechá ujít příležitost, aby Jasona přepral.

„Mluví z něj chlast,“ řekla jsem si v duchu, když jsem se Sewee manévrovala do přístavu. „Nic to neznamená. Vůbec nic.“

A pak jsem se najednou rozesmála.

Posedlý šílenec nás honí od čerta k ďáblu.

Můj otec si chce domů nastěhovat přiblblou barbínu.

Chance mě sleduje a dal se dohromady s Madison.

Psí DNA napadla můj nervový systém a já nemám zdání, jak to zastavit.

Poslední, co mi ještě chybělo, jsou Benovy rady, s kým mám začít randit.

„Blééé.“

Kéž by byl život zase jednoduchý.

Věděla jsem ale, že nebude.

A tak jsem mířila k Morrisu a nemohla se dočkat, až vlezu do postele a upadnu do blaženého spánku. Pak jsem se zděsila. Jak dostanu tyhle ochlasty domů, aniž by si toho všimli jejich rodiče?

„Dvakrát blééé.“

Dvacátá sedmá kapitola

B

en seděl za volantem Kitova 4Runneru.

Už čtvrt hodiny jsme jeli po dálnici číslo 17. Mířili jsme na sever do lesní rezervace Francise Mariona. Silnice přetínala několik bažin s bujnými porosty kudzu a nakonec dospěla k vyvýšenému lesíku uvnitř národního parku.

Tři čtvrtě na deset ráno. Nálada pod psa.

„Chci umřít.“ Hi se opíral vzadu o okýnko. „V tomhle autě je osmnáct stupňů, ale já se pořád potím jako prase.“

Shelton otevřel oči a chvíli uvažoval, zda má odpovědět. Nakonec se neobtěžoval.

„Dobře ti tak,“ řekla jsem ze sedadla spolujezdce. „Dělovka! Fakt jsi udělal dojem.“

„Moc se jim to líbilo,“ zašeptal Hi. „To mi nemůžeš upřít.“

Shelton se rozkašlal, stočil okno a pak si mocně odplivl. Naštěstí se trefil ven.

S ohledem na to, v jakém stavu kluci byli, jsem nechala Coopa doma. Trio s kocovinou vypadalo, že mi možná vyzdobí auto žaludečními šťávami.

Shelton se drbal na tváři. „Jakou má cenu se opíjet, když je ti potom takhle? Je to jako nechat se dobrovolně otrávit jídlem.“

„Carpe diem.“ Hi byl zelenkavě bledý. „Nebo jak to je. Nevím. Lidi se prostě rádi ztřískaj. Lidi jsou blbý.“

„Pro nás je to ale nebezpečný.“ Dávala jsem pozor, jestli Ben taky poslouchá. „Virát si nemůže dovolit ztrácet kontrolu. Ani na vteřinu. Vzhledem k našemu… stavu, prostě ne.“

Ben nespouštěl krví podlité oči ze silnice. Nechystal se k žádným omluvám a nesnášel, když mu někdo nadával.

Netlačila jsem. Všichni jsme věděli, jakou svou chybou napáchal škodu, ale nikdo neměl chuť to probírat. V hlavách jim dunělo. Ben se navíc tvářil jako rozzuřený grizzly.

„Unikli jsme o vlásek,“ řekla jsem. „Příště si musíme podobnou show odpustit.“

„Bez problémů,“ prohlásil Shelton. „Moje kariéra vrhače plechovek byla krátká.“

„Ale impozantní.“ Hi zvedl pěst a Shelton do ní netečně udeřil.

Jako zázrakem nikoho z nás nechytili. Pořád jsem nemohla uvěřit, že jsme měli takové štěstí.

V přístavišti mi chvíli trvalo, než jsem kluky probrala do použitelné formy. Sice nemohli pořádně mluvit a celou cestu klopýtali, ale dostali se každý ke svým dveřím. Vůbec jsem nedoufala, že se jim podaří proklouznout.

Jenomže Sheltonovi rodiče nebyli doma a Tom Blue už spal. Hi se proplížil kolem matky a předstíral gastrointenstinální chorobu. Skvělý.

Kit ani nemrkl, když jsem zamířila rovnou do svého pokoje. Myslím, že „návrat v podnapilém stavu“ zatím nemá na radaru. Což je pochopitelné, protože je mi čtrnáct, nikdy jsem nic podobného neudělala a navíc jsem stejně nepila.

Brzy ráno jsem vstala a obvolala kluky. Ani se mi nechtělo věřit, že mě neposlali do háje.

A tak jsme teď seděli v Kitově SUV; já a tři hoši s kocovinou.

Podívala jsem se na iPad. Zbývalo nám něco málo přes čtrnáct hodin.

Kit byl samozřejmě v práci; maká i v sobotu. Nedovolila jsem se, jestli si můžeme vypůjčit auto. Nebylo potřeba, aby drahý otec věděl, že se chystám sejít s cizím člověkem na odlehlé střelnici.

Ben zatočil doprava na Steed Creek a pokračoval po Willow Hall Road. Borový les kolem nás začínal houstnout.

„Nic si nepamatuju,“ řekl najednou Ben. „Mám okno.“

„Načepoval sis celej svět a pak jsi ho vypil,“ mumlal Hi. „A potom ses pokusil porvat s Jasonem. A pak jsi…“

„O včerejšku si promluvíme jindy,“ řekla jsem v naději, že se tomuto tématu vyhneme. „Teď se musíme soustředit na cestu, abychom neminuli střelnici.“

Okno? Pozorovala jsem Bena koutkem oka. Ještě nikdy mi nelhal, ale teď jsem měla pocit, že není docela upřímný.

On si to pamatuje. Ale asi se cítí trapně, že byl tak sentimentální.

Nechala jsem to být. „Okno“ a „vše zapomenuto“ bylo lepší i pro mě.

„Tohle je prdel světa.“ Hi upíral zrak z okna. „Není tu nic kromě svišťů.“

Měl pravdu. Les rostl až k silnici a blokoval slunce. Široko daleko jsem neviděla žádnou budovu.

Po dalším půlkilometru se objevil dřevěný nápis. „Střelnice Twin Ponds.“

Ben zajel na štěrkové parkoviště. Stál tu jen jeden vůz – zablácený černý Ford F-150 s obrovskými pneumatikami a ocelovým nosičem na pušky.

Moje tenisky dopadly na zem jako první. „Podíváme se, kde je náš expert.“

„Proč má lesní správa střelnici?“ Shelton se opřel o zaparkovaný 4Runner; pouhé vystoupení z vozu ho stálo hodně námahy. „Není to divný?“

„Nic moc to není, jen oblast vyhrazená pro střelný zbraně.“ Hi se protáhl a přejel si rukou po kříži. „Znáš snad lepší místo, kde vyprázdnit pár zásobníků, než hluboko v lese?“

Ze stromů před námi se ozvalo několik výstřelů.

Hi cukl uchem. „Někdo se už trefuje do terče.“

Přehodila jsem si batoh na záda a vyrazili jsme po krátké cestičce vedoucí k dlouhé obdélníkové stavbě rozdělené na kóje, která připomínala tržnici pod širým nebem. Každý box měl vlastní lavici, stojan a stupínek s výhledem na otevřené prostranství vepředu.

Ve vzdálenosti padesáti metrů před námi pole přetínal dřevěný trám, na který se stavěly plechovky, láhve a další malé předměty. Dalších padesát metrů za trámem byla silná hliněná stěna pro připínání papírových terčů.

Všude se válela spousta smetí – dopravní značky, staré myčky, televizory a popelnice. Všechno bylo provrtané kulkami.

Střelnice vypadala opuštěně. Zapomenuté. Okolní les byl mrtvolně tichý. Strašidelný.

Byla jsem moc ráda, že tu nejsem sama.

„To je díra.“ Ben odkopl hromadu nábojnic u stěny.

„Burani rádi střílejí,“ prohlásil Hi. „Ale neradi uklízejí.“

Ozvalo se několik dalších rychlých výstřelů. Spatřila jsem muže ve vojenském mundúru. Stál v předklonu v nejvzdálenější kóji a systematicky pálil ze samonabíjecí pušky. Kulky zasahovaly vzdálené cíle. Na střelnici nikdo další nebyl.

„Pane Marchante!“ zavolala jsem.

Žádná odpověď. Jasně že ne. Střelec měl na uších klapky.

Zamávala jsem rukou nad hlavou. Všiml si nás, odložil pušku, helmu i sluchátka a přišel nás pozdravit.

Byl vysoký, měl bledou pleť, oříškové oči a světle hnědé vlasy. Mladší, než jsem čekala – maximálně pětatřicet –, postavu dálkových běžců. Na očích oranžově zabarvené brýle a na nohou vysoké boty.

„Pane Marchante?“ zopakovala jsem.

„Říkej mi Eriku.“ Podal mi ruku. „Ty musíš být Tory. Doufám, že ti to nevadí, ale chtěl jsem si dnes dopoledne trochu zatrénovat. Moc často se sem nedostanu.“

Ben najednou ztuhl. Bez varování odskočil stranou do křoví a začal hlasitě zvracet.

My ostatní jsme překvapeně ustoupili.

Do háje, Bene. Teď ne! Ten chlap je u policie.

Ben si otřel ústa a začal ustupovat k parkovišti. „Promiňte. Necítím se…“ Rozběhl se a zmizel v lese.

Rychle jsem se podívala na Marchanta.

„Tvůj kamarád vypadá trochu… znaveně.“

Shelton sklopil oči. „Já se… hm… podívám, jestli je v pořádku. Jdeš se mnou, Hii?“

„Ne.“ Hi pantomimicky naznačil, že drží pušku. „Chci vidět pořádnou palebnou sílu.“

„Posluž si.“ Shelton spěchal za Benem.

„Omluvte je, prosím.“ Nasadila jsem co možná nejdůvěryhodnější výraz. „Ve škole lítá nějaká infekce.“

„Infekce. Jistě.“ Marchant to nechal být. „Přinesla jsi pistoli, co jsi našla?“

„Ano, pane.“ Zaťukala jsem na batoh na zádech.

„Báječně.“ Ukázal na místo, kde předtím střílel. „Podíváme se na to.“

Marchant byl úplně jiný, než jsem čekala. Když jsem s ním mluvila po telefonu, představovala jsem si spíš hubeného knihomola. Tohle byl každým coulem sportovec.

V Marchantově kóji byl vyskládaný pořádný arzenál. Tři pistole. Brokovnice. Další dvě lovecké pušky. A pár automatických zbraní, jejichž jména jsem neuměla ani odhadnout.

Hi mě šťouchl loktem do žeber. „Ta na konci,“ zašeptal, „je AK-47.“

„Ty se vyznáš, mladíku.“

Marchant se na mě podíval s výrazem plným očekávání. Došlo mi to, rozepnula jsem batoh a vyndala zbraň a kulky z golfového hřiště.

Marchant našpulil rty. „To je mi ale podivná věcička.“

„Poznáváte ji?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Otáčel pistoli v rukou. „Není tu značka výrobce a nevidím ani sériové číslo. Tohle je vyrobené na zakázku. A ten člověk dobře věděl, co dělá.“

Podíval se na mě. „Řekni mi, co se stalo.“

Opatrně jsem kličkovala kolem pravdy a vysvětlovala, jak byla pistole nastražená, jak vystřelila a co jsme našli. Změnila jsem pouze místo.

A o Pánu hry ani slovo, samozřejmě.

„Střelné nástrahové zařízení,“ zavrčel Marchant. „Upravené tak, aby vystřelilo, když se nějakým způsobem cukne kohoutkem. Obvykle se kohoutek přiváže k drátu, anebo se používá dálkový senzor.“

„To zní ošklivě.“ Hi si prohlížel Marchantovu sbírku zbraní.

„To ano,“ souhlasil Marchant. „Nástražné pistole se obvykle používají pro ochranu dobytka před divokou zvěří. Jsou nezákonné, jelikož vystřelí, kdykoli se o ně zavadí. Zbraně, jako je tahle, v obchodě nekoupíš.“ Naděje pohasly. „Takže nám o ní nic neřeknete.“

„Možná ne.“ Marchant položil zbraň stranou a vzal do ruky střelu. „Ale kulka by nám mohla něco prozradit.“

„Poslouchám.“ Sedla jsem si na rozbitou dřevěnou lavici a dávala přitom pozor, abych nestrčila do Marchantových zbraní. Les byl tichý. Řada cypřišů stínila výhled na parkoviště, takže člověk si na střelnici připadal jako na tom nejizolovanějším místě na světě.

„Náboj se skládá ze čtyř částí – zápalky, nábojnice, střelného prachu a samotné střely.“ Marchant mi podal náboj a zvedl svou devítimilimetrovou berettu. „Když stiskneš kohoutek, úderník dopadne na roznětku a prach exploduje. Tím se odpálí nálož.“

Otáčela jsem municí v prstech. „A to vystřelí kulku.“

„Správně. Výbuch postrčí projektil dolů do bubínku. Díky podélným zářezům střela uvnitř bubínku rotuje. Nábojnice zůstane v komoře, dokud ji nevyndáš.“

„Pokud to není poloautomat,“ zašveholil Hi.

„To máš pravdu. V takovém případě se nábojnice automaticky vysune, když je náboj vypálený.“ Marchant se na mě podíval. „Říkala jsi, že jste žádné nábojnice nesebrali, že ano?“

Zklamaně jsem zavrtěla hlavou. Jak jsem na to mohla zapomenout? „To nevadí. Zářezy na kulce jsou důležitější.“

„To je skvělý, že se dá takhle přiřadit kulka k pistoli,“ řekl Hi, „jenže my už pistoli máme. Držíte ji v ruce.“

Marchant se usmál. „Doufejme, že dokážu zjistit víc.“

„Jak?“ chtěla jsem vědět.

„Kulka je označena jedinečným podpisem zbraně, ze které je vypálena.“ Marchant ukázal na svou sbírku. „Každý bubínek je jiný, dokonce i když jsou vyrobeny pro stejný typ pistole ve stejné dílně jedné továrny a v ten samý den. Každá pistole sjíždí z linky s jedinečným balistickým otiskem.“

„Jak to?“ zeptal se Hi.

„Během výrobního procesu vznikají droboučké nedokonalosti. Mikroskopické částečky kovu se otisknou do bubínku. Tyhle nedostatky vytvářejí jedinečný model škrábanců na vypálené kulce, kterým se říká rýhy.“

„Takže každá kulka vypálená z jedné zbraně bude mít na sobě totožné rýhy.“ Tomu jsem rozuměla. „A ty rýhy se dají objevit.“

Usmál se. „Stejně jako otisky prstů.“

„Fajn, ale já to pořád nechápu,“ ozval se Hi. „Pistoli máme. Tak proč nás zajímá podpis?“

„Protože si tyhle podpisy schováváme v archivu.“

Marchant opatrně uložil pistoli do plastového sáčku. „Když policie identifikuje zbraň, která může souviset se zločinem, pošlou ji na balistický rozbor. Ten dělám já. Nejdřív vystřelím naprázdno a zkoumám, co vyjde ven. Maličké částečky vlasů, kůže nebo vláken, které se dovnitř dostaly při střelbě.“

„DNA. Kriminalistické důkazy.“ Hi moudře přikyvoval. „Pěkný.“

„Pak vypálím zkušební kulku do vany nebo balistického gelu a porovnám rýhy s databází. Pokud už zbraň někdy někdo použil pro nekalé účely, najdu ji.“

„A když se najde zbraň, možná se najde i majitel.“ Dávalo mi to smysl. „Za zkoušku to stojí.“

„Projdu naše místní spisy a databázi Jižní Karolíny. Pokud se nic neukáže, mohl bych zkusit ještě balistickou informační síť ATF.“

„To je od vás velmi velkorysé,“ řekla jsem. „Neuvěřitelně byste nám tím pomohl.“

Marchant si strčil palec za opasek. „Nástražné zbraně jsou nesmírně nebezpečné. Do palebného pole se může dostat cokoli a kdokoli. Použili to na tvého psa, ale klidně mohli trefit dítě. Z toho se budou zodpovídat.“

„Takže podle vás existuje šance na identifikaci?“ zeptal se Hi.

„Ano.“ Marchant se podíval na hodinky. „Takováhle pistole zavání průšvihem. Dejte mi týden a zjistíme, jestli už někde nadělala paseku.“

„To zní jako dobrý plán.“ Hi ukázal na AK. „A co kdybych si zkusil s tímhle fešákem oloupat banán?“

„Bez šance.“ Marchant se usmál a mírnějším hlasem pokračoval. „Ale dám vám vědět, co jsem zjistil.“

Znovu jsme poděkovali a vyrazili k parkovišti. Doufala jsem, že pánové Padavka a Blitosaurus se už vzpamatovali.

„Potřebujeme nějakej pořádnej automat.“ Hi si prokřupl klouby na prstech. „Co kdybysme si jeden koupili do bunkru? Na králíky.“

„Hii, budeme si muset promluvit o tom, jak nelézt lidem na nervy.“

„Hele, nemusíš se kát.“ Hi si široce zívl. „Odpouštím ti. A teď něco důležitějšího – máš ibalgin?“

Dvacátá osmá kapitola

Z

páteční cesta započala mlčky.

Ben byl očividně nervózní z žaludeční příhody. Svíral volant oběma rukama a jel rychleji než obvykle. Shelton se schoulil vzadu a usnul.

Měla jsem radost, že jsme dosáhli cíle, ale pořád jsem si dělala starosti kvůli Hře. Všechno záviselo na tom, jestli vyřešíme hádanku. Tlak, pod kterým jsem byla, mě začínal pokládat na lopatky.

Třeba Marchant něco objeví. Držme palce.

Hi si odkašlal. „O půlnoci nám vyprší čas. Nějaký nápady?“

„Musíme identifikovat sošku,“ řekla jsem. „Je to jediná stopa.“

S Hiem jsme probírali několik námětů a plánovali strategii na odpoledne. Shelton chrápal. Ben nic neříkal, oči přilepené na silnici.

Je mu trapně. Anebo se bojí, že Kitovi naboří auto.

Za čtyřicet minut jsme dorazili na Morris. Ben zajel do garáže, hodil mi klíčky a vydal se domů.

„Bene?“ volala jsem za ním. „Mohl bys nám odpoledne pomoct? Skoro už nemáme čas.“

„Dej mi hodinku.“ A byl pryč.

„Jde se vyblejt.“ Shelton si říhl a zakřenil se. „Myslím, že ho budu následovat.“

„Ale vrátíš se, že jo?“

Shelton zvedl palec. „Dvacet minut. Možná třicet.“

Otočila jsem se a zjistila, že Hi se taky pokouší vypařit. „Jídlo. Jinak jsem hotovej. Přijdu, až se ukáže Shelton.“

A najednou jsem tu byla sama.

Vešla jsem domů přes garáž a vystoupala po zadním schodišti. Coop na mě nahoře čekal.

„Ahoj, Coope.“

Ohlédl se, což bylo jediné varování.

„Tory?“ zezadu vykukovala Whitney.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila, a pak jsem vešla do obýváku.

Whitney seděla na gauči. „Moc se omlouvám za včerejšek.“

„To je v pohodě,“ řekla jsem automaticky. Sice jsem nedokázala přesně určit, jak se momentálně cítím, ale tomuhle rozhovoru jsem se chtěla vyhnout. „Zapomeňme na to.“

„Já jsem tě nechtěla rozrušit.“ Jednu štíhlou ručku si položila na srdce. „Vážně. S tvým otcem jsme neměli tuhle novinku vůbec vytahovat.“

„Všechno je v pořádku.“ Dospěla jsem k názoru, že nemá smysl se zlobit. „Přehnala jsem to.“

„Ne.“ Whitney odhodlaně zavrtěla hlavou. „Tohle je i tvůj dům.“

„Hele, jestli spolu chcete s Kitem bydlet…“ zvedla jsem dlaně a bezcílně je zatlačila dopředu, „… nebudu vám stát v cestě.“

Whitney něco říkala, ale já ji neposlouchala. Všimla jsem si, že něco je… pryč.

Rozhlédla jsem se kolem. „Kde jsou tvoje věci?“

Váza, obraz a ostatní cizí předměty chyběly. Obrátila jsem se. Modrý pes už v předsíni nevisel.

„Odnesla jsem si je domů. Měla jsi stoprocentně pravdu. Bylo drzé si je sem nastěhovat bez tvého svolení.“

„Ne. Počkej, já myslím…“

Uvnitř mě se rozpoutala válka. Na jedné straně byl tenhle ústup přesně to, co jsem chtěla. Jedna moje část chtěla zakřičet „to máš sakra pravdu!“ a vyrazit do schodů.

Jenže Whitney se očividně snažila o smír. A dala si s tím pěknou práci. Poprvé, co si pamatuju, se zdálo, že jí to skutečně dochází.

Jenže já jsem opravdu, opravdu nechtěla, aby s námi bydlela.

Blééé.

Dilema.

Být urážlivá, sobecká a šťastná? Anebo velkorysá… a nešťastná?

Pak cosi upoutalo mou pozornost. Rázem jsem zapomněla na problém zvaný Whitney.

Na místě její vázy stál úplně jiný předmět.

Malý. Omlácený. Kovový.

Soška od Pána hry.

Jedním skokem jsem byla u police. „Kdes to vzala?“

„Tu sošku? Viděla jsem ji na tvém stole a napadlo mě, že svatý Benedikt by tady dole vypadal moc hezky.“ Whitney vytřeštila oči. „Proboha. Zas jsem to udělala, že ano?“

Pulz se mi zrychlil. „Řekni to ještě jednou.“

„Drahoušku, je mi to tak líto.“ Whitney schovala hlavu do dlaní. „Napadlo mě, že bys měla ráda něco svého na místě mojí vázy. Jsem prostě hrozná, viď?“ Zdálo se, že se každou chvilku rozbrečí.

„Whitney, já se nezlobím.“ Ukázala jsem na sošku. „Kdo jsi říkala, že to je?“

„Svatý Benedikt, samozřejmě.“ Whitney si přejela prsty pod uslzenýma očima. „Vychovávali mě jako katoličku, jak jistě víš. Když jsem byla malá, jeho obraz nám visel v rodinné knihovně. Je to patron studentů.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Hodiny bezvýsledného pátrání a připitomělá Whitney Duboisová mi naservíruje odpověď jak na stříbrném podnose. Taková náhoda přece nemůže existovat.

Mozek mi běžel na plné obrátky. Na nalezení další kešky jsme měli dvanáct hodin.

Musím sehnat kluky. Hned.

„Radši si ji nechám u sebe v pokoji.“ Popadla jsem sošku a rozběhla se nahoru. „Ale díky, že tě to napadlo.“

„Odpusť mi to.“ Whitney stála na místě. „Už nikdy se nedotknu tvých věcí.“

Impulzivně jsem se otočila a objala ji. „Nic se neděje.“

Pak jsem vyběhla schody a ohromenou barbínu nechala za sebou.

„Mám to!“ Hi políbil obrazovku notebooku. „Pojď k tatínkovi.“

Povytáhla jsem obočí. „Co máš?“ Hledali jsme sotva půl minuty.

Seděli jsme u stolu v naší jídelně a čekali na Sheltona a Bena. Whitney nejspíš odešla hned potom, co jsem zmizela u sebe v pokoji.

Poslala jsem klukům naléhavou esemesku. Zatím se objevil jen Hi.

„Katolický kostel svatého Benedikta.“ Otočil počítač, abych viděla na obrazovku. „V Mount Pleasant. No nejsem génius?“

„To je skvělý.“ Vážně to je tak jednoduché?

Podívala jsem se na černobílou látku, do které byla soška zabalená.

„A co obal?“ Hodila jsem tkaninu Hiovi.

„To nemusí nic znamenat.“ Obracel ji v rukou. „Všimla sis tohohle?“

„Čeho?“

Hi držel látku za roh, aby byla vidět výšivka vzadu.

„Si děláš srandu.“ Začínala jsem být sentimentální. Ve špatnou dobu.

Sebrala jsem mu látku. Malá pěkná výšivka měla tvar půlkruhu, z něhož vybíhaly čtyři klikaté čáry.

„Vypadá to jako východ slunce,“ řekla jsem. „Co by to mohlo být?“

„Kdo ví? Třeba je to jen ochrannej obal.“

„Možná.“ Ale něco mi dělalo těžkou hlavu. „Nepřipadá ti, že tohle bylo příliš snadný?“

Hi už byl na cestě do kuchyně. „Jak moc snadný?“

„Ve srovnání s ostatními úkoly.“ Objala jsem si kolena a přitáhla je k bradě. „Ty stopy předtím byly těžký. Komplikovaný. Šifry, hádanky a tak.“

Snad. Třeba.

Ne.

Na to jsem neskočila.

„Pán hry zatím nikdy nepřidal k nápovědě nic, co by s ní nesouviselo.“ Poklepala jsem na tkaninu. „Je tady vzor. A proč je černobílá? Ta látka něco znamená.“

Hi si povzdechl. „Takže potřebuješ opět brilantní mozek.“

„Jo.“

„Fajn.“ Položil na stůl pytlík pečených krekrů. „Stejně jsou odtučněné. Fuj.“

Hledali jsme všechno možné. Když dorazil Shelton, přidal pár nápadů. Uběhlo půl hodiny a neměli jsme nic.

„Motáme se v kruhu,“ stěžoval si Hi. „A kde je sakra Ben?“

„Prostě se zdejchnul.“ Shelton se podíval na hodinky. „Ráno vypadal příšerně. Myslím, že se natáhnul a usnul.“

„Začneme znovu.“ Vymazala jsem historii a napsala: Svatý Benedikt. Charleston.

Povědomé výsledky. Každý se odvolával na kostel v Mount Pleasant. Přeháním to? Co když jen ztrácím drahocenný čas?

Důvěřuj svým instinktům. Pokračuj.

„Co kdybychom z výsledků odebrali kostel?“ navrhoval Shelton. „Udělej to.“ Uvolnila jsem mu klávesnici.

Sheltonovy prsty se roztančily, jak upravoval funkce vyhledávání. „Ale! Copak to tu máme?“

Nakoukla jsem mu přes rameno. Na obrazovce se objevil hezký obrázek venkovské cesty s obrovskými duby. V rohu bylo logo, černobílé. Opatství Mepkin.

„Klášter.“ Hi vedle mě se naklonil blíž. Nevoněl zrovna úchvatně. „Mniši?“ zavrčel Shelton. „Vážně? V Jižní Karolíně?“

Internetové stránky byly přehledné a profesionální. Odkaz nahoře zněl: „Kdo jsme.“

„Klikni na to.“

Shelton poslechl. Další stránka obsahovala misijní prohlášení a skupinovou fotografii.

„Ti chlapi se celý den modlí,“ prohlásil Hi. „A nemluví.“

Shelton se uchechtl. „To bys nikdy nedal.“

„Divný.“ Hi si pročítal text. „Taky prodávaj zemědělský plodiny, obhospodařujou zahradu a provozujou moderní knihovnu. Přízemí je každej den otevřený návštěvníkům.“

„Opatství Mepkin je trapistický klášter,“ četl Shelton nahlas. „Řídí se tam čímsi, čemu říkají řehole svátého Benedikta. To je pro mě novinka, ale odpovídá to našemu hledání.“

Ignorovala jsem jejich slovní výměnu a upírala oči na fotku. „Pěkný roucha, nemyslíte?“

„Aha,“ zajásal Hi.

Shelton přisvědčil. „Dobrá trefa, Tor.“

Na obrázku bylo dvacet mnichů ve dvou řadách. Stáli v krásné květinové zahradě. Všichni se usmívali. Průměrný věk byl podle mě přes šedesát.

Ale to mi blažený výraz ve tváři nevyvolalo.

Muži měli stejná roucha.

Stejná černobílá roucha.

Políbila jsem svůj ukazováček a přitiskla ho na obrazovku.

„Mám tě.“

Dvacátá devátá kapitola

„Z

ahni… tady.“

Ukázala jsem na podivný ukazatel u dálnice – velké bílé M s bílým křížem vystupujícím ze středu písmene. Do kamenného podstavce bylo vytesáno Opatství Mepkin.

„Trvalo nám to pěkně dlouho.“ Ben řídil už přes hodinu. Připočteme-li to k devadesáti minutám, během nichž jsme čekali, až se objeví, polovina odpoledne byla v čudu.

Shelton zíval a drbal se na hlavě. „A vy si stěžujete, že bydlíme v Zapadákově.“

„Asi tu nemají kabelovku,“ ucedil Hi. „A vnitřní kanalizaci.“ Popojížděli jsme po cestě lemované stromy, kterou jsme viděli na internetových stránkách. Po obou stranách rostly obrovské duby. Na předním skle tančilo slunce a stín.

Atmosféra byla poklidná. Idylická. Dokonalá pro život v kontemplacích. „Během prohlídky mějte oči na stopkách,“ připomněla jsem jim. „Další keška je určitě schovaná tady.“

V batohu jsem měla dvě lopatky; pro všechny případy. Na vyřešení hádanky Pána hry zbývalo devět hodin.

„Tady bydlí mniši?“ Shelton vykukoval oknem u zadního sedadla. „Uprostřed ničeho v Jižní Karolínce?“

„Od roku devatenáct set čtyřicet devět,“ začal Hi číst z iPhonu. „Mepkinské bratrstvo založili mniši z Getsemanského opatství v Kentucky a patří k řádu cisterciáků přísné observance.“

„Co to znamená?“ zeptal se Shelton.

„To se mě neptej. Ale jestli chceš vstoupit, ztratím za tebe slovo.“ Zaparkovali jsme na parkovišti pro hosty a vydali se po cestě olemované křovím k uvítacímu středisku. Uvnitř nás čekal šok – interiér byl moderní a pěkně vybavený. Udiveně jsme se po sobě podívali a zabrousili do obchodu se suvenýry.

Tam na nás čekalo další překvapení. Obchod byl vzdušný a jasně osvětlený. Stoly a police přetékaly klášterními uměleckými předměty, vyřezávanými miskami, ozdůbkami, pletenými šálami, dekami a dalšími rukodělnými výrobky. Kuchařské knihy a řeholní texty se dělily o místo s vázami a zavařeninami místní výroby.

Obchod působil eklekticky, umělecky a vůbec neodpovídal mé představě zarputilých mnichů žijících ve strohém spartánském tichu.

„Tory, koukej!“ Hi ukázal na knihovnu s posvátnými předměty a soškami.

„Pěkný.“

Vzrušeně jsem si prohlížela sortiment. Támhle! Na prostřední polici – soška svátého Benedikta, úplně stejná jako ta v mém batohu. Neubránila jsem se úsměvu. „Určitě jsme na správném místě.“

Hi si se mnou plácl. Ben přikývl a tvářil se potěšeně.

„Věřili byste, že tu prodávají pivo?“ Shelton si prohlížel hromadu vystavěnou z plechovek v balení po šesti. „Myslíte, že se mniši rádi nalejou?“

„Náš řeholní slib nevyžaduje zřeknutí se alkoholu.“

Otočili jsme se a spatřili malého, dohladka oholeného muže kolem pětačtyřiceti let. Měl tmavé blond vlasy, které pomalu šedly, oči jako zelené moře a jemné, skoro ženské rysy. Na sobě černobílé roucho mepkinských bratří.

„Náš řád se vařením piva dokonce proslavil,“ pokračoval mnich. „Mepkin nabízí nejlepší trapistické pivo na světě.“

„Obchod je moc pěkný,“ plácla jsem, ale zaskočil mě. „Nečekala jsem tolik… barev. Takovou různorodost.“

„Nejsi první, kdo mi to říká,“ usmál se mnich. „Náš obchod nabízí bohatý výběr zboží, které se vyrábí podle řeholních tradic, a také výrobky místních umělců. Vše odráží krásu Božího stvoření.“

„Vy tady něco vyrábíte?“ zeptal se Shelton.

„Ano.“ Mnich potěžkal skleničku s nápisem Hlíva ústřičná drcená. „Kapitola čtyřicátá pátá řehole svátého Benedikta říká: ‚A mniši budou žíti v pravdě, budou-li žíti z práce svých rukou.‘ My tady vyrábíme a prodáváme zboží, abychom zajistili klášteru příjem a svou prací velebili Pána. Naše houby jsou známé po celém světě a kompost z naší zahrady je prvotřídní. Nabízíme i celou škálu medových produktů a velmi chutný ovocný sirup.“

„Já myslel, že tady nesmíte mluvit.“ Hi zasupěl, když můj loket našel jeho břicho. „Že jste složili slib mlčenlivosti, chci říct.“

„To je běžná, avšak mylná představa.“ Mnich přešel do přednáškového tónu. „Podle svátého Benedikta řeč ruší učedníka v jeho povinnosti ztišení a vnímání a představuje pokušení uplatňovat vlastní vůli namísto vůle Boží. Jako Benediktovi následovníci ctíme jeho volání po mlčenlivosti, ovšem neskládáme žádný slib. To znamená, že hovoříme, je-li to nezbytné. Zbytečné klábosení se u nás nepodporuje. Jíme v kontemplativním klidu, anebo nasloucháme čtení našich bratří.“

„A tohle není zbytečné klábosení?“ Mému druhému šťouchnutí Hi uhnul.

„Jistěže ne,“ odpověděl mnich dobromyslně. „Poučit zvídavé znamená rozšiřovat radost Boží. Jmenuji se bratr Patterson. Dnešní prohlídku povedu já. Měli jste v plánu se k nám připojit?“

„Tory Brennanová,“ odpověděla jsem. „Ano, proto jsme tady.“

„Báječné.“ Patterson se rozzářil. „Mladých návštěvníků k nám jezdí velice málo. Následujte mě, prosím. Dnes přijeli i další hosté.“ Vstoupili jsme do upravené květinové zahrady.

Bohatě vypadající pár se hlasitě dohadoval o řádném pěstování azalek, zatímco trio jeptišek je nesouhlasně pozorovalo. Vedle nich stáli postarší manželé a tiše si šeptali řečí, která připomínala němčinu.

„Vítejte v opatství Mepkin.“ Patterson hovořil k celé skupině. „Jsme římskokatolický řád kontemplativních mnichů známějších jako trapisté. Žijeme v tichu a samotě v souladu se starým následovnictvím, jež se soustřeďuje na hledání Boha skrze komunitní život. Velebíme Pána modlitbami, meditací, prací a pohostinností. Ještě jednou, vítejte.“ Dámská část monstrózního páru pěstitelů azalek si poklepala na rty se silnou vrstvou lesku. „Co je trapista?“

„Toto hnutí vzniklo v roce šestnáct set šedesát čtyři v Normandii jako odpověď na uvolněné mravy v mnoha cisterciáckých klášterech. V roce osmnáct set devadesát dva trapisté s požehnáním papeže vytvořili nezávislý řád oddaný přísnému zachování řehole svatého Benedikta.“

Lesklá pusa zamrkala. „Svatého koho?“

„Svatého Benedikta,“ odpovídal trpělivě Patterson, „který sepsal řeholi v šestém století. Popsal v ní ideály a hodnoty řeholního života. Cílem trapistů je dodržovat jeho tři sliby: stálosti, poslušnosti a věrnosti řeholnímu životu.“

„Věrnosti?“ odfrkl si manžel Lesklé pusy. „Takže nesnášíte coury?“

Znovu zdvořilý úsměv. „Jako benediktinští mniši jsme zasvěceni Bohu. To ovšem neznamená, že nesnášíme ženy. Každý cisterciácký řád má i svou ženskou větev. Té naší se říká trapistky.“

„Je na světě hodně trapistů?“ zeptal se Hi.

„Záleží, jak se na to díváte.“ Patterson spojil ruce a vydal se do zahrady. Skupinu vyzval, aby ho následovala. „Na celém světě existuje sto sedmdesát trapistických klášterů, v nichž žije přibližně dva tisíce sto mnichů a osmnáct set řádových sester.“

Hi přisvědčil. „To není moc.“

Patterson reagoval nepatrným úsměvem. „Řeholní život není pro každého.“

„Mně se to líbí.“ Shelton kráčel vedle mě kolem záhonů modrých hortenzií, bílých šeříků a žlutého jasmínu. „Klid a mír. Kde se můžu zapsat?“

„Nejprve musíme zjistit, zda se pro náš život hodíš.“ Patterson se culil a hrál s Sheltonem jeho hru. „Jsi obdařen fyzickou, duševní a duchovní silou, abys žil dle našich zásad? Jsi plně oddán životu všeobjímající nepřetržité modlitby?“

Shelton povytáhl obočí. „Nepřetržité?“

„Vstáváme ve tři na vigilie. Po nich následuje soukromá meditace a v půl šesté před snídaní ranní chvály. Zbytek dne dělíme mezi modlitby, práci a spirituální rozjímání. V osm hodin uléháme. Následuje velké ticho, které trvá dvanáct hodin.“

Shelton pohodil hlavou, jako kdyby přemýšlel. „Hm, tak asi ne.“

Patterson přikývl. „Potřebuješ také diplom, zkušenosti a katolickou výchovu. Navíc nesmíš mít dluhy ani povinnosti k manželce, dětem či rodičům.“

„Tak to jsem mimo,“ prohlásil Shelton. „Možná až budu starší.“

„To ví jenom Pán.“

Bratr Patterson nás vedl na nádvoří před klášterní budovu. Uprostřed stála sedmnáctimetrová věž se čtyřmi zvony, které visely jeden nad druhým.

„Věž sedmi duchů,“ řekl Patterson. „Její zvony ohlašují každou z našich denních modliteb.“ Ukázal na shluk budov po levé straně. „Tady jsou cely, kde žijí naši bratři.“

Přímo před námi stál kostel – jednoduchá bílá stavba s železným křížem nahoře. Zevnitř vycházelo teplé žluté světlo.

Došli jsme k němu a vstoupili vyřezávanými dřevěnými dveřmi. Interiér byl jasný a harmonický, dlážděná podlaha, žlutý borový strop. Malá loď nabízela sezení pro několik tuctů lidí. Oltář stál v místě křížení s transeptem a za ním masivní varhany. Kulaté prosklené střešní okno vysoko nad námi vrhalo na bíle omítnuté stěny tvary ze slunečních paprsků.

„Žádné ozdoby.“ Všimla jsem si absence soch, obrazů a vitráží.

„Nepřetržitá modlitba vyžaduje přísnou kázeň,“ vysvětloval Patterson. „Vnější dekorace, přestože mohou být povznášející, by nás jen rozptylovaly.“

Patterson nechal skupině několik minut na prohlídku, pak nás vyvedl ven a zamířil dolů do malé rokle.

Hi se ke mně přitočil a zašeptal mi do ucha: „Je to tady obrovský. Mnohem větší, než jsem myslel.“

„A moderní. Mniši se nezdají.“

Hi přikývl. „Tohle bude těžký hledání.“

Došli jsme k čtyřpatrové budově posazené na velkých betonových pilířích. Koloniální cihlové oblouky u nižších poschodí, vápenec a omítka u horních.

Patterson počkal, dokud jsme se všichni neshromáždili. „V knihovně máme naše teologické sbírky, náboženské umění a mnoho vzácných knih. Jsou tu i jednací sály, konferenční centrum s moderním počítačovým vybavením a promítací sál s vysokým rozlišením.“

Shelton tiše zahvízdal. „Moderní technika.“

„Zde prohlídka končí.“ Patterson rozpřáhl paže. „Klidně se můžete podívat do knihovny anebo navštívit některou z našich mnoha zahrad. Zůstaňte, jak dlouho budete chtít. Jen vás prosím, abyste se vyhnuli celám na znamení úcty k soukromí našich bratří a hřbitovu, abyste nerušili posvátný klid pochovaných.“

Pak Patterson odešel a roucho mu při každém kroku tiše šustilo. Německý pár se vydal po zahradní cestičce, zatímco Lesklá pusa s Plešounem vyrazili k obchodu se suvenýry. Jeptišky vešly do knihovny. „Co teď?“ zeptal se Hi.

Pokrčila jsem rameny. „Nějaké nápady?“

„Podle mě bychom měli jít vlevo.“ Shelton studoval mapku, kterou si vzal v obchůdku. „Je tam obrovská zahrada s výhledem na řeku Cooper.“

„To není špatný plán.“ Nadhodila jsem si batoh. „A pamatujte, oči na stopkách. Všechno může být důležité.“

Vybrali jsme si cestičku kolem dvou jezírek na dně rokle. Vedla podél několika malých osamělých stavení v lese.

„Kdo tady bydlí?“ zajímalo Bena.

„To jsou hostinské domky,“ odpověděla jsem. Vybavila jsem si, že jsem o nich četla na internetových stránkách opatství Mepkin, zatímco jsme čekali na Bena. „Můžeš se sem uchýlit a žít jako mnich. Víkend, týden, možná i víc, když tě nechají. Myslím, že je to jeden ze způsobů, jak si usmířit boha.“

„To zní jako dobrej relax,“ poznamenal Shelton. „Celý bych to prospal.“

„To asi ne. Musíš se účastnit všech modliteb a makat, až se z tebe kouří.“

Prošli jsme zahradním bludištěm a loukou divokých květin. Cestička pokračovala mezi magnoliemi, podél starého hřbitova a pak se svažovala k řece.

Cestou jsme minuli dvě dřevěné sochy – jedna znázorňovala Ukřižování, druhá Svatou rodinu prchající z Egypta. Zajímavé, ale pro naše pátrání irelevantní.

„Tady dole jsou hlavní zahrady.“ Shelton ukázal na zelenou plochu před námi.

„Stát.“ Dívala jsem se z jednoho na druhého. „Nemůžeme riskovat, že nám něco uteče.“

Pochopili. Viděla jsem, jak se jim napínají těla, jak zavírají oči.

KLAP.

Všichni měli záblesk. Cítila jsem jejich myšlenky, i když ne tak silně, protože nám chyběl Coop.

Nepokusila jsem se o kontakt. Nechtěla jsem vyvolat vzpouru.

„Pojďte za mnou.“

Vešli jsme do srdce zahrad opatství. Starodávné stromy stínily terasovitá políčka posetá brankami a sochami porostlými vínem. Azalky, kamélie a další rozkvetlé keře se táhly až dolů k řece.

Bylo to nádherné místo, a přitom tajnůstkářské, plné skrytých koutů a škvír schovaných v zeleném listoví. Tiché. Záhadné.

Pomocí supersmyslů jsme zkoumali každou sochu, výklenek a náhrobní kámen.

Nic. Neobjevili jsme žádnou stopu ke kešce Pána hry.

„Jsme na špatném místě.“ Z mého hlasu zaznívalo zoufalství. „Jenže já nevím, kde jinde hledat.“

„Jedna možnost by tu byla.“ Hi si přivlastnil mapu a nyní ukazoval k lesu za našimi zády. „Nejstarší hřbitov opatství je támhle za hřebenem. Je to nejvzdálenější místo na pozemku.“

„Proč jsi to neřekl dřív?“ opáčila jsem a vykročila.

„Tam se nesmí,“ zamumlal Shelton. Předstírala jsem, že neslyším.

Vstoupili jsme do lesa a pokračovali k úzkému mostku z dřevěných fošen. Tyčící se borovice a hustý podrost blokovaly výhled na zahradu a řeku.

„To musíme přejít?“ zeptal se Shelton.

„Pojď, ty srabe.“ Ben přeběhl lávku.

Následovali jsme ho.

Vystoupali jsme po schodech na druhém břehu a spatřili náš cíl. Čtyřicet čtverečních metrů obehnaných cihlovou zdí do výšky ramen starý hřbitov byl plný pomníků a náhrobků. Vstupu zabraňovala zrezlá železná brána.

Nezpívali tu žádní ptáci. Cvrčci nebzučeli. Vzduch byl těžký vlhkem a tichem smrti.

„Nesmíme chodit na pohřebiště,“ připomněl Shelton. „Patterson to řekl úplně jasně.“

„Kluci, koukejte!“ Můj hyperzrak už zacílil.

Uprostřed hřbitova stálo malé mauzoleum.

Střechu zdobila mramorová koule.

A na ní byl vytesaný známý motiv.

Obrácený půlkruh s vybíhajícími špičkami.

Vycházející slunce.

Třicátá kapitola

„J

deme dovnitř.“

Zachrastila jsem bránou v naději, že se otevře. Takové štěstí jsme ale neměli. Držel ji pohromadě velký ocelový visací zámek.

„Na hřbitov je zakázaný vstup,“ skučel Shelton. Pokud jde o skučení, dnes trhl svůj osobní rekord. „To je neúcta k mrtvým. To se nesmí.“

„Symbol slunce souhlasí.“ Zatřepala jsem černobílou látkou. „Keška je určitě schovaná v hrobce a nám zbývá necelých osm hodin. Anebo se sem chceš vrátit po setmění?“

„Ne, pane!“ Shelton se otřásl. Doslova. „Půlnoční nájezd na hrobku si rád odpustím.“

„Tory má pravdu.“ Hi se ohlédl zpátky k mostu. „Jsme tu sami a máme záblesk. Rychle dovnitř a ven. Nikdo nic nepozná.“

„Bůh jo!“ vypískl Shelton. „Tohle je svatá půda.“

„Tak dost.“ Ben se chytil stěny a hravě ji přeskočil. „Kdo jde dovnitř, tak sebou hněte.“

„Pomůžete mi trochu?“ poprosila jsem.

Hi udělal z rukou stoličku, já si na ni stoupla, přehodila jsem nohu přes zeď a skočila dovnitř. Hi se začal škrábat za mnou, ztratil rovnováhu a dopadl na všechny čtyři. Ben se chopil Sheltonovy natažené ruky a vytáhl ho nahoru.

Provinile jsem se ohlédla přes rameno, oči i uši v plné pohotovosti. Nikdo v dohledu. Žádný poplach.

My to nemyslíme zle.

Mramorové stěny mauzolea tvořily čtvercovou stavbu ne větší než dodávka. Ke dveřím vedly tři schody. Do dvou kamenných sloupů po stranách byla zabudovaná mříž. Postranní zdi zdobily vybledlé latinské nápisy.

Shelton si povzdechl. „My jdeme fakt dovnitř?“

Ukázala jsem na vycházející slunce na střeše. „Mně to připadá jasný.“

„Přestaňme ztrácet čas.“ Ben postrčil Sheltona dopředu. „Sezame, otevři se.“

„Když jsi tak pěkně poprosil.“ Shelton přistoupil k mříži, šperháčky v ruce a nesouhlasně přitom vrtěl hlavou. „Máš štěstí, ani jsem si je původně nechtěl brát s sebou.“

„U vody je klid.“ Hi stále sledoval stezku. „Ale připadám si jako vykradač hrobů.“

„Nic nepoškodíme.“ Myslela jsem to vážně. „A mrtví to pochopí.“

„To doufám.“ Hi si otřel upocené dlaně o modré kostkované kraťasy. „Tohle pololetí nemám na strašidelný duchy náladu. Už tak mám plnej diář.“ Zrezlé železo zavrzalo na znamení, že Shelton překonal první překážku. Trošku jsem se vyděsila, ale nikdo se neobjevil. Shelton se přesunul ke kamenným dveřím.

„Uvnitř musíme být opatrní,“ prohlásil Ben napjatým hlasem. „Minulé kešky byly nebezpečné. Tahle by mohla být taky.“

„Mám to!“ Shelton se narovnal. „Někdo by měl bratrům říct, že tyhle zámky tu mají pro srandu králíkům.“

„Jdeme.“ Ben otevřel dveře a odhalil strmé schodiště sestupující do tmy. „Ale ne!“ Sheltonovi vyletěla ruka k hlavě. „Podzemí? To nemyslíte vážně.“

„Je to jen kousek,“ řekla jsem ve snaze uklidnit Sheltonovy nervy a zadívala jsem se dolů do šera. „V batohu mám baterky.“

„Pst!“ Shelton ztuhl. „Něco jsem zaslech.“

Hi prudce nasál vzduch. „Někdo jde po mostě!“

„Dovnitř!“ sykla jsem. „Bene, zavři za námi.“

„Schovat se v baráku s mrtvolama?“ Shelton byl pološílený strachy. „To je tvůj plán?“

„Hněte sebou!“ Strkala jsem Hie a Sheltona ke schodům. „Než ten člověk přejde, budeme hledat kešku.“

Nacpali jsme se dovnitř. Když Ben zavíral dveře, panty zavrzaly.

„A co venkovní mříž?“ zeptala jsem se. „Zavřel jsi ji taky?“

Ben zavrtěl hlavou. „Strašně skřípe. I dveře nás mohly prozradit.“

„Světlo, prosím?“ Sheltonovi přeskočil hlas.

Tápala jsem ve tmě, jednu baterku jsem podala Benovi a druhou jsem rozsvítila. Pomalu jsme sestupovali po schodech dolů.

Po deseti stupních jsme vešli do zaprášené místnosti, asi třikrát větší, než byl památník nahoře. Uprostřed na pódiu ležel sarkofág. Jezdila jsem baterkou sem a tam a zkoumala okolí svým superzrakem. Na stěnách byly drolící se kamenné nápisy se jmény a daty.

„Tady je určitě šéf.“ Hi udeřil do sarkofágu pěstí. „I když netuším, kdo to je. A rodinku má nejspíš nacpanou ve stěnách.“

„Hele!“ Ben mířil světlem na víko sarkofágu. Byl tam vytesaný symbol vycházejícího slunce.

Vzápětí Benův paprsek zachytil barevnou skvrnu. Šarlatovou.

Posvítila jsem na stejné místo. Vedle symbolu něco leželo.

Jediná růže, převázaná fialovou stuhou. Díky záblesku jsem dokázala rozeznat každičký okvětní lístek, odlišit jejich vůni od okolního zatuchlého vzduchu.

Na stuze byly natištěné chechtající se šaškovské hlavy.

Nebylo pochyb.

„Počkejte.“ Hi si odkašlal. „Znamená to… My máme…?“

„Otevřít rakev?“ Shelton začal rychle couvat. „Ani za nic!“

„Ale co Hra?“ opáčila jsem slabě. „Bomba. Vybuchne, když…“ Ztichla jsem. Bylo to nezbytné, ale stejně jako Shelton jsem měla dost velký problém s porušením místa něčího posledního odpočinku.

„Nemáme na vybranou!“ Ben stiskl rty a kůže na krku mu zrudla. „Jestli nenajdeme kešku, je všechno v háji.“

„Má pravdu.“ Obrnila jsem se. „Tak do toho, ať to máme za sebou.“

„Opatrně,“ varoval mě znovu Ben. „Možná tu je zase pastička. Anebo skrytá kamera.“

Plížili jsme se dopředu a dávali pozor, zda neuslyšíme nějaké klapnutí, prasknutí nebo šramocení. Oči jsem měla všude.

Sarkofág uzavírala obrovská mramorová deska.

„To si jako Pán hry myslí, že to otevřeme?“ ozval se Hi. „Bude to pořádně těžký.“

Ben chytil roh a pokusil se pohnout s víkem. Marně.

„Pomozte mi,“ vydechl.

Shelton se postavil vedle Bena a oba naráz zabrali.

Deska se posunula o pár centimetrů dozadu.

„Nesmíme to odsunout celý,“ supěl Ben. „Mramor by se zlomil. A už bychom to nikdy nedokázali dát zpátky.“

Hiram a já jsme se přemístili na druhou stranu naproti Benovi se Sheltonem a zatlačili opačným směrem. Centimetr po centimetru se víko obracelo po směru hodinových ručiček, až se zastavilo šikmo k rakvi. Hlava sarkofágu byla odkrytá.

„Obálka!“ Hi byl nejblíž, takže sáhl dovnitř. „Tory, posviť mi sem.“

V tu chvíli můj nos zaregistroval pronikavý zápach. Olejnatý. Cizí.

Z mozkového kmene zatroubilo varování. Nebezpečí! Bezprostřední! Ruka mi vystřelila dopředu, chytila Hiovu paži a strhla ji zpět.

Na místě, kde byly jeho prsty, se něco zalesklo. Ozvalo se syčení. „Uááá!“ Hi se svalil na zem.

Uskočila jsem stranou, zrovna když černá silueta vyrazila ke mně. „Pozor!“

Z hrobky se plazilo tmavé zkroucené lano.

„Had!“ Shelton vypálil ke schodišti. „Had! Had! Had!“

Plaz se zvedl, vycenil zuby a odhalil bílé patro v tlamě. „Ploskolebec,“ řekl chraplavě Ben. „Útočný. A hodně jedovatý.“ Nacpali jsme se do otvoru u paty schodiště.

Ploskolebec nás chvíli pozoroval chladnýma nemrkajícíma očima. Pak sklouzl přes okraj sarkofágu, dopadl na zem, odplazil se do zadního kouta a zmizel.

Ben za ním posvítil baterkou a odhalil prasklinu v podlaze. Hada nebylo vidět.

„Je pryč,“ řekl Ben. „Našel si útočiště.“

„Víš to jistě?“ sténal Shelton. „Jak to můžeš vědět?“

„Tahle zmije měří přes metr,“ odpověděl suše Ben. „Jsem přesvědčený, že bychom si všimli, kdyby tu někde byla.“

Hi zíral na své ruce, jako kdyby si představoval hadí uštknutí. „Nejradši bych ti dal pusu, Tory.“

„Někdy jindy.“ Pak k Benovi: „Mohl se ten had dostat dovnitř sám?“

„Možná, ale pochybuju. Ploskolebec je vodní had a my jsme minimálně devadesát metrů nad řekou. Navíc víko bylo netknuté, když jsme s ním začali hýbat.“

„Takže víme, kdo nám ho tu narafičil,“ řekla jsem ostře.

„Tohle se už úplně vymklo kontrole,“ prohlásil Ben.

„Vezmem tu obálku a mizíme,“ řekl Hi. „Pro dnešek to stačilo.“

„Já to udělám.“ Ben se připlížil k rakvi, posvítil baterkou dovnitř a okamžitě uskočil. Počkal. Celé to zopakoval.

Když se ujistil, že nehrozí žádné nebezpečí, mávl na nás rukou. „Je tady obálka.“

„Jasně že je,“ vrčel Hi. „Jsem hlupák, ale ne blbec.“

Ben pro ni sáhl.

Ztuhl. I přes šero jsem viděla, jak zbledl.

„Proboha!“

Benovy zlaté oči našly moje. A já v nich viděla čirou hrůzu.

Došla jsem k němu a také posvítila dovnitř.

Obálka tam byla, švestkově modrá, ozdobená dobře známými strašidelnými klauny. Sotva jsem ji zaregistrovala.

Oči jsem totiž měla přilepené k tomu, na čem ležela.

Ach ne!

Třicátá první kapitola

T

ělo bylo schoulené v poloze plodu.

Část mého mozku, která nezamrzla hrůzou, vytvořila zběžný antropologický profil.

Muž. Něco přes čtyřicet. Menší. Krátké rezavé vlasy.

Upravená bradka. Na sobě měl bílou košili, džíny a mokasíny. Z náprsní kapsy mu vyčnívaly brýle s obroučkami z želvoviny.

Byl bledý. A bez nejmenších pochybností mrtvý.

Šok mě udeřil jako rána přímo na solar.

Ben začal hyperventilovat. Shelton couval opačným směrem, až zády narazil na stěnu krypty. Hi zatínal a povoloval ruce a mumlal si: „To nemůže bejt pravda, to nemůže bejt pravda.“

Jenže byla. Vyřešili jsme hádanku. Ale to mi teď připadalo bezvýznamné.

Zemřel člověk. Tohle není hra.

Nezemřel. Zabili ho. Pán hry toho muže zavraždil a nacpal dovnitř.

V batohu mi zapípalo. Kluci nadskočili, ale mně to bylo okamžitě jasné.

Vytáhla jsem iPad a ani mě nepřekvapilo, že jsem na něm spatřila novou zprávu.

Na displeji byla jediná věta: Vložte prosím kód. Kurzor blikal, připravený na psaní.

„Hnusnej hajzle,“ zašeptala jsem.

„Musíme zavolat policii,“ vyštěkl Hi. „Už žádný výmluvy.“

Shelton horlivě přikyvoval. „Tohle nám přerostlo přes hlavu.“

Chtělo se mi souhlasit, když mě napadla zneklidňující myšlenka.

„On ví, že jsme tady.“ Zírala jsem na iPad. „Vzkaz se změnil, aniž bychom cokoli udělali.“

„Ten chlap na mostě!“ zalapal po dechu Shelton. „To byl Pán hry? Co když jsme v pasti? Vsadím se, že nás teď pozoruje.“

Shelton začal s vykulenýma očima zběsile hledat kamery. Na bobku prošmejdil zadní rohy, přejížděl rukama po zemi. Pak rychle ucukl; patrně si vzpomněl, že jedovatý had je stále na svobodě.

„Jak ten uchyl dostal tělo do rakve?“ Hi začal přecházet sem a tam. „Celou cestu sem? Lesem? Kolem mnichů, přes celou zahradu? To je šíleně daleko, aby nesl mrtvolu. A jak odsunul víko?“

Ben otevřel ústa, ale nic z nich nevyšlo. Vypadal jako omámený. Přepadla mě další příšerná předtucha.

Bylo hrozivé na to jen pomyslet, ale musela jsem si být jistá. Postavila jsem se vedle sarkofágu a namířila baterku na ubožáka uvnitř. Když jsem posbírala odvahu, sáhla jsem dolů a začal mu vyhrnovat rukáv.

„Co to děláš?“ Shelton neměl daleko k hysterii. „Tory, přestaň!“ Podívala jsem se mu do očí. „Je to důležité. Přísahám.“

„Tak buď prosím tě opatrná. Nesmíme porušit místo činu.“

Opatrně jsem přitiskla dva prsty na odhalené předloktí muže. Je kůže ještě teplá? Nebyla jsem si jistá, ale každopádně nebyla studená. Napočítala jsem do tří, povolila tlak a prohlížela místo doteku.

Bod, který jsem tiskla, byl nyní bílý jako kost. Pozorovala jsem, jak se barva pomalu vrací, když krev znovu vtekla do podkožních kapilár. Za pár vteřin bílá skvrna zmizela.

Skoro jsem omdlela.

Záblesk zeslábl a ustal.

Ben si musel všimnout mého výrazu. „Co se děje?“

„Zbledlo to,“ zašeptala jsem.

„Cože?“

„Zbledlo.“ Odkašlala jsem si a vysvětlila jim smysl pokusu. „Kontrolovala jsem, jestli se krev vrátí do měkkých tkání, když zmáčknu kůži a zas ji pustím. Vrátila se.“

Hi se tvářil zmateně. „No a?“

„K tomu dochází pouze krátkou dobu po smrti.“ Roztřesenou ruku jsem si utřela do džin. „Během třiceti minut, Hirame.“

„Proboha!“ Zlaté světlo v Sheltonových očích uhaslo. „Takže ten člověk byl živý…“

„Před půl hodinou,“ vysoukala jsem ze sebe. „Možná i míň.“

Ben se otočil a udeřil oběma pěstmi do stěny. Zaklel. Mlátil do zdi jak smyslů zbavený, dokud mu nezačaly krvácet klouby na rukou. I jeho záblesk zhasl. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle otřeseného.

„Pán hry sem s tím chudákem nejspíš došel!“ Hiův hlas ovládla panika. „Donutil ho, aby si otevřel vlastní hrob!“

Přikývla jsem, neschopná slova.

Vrah není jen bezcitný a krutý.

Pán hry vyhledává vzrušení. Riziko.

„Zavraždil toho muže, zatímco jsme byli na prohlídce kláštera.“ Musela jsem to říct nahlas.

Shelton se zachvěl. „Nemyslitelné. Šílené!“

„Vzkaz,“ řekl Hi. „Otevřeme ho?“

Vytáhla jsem obálku a dávala přitom pozor, abych nepohnula s obětí v rakvi. Posvítila jsem baterkou na dopis.

Na chlopni byla vytištěná řada čísel: 123456.

Kód.

Podala jsem dopis Hiovi.

Nikdo neprotestoval, když jsem naťukávala čísla. Všichni byli úplně otupělí.

Displej zbělel. Z reproduktorů iPadu se ozvaly zvony.

Na zeleném poli se objevila oranžová písmena:

Úkol splněn.

Nyní je čas na poslední výzvu.

Zkombinujte vše, co jste objevili, a odhalte Nebezpečí. Neberte to na lehkou váhu. Jestli tentokrát selžete, prohrajete celou Hru.

Máte čas do pátku do 21.00 hodin. Nikomu ani slovo, jinak, ponesete následky.

Hodně štěstí!

Pán hry

„Jdi do prdele!“ Sheltonovi se dmula hruď, když praštil iPadem o zem. „Policie si s tebou poradí, ty psychopate.“

Rychle, krátce dýchal. Podlomila se mu kolena a skoro se zhroutil. Chytla jsem ho za paži. „Je ti něco?“

„Žádný policajti.“ Hi se nekontrolovatelně třásl. „Teď ne.“

„O čem to mluvíš?“ dožadoval se Shelton. „Proč ne?“

Hi mezitím otevřel obálku. Podal mi ji.

Na vnější chlopni bylo tučně napsáno: Následky.

S bušícím srdcem jsem zevnitř vytáhla svazek papírů.

Stačil jediný pohled, aby se mi taky rozklepala kolena.

Možná jsem i zalapala po dechu.

Obálka byla nacpaná fotografiemi. Ben a já, jak jdeme k přístavišti. Shelton a Hi, jak vycházejí z hlavní školní brány. Všichni čtyři, jak připravujeme Sewee k plavbě.

A to ještě nebylo to nejhorší.

Byly tam i fotky Kita a Whitney v kavárně ve Folly Beach. Ruth Stolowitské, jak vynáší odpadky. Na další byla Benova matka, jak si čte na verandě v Mount Pleasant. A Nelson Devers, jak tajně kouří za garáží.

Kvalita obrázků byla vynikající. Mnohé vznikly zblízka. Na některých byly dveře našich domů, auta našich rodičů, dokonce i Coop, jak se honí v dunách.

Poselství bylo nad slunce jasnější: vím, kde bydlíte. Znám vaše rodiny. Můžu se k nim kdykoli dostat.

Hrajte Hru, anebo budou trpět ti, které máte rádi.

Hi měl pravdu. Nemůžeme mluvit. Nemáme na vybranou, musíme pokračovat.

A znovu byl Pán hry o krok před námi.

Snad nikdy v životě jsem neměla takový strach.

ČÁST TŘETÍ

Ples

Třicátá druhá kapitola

„T

ohle je vážné, Tory.“

Pokrčila jsem rameny a dál zírala do misky se snídaní.

„Nedělám si legraci.“ Kit otočil list v Post and Courier. „Jsme přímo v ohrožené zóně.“

„Aha.“

Sotva jsem vnímala jeho slova. Bezesná noc mým nervům příliš neprospěla.

Mému špatnému svědomí jakbysmet.

„Podle předpovědi by měl Morris dostat přímý zásah.“ Kit odložil noviny. „Tak se modleme, ať se pletou a bouře se stáhne nad moře.“

„Jo.“

Neděle ráno. Kuchyně. Ovesná kaše. Všechno jako normálně. Drásalo mi to nervy.

Včera jsme se vloupali do krypty, vyhnuli se jedovatému hadovi a objevili čerstvou mrtvolu. Šílenec ohrožuje město a naše rodiny jsou mu vydány napospas.

A nemůžu to říct živé duši.

Tělo jsme nechali v sarkofágu. Dokonce jsme přetáhli víko zpátky na místo. Vykradli jsme se z hrobky a ocitli se na hřbitově. Sami. Nepozorovaní. Doklopýtali jsme na parkoviště a prostě odjeli.

Co jsme mohli dělat jiného?

Pán hry má navrch. Pokud se nebudeme řídit jeho pravidly a nedokončíme jeho odpornou Hru, hrozí nebezpečí našim blízkým. Sázky se vyšplhaly do nebes.

Takže jsme kryli hnusný zločin a utekli.

Pálil mě pocit studu, a to tak silně, že jsem se zachvěla.

„Je ti něco?“ Kit se na mě starostlivě díval. „Připadáš mi trochu pobledlá.“

„V pohodě.“

„Nestresuj se.“ Jako obvykle si to špatně vysvětlil. „Stupeň čtyři je bezpochyby silný hurikán, ale pravděpodobně nás mine jako všechny ostatní. Kdyby se stará dobrá Katelyn skutečně rozhodla navštívit náš milovaný Charleston, budeme se včas evakuovat.“

Robotické přikývnutí. „Dělám si jen starosti kvůli zvířatům na Loggerheadu.“

„Ta jsou první na řadě.“ Kit odnesl misku do dřezu. „Odstraníme bariéry blokující jeskyně na jih od pláže Mrtvé kočky. Společně s opuštěnými doly by to mělo dát opicím dost prostoru k úkrytu. A vlčí smečka se může schovat v brlohu pod Tern Pointem.“

Dostala jsem strach o Šeptu a její rodinu, ale zahnala jsem ho.

Měla jsem naléhavější starosti.

Kit sáhl po klíčích a oblékl si sako. „Jsi vážně v pořádku?“

„Nikdy mi nebylo líp.“ Vynucený úsměv. „Uvidíme se večer.“

Psala jsem esemesku, ještě než cvakly dveře. Telefon mi brzy zabzučel, aby ohlásil odpovědi. Tři kladné. Hodila jsem na sebe džíny a mikinu LIRI, hvízdla na Coopa a vyrazila k vjezdu.

Z břidlicově šedé oblohy padal slabý déšť a asfalt za domy pěkně klouzal. Prudký vítr rozbouřil moře, takže pro cestu do bunkru jsme před Sewee dali přednost kolům.

Dva viráti už byli v sedlech a čekali. Shelton na svém černém BMX a Hi na schwinnu s deseti převody. Vytáhla jsem z garáže svůj trek a přidala se k nim.

Pak se objevil Ben, naskočil na omlácené horské kolo a beze slova šlápl do pedálů. Jeli jsme za ním v dostatečné vzdálenosti, aby nás nezacákal blátem, které mu stříkalo od zadního kola. Coop běžel vedle nás, ale za chvíli zmizel v dunách.

„Jak vidím, Ben je zase ve formě.“ Hi měl kapuci pláštěnky pevně staženou pod bradou. „To bude teda milá společnost.“

„Mrtvola ho vyděsila.“ Na Sheltonovy brýle dopadaly kapky. „Ještě nikdy jsem neviděl Bena tak vystrašeného. Teda, ne že bych se mu divil.“

Coop se vyvalil zpoza písečného kopce a přeběhl mi přes cestu, takže jsem musela rychle zabrzdit.

„Dávej pozor, psisko!“

Zbytek cesty jsme mlčeli.

U vchodu do bunkru jsem rychle zkontrolovala naše drahocenné solární panely. I přes ošklivé počasí vypadaly, že jsou v pořádku.

Jestli udeří hurikán, budeme je muset někam schovat. Ach jo.

Uvnitř jsem našla Sheltona u počítače a Hie lovícího v miniledničce. Ben seděl, koukal z okna, mlčel a o něčem dumal.

Coop mi narazil do nohy, když se hnal do zadní místnosti. Představila jsem si mokrého psa, jak se oklepává vedle našeho drahého počítačového vybavení. V duchu jsem si slíbila, že mu co nejdřív přemístím pelech.

Natáhla jsem se za sebe, zavřela dveře, došla ke stolu a sedla si. „Potřebujeme plán.“

Hi se ke mně přidal a cpal si do pusy sýrové pletánky. „iPad ještě funguje?“

„Je na padrť.“ Položila jsem nenáviděnou věc před sebe.

Shelton se otočil a praštil se do prsou. „Moje vina. Měl jsem záblesk a byl jsem vytočenej. Trošku jsem zpanikařil.“

V kryptě Shelton praštil iPadem vzteky o zem. Za okamžik začal ze stran přístroje vycházet kouř. Pak v něm zapraskalo a displej zčernal. Ani po nabití se signál neobnovil. Měla jsem pocit, že tablet je nadobro mrtvý.

„A potřebujeme ho ještě vůbec?“ Shelton si vzal židli a položil před sebe poslední dopis Pána hry. „Tady se o žádných dalších stopách nepíše. Jenom že máme…,“ začal číst nahlas, „zkombinovat vše, co jsme objevili, a odhalit Nebezpečí. Ať už to znamená, co chce.“

Nevěděla jsem, co na to říct.

Záleží na tom, že jsme přišli o iPad? Anebo zdechl dřív, než mohl odhalit poslední nápovědu?

Na takové starosti je už stejně pozdě.

„Budeme pokračovat, jako by už žádné další stopy nebyly,“ řekla jsem. „Takže nám zůstává jen dopis.“

„O.K.“ Hi položil fotografie ze sledování vedle iPadu. Z pouhého pomyšlení na ně mi mrzla krev v žilách. „Budeme kombinovat, co víme.“

„Jak?“ Shelton ukázal na věci na stole. „Kde začneme?“

Podívala jsem se na Bena u okna. „Půjdeš sem k nám?“

Po dlouhé pauze se zvedl, přiloudal se ke stolu a svezl se na poslední prázdnou židli.

„Prohlédneme všechno, co jsme našli, jednu kešku po druhé.“ Vzala jsem si blok a začala psát seznam. „První byla krabička na Loggerheadu. Uvnitř šifrovaný dopis a skrytý obrázek pevnosti Castle Pinckney.“

„První přímá zpráva od Pána hry.“ Hi vytáhl příslušné listy ze zásuvky a přidal je ke sbírce.

„Jednoduchá šifra.“ Shelton si smetl z ramene imaginární smetí. „Rozluštěno za minutku.“

„Nezapomínej,“ připomněl Hi, „že to všechno bylo zamčený v tom japonským… tentononc.“

„Himitsu-bako,“ opravil ho Shelton. „Jmenuje se to Himitsu-bako.“

„To máš fuk.“ Hi prohledával stůl, dokud nenašel krabičku. „To jsme vyřešili.“

Shelton do mě strčil loktem a pak hlasitě zašeptal: „Já to vyřešil.“ Zamrkal. Obrátila jsem oči v sloup.

„Pozměněný souřadnice,“ dodal Ben tiše. „Ty nás dovedly na Castle Pinckney.“

„Správně.“ Na další dva řádky jsem napsala „skládací krabička“ a „Castle Pinckney“. „V pevnosti jsme našli iPad. První stopa, kterou nám zobrazil, byl piktogram s osmnáctou jamkou.“ Přidala jsem svou kopii obrázku na hromádku.

„Keška v Castle Pinckney vybuchla.“ Hi pokrčil rameny. „Možná je to důležitý, možná ne.“

„Dobře.“ Vybavovala jsem si detaily. „Jako urychlovač použil naftu.“ Ben se zatvářil překvapeně. „Cože?“

„Byla na vatě, kterou doktor Sundberg stíral stopy z krabičky. Marchant to říkal.“

„O naftě jsi nikdy nemluvila.“ Ben se na mě divně díval.

Uvědomila jsem si, že má pravdu. Po plážovém útoku Kita a Whitney se mi výsledky analýzy vykouřily z hlavy. Tenkrát jsme šli rovnou k Jasonovi na párty.

„Omlouvám se. Je to pro tebe důležité?“

„Co? Ne.“ Ben se tvářil naštvaně. „Proč by mělo? Jenom nemám rád, když mě vynecháváš.“

„Promiň, Bene.“

„O nic nejde,“ zasáhl jemně Hi. „Takže potom jsme našli svatýho Benedikta.“

Shelton vyndal sošku a postavil ji na stůl. Kolem ramen měla stále přehozenou černobílou látku.

„Na ostrově Kiawah.“ Shelton pomohl Hiovi dostat nás zpátky k věci. „Oceánský green, osmnáctá jamka chráněná tou mizernou nástražnou pistolí. Klíčem k jejímu nalezení byla chemická rovnice v piktogramu.“

„Metylbromid,“ napsala jsem. „Tkanina připomínala řeholní roucho a měla na sobě výšivku s motivem vycházejícího slunce. To nás dovedlo do opatství Mepkin, na hřbitov a… tomu, co jsme našli jako poslední.“

„Mrtvý tělo,“ vyštěkl Ben. „A zmiji. A obálku plnou výhrůžek.“ Přikývla jsem. A všechno zapsala.

„To je všechno?“ Hi si vzal můj notes a četl nahlas: „Pevnost Castle Pinckney. Nafta. Metylbromid. Ostrov Kiawah. Svatej Benedikt. Opatství Mepkin. To nejsou zrovna horký stopy.“

„Bezcenný.“ Ben se opřel, paže složené na hrudi. „Náhodný nepotřebný fakta.“

Vzdychla jsem si. Má pravdu?

Objevil se Coop a doťapkal do svého kouta. Další pár očí, co mě pozoruje.

Uběhla hodně dlouhá chvíle.

Hi prolomil ticho. „Nepřipadá vám nikomu divný, že poslední termín je tak konkrétní?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Shelton. „Časovač byl přece taky konkrétní.“

„Jenže ten jen odpočítával.“ Hi vzal ze stolu poslední dopis Pána hry. „Tady je přesnej den a čas – pátek v devět. Proč najednou změnil styl?“

Nebyla jsem si jistá, jestli Hiovi rozumím. „Musíme prozkoumat všechno, co o Pánovi hry víme. Hledat modely nebo obecné souvislosti. Body, které můžeme pospojovat.“

„Ne, musíme identifikovat tělo.“ Shelton zvedl obě dlaně. „Proto sis ho fotila, ne?“

„Jasně.“

Ještě než jsme vyběhli z krypty, jsem dostala nápad. Sice to nebyl moc nadějný pokus, ale pořád lepší než nic. Sáhla jsem do sarkofágu, otočila mrtvého a vyfotografovala jeho obličej.

„Uděláme obojí,“ řekla jsem. „Spojíme body a zjistíme, kdo je oběť.“

„Obojí?“ Hi se tvářil skepticky. „A jak asi?“

I když v prvním případě jsme byli v úzkých, v tom druhém jsem měla plán. „Možná existuje způsob, jak zjistit, kdo byl v té rakvi.“

Kluci čekali.

„Nejvyšší čas znovu si vyjet na Loggerhead.“

Třicátá třetí kapitola

„P

roč se prostě nemůžeme dovolit?“ stěžoval si Shelton.

„Protože nemáme žádnou dobrou výmluvu.“ Vedla jsem viráty cestou z přístaviště ke komplexu LIRI. „A navíc Kit má podezření. Posledně poslal Sundberga, aby nás špehoval. To nemůžeme riskovat.“

„Potřebujeme plnej přístup k síti,“ zdůraznil Hi. „Laboratoř šest má specializovanej terminál, jenže bez platnýho hesla se nepřipojíme na hlavní server.“

Podívala jsem se na Sheltona. Uhnul očima.

To jsem si mohla myslet.

„Hii, na něco jsi zapomněl!“ Poplácala jsem Sheltona po rameni. „Náš přítel hacker je náhodou synem ajťáckého guru v LIRI. Vsadím se, že zná jeden nebo dva tajné kódy.“

„To zná,“ ozval se za mnou Benův hlas. „Už jsme to dělali.“

Shelton zamručel. „I tak se ale naše připojení zaznamená. Tomu nedokážu zabránit.“

„Bezpečnostní služba tyhle zprávy nekontroluje,“ ujišťovala jsem ho. „Když nemá důvod. A my si dáme pozor, abychom jim ho neposkytli.“

„Dřív to nekontrolovali,“ kontroval Shelton. „Co dělá Hudson teď, nevíme.“

Dobrá poznámka.

Odehnala jsem ji. Nic jiného než můj plán jsme neměli.

Blížili jsme se k hlavní bráně a já začala mluvit k věci. „Jakmile budeme uvnitř, vyrazíme rovnou k laboratoři šest. Pokud někoho potkáme, projdeme kolem až k prodejním automatům v přístavku a pak se vrátíme.“

Štěstí stálo při nás. Dvůr byl prázdný. Vyrazili jsme rovnou k cíli a protáhli se dveřmi. V hale byla tma. Ani vědci z LIRI nemilují práci v neděli.

Otočila jsem vypínačem a zaplavily mě vzpomínky. Zrezlé vojenské identifikační známky. Vrčící sonikátor. Silné kovové dveře.

Coop, zamčený v kleci, hadičky trčící z jeho tlapky.

Podle výrazu ve tvářích kluků mi bylo jasné, že myslí na totéž. Supervirem jsme se nakazili přímo tady, v téhle budově. Vloupání před šesti měsíci to všechno odstartovalo. Spustilo naši unikátní evoluci. Stali se z nás viráti.

Naskočila mi husí kůže. Od onoho dne se tolik změnilo.

Ben strčil do dveří laboratoře šest. Nepohnuly se.

„Zamčené?“ S tím jsem nepočítala.

„Nevzal jsem si nádobíčko.“ Sheltonovi se očividně ulevilo.

„Jinej barák?“ navrhoval Hi. „Co kdybychom zkusili zase laborku dvě?“

„Možná.“ Potřebujeme terminál, který není moc na očích. Horečně jsem přemýšlela, kde by to bylo nejlepší, když mě Shelton překvapil.

Ukázal na schody. „A co nahoře?“

„Karstenova laboratoř?“ To mě nenapadlo. „Myslíš, že je plně funkční?“

„Tajná ďábelská mučicí komnata, která skoro vyvolala obří skandál?“ Hi se tvářil pochybovačně. „Je dost nepravděpodobný, že by ji Kit zachoval.“

Shelton pokrčil rameny. „Byl tam počítač. To si pamatuju.“

„Za pokus to stojí.“ Ben už vykročil.

Šli jsme za ním po schodech a pak tmavou chodbou; úplně stejnou cestou jako onoho osudového květnového odpoledne. Každý krok vyvolával vzpomínky. Bouřka. Promočené šaty. Ozvěna psího štěkotu.

Déjà vu.

Došli jsme na konec chodby.

Nadšení pohaslo.

Laboratoř byla vykuchaná.

Mohutné bezpečnostní dveře byly otevřené a deaktivované. Vědecké přístroje a lékařské vybavení pryč. Zůstaly jen dvě registračky, půl tuctu skládacích židlí a omlácený dřevěný psací stůl.

A na něm stolní počítač.

„Ahoj, krasavče!“ Shelton rychle prohlížel dráty. „Prodlužovačka. Funguje. Ethernetový kabel. Funguje. Kouknem se, jestli ten drobeček naskočí.“

Shelton zapnul počítač, Hiram a já jsme zatím přisunuli židle. Pevný disk zavrčel a obživl a na monitoru se objevila domovská stránka intranetu LIRI.

„Jsme tam.“ Shelton zadal několik příkazů, které jsem nestíhala sledovat. Objevil se nový portál. „Připojím se mimo systémovou údržbu a přepíšu sledovací protokol, ale úplně naše připojení vymazat nemůžu.“

„To stačí.“ Přisunula jsem se blíž. „Potřebujeme jen jednu aplikaci. Mám odeslat fotku mailem?“

„Dej mi vteřinku. Musím otevřít gmail, abych to mohl přijmout.“

„Vysvětlíte mi, co vlastně děláme?“ Ben stál za mnou. „Program, co skenuje fotky?“

„Jmenuje se to Spotter. Kit mi o tom jednou vykládal.“ Pokoušela jsem se vybavit si, co přesně říkal. „Software používá technologii rozpoznávání obličeje a porovnává nahrané fotky s fotkami na internetu. Je to jednoduché, ale technologie spotteru je hypermoderní. A drahá. Podle Kita k hlavním klientům patří bezpečnostní organizace, orgány činné v trestním řízení anebo herní průmysl.“

„Tak proč to koupil pro LIRI?“ chtěl vědět Hi.

„Kit se dozvěděl, že tahle technologie funguje stejně dobře i u primátů. Chce sledovat opice na Loggerheadu bez tetování a označení a doufá, že díky rozpoznávání rysů v obličeji by se to dalo zvládnout. Je to vlastně úžasný. Chce přijmout profesionálního fotografa, co fotí divokou přírodu, aby mu vybudoval databázi.“

„Jenže dneska,“ pokračoval Shelton, „použijeme spotter tak, jak to zamýšleli vývojáři.“

Hi zvedl oba palce. „Budeme špehovat lidi online?“

Shelton ho ignoroval a poklepal na obrazovku. „Pošli fotku na tuhle adresu, Tor.“

Načetla jsem obrázek a veškerá dobrá nálada zmizela. Tvrdý návrat do reality. Posílám fotku mrtvoly.

Na obrazovce zablikal můj mail. Shelton ho přetáhl na plochu a pak začal hledat v síti LIRI program Spotter. Uvítala nás impozantní černobílá úvodní stránka.

„Vypadá to jednoduše,“ Shelton si ji četl a pohyboval přitom rty. „Nahrajeme fotku, zadáme plné internetové hledání a spustíme. Pak čekáme.“

„To je určitě podfuk,“ ozval se Ben. „Jak může nějakej program prohledat úplně celej web?“

„Žádnej podfuk, blbečku.“ Shelton přetáhl můj obrázek do vyhledávacího okna. „Software měří obličejové rysy a rozměry, převádí je na data a pak porovnává tisíce databází za vteřinu. Je to bomba.“

„Jaký rysy?“ Hi si ukázal na obličej. „Mužnej frňák?“

„Nejen to.“ Sama jsem si zjistila pár informací. „Každý obličej má hlavní rysy – různé výběžky a propadliny, které tvoří náš vzhled. Spotter identifikuje sedmdesát základních bodů. Vzdálenost mezi očima, délku čelisti, strukturu lícních kostí nebo tvar očí. To se pak převede na číselný kód, kterému se říká faceprint. A pak už se jen na webu hledá odpovídající fotka.“

„Uvěřím, až to uvidím,“ odfrkl si Ben. „Tyhle programy nefungujou.“

„Tak se dívej a uč, kámo.“ Shelton klikl myší.

Objevily se přesýpací hodiny, otočily se a nahradil je časový odhad do konce procesu.

Shelton si strhl brýle. „Sedmdesát dva hodin?“

Ben se uchechtl. „Já ti to říkal. O co se vsadíš, že stejně nic nenajde?“

„Nemohli bysme nějak zúžit výběr parametrů?“ zeptal se Hi. „Hledat v menším měřítku?“

Byl to lákavý návrh, ale já nechtěla ponechat nic náhodě. „Bude to pracovat, i když ten program zavřeme?“

Shelton přikývl. „Můžeme se do něj kdykoli vrátit, ale budeme muset použít terminál v LIRI.“

„Tak ho necháme makat. Potřebujeme maximální důkladnost.“

„Sedmdesát dva hodin. Do háje,“ mumlal Shelton, když se odhlašoval z počítače. „I revolver bych sehnal rychleji.“

„Zavřu to.“ Ben vytlačil Sheltona ze židle před terminálem a sedl si na jeho místo.

„Víš, jak systém funguje?“ zeptal se skepticky Shelton. „Chvíli trvá, než vyjedeš ze všech programů.“

Ben přikývl. „Koukněte se do chodby. Nestojím o žádný překvápko.“

„Ano, pane!“ Hi teatrálně zasalutoval, ale vyrazil ke dveřím. Shelton a já jsme šli za ním.

Proplížili jsme se po schodech dolů do přízemí. Vzduch byl čistý.

Za pár minut se objevil Ben, všichni jsme vyklouzli ven a zamířili k hlavní bráně. V půli cesty přes dvůr jsem zavětřila problém.

„Do prdele, Hudson.“

Šéf ochranky vyšel z budovy jedna a zamířil rovnou k nám. Vyhnout se mu nedalo, a tak jsme se zastavili u dřevěných laviček.

„Chovejte se přirozeně.“

„Správně,“ zašeptal Hi. „To vždycky funguje.“

„Co tady děláte?“ Od Hudsonových stříbrných slunečních brýlí se odrážely sluneční paprsky.

„Dobré odpoledne, pane Hudsone.“ Falešným úsměvem jsem se neobtěžovala. „Přijeli jsme hledat mušle na Želví pláž, ale Ben si zrovna vzpomněl, že máme zkoušku pěveckého sboru. Jsme na odchodu.“

„Nezapsali jste se do knihy návštěv.“

„Já vím. Zapomněli jsme. Moc se omlouváme.“

„Musíte se zapsat pokaždé, když přijedete na ostrov Loggerhead.“

„Rozumím. Neudělali jsme to schválně.“

„Výjimky neexistují. Ani pro rodinné příslušníky.“

„Už se to nestane.“ Prosmýkla jsem se kolem jeho vysoké postavy. „Stejně už mizíme, tak si s námi nedělejte starosti. Mějte se.“

Hudson se pomalu otáčel, když jsme ho obcházeli.

„Mušle? Máte mě za idiota, slečno Brennanová?“

Ta otázka mě vylekala. „Jistěže ne, pane.“

Hudson se podíval k laboratoři šest. „Tak mušle, jo?“

„Ano.“ Potní žlázy jely na plný výkon. „Ale nestihli jsme to. Musíme jet domů.“

„Dobrá, slečno Brennanová.“ Hudsonovy oči se skrývaly za zabarvenými skly, takže jsem neviděla jejich výraz. „Každopádně pokračujte v cestě.“

Nervózně jsem se otočila a hnala kluky k hlavní bráně. Hudson stál jako socha a tiše pozoroval náš odchod.

„Tohle u něj máme schovaný,“ nadával Hi, když jsme pospíchali cestičkou z kopce. „Je jako druhej Terminátor, ten, co se roztejkal. Vsadím se, že mu z prstů vyjíždějí nože.“

„Zkouška pěveckého sboru?“ Ben obrátil oči v sloup. „Snad nejhorší výmysl, co tě kdy napad.“

„Nebylo to nejlepší,“ připustila jsem. „Příště to klidně nechám na tobě.“ Ještě několikrát jsme se nervózně ohlédli a pospíchali k přístavišti.

Třicátá čtvrtá kapitola

„N

ěco to musí znamenat!“

Hi se praštil vztekle do kolena. Shelton zvedl oči od iPhonu, ale když to Hi dál nerozváděl, pokračoval v surfování.

Ben mířil se Sewee k domovu. Otevřené moře mezi Morrisem a Loggerheadem dokáže jednoho zdeptat. Někde uprostřed, jakmile oba ostrovy zmizí z dohledu, si člověk na krátkou chvíli připadá, jako když ho unáší nekonečný Atlantik. Tuhle část plavby nemám ráda.

„Hodláš nám něco sdělit?“ Seděla jsem mezi Hiem a Sheltonem na zádi. „Anebo to byla nějaká jógová ásána, co neznám?“

„Pořád mi leží v hlavě ten danej termín. Pátek v devět večer. Proč je najednou tak konkrétní?“

„Přemýšlel jsem o tom.“ Shelton se naklonil k Hiovi a já i přes vítr slyšela, jak říká: „Všechno, co Pán hry nastražil, vypadá pečlivě naplánované. Souhlas?“

„Stopro,“ řekl Hi. „A některý jeho hračky jsou pěkně drahý.“

„Myslím, že tě tvá intuice neklame, Hii.“ Shelton se otočil, aby nám viděl do tváří. „Tohle je moje teorie. Pán hry začal s vymýšlením hry už dávno. Poctivě plánoval. Myslím tím týdny, možná měsíce.“

„Nebo dokonce roky,“ doplnila jsem. „Jak by natáhl dráty pod jamkou osmnáct na golfovém hřišti?“

Shelton rychle přikyvoval. „Chtěl jsem ještě zkontrolovat, kdy naposled upravovali povrch Oceánského greenu na Kiawahu. Ale víš, co myslím.“

„Ano. Ale nevím, kam míříš.“

„První kešku, tu loggerheadskou, jsme našli hned potom, co se zaregistroval na webu.“ Shelton ukázal na Hie. „Tys tvrdil, že na geocachingových stránkách nebyla zapsaná ani týden.“

„O.K.“ Ani Hi nevěděl, oč Sheltonovi jde.

„Pak nás donutil splnit několik úkolů s různými časovými limity – Castle Pinckney nebyl na čas, ale na nalezení Kiawahu jsme měli osmačtyřicet hodin a na opatství Mepkin sedmdesát dva.“

„A teď tu je konkrétní termín – patek v devět.“ Pokusila jsem se spočítat, kolik zbývá hodin, ale vzdala jsem to. „Víc než pět dní. Nedává to smysl.“

„Pokud,“ řekl Shelton, „konec hry neměl od začátku vyjít na páteční devátou hodinu večer.“

Hluboko v mozku mi slabě zacinkalo. „Pokračuj.“

„Co když z nějakého důvodu ta hra prostě musí skončit v pátek.“ Shelton sekl rukou. „Právě tehdy. Bez ohledu na to, kolik času zaberou předchozí kola.“

„Protože předchozí kola byla variabilní.“ Začínalo mi to docházet. „Klidně nám mohlo trvat mnohem dýl, než jsme se dostali na Castle Pinckney, protože tam žádný časový limit nebyl. A i když jsme objevili drát na golfovém hřišti tak akorát včas, v opatství nám zbývaly hodiny, když jsme našli… poslední stopu.“

Mrtvolu. Proč to nedokážu vyslovit?

„Přesně tak.“ Shelton se svezl z lavice a skrčil se před námi. „Závěr tedy je, že Pán hry nemohl tušit, jak dlouho nám bude trvat, než se propracujem k jednotlivým místům. Musel si ve svým ujetým harmonogramu nechat dostatečnou rezervu, aby jeho pěšáci stihli úkoly splnit.“

„Za předpokladu, že nás přitom nikdo nezabije,“ vrčel Hi.

„Takže nemohl použít odpočítávání.“ Dávalo to smysl. „Ne, pokud poslední úkol vyžaduje konkrétní datum a hodinu. Protože nemohl tušit, kdy se dostaneme do krypty.“

„Proto je poslední vzkaz jiný. Pán hry prostě potřeboval, abychom kryptu našli dřív než v pátek v devět, protože na tu dobu očividně něco plánuje. Je jedno, jestli by nám zbýval týden, pět dní nebo dva. Pořád bychom jeli podle harmonogramu.“

Hi popadl Sheltona za obě tváře. „Jste génius, mistře!“ Naklonil se a na každou líc mu vlepil pusu.

„Snažím se.“ Shelton se ohnal, hned jak mu Hi dal prvního slaďoučkého hubana. „Jdi ode mě, chlape.“

Jejich blbiny jsem ignorovala.

Tímhle se všechno mění. Pokud se finále Pána hry má konat v pátek v devět, třeba se nám podaří přijít na to, o co vlastně kráčí.

Slabé cinkání v mozku nabíralo na síle. Cože?

„Zkombinujme, co víme,“ řekla jsem, rozjetá jako tank. „A přidejme k tomu termín.“

Shelton se vrátil na lavici. „To bude každopádně problém.“

„Problém? Proč?“

Hi mi věnoval jeden pátravý pohled. „V pátek večer máme trošku napilno.“

„Napilno? Co se děje?“

Kluci se po sobě podívali. Hi si odfrkl.

„Nevím, jak ty,“ prohlásil Shelton, „ale já doprovázím svou kamarádku Victorii na debutantský ples.“

„Aha, jasně.“ Jak jsem mohla zapomenout?

Záměrně jsem to vytěsnila?

„Všichni budeme trčet v Citadele,“ pokračoval Shelton. „Žádná loď, žádný auto. Vypařit se nemůžeme, když tam budeš mít tátu. A kromě toho musíš přejít po molu, ne?“

„Někdy po osmý,“ řekla jsem mrzutě. „Ještě nevím, kolikátá budu v pořadí.“

„Počítej, že spíš ke konci,“ řekl Hi. „Holky, co mají čtyřnásobnej doprovod, by se měly předvést jako poslední.“

Uhodil hrom.

Fakta se mi spojila v hlavě.

Zkombinujte, co víte.

Citadela.

Zkombinujte, co víte.

Castle Pinckney. Odpověď na první hádanku Pána hry.

Zkombinujte, co víte.

„Citadela je pevnost,“ vydechla jsem. „To přece slovo citadela znamená.“

„A co tím chceš říct?“ Shelton nechápal.

„No a?“ Hi taky ne.

Pán hry o nás ví spoustu věcí: kde bydlíme, kdo jsou naši rodiče, dokonce co máme rádi. Mohl by znát i náš časový program?

Zamrazilo mě.

Jako by nás pořád pozoroval.

Debutantský ples je pro šílence dokonalý cíl.

„Myslím, že v pátek nikam jinam nemusíme.“ Se zrychleným pulzem jsem pohlédla na otevřené moře.

„Mám pocit, že už tak budeme na správném místě.“

Třicátá pátá kapitola

D

ruhý den ráno jsem se nemohla soustředit.

Pan Terenzoni u tabule vysvětloval cosi o derivaci funkcí a lineárních operacích, ale já nevnímala jediné slovo. Mozek jsem měla vyždímaný ze včerejška.

Castle Pinckney. Citadela. Dvě slavné charlestonské pevnosti.

Opravdu spolu souvisejí?

Je můj pitomý debutantský ples konečným cílem Pána hry?

Očima jsem bloudila po třídě. Kolik spolužáků tam v pátek bude? Na seznamu hostů bylo přes tři sta lidí. Pokud mě intuice neklame, všichni jsou v nebezpečí.

Co dělat? Celá situace mi připadala neskutečná. Ale nepochybovala jsem o ochotě Pána hry zabít nevinné lidi. Jedno tělo bylo dostatečným důkazem.

Musela jsem připustit, že souvislost mezi oběma pevnostmi je dost nepřesvědčivá, jenže jsem si byla skoro jistá. Důvěřovala jsem své intuicí. A to znamenalo, že jsou v ohrožení stovky životů.

Potřebujeme opravdový důkaz. Něco hmatatelného.

Ale co? Cožpak se můžeme k něčemu dobrat, když nemáme žádné stopy?

Zvonek mě vrátil do reality. Posbírala jsem si věci a vyšla za Hiem a Sheltonem na chodbu.

Hektický dav boltonských sak a kostkovaných sukní mi jasně ukázal míru nebezpečí.

Musíme něco udělat. Nemůžeme připustit, aby všichni tihle lidé slepě napochodovali do pastí.

Po rychlé zastávce u skříňky jsem pospíchala na druhou hodinu. Španělská konverzace. Kluci na mě nečekali. Seňor Messi byl známý tím, že si potrpí na dochvilnost, a měl tvrdou politiku nevpouštění opozdilců do hodiny.

Zabočila jsem za roh a narazila přímo do Velké trojky.

Sakra.

Madison se prudce zastavila, očima hledala únikovou cestu. Ashley neváhala ani vteřinu.

„Převoznice!“ S rozzářenýma očima pohodila lesklými černými vlasy. „Jsme slyšely, jak jsi zkazila Jasonovi mejdan. Fakt zmlátil všechny tvý kámoše?“

„Kradli.“ Courtney byla nacpaná do uniformy roztleskávaček, asi tak o tři čísla menší. „Pak se ten tlusťoch málem utopil nebo co.“

Madison se mi do očí nepodívala.

Před šesti měsíci bych se před nimi krčila jako malá holka, ale tyhle dny jsou už ty tam. „Jason nás pozval,“ řekla jsem chladně. „Takže propříště si ty drby odpusťte.“

„Určitě máš pravdu.“ Ashley vykouzlila žraloci úsměv. „Ale tohle se povídá. Víš, jak umí být klepy kruté.“

Hlavou mi proběhly Benovy opilecké řeči. Jsme jenom zábava pro dnešní večer.

Madison načerpala z Ashleyina útoku odvahu a prohnaně se zaculila. „Já si to pamatuju přesně takhle.“

Jejich slova mě zasáhla. A to mě překvapilo.

Po tom, co jsem si vytrpěla v prváku, jsem si myslela, že jsem vůči mínění místní smetánky imunní. Žádná novinka. Jen další svinstvo. Proč mi na tom vůbec záleží?

Myslela sis, že už to skončilo. Že tě teď mají rádi.

To je ono.

Polevila jsem v ostražitosti. Začala jsem věřit, že se to může změnit. Sakra, já se na Jasonově párty opravdu bavila, než se to celé podělalo.

Realita mě dostihla přímo tady, na školní chodbě. Trojka neměla v úmyslu hrát v rukavičkách. Tak jo.

„Zvláštní.“ Stoupla jsem si hodně blízko k Madison. „Já si zas pamatuju, že ses schovávala v chatce celou dobu, než jsem odešla.“

Madison otevřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk.

Vyzývavě jsem povytáhla čelo. Odvrátila zrak.

„Myslela jsem si to.“

Courtney a Ashley se po sobě rozzlobeně podívaly.

„Řekni něco, Maddy!“ sykla Courtney. „Dělá si z tebe srandu.“

„Přece nedovolíš, aby si k tobě Brennanová takhle dovolovala.“ Ashley se zadívala na svou kamarádku. „Je to nula. Mrňavá venkovská socka.“ Pak zašeptala Madison do ucha. „Co je s tebou? Lidi si začínají všímat.“ Madison se rozhlédla nalevo napravo. „Já… musím už jít.“ Zabočila za roh a byla pryč.

Ashley a Courtney jen nevěřícně zíraly.

„Já to nechápu.“ Courtney mluvila, jako bych tam ani nebyla. „Ta Brennanová ji zhypnotizovala nebo co?“

Ashley byla přímější. „Nevím, cos jí udělala, převoznice, a je mi to fuk. Já už se postarám, aby se nezapomnělo na to, jaká jsi nula. A mě tak snadno nevyděsíš.“

Klidně jsem snesla její pohled.

Ashley odvrátila oči jako první. „Pojď, Courtney. Najdeme si lepší společnost.“ Obě odkráčely, jedna zmatená, druhá vzteklá.

Zůstala jsem ještě chvíli stát na místě, zpracovávala jsem v myšlenkách právě proběhlý výstup a odhadovala potenciální škody. Vždycky jsem pokládala Madison za nejnebezpečnější členku Velké trojky, ale Ashleyina krutost byla legendární. Je ona mozkem jejich operaci?

Povzdechla jsem si. Život není peříčko.

Známý hlas mě vrátil do přítomnosti. „Nečekal jsem, že tohle někdy uvidím. Utekla před tebou jako polní myš.“

Prudce jsem se otočila a spatřila Chance. Opíral se o skříňku pár metrů ode mě. Nevšimla jsem si ho, ale očividně to celé pozoroval.

„O nic nešlo.“ K čertu s tebou, pomyslela jsem si. Ten kluk se pohybuje jako toulavá kočka.

„To sotva.“ Chance se přiloudal blíž, černé vlasy pečlivě rozcuchané. Školní uniforma mu obepínala postavu, jako by byla ušitá speciálně pro něho. „Když jsme se poprvé setkali, byla bys radši vlezla do kanálu, jen aby ses vyhnula Madison Dunkleové. Teď ji na veřejnosti klidně zesměšníš.“

„Sám jsi mi to poradil, nepamatuješ? Nebát se.“

Okamžitě jsem svých slov litovala. Nechtěla jsem, aby Chance vzpomínal na léto.

„Jo, pamatuju.“ Chance se lehce usmál. „Tolikrát jsem u tebe v pokoji na zemi nespal, abych zapomněl. Ale to, žes vystrčila drápky, ještě nevysvětluje, proč se Madison celá rozklepe, jakmile někdo vysloví tvoje jméno.“

Pokrčila jsem rameny, nevěděla jsem, co říct.

„Tak mě napadá, jestli za tím není něco dalšího.“ Chance líně zaťukal na skříňku. „Možná že u tebe viděla něco, co ji překvapilo. Něco jedinečného, co ostatní nemají.“

Pulz se mi zrychlil. Barva se mi nahrnula do tváří. Chance se mnou flirtuje, anebo mi vyhrožuje? Nebyla jsem si jistá, čemu bych dala přednost.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“ Dávala jsem si pozor, abych se mu nepodívala do očí.

„Ty si nemyslíš, že jsi výjimečná? Já ano.“

„Zrovna teď si myslím, že přijdu pozdě na hodinu.“ Zvedla jsem batoh a prošla kolem něho. „Omluv mě.“

„V pátek si zamlouvám tanec.“

To mě zarazilo. Ohlédla jsem se přes rameno.

„Ty jdeš na debutantský ples?“

Chance vysekl poklonu. „Madison mě požádala, abych jí dělal doprovod. Myslím, že jdeme jen ve dvou. Ale slyšel jsem, že ty si vedeš celou suitu.“

„To je pravda.“ Úzkost se proměnila ve zlost. „My čtyři si totiž pomáháme. Takže když se objeví nějakej zbohatlickej idiot a chce dělat problémy, kryjeme si navzájem záda.“

„Tak to máš dobrý.“ Nafoukaný úsměv. „Řekni klukům z Morrisu, že jsou taky zvaný. I když Ben by musel slíbit, že se bude chovat slušně.“

„Zvaný? Kam?“ Nechápala jsem.

„Na můj večírek po plese, samozřejmě. V sídle Claybourneových.“

„Večírek po plese? V sídle Claybourneových?“ Věděla jsem, že blábolím, ale nemohla jsem si pomoct.

„Hodím ti pozvánku do skříňky.“ Mrkl na mě. „Bude to super akce.“ Pak se otočil a odešel.

„Počkej!“

Ale Chance vešel do třídy a zavřel za sebou.

„Na žádnou tvoji pitomou párty nejdu!“ ječela jsem na zavřené dveře. „Do toho domu? Nikdy!“

Pár studentů, kteří pospíchali chodbou, si mě zvědavě měřilo.

Skoro jsem si jich nevšímala. Věci se vymykaly kontrole. Výjimečná? Jedinečné vlastnosti? Na co Chance narážel?

V žaludku mi zela studená propast. Mohl myslet jedinou věc. Chance viděl naše záblesky. Nejednou.

Tak proč by zval mě a mé kamarády na párty?

„Do hajzlu!“

Rozběhla jsem se ke třídě. A přede dveřmi mě zastavil šedovlasý muž v příšerné košili.

„Qué lástima, señorita Brennan!“ Seňor Messi smutně intonoval. „Estás tardía. Frente a la detención, por favor.“

„Sí, señor Messi,“ vzdychla jsem. „Lo siento mucho.“

Dveře zaklaply a já zůstala na chodbě sama.

„Ay de mi.“

Třicátá šestá kapitola

I

zolace se táhla.

Zakázat opozdilým studentům přístup do hodiny mi připadalo nesmyslné. Ano, chápu, že máme chodit včas, ale komu pomůže, když zamešká celou hodinu? Absence přece problém ještě zhorší, ne?

Vzdychla jsem si. Pan Warnock u stolu vepředu zvedl na okamžik hlavu a pak pokračoval ve čtení románu Johna Grishama. Z toho, že tady musí trčet, byl asi stejně nadšený jako já.

V jídelně se mnou byli ještě dva kluci. Jeden spal, druhý si něco bezmyšlenkovitě čmáral na papír. Ani jednoho jsem neznala.

Přečetla jsem si další lekci v učebnici španělštiny a opřela se na židli, znuděná a zklamaná.

Kontrola času: ještě půl hodiny.

Tohle je šílený.

Ostatní viráti si určitě dělají starosti, kde jsem. Ulít se z hodiny nepatří k mým oblíbeným činnostem.

Měla bych dělat něco užitečného.

Jenže co? Domácí úkoly jsem měla hotové a zadání dalších jsem neznala. A navíc jsem nechala všechny učebnice ve skříňce.

Zapomeň na školu. Musíme řešit mnohem důležitější věci.

Numero uno: Pán hry.

Pomyslela jsem na Marchanta. Nástražná zbraň. Vůbec se neozval. Co kdybych ho trošku popostrčila?

Ale jak? V izolaci byly mobily zakázané, protože jinak by žáci klidně vynechávali hodiny a tady by pak v klidu surfovali po netu nebo si esemeskovali s kamarády. Warnock by mi mohl z fleku zabavit iPhone.

Pozorovala jsem apatického tělocvikáře, jak se hrbí u stolu. A vymyslela plán.

„Pane Warnocku?“

Můj žalářník zvedl hlavu, překvapený, že někdo prolomil ticho.

„Pokud něco potřebujete, slečno Brennanová, pojďte dopředu, ať nemusím křičet.“

Přehodila jsem si batoh přes rameno a došla k němu. „Mohla bych si dojít do skříňky? Nemám tu s sebou učebnici dějepisu a ráda bych si přečetla další kapitolu.“

Warnock se zamračil. „Znáte pravidla. I když musím říct, že vás tu vidím poprvé. Do příštího zvonění nesmí nikdo opustit místnost.“

„Já vím. Já jen že nemám co dělat a přijde mi smysluplnější studovat než civět do zdi.“

„Naprosto s vámi souhlasím.“ Warnock odložil knihu. „Učím na Boltonu už přes dvacet let a tohle opatření jsem nikdy nepochopil. Všichni bychom měli lépe využívat čas. Jenže předpisy jsou předpisy.“

„Skříňku mám hned na chodbě.“ Pohled plný naděje. „Nikomu nic neřeknu, když si to necháte pro sebe.“

Warnock si mě chvilku prohlížel. „Vy jste napsala do školních novin ten dopis, že ano?“ Kývl hlavou k prázdné kuchyni za svými zády. „Myslím ten otevřený dopis o dětské obezitě, který poukazoval na nutriční hodnoty našich obědů.“

„Ano, pane.“ Váhavý úsměv.

„Tak díky tomuhle vydařenému článku máte propustku na chodbu. Už léta protestuju, aby se kečup počítal mezi zeleninu. Jsem rád, že se mnou někdo souhlasí.“

„Díky. Slibuju, že se hned vrátím.“

„Jestli ne, tak si mě nepřejte.“ Podal mi propustku. „Vážně nechápu, proč tu vězním jednu z nejlepších studentek. Pospěšte si.“

Vyběhla jsem z jídelny a zapadla na nejbližší dívčí záchod. Zamkla jsem se v kabince a vytočila Marchantovo číslo.

Čtyřikrát to zazvonilo. Pak mě automat požádal, ať zanechám vzkaz. Sakra.

„Dobrý den, pane Marchante. Tady Tory Brennanová. Volám kvůli tomu problému, o kterém jsme mluvili minulý týden. Ráda bych se dozvěděla nové informace. Mohl byste mi prosím zavolat? A ještě jednou děkuji za pomoc. Nashle.“

Ukončila jsem hovor, zalitovala dětinského „nashle“, ale protože už to nešlo vzít zpět, vyklouzla jsem zpátky na chodbu a zamířila ke skříňce. Když jsem otevřela dveře, něco vypadlo na zem.

Tlustá obálka s mým jménem. Krasopisně.

Chanceova pozvánka.

„Ne. Ne. Ne.“ Ale stejně jsem si ji nacpala do batohu.

Už jsem byla skoro v jídelně, když mi zabzučel mobil. Žádné jméno volajícího. Zapumpovala jsem radostně paží, skočila zpátky na záchod a hovor přijala.

„Omlouvám se, že jsem tě zmeškal,“ říkal Marchant. „Mám pocit, že mi schůze požírají veškerý čas.“

„Tím se vůbec netrapte.“ Zpátky do kabinky, zamknout dveře a sednout. „Jsem moc ráda, že voláte takhle rychle.“

„Objevil jsem něco zajímavého,“ pokračoval Marchant. „Mohli bychom se sejít? Za půl hodiny mám pauzu, skočím si někam na kafe.“ Hm… cože? Tomu chlapíkovi nedochází, že mi je čtrnáct? Bolton u svých studentů zrovna nepodporuje, aby si po obědě odběhli na latté.

Jenže Pán hry byl číslo jedna na mém seznamu. Římská říše bude muset počkat do zítřka.

„Jistě. Kde?“

Marchant mi nadiktoval adresu a pak linka ztichla.

Hlavou mi vrtalo, do čeho jsem se to vlastně navezla. Vrátila jsem se do jídelny, vytáhla učebnici a zabila zbývajících patnáct minut četbou o Caligulovi. Byl to magor.

Jakmile zazvonilo, vyklouzla jsem postranním vchodem a hlavní branou. Spěchala jsem po Broad Street a modlila se, aby si mě nikdo nevšiml.

Trošku mě trápil pocit viny, že jsem ostatním virátům o schůzce neřekla. Určitě si budou dělat starosti, když se neobjevím ani na další hodině. Jenže běh věcí jsem nemohla ovlivnit. Všechno jim povím při obědě.

Kavárna City Lights je příjemný, trošku ujetý podnik na Markét Street přímo v turistické čtvrti. Deset minut pěšky. Marchant seděl u okna a usrkával z obrovského hrnku.

Zamával na mě, když jsem vešla. „Jsem rád, že jsi to stihla. Dáš si něco?“

„Ne, díky. Můžu se zdržet jenom pět minut.“

„Jistě.“ Marchant si rozpačitě prohlédl mou uniformu. „Jsi ve škole, že? Co mě to napadlo?“

„Mám polední pauzu,“ lhala jsem. „Je to v pohodě, můžeme vycházet ven.“

„I tak to ode mě bylo neuvěřitelně hloupé.“ Potřásl hlavou a pak mi po stole přistrčil složku. „Ale myslel jsem, že by tě to zajímalo.“ Otevřela jsem desky. „Povedlo se vám identifikovat majitele té pistole?“

„Ano i ne. Zbraň je registrovaná na obchodní subjekt, ne fyzickou osobu.“

Zvedla jsem hlavu a podívala se mu do očí. „Obchodní subjekt? Který?“ Marchant natáhl ruku a otočil na poslední stránku ve spise.

Nevěřícně jsem zírala.

V řádce označené „Registrovaná osoba“ stálo:

Výzkumný ústav, ostrov Loggerhead.

„Co to sakra…?“

„Já reagoval naprosto stejně,“ řekl Marchant. „Očividně se jedná o vysoce technicky vyspělé zařízení na jednom ostrůvku kousek od pobřeží. Neziskový ústav, který se zaměřuje na veterinární lékařství. O povolení výjimky na střelné nástrahové zařízení požádal kdosi z bezpečnostního oddělení.“

„Ale já myslela, že tyhle zbraně jsou zcela nelegální.“

„To jsem si myslel i já.“ Marchant si zamíchal cappuccino. „Netušil jsem, že existují výjimky, a to pracuji pro policii.“

„Proč by… ústav potřeboval zrovna tuhle zbraň?“ Z nějakého důvodu se mi nechtělo prozrazovat mé napojení na LIRI.

„V žádosti se uvádí, že zařízení je nutné pro ochranu ptačích hnízdišť před dravci. Jelikož je celý ostrov v soukromém vlastnictví a nikdo tam trvale nežije, žádost byla schválena. Ústav požádal o dvě povolení.“

„Divné.“ To, co jsem se právě dozvěděla, mi nešlo do hlavy.

Nástražné pistole? Na Loggerheadu? V duchu jsem se ptala, zda Kit s jejich nákupem souhlasil. A proč by ochranka žádala o zbraně, které mají chránit ptáky? Nedávalo to smysl.

První děsivá myšlenka: Šepta a její rodina.

Tyhle pistole pálí na cokoli bez rozdílu. Jestli je na Loggerheadu ještě jedna, smečka je v nebezpečí.

Druhá děsivá myšlenka: zbraň Pána hry byla registrovaná na LIRI.

A první keška byla zakopaná na Loggerheadu.

Krevní tlak mi vyletěl do výšin.

Pracuje Pán hry v ústavu?

„Je ti něco?“ Marchant starostlivě svraštil tvář.

„Ne, nic.“ Tak klidně, jak jsem byla schopná. „Jen nechápu, co má ta bláznivá zoo společnýho se mnou. S mým psem, chci říct.“

„Pátral jsem ještě dál. Zdá se, že ústav má kromě budov na ostrově ještě další prostory.“ Marchant si vzal zpátky spis. „Můj odhad? Někdo ze zaměstnanců tu zbraň stopil, aby si vydělal pár babek. Střelná nástrahová zařízení jsou hodně neobvyklá, takže ho možná napadlo, že když ji dá do frcu nebo prodá na výstavě zbraní, pěkně si přivydělá. A pak už si ji mohl koupit úplně kdokoli.“

Je to tak prosté? Pána hry s LIRI spojuje jen shoda okolností?

Ani za nic.

Marchant přejel rukou po deskách. „Je mi líto, že jsem nedokázal zjistit jméno.“

„Nemůžete zjistit něco, co neexistuje.“ Podívala jsem se na hodinky. „Kruci. Musím už jít. Ještě jednou díky.“

Marchant přisvědčil. „Budu hledat dál. Vzbudila jsi mou zvědavost.“ Vyšli jsme z kavárny a každý z nás zamířil opačným směrem.

Celou cestu do Boltonu jsem běžela.

„To přece nejde zmizet si na schůzku s cizím chlapem a nic nám neříct,“ vyčítal mi Hi mezi sousty plněné bagety. „Nedíváš se na Dateline?“

„Marchant je policajt,“ bránila jsem se. „Teda skoro.“

Hie to neupokojilo. „To tě neomlouvá.“

Seděli jsme u našeho obvyklého stolu v jídelně. Kluci mi nadávali kvůli dnešnímu sólo výletu.

Ben byl ještě ostřejší.

„To, že ses s tím chlapem sešla sama, byla šílená kravina.“ Díval se na mě, dokud jsem nesklopila oči. „Vůbec nic o něm nevíš.“

Patrně chtěl pokračovat, ale nenašel správná slova. Nakonec ze sebe dostal: „Už nikdy takhle neriskuj, Tory. Slib mi to. Žádný tajný schůzky bez ostatních virátů, kteří by na tebe dávali pozor.“

Výčitky mi šly na nervy. „Jsem velká holka, Bene. Myslím, že rozhovor s policistou zvládnu i bez toho, abyste mi kryli záda.“ Rukou jsem zarazila jeho další rozzlobenou reakci. „Dobře! Nebudu sama nikam chodit. Nikdy. Čestný slovo.“

„Nechodíš do skautu,“ připomenul Hi. „Žádný habaďůry, slečno Brennanová.“

Skoro jsem zaskřípala zuby. „Přísahám na svou čest dámy, Hirame.“

„Skvělý. To beru.“ Hi se podíval na Bena, který váhavě přisvědčil. „Všechno nás vrací zpátky na Loggerhead.“ Shelton odstrčil netknutý sendvič. „A to se mi vůbec nelíbí.“

„Myslíš, že Pán hry pracuje v LIRI?“ vysmíval se Ben. „To je přece směšný.“

„Proč?“ Jeho odmítavá reakce mě překvapila.

„Protože prostě je.“

„Od prvního dne,“ kontrovala jsem, „jsme předpokládali, že jsme se do Hry zapojili náhodou. Prostě smůla, našli jsme první kešku Pána hry dřív než někdo jiný. Ale co když to vůbec nebyla náhoda?“

Shelton praštil čelem o stůl a jen tak tak minul chleba se šunkou a se sýrem. „Myslíš, že si nás vybral.“ Znělo to spíš jako konstatování než jako otázka.

„Já nevím. Ale jestli si nás… vybral jako hráče, tak by debutantský ples jako cíl dával smysl.“

„Jsi cvok,“ trval na svém Ben. „Děláš unáhlený závěry, jen aby se hodily do tvý teorie. V tuhle chvíli víme velký kulový. Jak by si nás asi vybral?“ Zvedl obě ruce. „Jak by mohl někdo vědět, že vykopeme první kešku? Ani my jsme to nevěděli do chvíle, než jsme ji našli. A tu pistoli nejspíš ukradli a prodali, jak říkal Marchant.“

„Pořád potřebujeme konkrétní fakta,“ řekl tiše Hi. „Důkazy.“

V tomhle bodě jsem s ním souhlasila. „Musíme identifikovat tělo.“

„Spotter dokončí vyhledávání až zítra,“ poznamenal Shelton.

„Takže se pak vrátíme do LIRI.“ Poklepala jsem si na spánek. „A musíme mít pořád oči otevřené.“

„Kde je balistická zpráva?“ Hi začal šmátrat v mém batohu.

„Marchant si ji nechal.“ Musím mu zavolat a požádat o kopii, napadlo mě.

Hi zvedl těžkou krémovou obálku s mým jménem. „Co to je?“

„Jo tohle.“ Mohlo by na něčem právě teď záležet míň? „To se vám bude fakt líbit.“

Nechala jsem kolovat pozvánku do sídla Claybourneových.

Jejích úpění přilákalo pohledy všech ostatních v jídelně.

Třicátá sedmá kapitola

Ú

terý odpoledne 3.27.

Sewee se kolíbala na vlnách, příď se jí pravidelně zvedala a s hlasitým šploucháním dopadala zpět na hladinu. Seděla jsem vedle Bena, který kormidloval k Loggerheadu.

Hi se Sheltonem se omluvili, prý rodinné povinnosti. Musela jsem vydržet půlhodinovou instruktáž, než byl Shelton spokojený, že si se spotterem poradím.

„Dneska bude těžší dostat se dovnitř,“ poznamenala jsem. „Je pracovní den.“

„Prostě se přimícháme mezi zaměstnance,“ odpověděl Ben. „A navíc pochybuju, že by někdo používal terminál v patře.“

„To máš pravdu, ale tentokrát se musíme vyhnout Hudsonovi. Nemůžu potřebovat, aby Kit zjistil…“

„Můžeš si na dvoře trénovat otočky na pódiu.“ Z Benova hlasu odkapával sarkasmus. „Anebo si na schodech hodit valčíček.“

„Skončil jsi?“ Tohle byla už třetí pitomá narážka od chvíle, kdy jsme vypluli z přístaviště na Morrisu.

Neodpověděl, ale já toho měla najednou dost.

„Bene, zastav loď.“

Pobaveně se na mě podíval. „Jsme uprostřed oceánu, Victorie.“

„Zastav tu podělanou loď!“

Ben obrátil oči v sloup, ale vypnul motor. Sewee zpomalila a po chvíli jsme se už jen pohupovali s proudem.

„Chtěla jsi vyskočit?“ zeptal se suše. „V říjnu je voda pěkně studená.“

„Chci vědět, proč se poslední dobou chováš jako idiot.“

Můj vztek ho zaskočil. „Nechovám.“

„Tak dost, Bene! Nikdy jsme se nehádali. Ale teď mám pocit, že tě čtyřiadvacet hodin denně pronásleduje bouřkovej mrak.“ Ztišila jsem hlas. „O co jde? Pověz mi to.“

V hnědočerných očích mu cosi problesklo. Chvíli se tvářil skoro… jako bych se trefila do černého. Zpanikařil. A pak odvrátil oči.

Vteřiny ubíhaly. Chystal se něco říct. Ale pak mu rysy ztvrdly.

„Nesnáším toho kreténa Jasona, jasný?“ Cukl zápěstím a znovu nastartoval. „Je to klasickej zazobanej hajzl a ty se ho přitom nemůžeš nabažit. Je to fakt ubohý.“

Najednou jsem si na něco vzpomněla. Na Benovu opileckou tirádu po párty u bazénu. Věděla jsem, že poslední dobou jeho problém s Jasonem dosáhl bodu varu.

Přitom jsem měla pocit, že původně mi Ben chtěl říct něco jiného. Nevěděla jsem přesně co, ale cítila jsem to v kostech.

Poslední pokus.

„Jason je můj kamarád,“ řekla jsem tiše, „ale není to virát. Nepatří do mojí smečky. Nikdy pro mě nebude znamenat tolik co ty.“

Ben prudce zvedl hlavu. Upřeně se na mě díval. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře.

„A Hi a Shelton, samozřejmě,“ dodala jsem rychle.

„Samozřejmě.“ Ben přidal rychlost a člun vyrazil dopředu.

Ať už se pootevřela jakákoli skulinka, bylo po všem. Kamenná maska se vrátila na své místo.

Cesta pokračovala mlčky. Zůstala jsem sama se svými myšlenkami.

A ty nebyly příjemné.

Jaký mám pocit z toho, co mi tehdy večer Ben řekl? Jeho přiopilé blábolení o Jasonovi a o mně. Odpovědi na tuhle otázku se ale vyhýbám. Utíkám před ní?

Jsem stejně zmatená jako on?

„Jsem tam.“ Jakmile jsem se napojila na síť LIRI, začala jsem hledat spotter. „Shelton říkal, že program je uložený v podsložce.“

„Támhle.“ Ben ukázal na ikonku uprostřed seznamu aplikací. „Velký S.“

Žádný další rozhovor o pocitech neproběhl. Soustředili jsme se na náš úkol a naštěstí tak zažehnali napětí. Teď musíme spolupracovat.

Vstup do ústavu se obešel bez potíží. Protáhli jsme se branou a došli k budově šest. Hala u vchodu byla prázdná, a tak jsme rychle vyběhli nahoru. Když jsme se ocitli v prázdné laboratoři, plácli jsme si. Bylo to trošku rozpačité.

Nejlepší kámoši, ne?

Otevřela jsem spotter a klikla na pole „předchozí hledání“. Vrabec v obřích brýlích nás informoval, že úkol byl dokončen.

„Tak jdem na to.“ Ťukla jsem na odkaz.

Na obrazovce se objevila dopravní značka STOP. Komiksový vrabec se zamračil: žádné výsledky.

„Sakra!“ Moje zklamání bylo nepopsatelné.

„Já ti to říkal.“ Ben zavrtěl hlavou. „Tyhle programy prostě nefungujou.“ Klikla jsem na „další informace“. Objevil se text, že vložený obrázek neměl odpovídající kvalitu.

„Moje fotka byla špatná?“ Praštila jsem pěstí do stolu. „Proč mi to ten program nenahlásil, než začal třídenní hledání?“

Ben se narovnal. „Slyšelas to?“

„Co?“ Veškerou svou pozornost jsem právě věnovala vývojářům spotteru. Nenáviděla jsem je.

„Něco zarachotilo nebo spadlo, když jsi… Myslím, že jsi něco uvolnila.“

„To je fuk.“ Naštvaně. Nemohla jsem si pomoct.

Cedila jsem sprostá slova a pustila se do druhého úkolu – najít povolení, o kterém mluvil Marchant. Někde tady o něm musí být záznam. Ben otevíral a zavíral zásuvky. Hlasitě.

„Co to děláš?“ vyštěkla jsem, pořád podrážděná kvůli nepovedenému hledání.

„Přísahám, že jsem něco slyšel. Tyhle šuplíky byly prázdný, když jsem je před třemi dny prohledával.“ Ben se odmlčel. „A proč se na ty nástražný zbraně nezeptáš táty?“

„A jak bych mu to asi vysvětlila?“

„To je pravda.“

Druhé hledání bylo taky na nic. Zkoumala jsem tucty složek LIRI. Nákupy. Dodávky. Akvizice. Inventarizace. Dokonce soubor nazvaný Zbraně, kde bylo uvedeno několik uspávacích pušek, ale žádné střelné nástrahové zařízení.

Pokusila jsem se otevřít podadresář ochranky. Přístup odepřen. Hudson. Registrované zbraně určitě patří do jeho působnosti.

Ben přerušil tok mých myšlenek. „Podívej se na to!“

Dno levé zásuvky bylo uvolněné a odhalilo volný prostor.

„Falešné dno.“ Ben zasunul klíč do vzniklé škvíry. „Já věděl, že jsem něco slyšel.“

Ben vypáčil prkno a prsty ho vyndal. V mělké přihrádce ležela jediná věc. Červená fleška.

Na boku bylo malým písmem napsáno: „Majetek dr. Marcuse Karstena. Soukromé a důvěrné.“ Na flešce bylo velké žluté C.

„Proboha!“ Skoro jsem přestala dýchat. „Tohle patřilo Karstenovi.“

„Schovával si to v tajné přihrádce svého stolu v utajené laboratoři.“ Ben měl oči jako talíře. „Co jsme to právě našli, Tor?“

V žilách mi dunělo. Měla jsem za to, že všechny naděje, že bychom zjistili víc o pohromě, která nás postihla, zemřely spolu s Karstenem. A teď, protože jsem praštila do stolu, jsme možná na něco narazili… na všechno.

Pak mi došlo něco dalšího. „Logo! C je přece značka Candela Pharmaceuticals.“

Ben zahvízdal. „Společnosti, která financovala Karstenův tajný výzkum parvoviru. Společnost Chance Claybournea,“ dodal zbytečně.

„To je bomba.“ Všechny myšlenky na Pána hry se mi rázem vykouřily z hlavy. „Tahle fleška je možná klíč k tomu, abychom pochopili náš stav. Jakou máme prognózu. Třeba existuje šance na vyléčení!“

„Zapni to!“ Ben byl stejně nabuzený jako já.

Třesoucíma se rukama jsem zasunula flešku do portu USB a kliknutím ji otevřela. Objevil se jediný soubor: MK.

Okénko vyžadující heslo.

„Kruci.“ Vzrušeně jsem si okusovala kůžičku na palci. „Máš nějaký nápad?“

Ben se na mě bezvýrazně podíval. „Jak bych asi mohl znát Karstenovo soukromé heslo?“

Na chodbě se ozvaly kroky. Srdce se mi tetelilo jako kolibřík. Vytrhla jsem flešku a strčila ji do kapsy dřív, než se dveře otevřely.

„Co tady vy dva děláte?“ Mike Iglehart měl na sobě sněhobílý plášť a tvářil se rozzlobeně. „Tohle není žádný brloh pro puberťácký muchlování.“

Zrudla jsem. „Prosím?“

„Jenom jsme použili počítač,“ vyštěkl Ben. „Nic víc.“

Iglehart se ušklíbl. „Jistě. To mi připomíná, že tenhle terminál je potřeba odnést. Nemůžeme si dovolit ztrácet kapacitu, abyste si tady vy dva mohli hrát Angry Birds.“

Vstala jsem vzteky bez sebe a chystala se vyběhnout ven.

„Tvůj otec ví, že jste tady?“ Iglehartovo obočí vytvořilo nad kořenem nosu písmeno V.

„Řekl, že smíme do laboratoře.“

Polopravda. Kitovo povolení nemělo konkrétní datum.

„Ano, slyšel jsem, že jste před pár dny čmuchali u mě v pracovně.“ Iglehart rozpřáhl ruce. „Ale tohle žádná laboratoř není. Spolehněte se, že budu Kita informovat, že se plížíte do prázdných kanceláří. Bez doprovodu. A oznámím to i Hudsonovi.“

Tváře mi hořely, ale pusu jsem držela zavřenou. Dohadováním nic nezískám. Ben jenom zíral do země.

Nedělali jsme nic špatného, Bene. Ne to, co si on myslí.

A přesto se Ben tvářil jako kluk, kterého chytili při krádeži.

Iglehart nás vyvedl do haly, kde netrpělivě čekal doktor Sundberg. „Musíme si pospíšit, Mikeu.“ Anders mi kývl na pozdrav. „Ahoj, Tory. Doufám, že ti ten projekt jde od ruky.“

„Pochybuju, že tam tihle dva studovali.“ Iglehartův výraz neměl daleko k pohrdavému úšklebku. „Zavřeli se v té… místnosti, co jsme našli. Než jsem vešel, bylo hodně zvláštní ticho.“

To byla poslední kapka. Byla bych spolkla lglehartovy soukromé narážky, ale před ostatními mě očerňovat nebude. „Potřebovali jsme počítač. Nic víc.“

„Říkej si, co chceš. Konečně, to je problém tvého otce, ne můj. Díkybohu, já nemám pubertální dceru.“

„Nech toho, Mikeu,“ řekl Sundberg unaveně. „Máme práci. Jsem si jistý, že Tory a její kamarád se o sebe dovedou postarat.“

Sundberg po mně hodil soucitným pohledem, když s Iglehartem vycházeli z budovy.

„Co to bylo za kreténa?“ zeptal se Ben. „Vážně to řekne tvýmu tátovi?“

„A Hudsonovi,“ potvrdila jsem. „Mike Iglehart mě totiž nemá moc rád.“

„Tak padáme, než nás tu zmerčí ještě někdo další,“ prohlásil Ben. „Musíme se s tou fleškou dostat do bunkru.“

Naprosto jsem s ním souhlasila.

Třicátá osmá kapitola

„T

ak se podíváme, copak tu máme.“

Shelton dvakrát klikl na ikonku flešky.

„Dá se to heslo nějak obejít?“ Dívala jsem se mu přes rameno. Hi stál vedle mě. Ben se válel na svém obvyklém místě na lavici pod oknem bunkru.

„Pochybuju.“ Shelton se na mě podíval. „Ty ho náhodou neznáš, co?“

„Jasně.“ Opřela jsem se o stůl za sebou. „Karsten mi ho poslal e-mailem, hned jak jsme ukradli Coopera. Mám i PIN k jeho platební kartě, jestli ti to pomůže.“

„Jen se ptám.“ Shelton si popotáhl límeček modrého polo trička. „Protože tohle bude tvrdej oříšek.“

„Nápady?“ Hi se drbal na bradě. „Jsme neuvěřitelně chytrý. Třeba víme dost, abysme to vymysleli.“

V myšlenkách jsem se vrátila zpátky ke dni, kdy jsme objevili Karstenovu tajnou laboratoř. Lilo jako z konve. Shelton otevíral zámky. Šok, když jsme odhalili Karstenův strašidelný experiment.

Tolik bezpečnostních prvků. Tolik úsilí zachovat projekt v tajnosti.

Dokážeme prolomit jeho heslo?

„Zkus Candela,“ navrhoval Hi. „Anebo 3-3-3-3. To byl kód na dveřích.“

Shelton poslechl. „Nic. A… nic.“

„A co parvovirus?“ ozval se Ben. „Možná Karsten použil svoje jméno.“

Shelton vložil obě možnosti. Ani jedna nefungovala. „Tohle už je zastaralý.“

„Počkej.“ Uvažovala jsem nahlas. „Nebyl to normální parvovirus. Karsten zkombinoval psí parvo s neškodnou formou, která je přenosná na člověka.“

„To je fakt!“ vykřikl Hi vzrušeně. „Lidskej kmen je Parvovirus B-19. Zkus to.“

„Ne.“ Najednou jsem to měla. „Karsten vytvořil experimentální kmen. O to šlo.“

„Zastřel mě!“ Shelton si tiskl pěsti ke spánkům. „Nemůžu si vzpomenout. A Karsten říkal, že zničil všechny záznamy.“

„Až na tuhle flešku,“ ozval se Ben. „Nějak se na ni musíme dostat.“

Pokusila jsem se vybavit si laboratoř, jak vypadala onoho dne. Stůl. Počítač. Karanténa. Tabulka visící na Coopově kleci.

Co jsem to tam četla? Co nám Karsten řekl tu noc v bunkru? Vzpomněla jsem si a usmála se. „Parvovirus XPB-19. Experimentální forma B-19.“

Shelton už psal. Vítězoslavně zvedl ruku. „Jsme tam!“

Pak mu ale ruka zase klesla k hlavě. „Ach ne.“

Slova na obrazovce tvořila nesrozumitelnou hatmatilku.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Jednotlivý soubory jsou zašifrovaný.“ Shelton klikl na náhodný soubor. Objevilo se nové pole pro zadání hesla. „A na téhle úrovni používají kódovací klíč. To znamená, že je to synchronizovaný se zařízením, který mění heslo každých pět minut.“

„Takže odpověď nebude Karstenova oblíbená barva.“ Hi zavrtěl hlavou. „Smůla.“

„Abychom se přes tuhle potvoru dostali, budeme potřebovat profesionální pomoc,“ řekl Shelton. „A i tak můžeme klidně vyhořet.“

„Blééé.“ Počítače se spikly, aby mi křížily plány. „S identifikací těla jsme taky na štíru. Spotter nebude makat, když nedostane lepší fotku tváře oběti.“

„Ach ne.“ Sheltonovi poklesla brada k hrudi. „Ne, ne, ne.“

„Co máš za problém?“ řekl Ben. „Něco vymyslíme.“

„Ale ona přece už plán má. Neuhodneš jakej?“

Hi zbledl. Ben se díval z jednoho na drahého, očividně stále zmatený. Shelton zasténal. „V noci nikam nejedu. Tečka.“

„Zítra odpoledne.“ Stiskla jsem mu rameno. „Za plného denního světla.“

„Fajn, lidi.“ Ben založil ruce. „Že byste se podělili?“

„O nic nejde,“ pravil Shelton nenuceně. „Jenom rychlá zastávka v opatství Mepkin, aby si mohla znova vyblejsknout portrét pana Mrtvýho.“

„Aha.“ Ben zvážněl. „Tohle.“

Shelton se otočil a podíval na mě. „Uhodl jsem, Tor?“

„Musím ještě jednou zkusit spotter.“ Pevně, abych zakryla vlastní pochybnosti. „Musíme vědět, kdo je v té kryptě.“

Podívala jsem se na věci vyrovnané na stole. Prozkoumali jsme všechny krámy, které s Pánem hry nějak souvisejí. A nedostali se nikam.

„Jiný karty v ruce nemáme.“

* * *

Parkoviště pro návštěvníky bylo skoro prázdné. Mlčky jsme vešli do recepce opatství. I když naše krycí historka byla vcelku solidní, nálada byla ponurá. Nikomu se do krypty znovu nechtělo.

Bratr Patterson stál u pokladny v obchodě se suvenýry. Rozzářila se mu tvář, když nás uviděl. „Vítejte zpět!“ Černobílé roucho zašustilo, když se protáhl kolem pultu. „Jsem moc rád, že vás tak brzy zase vidím.“

„Víte, nám se ta prohlídka moc líbila.“ Okatě jsem nadhodila batoh na ramení. „Tak moc, že jsme se rozhodli napsat o opatství Mepkin referát na téma místní kultura.“

„To je báječné! V obchodě nabízíme několik svazků historie opatství Mepkin, anebo si můžete zadarmo prohlédnout naše texty a původní dokumenty v konferenční místnosti.“

Dokonalé.

„Zajdeme do knihovny, jestli by vám to nevadilo. Máme používat původní zdroje.“

„Jste našimi hosty.“ Patterson ukázal k zadním dveřím. „Pamatujete si cestu, nebo vás mám doprovodit?“

„Pamatujeme,“ řekla jsem rychle. „Mockrát děkujeme.“

* * *

Ben přeskočil hřbitovní zeď jako poslední.

Hi stál na špičkách a sledoval cestu, po níž jsme přišli. „Čistej vzduch. Nikdo nás nesledoval.“

Štěstí nám přálo. Nepotkali jsme živou duši, když jsme se protáhli kolem knihovny, prošli zahradou a přes dřevěnou lávku zamířili na hřbitov. Věřila jsem, že tuhle misi splníme.

O tom, co přijde pak, se mi ale nechtělo vůbec přemýšlet.

Shelton si pohrál se zámkem u železné mříže a pak došel ke dveřím hrobky. Nakonec se ozvalo: „Bůh nám pomáhej, povedlo se.“ I když bylo vcelku chladno, na čele se mu perlily kapky potu.

Učinila jsem rozhodnutí. „Není potřeba, abychom šli dovnitř všichni. Sheltone, zůstaň tady a hlídej.“

S úlevou pelášil k plotu.

„Mě budeš potřebovat, abychom pohnuli víkem,“ řekl Ben. „Tlusťocha taky.“

Hi se zašklebil. „Hele, co kdybychom to rychle zmákli a vypadli odsud?“

„Souhlas.“ Rozdala jsem baterky, nadechla jsem se, abych se uklidnila, a vydala se dolů po schodech.

Ben mě chytil za loket a protáhl se kolem mě dopředu. „Jdu první.“ Jak chceš, lovče hadů.

Následovala jsem Bena po úzkém schodišti s Hiem v patách. Málem jsem si vyrazila zub, když schody skončily dřív, než jsem čekala. Připomínka, že jsme nevypustili z klece své vnitřní vlky.

„Kluci,“ zašeptala jsem. „Neměli bychom si přivolat záblesk? Tady dole není skoro vidět.“

„To ani nestojí za to.“ Benova odpověď se nesla kryptou jako ozvěna. „Nikdo není doma,“ prohlásil naštvaně.

„Cože?“ Pospíchala jsem k sarkofágu a posvítila dovnitř.

Rakev byla otevřená. Tělo bylo pryč.

Naklonila jsem se k sarkofágu a přejela světlem po celé jeho délce. Jediné, co tu zůstalo, byla uschlá hromádka kostí.

Původní nájemník.

Zoufale jsem praštila do víka. „Pán hry uklidil stopy. Hraje si s náma.“

Ben obešel hrobku. „Pomozte mi to dát zpátky na místo.“

„A proč se namáhat?“ pištěl Hi. „Kostře je to fuk.“

„Je to hrob. Trochu úcty by neškodilo.“

Hi reptal, ale pomohl Benovi. Společnými silami vrátili kamennou desku na místo.

„Za tu fušku to ani nestálo,“ oddychoval Hi.

„Ale jo, stálo.“ Ben stěží popadal dech. „Tvůj dnešní dobrý skutek.“ Hi povytáhl obočí. „Ruší se tím vykrádání hrobů?“

Ben se neobtěžoval s odpovědí. Vzal do ruky baterku a vykročil ke schodům. Hi spěchal za ním.

Já se nehýbala.

„Tory?“ Hi už měl nakročeno jednou nohou na schod, nemohl se dočkat, až bude pryč. „Co se děje?“

Zpočátku jsem neodpovídala. Nemohla jsem. Ale pak se vydral na povrch můj vztek.

„Pořád jsme o krok pozadu. Běžíme pokaždý tam, kam nás Pán hry pošle. Má nás v hrsti. Sleduje každej náš pitomej pohyb.“

Ben byl v mžiku vedle mě. „Později, Tor. Teď se musíme dostat z místa posledního odpočinku tohohle chudáka.“

Má pravdu. Soustřeď se.

Silou vůle jsem se uklidnila a schovala si zlost na potom.

Vtom se seshora ozval Sheltonův hlas. „Někdo jde po cestě.“

„Co budeme dělat?“ sykl Hi. „Tady dole se přece nemůžeme schovat.“

„Je to mnich,“ pištěl Shelton. „Právě přešel lávku.“

„Plán?“ Ben mě napjatě pozoroval.

Mozek se mi rozběhl, ale nic nevymyslel. Tenhle výlet je absolutní debakl.

Vzdychla jsem. „Vypijeme si to. Modlete se, aby to nebylo moc zlý.“

„Lidi, dělejte,“ volal Shelton přidušeným hlasem. „Je to bratr Patterson. Je u brány a… netváří se spokojeně. Vůbec.“

To bylo hodně mírně řečeno.

Jak se ukázalo, i mnich se dokáže rozzuřit. Schytala jsem to z první ruky, když jsem vyšla na denní světlo.

„Takový hanebný projev neúcty!“ Patterson nás hnal před sebou ze hřbitova skoro klusem. „Nevím, jakou dětinskou rošťárnu jste měli v plánu, ale do tohoto opatství už jakživ nevkročíte. Všichni členové řádu dostanou vaše jména a podrobný popis.“

Mlčky jsme snášeli kázání. Co se na to dalo říct?

„A já za vámi ještě jdu do knihovny, abych vám pomohl!“ Pattersonovi pulzovala na čele žíla. „Bratr knihovník neměl ani ponětí, o čem mluvím. Jistě, protože do té budovy jste vůbec nevstoupili! Sem jsem původně ani nechtěl jít. Říkal jsem vám přece zcela jasně, že na hřbitov se nesmí.“ Nedokázala jsem se mu podívat do očí. „Je nám to strašně líto.“

„Neomlouvejte se, slečno. Zneuctili jste svatou půdu. Vaše pokání náleží Bohu. Máte štěstí, že se mi nechce ztrácet čas hledáním vašich rodičů.“

Cesta k recepci byla nekonečná.

Jakmile jsme tam došli, kluci zmizeli v Kitově autě jako krysy. Patterson stál na parkovišti, nejspíš aby na vlastní oči viděl, jak odjíždíme.

Než jsem nastoupila, učinila jsem ještě poslední pokus. „Je mi to moc líto, bratře Pattersone. Nečekám, že mi budete věřit, ale opravdu jsme to nemysleli zle. Děkuji, že jste nám ukázal vaše nádherné opatství.“ Pattersonův pohled poněkud změkl. „Netuším, proč jste to udělali, slečno. Rušit mrtvé! Připadáte mi jako milé děvče, takže doufám, že hanba tohoto dne vám v budoucnu pomůže dělat lepší rozhodnutí.“

Propadala jsem se studem. Patterson se otočil a vykročil k budově.

* * *

„Možnosti?“ zeptal se Ben, když jsme vyjeli na dálnici.

„Myslím, že by byla na místě nějaká charita,“ řekl Hi. „Já nejsem Ježíšův člověk, ale když tě seřve mnich, je to podle mě špatná karma v každým náboženství.“

Ben si odfrkl. „Já myslel Hru.“

„Co ty na to, Tor?“ Shelton si metodicky čistil brýle. „Poslední dobou mi připadá, že cokoli vyzkoušíme, bouchne nám to přímo do ksichtu.“

„Octli jsme se ve slepé uličce.“ Přiznat porážku bolelo, ale fakta jsou fakta. „Nástražnou zbraň nedokážeme vystopovat bez přístupu k bezpečnostnímu archivu LIRI. Oběť Pána hry nemůžeme identifikovat bez nový fotky. A protože tělo zmizelo, nemůžeme ani nahlásit zločin.“

„Takže hon na Pána hry skončil?“ zeptal se Hi.

Nikdy neskončí. Pro mě ne. Já vím, že teta Tempe by to nevzdala. „Prozatím,“ řekla jsem. „Teď se ale musíme soustředit na to, abychom vyhráli Hru. Musíme určit konečný cíl a překazit hrůzu, kterou si ten psychopat naplánoval.“

„Dva dny.“ Hi se díval z okna. „To není moc času.“

Ne. To není.

Třicátá devátá kapitola

D

ruhý den se na boltonských chodbách nemluvilo o ničem jiném než o hurikánu Katelyn.

„Předpovědi ho posunuly na severovýchod,“ četl Hi z weather.com na iPhonu. „Vítr už je jen na trojce a skoro po celý Severní Karolíně hrozí sesuvy půdy.“

„Zatím je to Severní Karolínka.“ Shelton zavřel skříňku. „Nezapomínej, kde žijeme, brácho. Jedna pořádná bouřka a Morris je úplně pod vodou.“

„Dobrá zpráva je…“ Hi mi položil na rameno ruku v přehnaně uklidňujícím. gestu, „že hurikán udeří nejdřív o víkendu. Debutantský bál není ohrožen.“

„Bezva.“ Obrátila jsem oči v sloup. „Nerada bych přišla o vlastní popravu.“

Točila jsem bezpečnostním zámkem, když se objevil Ben.

„Něco novýho?“ Došel až ke mně, aby nás nikdo neslyšel. „Myslím Hru. Termín je zítra večer.“

„Pevnost, víc nemám,“ řekla jsem. „Ale připadá mi to správně. Nemůže být náhoda, že hodina H vychází přesně na dobu, kdy se koná ples.“

„A proč by ne?“ oponoval mi Shelton. „Jestli jsme prostě jen tak spadli do sítě nějakýho magora, tak načasování nemusí mít s naším společenským kalendářem nic společnýho.“

„I kdyby to původně nebyl cíl,“ protestovala jsem, „Pán hry teď o nás spoustu věcí ví. Fotky, pamatuješ? Nepřekvapilo by mě, kdyby si zjistil i náš program.“

„První keška nás poslala do Castle Pinckney,“ zdůraznil Hi. „Takže Pán hry si zvolil cíl dřív, než jsme začali hrát. To znamená jednu ze tří věcí.“ Začal, vypočítávat na prstech. „Vybral si nás už na začátku. Rozhodl se dát bombu do Citadely potom, co nás začal sledovat. Anebo Toryina pevnostní teorie nesedí.“

Uvažovala jsem o Hiových argumentech. „Anebo byl debutantský ples odjakživa konečným cílem a naše účast je jenom shoda okolností.“

„Takže náhoda je zpátky ve hře?“ vysmíval se Ben. „Trošku si to přeber v hlavě.“

Ben měl zaťaté čelisti. Připadalo mi, jako by byl pod stále větším tlakem.

Jenže nebyl sám. Každou ubíhající minutou se stupňovala i moje úzkost. Co když ve výzvě Pána hry neobstojíme? Pokud selžeme, může to stát život i ty, kteří se teď pohybují po téhle chodbě. Sázky se zvyšují.

Shelton potichu řekl: „Žádný pádný důkaz, který by ukazoval na Citadelu, nemáme.“

Měl pravdu. Ale každičké vlákno mojí bytosti křičelo, že se nemýlím. A to logicky znamenalo, že jsme byli pro Hru vybráni.

Tahle myšlenka mě naplňovala hrůzou.

„Promluvíme si u oběda.“ Zadívala jsem se do chodby. „Přijdeme tomu na kloub. Určitě.“

Vyučování skončilo. Na ples se chystala většina studentů Boltonu a všude se o něm mluvilo. Zaslechla jsem spoustu tichých rozhovorů o tom, kdo koho doprovází a kolik stály čí šaty. Jakmile začala polední pauza, vyrazila jsem ven na schůzku s viráty.

Jako kdyby počasí chtělo zahnat veškeré obavy z blížící se bouře, obloha byla bez mráčku, osmnáct stupňů. Obešla jsem zahradu až dozadu k jezírku, protože jsem čekala, že tam bude volno.

Spletla jsem se.

Na lavičce zády k budově seděli Madison a Chance. Ona něco živě vykládala a mávala přitom rukama, aby svým slovům dodala důraz. Chance jen občas lehce přikývl.

V tu chvíli bych dala celoživotní úspory, abych se dozvěděla, o čem se baví.

Tak to udělej. Vždyť to umíš.

Pulz se mi zrychlil. Mám? Rychlá otočka kolem dokola potvrdila, že tady nikdo další není. K čemu jsou superschopnosti, když je člověk nepoužívá?

Vklouzla jsem za strom.

KLAP.

Záblesk přišel snadno a vystřelil mé smysly do hyperprostoru.

Nos mi zaplavil tisíc vůní. Pichlavá smolná borovice. Voda z jezírka s řasami. Lehký závan arašídové pomazánky. Očima jsem sledovala octomilky rojící se ve větvích nad mou hlavou, jak tančí v zářivých paprscích slunce. Cítila jsem příchuť vánku a jílovitého prachu smíšeného se sladkými hortenziemi. Vítr mi čechral chloupky na pažích.

Ale co bylo nejdůležitější, slyšela jsem dva tiše hovořící hlasy.

Vykoukla jsem za stromem a prohlížela si své oběti. Madison měla stažená ramena a ztuhlou páteř. Ruka plná prstenů jí neustále zajížděla do vlasů.

Pěkný cetky. Mluv dál.

„Ty mě nebereš vážně!“ vyhrkla Madison zoufale.

„Jistěže beru,“ řekl klidně Chance a oči upíral na jezírko. „Neřekl jsem ti všechno, ale nezahálel jsem.“

„Opravdu si myslíš…“ Madisonin hlas se ztišil do vzrušeného šepotu.

Naklonila jsem se, abych lépe slyšela.

„Nepřipadá ti, že je na ní něco divného? Jako opravdu. Že není normální.“ Madisoniny jemné rysy se stáhly do úšklebku. „A nemyslím tím, že je naprostá nula.“

Chance si dal s odpovědí na čas. „Urážek už bylo dost. Tys viděla, cos viděla. Já mám svoje vlastní podezření. Ale ani jeden z nás nemá důkaz.“

„Tory je posedlá.“ Madison se při těch slovech zachvěla. „Anebo je čarodějnice nebo tak něco. Viděla jsem v jejích očích zlo. Nebylo to přirozené. Já to prostě vím!“

Rozklepala se mi kolena.

Moje nejhorší obavy se potvrdily.

Mason viděla v mých očích záblesk. Chance byl svědkem ještě dalších věcí. A teď jsou tady spolu a propírají mě. Spřádají plány.

To se mi snad zdá.

Co tím Chance myslel, že nezahálel? Musím vědět víc!

Koutkem oka jsem zahlédla Hie a Sheltona, jak vycházejí ze školy. Zabočili k lavičce pod stromy mezi mnou a Chancem s Madison. Za chvilku se k nim přidal Ben. Dívali se opačným směrem a všichni tři si vytáhli z krabiček sendviče.

Nikdo se na mě nekoukal.

V lebce mě pálilo. Smečka je blízko, i když ne kompletní.

Ne. Je to šílené.

Ten nápad mě děsil, ale jednala jsem dřív, než jsem si to stihla rozmyslet.

Zavřela jsem oči a našla prázdné místo ve své mysli. Představila jsem si planoucí provazy, co mě spojují s ostatními viráty. Byly tam. Ohnivá lana, mdlá, oslabená vzdáleností a skutečností, že kluci nemají záblesk. Coop byl jen skvrnou v éteru.

Nejsi v plné síle. Co když je to špatný nápad?

Ignorovala jsem svou vlastní dobrou radu a pokusila se o něco, co jsem ještě nikdy neudělala.

Otevřela jsem oči. Upřeně jsem se zahleděla na pár sedící na lavičce u jezírka.

Chance a Madison. Madison a Chance.

Vyslala jsem své vědomí jejich směrem. A hledala jejich mysl.

Zaplavilo mě horko. Úlomky skla mi probodly lebku a proudily míchou. Ignorovala jsem bolest a tlačila své myšlenky dopředu, ven, mimo své tělo.

Svět se zahalil do mlhy. Pak se mi obraz rozostřil. Zatočila se mi hlava. Znovu jsem zavřela oči.

V podprahovém prázdnu se objevily dvě bubliny.

Namířila jsem k nim svou mysl. S jednou jsem se spojila.

Ohlušující šum. Pak mi v hlavě vybuchl Madisonin hlas. Jako zahřmění. Slova příliš zkomolená, aby jim bylo rozumět.

Funguje to! Dokážu číst její myšlenky.

Někdo zaječel.

KLOP.

Oči se mi otevřely.

Nebyla jsem si jistá, zda ten výkřik vycházel zvenčí nebo zevnitř.

Madison se začala plácat po celém těle, jako by po ní lezli pavouci. Divoce kroutila hlavou jako lovená zvěř.

Přitiskla jsem se ke stromu, třásla se a děkovala, že mě kryje před dvojicí u jezírka. Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila ostatní viráty, jak na mě šokovaně zírají.

Vědomí se mi vrátilo jako roztržená gumička.

Řítila jsem se do temnoty.

Čtyřicátá kapitola

Z

 dálky ke mně doléhaly hlasy.

„Teda, pánové, ona to fakt udělala!“

„Zavoláme ošetřovatelku?“ Panika. „Sanitku?“

„A co řekneme?“ sykl ten třetí. „Že naše kamarádka omdlela po nevydařeném telepatickém pokusu?“

Slova byla vzdálená. Slabá. Jako rádiové spojení se starou ponorkou. Pokusila jsem se je blokovat a zůstat zachumlaná v temném zapomnění.

Jenže hlasy mi to nedovolily.

„Co ji to napadlo?“ Zlostný tón. Rušil mé blažené nevědomí.

Ben. Proč je tak naštvaný?

„Zašla příliš daleko!“ Popudlivě. Shelton? „Co kdyby se jí nepovedlo dostat zpátky?“

Proti mé vůli se mi prolouplo jedno oko. Nade mnou se skláněly tři siluety, zalité zářivým bílým světlem. Na jeden bláznivý okamžik jsem pomyslela na nebe.

A tahle myšlenka mě probrala.

Slabě jsem zasténala.

„Přichází k sobě!“ Nejkulatější tvar byl Hi. „Tor? Jsi v pořádku? Jestli ses proměnila v kedlubnu, tak mrkni.“

„Fakt vtipný,“ supěla jsem. Už tohle slabé úsilí mě málem uvrhlo zpět do bezvědomí.

„Pomoz jí sednout.“ Sheltonův hlas byl stále plný úzkosti. „Bene, přines vodu.“

Ben odběhl a Hi s Sheltonem mě zvedli do sedu. V hlavě mi dunělo. Moc nescházelo a vyzvracela bych se do vlastního klína.

Opatrně jsem se rozhlížela po okolí. Boltonova přípravka. Zahrada. Východní trávník hned u hlavního vchodu.

Olízla jsem si rty. „Kolik je?“

„Polední pauza už skoro končí.“ Hi se rozhlížel, jestli nás někdo pozoruje. „Bylas mimo celý dvě minuty.“

Shelton nevěděl, jak pomoct, a tak mi aspoň nervózně hladil paži. „Co se stalo?“

„Záblesk. Zkoušela jsem číst myšlenky.“ Byla jsem v takovém šoku, že jsem nedokázala lhát.

„Chance a Madison?“ Shelton se chytil za oba ušní lalůčky. „Zbláznila ses?“

„Možná.“ Naklonila jsem se na stranu, odkašlala jsem si a odplivla. „Nefungovalo to.“

„Tak proto Madison jančila.“ Shelton začal přecházet sem a tam. „Vlítla do školy vteřinu potom, co jsi odpadla.“

Hi si třel čelo. „Prosím, řekni mi, že tě nenačapali.“

„Nevím.“ Mátožné jsem se narovnala. Otřela jsem si sliny z tváře. „Myslím, že ne.“

Přehrávala jsem si okamžik, kdy se mé podvědomí dotklo bubliny. Věděla jsem, že to byla Madison, ne Chance. Určitě. Na nanosekundu jsem rozeznala její myšlenky, i když jsem jim nerozuměla.

Cítila Madison něco? Poznala, že se jí cpu do hlavy já?

Jak jsem mohla být tak blbá?

„Jak jsi mohla být tak blbá?“

Ben otevřel láhev s vodou a přiložil mi ji ke rtům. Hltavě jsem se napila, vypláchla si pusu a vodu vyplivla na trávu.

Souhlasila jsem s Benem, ale ani za nic bych to nepřiznala.

„Povídali si. O mně.“ Mozek jsem měla pořád trochu vykolejený. „Mají podezření. Snažila jsem se zjistit, co vědí.“

„To nebylo chytrý.“ Kupodivu to pronesl Hi. „Narvat se jim do hlavy? To už je dost přes čáru.“

„Nefungovalo to.“ Ačkoli mi hrdost nedovolovala prostě souhlasit, za své impulzivní rozhodnutí jsem se styděla. Stres několika posledních dní mi zamlžil úsudek.

Zazvonilo. Všichni tři se na mě podívali a hodnotili můj stav.

„Jsem v pohodě.“ Nedopustím, aby oni rozhodovali, co je pro mě nejlepší. „Jenom mi pomozte do třídy.“

Oči ne a ne zaostřit. V lebce mi rachotily golfové míčky. Žaludek se mi svíjel jako protřepaná cola. Ale byla jsem odhodlaná vyhnout se další nechtěné pozornosti.

Sama sis to navařila. Tak si to taky sněz.

Vykročila jsem na nejistých nohou a nechala kluky, aby mě provedli dveřmi.

Tohle bude dlouhé odpoledne.

* * *

Táhla jsem se do schodů ke svému pokoji a děkovala všem božstvům, na jejichž jména jsem si vzpomněla, že jsem přežila. Od postele mě dělilo pouhých pár vteřin.

Ještě jsem plně nezpracovala incident s Madison. Přečkat vyučování ve svislé poloze si vyžádalo veškerou mou energii. Teprve když jsem stála před domovními dveřmi a obtížně se trefovala klíčem do zámku, jsem si začala uvědomovat, co se vlastně stalo.

Proč telepatie selhala? Protože jsem se vydala za hranice smečky? Protože kluci neměli záblesk? Protože tam nebyl Coop?

Prudká bolest hlavy dokazovala, že tenhle experiment byl nebezpečný.

Poučila jsem se? Nejspíš ne.

Pokud to mělo nějaký efekt, tak snad jen větší zvědavost, co se superschopnostmi dokážu.

V hlavě mi probleskovaly úryvky obrazů. Temné golfové hřiště. Tenký zářivý drát. Já, jak se na sebe dívám Coopovýma očima.

V tohle jsem doufala? Že se proplížím do mozků svých nepřátel?

Žaludek se mi kysele sevřel. Očividně jsem se spletla.

Ale já se přece dotkla Madisoniných myšlenek, i když jen na okamžik. Takže to je možné.

Jenomže pak mě nějaká síla odradila od dalších pokusů. K.O. uprostřed procesu. Jelikož jsem nerozuměla tomu, jak jsem navázala kontakt, nedokázala jsem ani uhodnout, proč se mi věci vymkly z rukou.

To budu řešit jindy.

Právě teď jsem měla na programu spánek.

A právě proto byla Whitneyina přítomnost tak krutá.

„Tady jsi, zlatíčko!“ Přitančila po koberci v levandulových balerínách. „Neuhodneš, co pro tebe mám!“

„Cože?“ Spolkla jsem slzy. Chtělo se mi spát. Pohlédla jsem na Coopa, který dřímal v pelíšku. Díky za varování, moulo.

Whitney ukázala na dlouhou bílou krabici na stole v jídelně.

„Tvoje šaty jsou konečně hotové.“ Jako kdyby to byla otázka národní bezpečnosti. „Trvalo to, ale teď už se nemůžu dočkat, až je na tobě uvidím!“

Blééé.

Na ty zatracené šaty jsem úplně zapomněla.

Whitney o nich mlela celé týdny a nenápadně připomínala Kitovi, jak jsou drahé, moderní a strašně těžko k sehnání. Oblíbený butik BFF odolával jejím návrhům úprav – šaty byly jen jedny svého druhu –, ale Whitney se nedala. Ta ženská vždycky dostane, co chce.

Teď tu leží na stole.

A mně je to úplně fuk.

„Zkusím si je později.“ Zvolila jsem manipulaci místo odporu. „Jsem strašně unavená ze školy, takže bych si to ani neužila. Po večeři si uděláme malou módní přehlídku.“

Whitney roztáhla rty do úsměvu tak širokého, až si málem vykloubila čelist. „To je báječný nápad.“

* * *

Bušení na dveře. Hlasité.

„Tory!“ ječel Kit. „Je sedm pryč. Pojď jíst.“

„Co? Cože?“ Myšlenky jsem měla propletené s temnými sny o klapajících čelistech a upřených očích.

„Večeře. Whitney říkala, že pro mě máte nějaké překvapení.“ Doznívající noční můru vystřídal děs po probuzení.

O módní přehlídku pro přítelkyni svého otce jsem měla nulový zájem. Se na to… „Už jdu.“

Dovlekla jsem se do koupelny, vyčistila si zuby a pak jsem se došourala dolů. Whitney a Kit seděli u stolu a servírovali salát do misek.

„Tady je naše princezna!“ Whitney doslova vyskočila ze židle. „Jsi nervózní? Myslíš, že dneska usneš? Já jsem před svým debutem dvě noci nezamhouřila oko.“

„Doufám.“ Diplomaticky. Možná dnes spát nebudu, ale ne kvůli přiblblýmu plesu. „Kde je Coop?“

„Žvýká si takovou tu věc z buvolí kůže v hostinském pokoji,“ odpověděla Whitney. „Určitě tam vydrží, než bude po přehlídce.“

Kit na mě namířil vidličku. „Dneska ráno za mnou byl Hudson.“

„Hm?“

„Něco kvůli tobě a Benovi. Prý jste se potloukali po budově šest.“ Whitney zaujala postoj krajního nesouhlasu.

„Nic zábavnýho se nedělo…,“ střelila jsem po Whitney pohledem a ta sklopila oči. „Tak se ani neptej. Seděli jsme u počítače, když tam vrazil ten šplhoun Iglehart a začal nám dávat kapky.“

„Jo, to jsem slyšel.“ Opravdu Kit potlačoval úsměv? Ne. Jasně že ne. „Proč jste se nezapsali u ochranky, tak jak máte? Anebo nepožádali o přístup k internetu mě? A když už jsme u toho, na co vlastně potřebuješ počítač u nás v LIRI?“

„Pořád ten projekt.“ Mírně mě znepokojilo, jak snadno mi lži vycházejí z úst. „Potřebovali jsme projít několik internetových časopisů a sám víš, že LIRI má přístup k milionům z nich. Zkontroluj si záznam, jestli mi nevěříš.“

Prosím ne. Prosím, prosím ne.

„Dobře, dobře.“ Kit si začal nandávat na talíř zelené fazolky. „Ale příště se zapiš. Když už nic jiného, ušetříš mě dalších schůzek s Hudsonem.“

„Jasně. Promiň.“ Ulevilo se mi, že Kit se dál nevyptával a že ho nenapadlo, jak jsme se vůbec do systému dostali. „Hudson je právě ten hlavní důvod, proč jsme to neudělali.“

„Mladá dáma by se neměla ocitnout o samotě s chlapcem.“ Whitney si položila ruku na srdce. „I když je to zcela nevinné, takové chování může vést k nepěkným klepům.“

Už jednou se mi podařilo téhle otravné konverzaci vyhnout, a tak jsem raději mlčela.

Cítila jsem se provinile, že lžu. Koneckonců, LIRI je Kitovo království. Možná dokonce ví, kdo zaregistroval nástražné zbraně. Ale nenapadal mě žádný způsob, jak tohle téma nakousnout a nemuset přitom odhalit náš souboj s Pánem hry.

V sázce bylo příliš mnoho. Možná jsou v LIRI lidé, kterým se nedá věřit. Z toho, co jsem věděla, mohl Pán hry klidně pracovat v ústavu. Dokud nezjistíme víc, je potřeba hrát na jistotu.

A navíc, upřímně řečeno, Kit neumí zachovat tajemství. Na rozdíl ode mě je to důvěřivý člověk. Podtrženo sečteno: radši věřím vlastním instinktům.

„Podává se hlavní chod.“ Whitney naložila sobě i Kitovi obří kus lasagní. Moje porce byla o poznání menší. „Nemůžeš se přecpat, nevešla by ses do šatů.“ A ještě na mě mrkla.

Začala jsem zvažovat útěk z domova. Co se takhle přidat k potulnému cirkusu? Mám spořicí účet a menší svěřenecký fond od tetičky Tempe. Třeba bych se dostala až do Singapuru, než by si toho někdo všiml. Jsem fakt schopná.

Ale to by Pán hry vyhrál a cena za neúspěch byla tak děsivá, že jsem na ni nechtěla ani pomyslet. Moje vlastní rodina je v nebezpečí.

Neměla jsem na výběr. Musela jsem hrát dál. Doufat, že mě moje intuice neklame.

Doufat, že se přitom neztrapním. A nezavraždím Whitney.

Potlačila jsem vzdech a odsunula talíř. „Tak jo. Hodím to na sebe.“

Whitney zapištěla jako malá holka, co si odřela koleno.

Čtyřicátá první kapitola

N

ásledujících čtyřiadvacet hodin proletělo jako blesk.

Spát. Vstát. Škola. Domů. Sprcha. Večeře. Deodorant. Šaty. Znovu deodorant. Únik před Whitneyinými útoky na mé vlasy a nenalíčený obličej. A vyrazili jsme – šest těl nacpaných v Kitově 4Runneru.

Celý den jsem byla posedlá Hrou. S ostatními jsem se sešla při obědě a pak ještě jednou po vyučování. Ani jeden z nás neměl žádnou průlomovou informaci. A kluci pořád pochybovali o mé pevnostní teorii.

Jenomže jedna věc byla jistá: dnes je ten večer. Musíme porazit Pána hry, anebo se smířit s následky. Tahle myšlenka mě proměnila v raneček nervů.

Kit a Whitney jeli vepředu, Ben a Hi mě zmáčkli mezi sebou na zadním sedadle. Shelton je nejmenší, a tak byl odvelen dozadu. Netvářil se, že by mu to vadilo.

Kluci vypadali pěkně. Nejspíš nebyli ve své kůži, ale seklo jim to.

Ben a Shelton zvolili klasický vzhled à la James Bond – rovně střižený černý smokink, černý motýlek a šerpa kolem pasu. Benovi to obzvlášť slušelo. Přestože se asi necítil moc pohodlně, formální oblečení skvěle ladilo s jeho měděnou pletí, černými vlasy a tmavýma očima. Celou cestu si jednou rukou bubnoval do stehna.

Hi to přirozeně pojal ve velkém stylu. Jeho smokink byl z mačkaného purpurového sametu a zvýrazňovalo ho bílé hedvábí – kravata, vesta, rukavice a šle. Oblek doplnil šíleným kloboukem a hůlkou. Když ho Whitney uviděla, málem to s ní praštilo.

Cesta do Citadely trvala půl hodiny. Kit projel přes Hagood Gate a zpomalil na Avenue of Remembrance. Napravo se objevila řada impozantních kamenných budov tvořící jednu stranu čtverce kolem rozlehlého seřadiště uprostřed komplexu.

„Kde se máme setkat s Jasonem?“ zeptal se Kit.

„Před sálem Marka Clarka,“ odpověděla jsem. „Je to blízko parkoviště pro hosty.“

„Tohle je přesně místo pro mě.“ Hi se díval na strohá dvoupatrová kasárna na druhé straně nádvoří. „Miluju uniformy. A pochodování.“

Shelton se zakuckal. „Tahle škola by tě pozřela zaživa, kámo. Nic než tvrdá disciplína. Do řady! Nevydržel bys pět minut.“

„Nesmysl.“ Hi si popotáhl sametový rukáv u zápěstí. „Čest. Povinnost. Úcta. To je klasika. Hodnoty rodu Stolowitských. Klidně bych tu mohl velet.“

„Drahý chlapče.“ Whitney se otočila na sedadle, zatímco Kit hledal volné místo na parkování. „Citadela je nejlepší vojenská akademie na celém Jihu. Není pěkné si utahovat z jejích kadetů. Ti, kteří se sem zapíší, musí plnit nesmírně náročný program kombinující vzdělání, fyzickou zdatnost a vojenskou kázeň. Je pro nás obrovskou ctí, že smíme uspořádat ples debutantek v jejich prostorách.“

„Takže učebnice, kliky a válečný hry.“ Hi odpočítával na prstech. „V poho, v poho, v poho. A navíc mi šedivá děsně sluší.“

Kit se tiše zasmál. Whitney naštvaně našpulila rty.

Kit zajel na volné místo před Summerall Chapel a vypnul motor. Jeden po druhém jsme lezli z auta.

„Tohle je dobrá škola.“ Benova první slova dnešního večera. „Citadela je součástí Charlestonu od roku osmnáct set čtyřicet dva. Zapsat se sem je totéž jako přihlásit se do armády. Každé ráno i odpoledne je fyzická příprava, výcvik, přednášky o velení a zbraních a k tomu normální vyučovací předměty. I jídlo mají jako vojáci.“

„Jak to všechno víš?“ zeptala jsem se.

Benova řeč mě překvapila – jen zřídkakdy pronesl tolik vět naráz. A v životě jsem ho neslyšela mluvit o tom, že by ho zajímala armáda. Došlo mi, že vůbec netuším, co by chtěl po střední škole dělat.

Ben pokrčil rameny. „Jen říkám, že je to dobrá vejška.“

„Dokonalá.“ Hi si upravil cylindr. „Oholený hlavy. Vlajky. Přehlídky. Důtky. Vše, co mladý muž potřebuje, aby mohl vyjádřit svou individualitu.“

Ben se na něho podíval, ale neodpověděl. Podpory se mu dostalo z nečekaného zdroje.

„Benjamin má naprostou pravdu.“ Whitney souhlasně přikyvovala. „Tuto školu navštěvovali největší muži Jižní Karolíny. Člověk by mohl dopadnout mnohem hůř.“

Ze stínu se vynořila postava. „Všichni připravení? Můžeme uvést Victorii do společnosti?“

Hi hlasitě zatleskal. „Přiveďte první debutantku! Přihazuju padesát babek!“

Ben mu dal pohlavek.

Jasonův smokink byl úplně stejný jako Kitův – černá vesta a černá kravata. Díky severským rysům a plavým vlasům Jason představoval pravý opak Bena, ale nebyl o nic méně přitažlivý. Na ty smokinky bych si možná i zvykla.

Jason se otočil a uklonil, pak ukázal na osvětlenou budovu za svými zády. „Čeká tě tvůj debut!“

Lampami osvětlená cesta vedla k dvoupatrovému domu, který vypadal jako hrad. Za vstupní halou se zvedalo ústřední schodiště vedoucí k vyřezávaným dvojitým dveřím v patře. Za nimi byl plesový sál s mramorovou podlahou.

Shelton zahvízdal, když jsme nakoukli dovnitř. „Pěknej barák.“

Sál byl bohatě vyzdobený. Na stěnách hedvábné stuhy, na každém stole vysoká květinová výzdoba. V dekorativních petrolejkách blikaly zlaté svíce. Nade vším visel obrovský křišťálový lustr, který vrhal záblesky světla po celém rozlehlém sále. Označit to za extravagantní je asi jako prohlásit, že Taylor Swiftová prodala jen pár desek.

V zadní části sálu stály řady židlí rozdělené uličkou dost širokou, aby tam prošli tři lidé vedle sebe. Za židlemi se rozkládal taneční parket až k vyvýšenému pódiu u protější stěny, kde desetičlenný orchestr hrál „Take Me to the River“. Parket byl už z poloviny plný.

Občerstvení v rohu nabízelo různorodé delikatesy. Nakrájené ovoce. Krokety s kozím sýrem. Krevetový koktejl. Thajské kuřecí špízy. U každého stolu se zdržovaly velké houfy návštěvníků.

Pár parádních akcí od tanečních jsem už navštívila, ale tahle nádhera je jednoznačně zastínila. Plesový sál byl vyšperkovaný jako při královské svatbě. Tolik marnosti. Děti, se kterými jsem vyrůstala v Massachusetts, by z toho padly k zemi.

Zatáhla jsem břicho a upravila si šaty.

S touhle róbou se Whitney jednoznačně překonala.

Hedvábné dlouhé šaty bez ramínek od Tadashiho Shoji. Tohle jméno jsem poprvé slyšela včera večer. Upřímně, ani za lepších dnů bych nezvládla vyjmenovat víc než dva módní návrháře.

Byly pošité vrstvami bílého šifonu a měly srdcovitý výstřih. Whitney je doplnila perlami, malými diamantovými náušnicemi, saténovými rukavicemi k loktům a lesklými stříbrnými sandály.

Vlasy jsem měla vyčesané, tvář mi rámovalo několik volných vlnitých pramenů.

Musím připustit, že jsem vypadala sakra dobře.

Whitney si své šaty patrně vybrala tak, aby působila jako můj protipól. Byly temně šarlatové, měly hluboký výstřih a zdaleka jí nesahaly až na zem. Přitahovala k sobě mnoho očí a pozornost si užívala, i když předstírala, že si vůbec ničeho nevšímá.

Ode dveří jsem spatřila tucty spolužáků a povědomých tváří. Několik starších mužů si obléklo slavnostní vojenské uniformy, bezpochyby absolventi Citadely. Dámy měly na sobě snad všechno počínaje saténem a konče semišem, ve všech barvách duhy.

Debutantky ale ne.

Ať se shlukovaly kdekoli, vždycky zářily oslňující bílou.

Chvíli jsem zůstala stát a pozorovala charlestonskou smetánku s talířky v rukou, koupající se v rozmařilém lesku utrácených peněz.

Ben vedle mě se zamračil. Shelton si hrál s motýlkem.

I oni to cítili. Že sem vůbec nepatříme. Vetřelci v cizí zemi.

Jen Hi vypadal uvolněně a točil hůlkou jako Kloboučník z Alenky v říši divů.

Kontrola času – sedm patnáct. Do konce Hry zbývají necelé dvě hodiny.

Má naděje, že odpověď na mě najednou odněkud vyskočí, pomalu skomírala. Ruce v saténových rukavicích se mi začínaly potit.

„Jdeme, miláčku.“ Whitney tlačila Kita k francouzským dveřím na levé straně sálu. „Neměli bychom naši debutantku zdržovat. Tohle je její velký večer. Půjdeme do rodičovské lóže.“ Spiklenecky na mě zamrkala a táhla Kita pryč.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila. Snažila jsem se soustředit.

Na ničem jiném nezáleželo.

Otočila jsem se, abych sehnala dohromady ostatní viráty, a vzápětí jsem se zarazila.

Jason stál přímo vedle mě. A co bylo horší, Ben se mu díval upřeně do očí.

„Přestaňte!“ Nacpala jsem se mezi ně. „Tady ne. Dnes večer ne. Vy dva spolu dneska prostě musíte vyjít.“

Podívala jsem se na Bena, jako bych říkala „Ovládej se!“. „Je opravdu důležité, abychom spolupracovali. Soustředili se na náš cíl.“

Ben zrudl a toporně přisvědčil. K překvapení všech se otočil a nastavil ruku. Jason chvíli váhal a pak si s Benem potřásl. Shelton a Hi si úlevně oddechli.

„Rozhodně.“ Jason vůbec netušil, která bije. „Ani jeden z nás ti debut nezkazí. Nemusíš si s tím dělat starosti.“

„Dobře. Teď to obejdeme jednou dokola a pak si najdeme místo.“

Debutantky se shromáždily do hloučků, aby si porovnávaly šaty a vyměňovaly klepy. Všichni mluvili o hurikánu. Očekávalo se, že Katelyn Charleston mine, ale bude to jen tak tak.

Mnoho mých spolužáků nás zdravilo, když jsme je míjeli. Dokonce mi několik z nich pochválilo šaty. Už jsem se začínala naparovat, když jsem si uvědomila, že vedle mě kráčí Jason. Vzhledem k tomu, jak je oblíbený, se dalo předpokládat, že důvodem vřelého přijetí je právě jeho maličkost.

Shelton nervózně cupital po mém boku. Hi si vedle něj vykračoval a smekal cylindr na každého, kdo se na něho podíval. Ačkoli pár lidí obrátilo oči v sloup, většina se smála a oplatila mu jeho gesto. Hi se culil na všechny strany.

Byli jsme asi uprostřed sálu, když jsem si všimla dvou hrotů Velké trojky. Ashley a Courtney byly středem pozornosti u rohového stolu, obklopené svým doprovodem. Vypadaly úchvatně. Jakmile mě Ashley spatřila, zakryla si ústa a něco zašeptala. Skupinka se hlasitě rozesmála.

Oči mě pálily. Tváře mi hořely.

Ano. Ty mrchy mě pořád dovedou zasáhnout.

Ben se zamračil, ale já ho chytila za loket. „Na tom nesejde. Máme naléhavější úkol.“

„Ignoruj je.“ Jason kývl hlavou ke stolu na druhém konci sálu. „Támhle rozbijeme tábor. Je načase si nacpat břicha.“

Prodírali jsme se davem šatů od Very Wang a od Diora a já se najednou ocitla těsně vedle Madison. Byla tak opálená, že vypadala ve sněhobílé róbě jako negativ. Třpytící se diamantový náhrdelník by zaplatil celé moje školné. Desetkrát.

Tak dost.

Pokud moje přítomnost v minulosti Madison děsila, nyní ji vyloženě paralyzovala.

S vykulenýma očima začala couvat, až narazila do Chance, proklouzla kolem něho a vyběhla hlavním vchodem ven.

Její úprk nezůstal nepovšimnut.

Rozezněl se tlumený hovor. O zrzce s chytrou hlavou, co přeskočila třídu a ztropila scénu v jachtovém klubu. O holce z Buranova, co má nad Madison podivnou moc.

Spolužáci mě pozorovali. Někteří pobaveně, jiní zmateně. Další rozzlobeně.

„Co kdybychom šli dál?“ procedil Shelton koutkem úst. „Moje sociální fóbie se začíná vehementně hlásit.“

„Jenom se usmívej a mávej jako královna maturitního plesu.“ Hi si vzal vlastní radu k srdci a společně se Sheltonem vykročili za Jasonem k prázdnému stolu.

Vydala jsem se za nimi, ale Chance mi zastoupil cestu. „Máš chvilku?“

Kývla jsem hlavou k rohu, kde se podával krabí koktejl. Ben nás ještě nějakou dobu sledoval a pak odešel za ostatními.

„Ty máš vždycky super entrée.“ Chance se vzdal smokinku ve prospěch klasického černého obleku. Vypadal jako filmová hvězda, tmavý a krásný.

Pokrčila jsem rameny a snažila se působit vyrovnaně. „Nemůžu za to, že Madison začne jančit pokaždé, když mě vidí.“

„To máš pravdu. Myslí si, že jsi čarodějnice nebo tak něco.“

Otevřela jsem ústa.

„Já vím. Já vím.“ Chance zvedl ruku, aby mě umlčel. „Ale ona je přesvědčená, že ses ji tuhle ve škole pokusila ovládnout. Při obědě, což je prapodivný, protože jsme tam byli sami. Madison tvrdila, že ses jí pokoušela ukradnout duši.“

Stála jsem jako přimražená.

Madison mě cítila! Opravdu se mi s ní podařilo navázat spojení!

Chance mě pozoroval koutkem oka. Doufal v nějakou reakci.

Opatrně.

„Tak to se už asi úplně zbláznila,“ řekla jsem a rozesmála jsem se.

Pokrčil rameny. „Jako její doprovod jsem si to měl nejspíš nechat pro sebe.“

„Já to nikde vykládat nebudu.“

„Dobrý nápad.“ Chance změnil téma. „Přijdeš na mé soirée po plese? Bude to impozantní. Vybraná společnost.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že ne.“ Ani za nic.

„Škoda. Budeš tam chybět.“

Najednou mi ten rozhovor připadal neskutečný.

Otravuje mě psychopat. Měla bych hledat bombu, sakra. Všichni můžeme být za chvíli mrtví, pokud se mně a mým přátelům nepodaří vyhrát Hru.

A já si tu povídám s Chancem Claybournem.

Proč? Snaží se mě Chance uchlácholit? Má k tomu vlastní důvody? Důvody, které by se mi nelíbily?

Nezapomeň. Má podezření.

Chance zamaskoval zívnutí. „Tyhle akce se tak vlečou. Buď ráda, že jdeš hned na začátku. Nebudeš muset čekat v únavný frontě.“

„Cože?“ Mírná panika. „Proč? Protože jsem nejmladší?“

„Ne, slečno Brennanová.“ Chance si narovnal černou hedvábnou kravatu. „V tomto případě je viníkem abeceda. Ashley se z nějakého důvodu omluvila a téhle výsady se vzdala.“

Skvělý. V životě jsem tenhle tyátr neviděla a mám ho zahajovat. Mám vážně štěstí, víc k tomu neřeknu. A okamžitě jsem věděla, proč si Ashley vyměnila pořadí.

Chtěla jsem zahrnout Chance milionem otázek – ano, měla jsem dávat v tanečních lepší pozor když něco upoutalo mou pozornost.

Zatajil se mi dech.

Srdce se mi málem zastavilo.

Nad hlavním vchodem do sálu byla jednoduchá ozdoba z bílých a žlutých stuh. Byly zatočené a rozvěšené tak, že vytvářely asi metr široké a dlouhé tablo visící vysoko nad koncem mola. Kdybych se neotočila, vůbec bych si ho nevšimla.

Slunce s paprsky.

Stejné jako výšivka na látce, do níž byla zabalená soška svatého Benedikta.

Stejné jako ornament vytesaný na kryptě v opatství Mepkin.

„Haló, slečno Brennanová.“ Chance mi mával rukou před očima. „Jsi v pořádku?“

Ne.

„Ano. Jenom… mě překvapilo, že půjdu první.“

„Nepochybuji, že oslníš. Tak zatím.“ Chance odešel za Madison a já zůstala o samotě.

Zírala jsem na slunce.

Symbol Pána hry. Tady. Dnes večer. V tuhle hodinu.

To není náhoda.

Srdce mi bušilo tak hlasitě, až jsem se bála, že ho ostatní uslyší.

Jsme na správném místě.

A to znamená, že všichni přítomní jsou v příšerném nebezpečí.

Rozběhla jsem se za viráty. Musíme jednat rychle. Vražedné minuty ubíhají.

Až dojdou k nule, všichni zemřeme.

Čtyřicátá druhá kapitola

V

enku před pevností se nepohnu! ani lísteček.

Vzduch byl těžký a vlahý. Jako kdyby noc zadržela dech. Vysoko po obloze plul měsíc v úplňku, osvětloval trávník a vrhal stíny na vznešený starý komplex.

Z kamenné budovy sem doléhaly tlumené zvuky, na nedalekém dubu seděly ustarané vrány. Hudba. Smích. Cinkání nádobí.

Dveře se otevřely. Zabouchly.

Objevila se postava v kapuci, tělo zahalené dlouhým hnědým rouchem.

Zastavila se. Hluboce se nadechla večerního vánku.

Místo je připravené.

Všechny dílky jsou na svém místě.

A vše probíhá podle plánu.

Hra se blíží ke svému vyvrcholení. Obstojí hráči?

Po měsícem ozářené tváři přeběhl smutný úsměv. Ne.

Z drsných hnědých rukávů se vynořily bledé dlaně a nedočkavě se dotkly jedna druhé. Postava zamnula rukama a začala se točit kolem dokola jako rozradostněné děcko.

Vrány neklidně poskakovaly a mávaly křídly.

Zpod tmavé kapuce se linul tajuplný vysoký smích. Falešný. Zvonivý. Trval hodně dlouho a pak milosrdně ztichl.

Vrány vzlétly a zmizely do noci.

Otáčení najednou ustalo. Postava se sklonila jakoby v modlitbě anebo v hlubokém zamyšlení. Vteřiny ubíhaly.

Kapuce lehce přikývla. Jednou. Dvakrát. Pak se postava rozběhla dolů a brala schody po dvou. Ještě jednou se otočila o tři sta šedesát stupňů a zahrozila prstem na životem kypící sál.

„Čas už skoro vypršel.“

Poté se vydala podél budovy, splynula s šerem a byla pryč.

Čtyřicátá třetí kapitola

P

otřebovala jsem viráty. Hned.

Jenže Jason se rozvaloval u našeho stolu a cpal se předkrmy, jako by měsíc nejedl.

Na plánování nebyl čas, a protože jsem byla trochu vyděšená, snažila jsem se to moc nekomplikovat.

„Mohl bys nám dát vteřinku, Jasi?“ Místo úsměvu se mi na tváři objevil podivný úšklebek. „Potřebuju rychlou morrisovskou poradu.“

„Jo. Jasně.“ Jason se na mě divně podíval, ale dál nenaléhal. „Támhle je stejně pár lidí, které jsem chtěl pozdravit. Za chvilku jsem zpátky.“

„Díky moc.“ Jakmile byl Jason z doslechu, sykla jsem: „Bomba je určitě tady.“

„Vážně?“ Hiovy klouby svírající hůlku zbělely. „Jak to víš?“

Ukázala jsem na slunce nad vchodem.

„Aha.“ Shelton ztuhl. „Sakra.“

„Je to úplně stejný,“ řekl Hi zničeně.

Ben pomalu zavrtěl hlavou. „Já tomu nevěřím.“

„Tak věř. Bomba je někde v tomhle baráku.“

„Jak ji najdeme?“ Shelton se nervózně rozhlížel po sále. „Nemáme stopy. Vůbec nic nevíme.“

Luskla jsem prsty na Hie. „Poznámky.“

Z kapsy u saka vytáhl zmuchlaný papír. „Čumíme do toho jak blbí a stejně to k ničemu není.“

Shlukli jsme se kolem Hie a on začal číst nahlas. Místa, kde jsme byli. Fakta, která známe. Překážky, které jsme překonali.

Poslední zpráva Pána hry tvrdila, že odpovědi jsou zde, v tomhle souboru informací.

Jenže my byli stejně na štíru jako dřív.

„Nový plán.“ Ben si svlékl sako a pověsil je přes opěradlo židle. „Prohledáme budovu. Odshora dolů. Každý si vezme jednu oblast.“

„Ano. Dobře.“ Něco dělat bylo pořád lepší než nic.

Už jsem chtěla pokračovat, když k nám došli Kit a Whitney.

„Tory, drahoušku,“ vrkala Whitney, „musíš se seznámit s dámami z výboru. Tvůj otec už je okouzlil.“

Kit se začervenal. „Pochybuji. Moje pověst obvykle dalece předčí realitu. Nejsem takový Indiana Jones, jak si mnozí představují.“

„Pšš.“ Whitney mávla rukou. „Skromný jako obvykle.“

„Ráda je poznám, Whitney,“ začala jsem, „ale s klukama jsme právě…“

„Ty dámy se za tebe přimlouvaly, Tory.“ Whitneyin tón už nebyl tak medový. „Musíme jim vyjádřit svou vděčnost.“

Už jsem se chystala odmítnout – vždyť na tom přece vůbec nezáleželo –, ale Hi se do toho vložil. „Jen běž, Tory. Stoly s jídlem prozkoumáme sami.“ Pak šeptem dodal: „To dáme. Jdi. A zdrhni jim, hned jak to půjde.“

Neochotně jsem následovala Kita a Whitney k lóžím dospělých, abych si užila pár koleček potřásání rukou a banální konverzace. Drahocenný čas mezitím ubíhal. Byla jsem příliš rozrušená, abych se dokázala soustředit, a tak jsem odpovídala na otázky jako cvičený papoušek.

Moje úzkost rostla s každou další minutou.

Tohle je šílené. Všichni tady jsou ve smrtelném nebezpečí, a vím to jen já.

Je to fér? Měla bych začít křičet a varovat je? Spustit alarm? Zorganizovat hromadné prohledávání budovy?

Jestli porušíte pravidla, budou trpět nevinní.

Varování Pána hry. Věděla jsem, že neblufuje.

Jednou už zabíjel. Neměla jsem nejmenší pochybnosti, že to udělá znovu. A jak se zdálo, má oči všude.

Pán hry je možná v tomhle sále. Právě teď.

Musíme vyhrát Hru a neporušit přitom pravidla. Jenomže jak?

Za chvíli už jsem to nemohla vydržet, musela jsem pomoct ostatním virátům.

Jakmile se Kit s Whitney otočili zády, zmizela jsem v sále. Kluky jsem nikde nezahlédla, a tak jsem proběhla přes molo a vyšla hlavním vchodem.

Zastavila jsem se na odpočívadle schodiště, přimražená svou nerozhodností.

V zádech jsem ucítila něčí pohled a prudce jsem se otočila. Chance stál několik kroků za mnou.

„Pomýšlíš na útěk?“ zeptal se tiše.

„Cože? Ne.“ Proč mě Chance sleduje?

„Pochopil bych to. Tohle bude divoká noc.“

Cosi v jeho ironickém úsměvu ve mně vyvolalo… nervozitu.

Ohlédla jsem se do sálu a u stolu uviděla Sheltona. Naše pohledy se setkaly. Ukázal doprava a vyklouzl ze dveří.

„Musím jít.“

Vrátila jsem se k molu a přivodila si další uštěpačný smích od stolu Velké trojky. Ignorovala jsem je a vyrazila za Sheltonem.

Prosím, ať má dobré zprávy.

Shelton však vzápětí uhasil veškeré moje naděje.

„Nic.“ Úzkostně si prokřupl klouby na prstech. „Hi zkontroloval celé tohle patro, já byl nahoře. Nebylo to těžký, protože žádný dveře nejsou zamčený.“

„Kde je Ben?“

„Tady.“ Ben spěchal sálem směrem k nám. „Prošel jsem halu a přízemí. Nic neobvyklého, žádné viditelné stopy.“

„Bomba by mohla být někde v potrubí,“ řekla jsem. „Anebo nacpaná pod stropním panelem.“

„Možná.“ Hiův hlas nezněl příliš přesvědčivě.

„Tak to vybal,“ dožadovala jsem se.

„Já jen…“ Hi se zbavil cylindru a hnědé vlasy měl teď nad čelem divoce rozcuchané. „Všechny předchozí kešky byly uložený tak, aby se daly najít. Stopy ukazovaly přímo na ně. Tak proč by to na samým konci mělo být jinak? Mně připadá, že to není styl Pána hry, aby si za úkryt vybral místo, u kterýho se nedá dost dobře očekávat, že ho objevíme.“ Hi měl pravdu. Pán hry to přece říkal. Klíč k místu už máme. Nebezpečí, pomyslela jsem si vztekle. Co jsme přehlédli?

Soustřeďovala jsem se tak urputně, že jsem neslyšela přicházet Jasona.

„Ahoj, bando.“ Líně mi položil ruku kolem ramen. „Jste připravení to roztočit s největší charlestonskou kráskou?“

Ben do něj strčil dřív, než jsem stihla zareagovat. „Vypadni, kreténe. Tady se dějou mnohem důležitější věci než nějakej přiblblej bál.“

Jason udělal krok dopředu a stanul Benovi tváří v tvář. „Na něčem jsme se dohodli, Blue. Nenuť mě, abych tě ztrapnil před tvými přáteli.“

„Přestaňte! Oba dva! Nemůžu potřebovat, abyste se chovali jak pitomci. Teď ne.“

Horší už to být aru nemohlo. Ale bylo.

Whitney se připlížila jako vrčící lvice.

„Tady jsi!“ Z nalíčené tváře sálalo podráždění. „Příště mi dej vědět, až se budeš chystat vytratit. A teď všichni na svá místa.“

Nechápavě jsem potřásla hlavou.

„Je čas, holčičko.“ Kit si narovnával motýlka. „Jdeme na to. Popleteme pár klukům hlavy.“

„Teď?“ Na přípravu bych potřebovala několik světelných let.

„Jistěže teď.“ Whitney si poklepala na diamantové hodinky. „Promenáda začíná.“

„Ale… já…“

Přes zavřené dveře bylo slyšet, jak kdosi mluví do mikrofonu. Ženský hlas vítal všechny přítomné na „večeru jejich života“.

„Nejsme na místě!“ vypískla, zhrozeně Whitney a nakukovala do dveří. „Všichni už sedí.“

„Tahle chodba vede přímo k pódiu,“ řekl Kit. „Nemusíme přes sál.“

„Tak jdeme!“ Whitney mě postrkovala chodbou až za roh k hlavnímu odpočívadlu.

Ostatní debutantky byly seřazené jako procesí labutí obklopené otci a pobočníky. Celá ta masa se valila dolů po velkém schodišti jako mohutný rozechvělý proud.

Přes dveře byl zatažený silný závěs, který bránil ve výhledu do sálu. Všimla jsem si, že vepředu kráčí Ashley, Madison a Courtney byly o něco dál v zástupu. Teď už mi nikdo nepomůže.

Zběsile se tvářící žena si mě všimla a málem si vykloubila ruku, jak na nás mávala, abychom se zařadili do čela průvodu. Ženský hlas v sále se odmlčel a rozezněl se potlesk.

„Teď si zopakujeme sestavu.“ Whitney mě oprašovala jako kočku, odstraňovala neviditelné skvrny a nasliněnými prsty upravovala neposlušné prameny vlasů. „Klidným tempem projdeš po molu, pak se otočíš a ukloníš. Potom přijde tvůj otec a provede tě ještě jednou tam a zpět.“ Jako poník na výstavě. Pak mi její slova dorazila do mozku. „Ukloním? Řekni to ještě jednou.“

Whitney málem vystřelilo obočí z hlavy. „V tanečních jste se určitě učili svatojakubskou poklonu. Tady se nedělá žádné texaské pukrle.“

„Jakou poklonu?“ Začínala jsem hyperventilovat.

Whitney se obrátila s očima plnýma hrůzy na Jasona. Slyšela jsem, jak se Ashley za mnou hihňá.

„Nedělali jsme to.“ Jason se tvářil zaraženě. „Předpokládali, že to všichni už umí. A já si to myslel taky.“

Whitney pevně zavřela oči.

Za oponou se zástup zavlnil, když se mikrofonu chopila další žena. „Lidi!“ Hi vykukoval škvírou v oponě. „Vzala to do ruky Botoxová dáma. Myslím, že jsi na řadě.“

Shelton poskakoval na špičkách. Ben se na mě bezradně díval.

Já věděla, že v budově je bomba. Věděla jsem, že vzhledem k hrozícímu nebezpečí je ples naprosto nicotný. Ale v tu chvíli mě mnohem víc děsilo, že ze sebe udělám blázna na veřejnosti, než cokoli, co mohl zesnovat Pán hry.

Whitney otevřela oči.

Popadla mě za rameno. „Dávej pozor!“ Pak udělala několik rychlých kroků vzad, zhluboka se nadechla a nasadila široký slavnostní úsměv.

Cudně sklopila bradu, pokrčila kolena, posunula jednu nohu před druhou a přitom si rukou uhladila neviditelnou sukni. Ladně sklonila hlavu, chvíli se nehýbala, pak se narovnala a celou tu dobu jí úsměv nezmizel z tváře.

V upnutých šatech to byl slušný výkon. Mladíci z doprovodu ostatních dívek se uznale culili.

„Jasné?“ sykla Whitney a lomila přitom rukama.

„Můžeš mi to ukázat ještě jednou?“

Ze sálu se ozval další aplaus. A pak šoupání židlí.

„Není čas.“ Whitney kývla na Bena a Jasona. „Který pobočník tě odvede?“

„Co zas?“ Začínalo toho být na mě moc.

Whitney doslova potlačila výkřik. „Jeden z nich musí převzít od Kita tvou ruku a pak tě vyvést ze sálu, sakra. Který? Z nich?“

„Já jsem… já ne…“

Srdce mi bušilo jako o závod. Zakymácela jsem se. V poli periferního vidění se mi začínaly tvořit tečky.

Ben skočil dopředu a chytil mě za loket. „Jason ji povede.“

Nedokázala jsem ze sebe vypravit jediné slovo, a tak jsem mu jen poděkovala očima.

„Zvládneš to,“ zašeptal Ben a poplácal mě po ruce. „Prostě si je všechny představ ve spodním prádle.“ Vyprskla jsem. To se pro dámu rozhodně nehodilo.

Ben se obrátil na Jasona. „Ty víš, co dělat. Tak to udělej.“

Jason přisvědčil a postavil se vedle mě.

Ještě jeden pohled na labutí procesí za mnou. Ashley po mně hodila vítězoslavným úsměvem dravce, čímž potvrdila pravý důvod, proč mi uvolnila první místo v pořadí. Doufala, že se znemožním.

Tahle myšlenka mi kupodivu vrátila klid.

„Dojít na konec, otočit, uklonit, počkat na Kita.“ Narovnala jsem ramena a opona se rozevřela. „Tam a zpátky, pak přijde Jason a odvede mě ven. Správně?“

„Ano!“ Whitney mě rychle objala. „Budeš skvělá.“

Z reproduktorů se rozezněl třetí ženský hlas.

Zakroužila jsem rameny a dvakrát se zhoupla na špičkách. „Jdeme na to.“

Ruka mi vystřelila a našla Whitneyinu dlaň. Rychle ji stiskla. A pak jsem celá roztřesená vykročila uličkou.

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

„D

ámy a pánové, dovolte mi, abych vám představila slečnu Victorii Grace Brennanovou.“

Potlesk.

Ashley se ke mně naklonila a zašeptala mi do ucha: „Dávej bacha, ať se nezakuckáš, převoznice.“

Skoro jsem se rozesmála. „Uhni, mrcho.“

Nepřemýšlela jsem, nezastavila jsem se. Vykročila jsem na pódium tak elegantně, jak jsem dokázala, a děkovala, že mi dlouhá sukně zakrývá roztřesená kolena.

Rovná záda. Úsměv na rtech. Paže mírně pokrčené vedle boků, aby zdůrazňovaly linii šatů. V duchu jsem počítala kroky, abych ani neběžela, ani se necourala. Pak jsem si všimla maličkého X ze dvou kousků lepicí pásky.

Místo pro úklonu.

Představila jsem si Whitneyiny pohyby. Vypadalo to jednoduše. Takže zkušební jízda před zraky celého Charlestonu?

Rychle jsem tu myšlenku zahnala a došla ke značce.

Zastavila jsem se.

Otočila jsem se.

To dáš!

Tak ladně, jak jsem dokázala, jsem poklesla do úklony. Čas se zpomalil. Hlava mi jemně klesala, dokud jsem očima nenašla parket. S bušícím srdcem jsem počkala dvě vteřiny, jako to udělala Whitney.

Zableskly fotoaparáty. Někdo zakašlal.

Ticho. Udělala jsem to správně? Anebo jsou všichni v rozpacích a zadržují smích?

Jen tak tak jsem držela rovnováhu a oči měla přilepené k zemi, takže jsem vůbec netušila, co se kolem mě děje.

No a co, sakra? V tomhle baráku je někde bomba a já nevím kde.

A pak mi to došlo.

Kam vedly všechny stopy Pána hry?

Dolů. Pod zem.

Hluboká, tmavá místa.

Útroby pevnosti Castle Pinckney. Díra v zemi. Starodávná podzemní krypta.

Bombu mám přímo pod nohama. A tiká.

Narovnala jsem se. Silou vůle jsem zachovala klid. Všechny oči v sále se upíraly na mě. Měřili si mě. Posuzovali. Rozhodovali, zda sem patřím.

Pán hry je možná jedním z nich.

Pak se objevil Kit. Kráčel ke mně a tvář mu zářila pýchou.

Nabídl mi rámě, provedl mě po pódiu tam a zpátky k místu, kde jsem se ukláněla. Pak se ke mně přiblížil a políbil mě na tvář. Na okamžik jsem zapomněla na nebezpečí a vychutnávala si mimořádnou chvilku blízkosti se svým tátou.

A najednou tu byl Jason a bral mě za ruku. „Dokonalé,“ zašeptal. S úsměvem se otočil v rozmáchlém gestu a doprovodil mě při posledním průchodu uličkou.

Ozval se potlesk. V mnoha tvářích jsem viděla uznání, když mě můj pohledný blonďatý šampión vedl sálem. K uším se mi doneslo pár poznámek.

„Nádherná. Královské držení těla.“

„Bezvadná úklona. Z které že je rodiny?“

„Ti dva jsou opravdu báječný pár.“

„Urazila dlouhou cestu. Je krásná.“

Já se jim líbím. Já se těm lidem líbím.

Musím přiznat, že jsem jejich chválu hltala. Bylo tak příjemné zapadnout. Stanout před soudem a být shledána hodnou pozornosti. Bůh ví, že přesně opačně jsem se cítila už mockrát.

Přesto jsem se neubránila znechucení. Proč by mě mělo zajímat, co si myslí tihle zazobaní snobové? Ale i tak mě jejich přijetí těšilo.

Blížili jsme se ke konci mola a já spatřila Whitney v první řadě, jak na mě zběsile mává a otírá si oči levandulovým kapesníčkem.

„Dalas to!“ zakrákal Hi, když se za námi zavřela opona. „Princezna nové generace. Kate jak vystřižená. Anebo možná Pippa.“

„Dobrá práce, Tor,“ vykuckal ze sebe Shelton. „Myslím, že jsem byl nervóznější než ty.“

Čekající debutantky a jejich doprovod vytvořily špalír. Ashley stála u závěsu a čekala, až vyvolají její jméno.

Hodila po mně nevraživý pohled. Já jsem povytáhla obočí, ale očima jsem neuhnula.

Ashley se zasmála. Pak obrátila oči v sloup, a ač neochotně, přece jen souhlasně přikývla.

Překvapeně jsem jí gesto oplatila.

To, co se říká o lidech, kteří šikanují ostatní, je asi pravda.

Všimla jsem si, že mě pozoruje Ben, a rychle jsem se odtáhla od Jasona.

„Byla jsi báječná,“ řekl Ben rozpačitě. „Chvílema jsem se bál, že upadneš.“

„Díky za důvěru,“ ucedila jsem.

Realita udeřila zpět.

Mávla jsem na viráty, aby popošli kousek dál do chodby, kde se dalo mluvit.

„Musíme prohledat sklepy!“ vyhrkla jsem. „Uvažujte – všechny stopy Pána hry vedly pod zem. To je vodítko, které nám uniklo. Poslední keška bude taky pod zemí.“

„Ty jo, Tory.“ Shelton si ťukal na nos a ostře kývl hlavou doleva.

Na Jasona. Můj nevirátí doprovod stál přímo vedle mě.

„Pán hry?“ Jason se tvářil zmateně. „Prohledat sklepy? O čem to tu mluvíte?“

„No… my… hrajeme pořádně zapeklitou hru Dračího doupěte,“ koktal Hi. „Já jsem jako… vedoucí… nejvyšší jednorožec a Tory musí najít moje kouzelný… fazolky. Semínka.“

Ben se podíval na hodinky. „Osm padesát. Zbývá deset minut.“

„Není čas.“ Popadla jsem Jasona za rameno. „Teď na rovinu – jsme v pořádným průšvihu. V budově je bomba a je nastavená tak, aby vybuchla v devět. Musíme ji najít.“

„Bomba? Tady?“ Jason o krok ustoupil. „To myslíš vážně?“

„Smrtelně vážně,“ řekl Hi. „Tak vážně, že když ji nenajdeme, tak tu všichni umřou…“

Ben a Shelton nekompromisně přikývli.

„Proboha!“ Jasonovi zaletěl pohled ke skupině dětí, co se cpaly do schodů. „Musíme to všem říct! Varovat je!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Pán hry odpálí bombu dřív, když to někomu řekneme. Musíme si to nechat pro sebe a vyhrát Hru.“

„Jakou hru?“ Jason přimhouřil oči. „Vy jste pili, lidi, nebo co? Protože to vám fakt nejde, věřte mi, a já si nemyslím…“

„Říká pravdu.“ Ben několikrát udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Bomba. Tady. Teď. Takže nám buď pomoz hledat, anebo jdi do prdele.“

„Jdu s vámi.“ Jasonovi se zlomil hlas. „V sále mám mladší sestru.“

„Tak sebou hněte!“ Vyrazila jsem ke schodišti a prodírala se davem debutantek a jejich pobočníků čekajících na svůj okamžik slávy. Většina mi nevěnovala pozornost. Několik jich jen zavrtělo hlavou – uprchlíci z ostrova se jako obvykle chovají divně.

V hale v přízemí jsem se otočila dokola a hledala vchod do suterénu. „Támhle!“ Hi se rozběhl k ocelovým dveřím skrytým vzadu v pravém rohu. „Nouzové schodiště. Vede dolů.“

Sestoupili jsme po dvaceti schodech k jediným dveřím s nápisem Elektrické zařízení.

Pod písmeny byl rukou přimalovaný jednoduchý žlutý symbol – vycházející slunce.

„Bingo!“ Hi praštil do kresby dlaní.

„Východ slunce?“ Jason přistoupil blíž, aby lépe viděl. „Co to znamená?“

„To znamená, že jsem měla pravdu. Tohle je skutečné. Náš nepřítel tu byl.“ Zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla. „Kolik je?“

„Za pět minut devět,“ odpověděl Ben napjatým hlasem. „Měli bychom si pospíšit.“

Stejně jako dveře nahoře ani tyhle neměly zámek. Ben vešel první. Pak já. Ostatní za mnou.

Vstoupili jsme do dlouhé tmavé místnosti plné hučících strojů. Vzduch byl horký a zatuchlý a páchl po tisíciletém prachu. Na ovládacích panelech blikala slabá světýlka. Ze starodávných halogenových zářivek u stropu se linulo slabé žluté světlo.

Místnost působila skličujícím a klaustrofobickým dojmem.

Věděla jsem, že jsme tady správně.

Rozhlédla jsem se po bezprostředním okolí, ale nevšimla si ničeho zvláštního. „Nějaké nápady?“

Jason se díval přímo před sebe do šera. „Vzadu na konci je klenutý průchod.“

„To je určitě cesta.“

S Jasonem v čele jsme se protahovali labyrintem strojů. Oči mi těkaly všemi směry. Uvědomovala jsem si lásku Pána hry k pastičkám. Tohle je místo, kam schoval poslední kešku. Určitě bude zabezpečená.

Za pár vteřin jsme se dostali k oblouku. Za ním pokračovala krátká chodbička, která končila u dalších špinavých dveří. Na podlaze pod zárubní se válely kovové hobliny.

„Kousky rzi.“ Jedním prstem jsem otřela oranžový pant. „Tyhle dveře nedávno někdo otevřel.“

Jason se už natahoval po klice, když ho Ben chytil za předloktí.

„Jdu já. Tenhle psychopat má v oblibě nehezký překvapení.“

Ben uchopil mosaznou kliku a bez nejmenšího odporu ji stiskl.

Dveře zavrzaly, otevřely se a odhalily tmavou místnost. Jeden za druhým jsme po špičkách vešli dovnitř.

Slyšela jsem Hie, jak šátrá rukou po stěně. Za pár vteřin se rozsvítily žárovky na stropě.

„Páni.“ Shelton natáhl ruku.

Místnost byla menší než první a dominovaly jí dvě obrovské vzduchotechnické jednotky zamčené v drátěné ohrádce. Po stropě se vinul labyrint potrubí, které najednou mizelo a pokračovalo do poschodí nad námi. Dalo se sem vejít pouze jediným způsobem, dveřmi, kterými jsme vstoupili my.

Ale nic z toho Sheltonovu pozornost neupoutalo.

Uprostřed místnosti visel ze stropu drát a na něm červený balónek,

Čtyřicátá pátá kapitola

„N

edotýkej se toho!“ zakřičeli všichni viráti naráz.

„Fajn.“ Jason zvedl obě dlaně. „Ale proč? Balónek přece není nebezpečný.“

„V týhle hře je všechno nebezpečný!“ Shelton zaujal judistický postoj.

Ačkoli byl balónek plně nafouknutý, houpal se u stropu. Všechny mé instinkty varovně ječely.

„Nikdo se ani nehne!“ Pokusila jsem se uspořádat si myšlenky. „Kde to jsme?“

„Tohle je klimatizační zařízení.“ Ben ukázal na kovové bludiště nad námi. „Jsme v nějaké ventilátorovně.“

V mozku se mi vytvořilo první slabé podezření. „Klimatizace je dnes večer zapnutá?“

Hi zavrtěl hlavou. „Kdyby ty mašinky běžely, určitě bys to poznala. Vzduchotechnický jednotky řvou jako tryskový motory.“

Shelton znovu ukázal prstem. „Co je támhleto?“

Vlevo od ohrádky stála ocelová bedna. Lesklá, čistá, moderně vypadající krychle vyčnívala mezi ostatním omšelým zařízením. Natáhla jsem krk, abych lépe viděla.

Bedna byla vyrobená z kovových plátů sešroubovaných u hran. Měla hladký, neoznačený povrch se dvěma vyřezanými obdélníky nahoře.

V prvním byla zabudovaná LCD obrazovka překrytá průsvitným plexisklem. Druhý byl prázdný. Plastovým krytem se dalo dívat dovnitř.

Zvědavě jsem došla ke krabici a stoupla si na špičky. V duchu jsem děkovala Whitney, že mi k šatům vybrala otevřené sandály, a ne vražedné vysoké podpatky.

Chloupky na krku se mi vztyčily.

Nad LCD obrazovku někdo přilepil samolepku s obrázkem šklebícího se klaunského obličeje.

„To je ono!“ Projela mnou dávka adrenalinu. „Našli jsme bombu!“

„Jak se vypíná?“ Jason vyrazil dopředu, než jsem mu v tom stihla zabránit. Při jeho třetím kroku jsem zaslechla tiché prasknutí.

„K zemi!“ zaječela jsem.

Všichni až na Jasona zareagovali okamžitě.

Balónek se uvolnil z drátu.

Za zády jsem slyšela škrábání kovu o kov.

BUM!

Světla zablikala, vzpamatovala se a znovu začala bzučet.

Krčila jsem se v děsivém očekávání, tvář přitisknutou ke špinavé podlaze, oči pevně zavřené.

Nic se nestalo.

Otevřela jsem jedno oko. Druhé. Rozhlédla se.

Jason stál jako přimražený v podřepu, nahrbený. Ben ležel na břiše a těkal očima kolem sebe. Hi se skrčil do pozice jako při nehodě letadla a Shelton byl schoulený do klubíčka.

„Všichni v pořádku?“ Prohlédla jsem se, ale žádné rány jsem nenašla. Na bílých šatech jsem však měla šmouhy od nějakého nahnědlého svinstva.

„Jo.“ Ben vstal a oprášil se.

„Myslím, že jo,“ řekl Jason, ale nehýbal se.

„Už mě ty kraviny unavujou!“ kňučel Shelton. „Ale nic mi není.“

„Lidi?“ Hi se narovnal a zíral na místo, jímž jsme vešli.

Světlo z chodby potemnělo.

Ben proběhl dveřmi a pak hlasitě zaklel. V chodbě zachrastil kov. Vyskočila jsem na nohy a vybavila si ránu, která před chvilkou otřásla místností. „Co to je?“

„Nějaká… mříž.“ Další silné rachocení. „Spadlo to ze stropu a blokuje to vchod.“

„Ne, ne, ne!“ Shelton běžel k Benovi. „Zvedni to!“

Pospíchala jsem k nim, abych tu věc prozkoumala. Ben třásl kovovou mříží podobnou těm, co se používají k zabezpečení obchodů v nákupních galeriích. Spadla přímo mezi nás a elektrorozvodnu.

„Ani se nehne.“ Benovi se napínaly svaly na pažích, jak se pokoušel mříž zvednout. „Je zasazená v lištách. Měla by se dát snadno vytáhnout. Ale v kolejnicích je něco nacpaný.“ Se zarudlou tváří se přestal snažit. „Jsme nahraný.“

„Vždycky spadneme do nějaký pasti!“ Shelton dupl jednou nohou. „A vždycky pod zemí. Jestli se odsud dostaneme, stěhuju se na vrcholek hory. Do střešního apartmánu. A vás k sobě nezvu!“

Klid.

Vrátila jsem se do ventilátorovny a spatřila Jasona, jak klečí, něco sbírá prsty ze země a pak zvedá přetržený drát. „Moje chyba.“

Balónek ležel na dlaždicích. Nervózně jsem ho pozorovala. Je tu ještě další pastička?

„Vsadím se, že nás právě teď pozoruje,“ zašeptal Shelton. Upíral pohled na labyrint trubek přišroubovaných ke stropu. „Tam nahoře může být schovaný tucet kamer.“

Na celém uspořádání mě něco zneklidňovalo.

Pokud je cílem debutantský ples, proč je bomba tady dole? Tohle je opravdová pevnost a my jsme hluboko pod zemí. Ostatní jsou dvě patra nad námi.

Pán hry je nemilosrdný. Podezřívala jsem ho, že touží po co nejvyšším počtu obětí. Výbušniny zahrabané ve sklepě mi do toho scénáře nepasovaly.

„Proč nás Pán hry navedl sem dolů?“ zeptala jsem se. „Zrovna do téhle místnosti?“

„Aby nás zabil!“ Shelton začínal propadat panice. „Ven se nedostaneme!“

Mozek mi běžel na plné obrátky a pokoušel se poskládat útržky. „Ale vždyť jsme to tady málem ani nenašli. Co kdyby se nám to nepovedlo?“

Hi si začal kousat palec. „Pokračuj.“

„Podle jeho pravidel zemřou nevinní, když selžeme.“ Očima jsem jezdila po místnosti. „Výbuch tady pod zemí nejspíš zabije nás pět, ale jenom tehdy, jestli jsou naše dohady správné a jsme na správném místě.“

Shelton lomil rukama. „A záleží na tom?“

„Mohl by výbuch poškodit budovu?“ zeptal se Jason.

„Nejspíš ne,“ odpověděl Ben. „Citadelu postavili festovně. Aby spadla, byla by potřeba obrovská exploze.“

„Souhlasím s Tory.“ Hi začal chodit sem a tam. „Pán hry má v plánu ublížit spoustě lidí, když neuspějeme. A ples debutantek je jasný cíl.“

„Ale taky nás chtěl uvěznit v téhle místnosti.“ Tlačila jsem si rukou na čelo, jako bych tak mohla donutit své myšlenky, aby se poskládaly do logické řady. „Všechno to musí nějak souviset.“

Nikdo mi nedokázal odpovědět.

Jason vztekle kopl do balónku.

Prásk!

Z roztrženého červeného plastu se začal valit limetkově zelený opar. Jason se chytil za krk a šíleně se rozkašlal. S rudými tvářemi klopýtal dozadu a pokoušel se zakrýt si obličej.

Místností se šířily odporné výpary. Oči mě pálily a slzely.

V hlavě mi zadunělo.

Cvaklo. Děsivé prozření.

Zkombinujte, co víte, a odhalte Nebezpečí.

„Ach ne.“

Hi popadl Jasona a strčil ho ke dveřím. Shelton si svlékl sako a začal jím rozhánět výpary. Ben si zakrýval nos a ústa a rozběhl se dopředu, sebral balónek a hodil ho do kouta.

Po několika zběsilých vteřinách se vzduch začal čistit.

Místnost zaplnilo Jasonovo hekání. „To… bylo… chrr… chrr… pěkně pitomý, co?“ lapal po dechu.

„Nevzrušuj se.“ Hi ho poklepal po zádech. „Jo, jsi vůl.“

Stála jsem jak přikovaná, žaludek se mi zvedal.

Zkombinujte, co víte.

S bušícím srdcem jsem doběhla k bedně Pána hry, protože jsem si byla jistá, že jsem odhalila Nebezpečí. A našla jsem tam to, čeho jsem se nejvíc obávala: průhledné plastové trubky, které propojovaly zařízení s potrubím na stropě.

Jako na povel začaly velké vzduchotechnické jednotky vrčet.

Otočila jsem se na Hie. „Čas?“

„Do prdele!“ polkl Hi. „Je devět hodin!“

„Dají se tyhle stroje vypnout?“ zeptala jsem se.

Ben zavrtěl hlavou. „Na ohradě jsou tři visací zámky. Dovnitř se nikdy nedostaneme.“

Už nám skoro vypršel čas.

Oči mi zaletěly k hornímu panelu bedny. Druhým výřezem jsem viděla, jak to hrozivé zařízení vevnitř funguje.

Další šok. Pochopila jsem, proč je tady to okýnko.

Pán hry chce, abych to viděla. Teď, když už je pozdě. Teď, když vyhrál.

Uvnitř stroje jsem spatřila dva stříbrné předměty. A uhodla jejich příšernou funkci.

Z hrdla mi unikl poplašný výkřik.

Jason mě chytil za paži. „Tory, co to je?“

„To není bomba.“ Hlas se mi třásl. „Tedy aspoň ne taková, která vybuchuje.“

Ukázala jsem na dvě stříbrné nádoby za sklem.

Nápisy se daly snadno přečíst.

Jason přivřel oči a pak četl nahlas: „Metyl… metylbro…“

„Metylbromid.“ Hlas mi zněl jako robotovi. „Jedovatý pesticid. V balónku nejspíš byla slabší dávka. Vzorek pro nás.“

Hiram vytřeštil oči. „Do prdele, jsme ve ventilátorovně.“

Ben sebou škubl. Shelton si zakryl tvář a sténal.

„Je to hořlavý?“ Jason nechápal. „Výbušný?“

„Je to jedovatý plyn.“ Musela jsem řvát, abych překřičela dunění vzduchotechniky.

Jason zmateně vrtěl hlavou.

„Potrubí, Jasone!“ ukázala jsem na strop. „Tohle zařízení je napojené na klimatizační systém.“

„Vzduchotechnika napumpuje plyn do plesového sálu.“ Ben zoufale třásl mříží. „Ještě pořád představují debutantky. Všichni nahoře tam sedí jak kachny na vejcích.“

„Jedovatý plyn?“ Jason o pár kroků couvl. „To je šílený!“

Hi popadl Jasona za klopy. „Přesně tak! Máme tady co do činění s magorem. Už chápeš?“

Myslela jsem na ty nad námi. Na Kita. Whitney. Spolužáky. Desítky příslušníků charlestonské smetánky. Všichni nacpaní v plesovém sále. Tolik těl na jednom místě, teplota už určitě stoupla.

Početný dav navlečený do těsných společenských šatů určitě uvítá příliv chladného vzduchu.

Dokud je nezačne zabíjet.

„Musíme to zavřít!“ Jason odstrčil Hie a začal oběma rukama mlátit do kovové bedny. „Musí existovat způsob, jak to vypnout.“

Chytila jsem ho za rukáv. „Pusť, podívám se.“

Ostatní se seskupili za mnou, zatímco jsem si prohlížela mechanismus. „Vnější obal tvoří pět sešroubovaných kovových plechů.“ Analytické myšlení mě uklidňovalo. „Každá strana je přinýtovaná k podlaze. Nenapadá mě, jak se dostat k nádobám uvnitř.“

Shelton praštil do postranice. „Tohle mohl postavit jen šílenec. Pánovi hry by trvalo věčnost, než by to dotáhl do sklepení.“

„Souhlasím,“ řekla jsem. „Musel to smontovat až tady.“

„Roztřískáme to.“ Ben napřáhl ruku. „Dostaneme se dovnitř, než začne z nádob vycházet plyn. Snadný.“

„Jak?“ Hi přejel prstem po hraně. „Ta bedna je sakra pevná. Abychom se jí dostali pod sukni, budem potřebovat pořádný nádobíčko.“

„Musí existovat nějaký způsob!“ Ale nevěděla jsem jaký. Můj panikometr opět stoupal.

„Plexisklo.“ Shelton uhodil rukou do okénka. „Rozmlať to.“

„To není k ničemu.“ Instinkt mě před porušením konstrukce bedny varoval. „Plast se jen tak nezlomí a otvor je stejně moc malý.“

Shelton si sáhl na ušní lalůček. „Ale něco udělat musíme.“

Rozzlobeně jsem ho umlčela rukou. „Nech mě přemýšlet.“

Musí být nějaký způsob, jak se dostat dovnitř. Jak vyhrát Hru. Pod plastovým krytem najednou ožila dotyková obrazovka. Tančili a padali na ní komiksoví klauni a pak zablikal známý nápis, červená písmena na černém podkladě.

Můžeme hrát?

„To je ono.“ Pokusila jsem se zklidnit rozklepané ruce. „Nemáme na výběr.“

Hi přisvědčil. Shelton zaúpěl. Jason stál jako zkamenělý, oči vytřeštěné, neschopen slova.

„Jinak to nejde?“ Ben vztekle koukal na obrazovku.

Zavrtěla jsem hlavou. „Buď budeme hrát, nebo umřeme.“

Benovi přejel po obličeji zoufalý výraz, ale pak zase rychle zmizel.

V duchu jsem se ptala, zda jsem ho už někdy viděla. „Udělej to,“ řekl jenom.

„Jdeme na to.“

Dodala jsem si kuráž a ťukla na plexisklo ukazováčkem. Kryt se nepohnul, ani neotevřel.

„Jak mám odpovědět? Na obrazovku nedosáhnu.“

Než mi někdo stihl poradit, zaslechla jsem zvuk kroků.

Všechny hlavy se otočily ke dveřím za našimi zády.

Hi se k nim rozběhl, aby to zjistil. Na prahu ztuhl. „Co ty tady děláš?“

„Hii?“ Na chodbu za něj jsem neviděla. „Je tam někdo?“

„Ano.“

Z jeho tónu mě zamrazilo. Skočila jsem k němu a nakoukla do chodby.

Tohohle člověka bych tu opravdu nečekala.

Čtyřicátá šestá kapitola

Ch

ance stál za mříží a ledově se usmíval.

„Chyceni v pasti? Se mi zdá, že je to vaše specialitka.“ Žilami mi protékal led, když jsem spěchala chodbou. Ostatní šli za mnou. Chance Claybourne.

Tady dole v útrobách budovy, kde nikdo nemá co dělat.

Jenom Pán hry věděl, že tu budeme.

Jak jsem mohla být tak tupá?

„Ty!“ zařval Shelton. „Jsi stvůra. Pusť nás ven!“

Hi si zakryl tvář rukama. „Tak tohle jsem nečekal, lidi.“

„Co se děje?“ volal Jason za mými zády. „Claybourne, okamžitě nás pusť!“

„Chanci, proč?“ Skoro jsem nedokázala zformulovat slova. „Všichni ti lidi!“

Chance se zamračil. „Jaký lidi?“

Přitiskla jsem se k mříži. „Musíš to zařízení deaktivovat!“

„Zařízení?“ Chance přivřel oči. „Victorie, nemám ponětí, o čem to mluvíš. Jak jste se sem dostali?“

„Přestaň lhát, ty šmejde!“ Sheltonovi se zlomil hlas vztekem a strachem. „Vrahu! Šílenče!“

„A taky bejvalej pacoši ze cvokárny,“ dodal hořce Hi. „Bože, jak to, že mě to nenapadlo? Přece jsme věděli, že Pán hry je beze srandy magor. A Chance nás navíc nenávidí a má spoustu prachů.“ Praštil se do čela. „Já jsem takovej blbec!“

„Tohle je naposledy, co mi vy ubožáci říkáte ‚vrahu‘,“ odsekl Chance. „Nebo ‚magore‘. Co má tohle sakra znamenat? Kdo je Pán hry? Proč jste tady dole?“

Začínala jsem pochybovat. Chance vypadal opravdu zmateně.

„A proč jsi tady dole ty?“ odsekla jsem.

„Sledoval jsem tě. Tvůj odchod nebyl zrovna elegantní, letěla jsi po schodech jako uragán. A teď když vidím, že je do toho zapletený i Jason, chci vědět, co se tady děje.“

„Počkej.“ Shelton vystrčil obě ruce. „Ty nejsi Pán hry?“

„Tak dost, blbečku. Jakou absurdní hra to tady hrajete? A zrovna dnes večer?“

Uvěřila jsem mu. Chance opravdu nemá o ničem ani páru. Není Pán hry.

Ale teď by nám mohl zachránit krky.

„Poslouchej,“ řekla jsem. „V týhle místnosti je přístroj, který všechny nahoře otráví. Pokoušíme se ho vypnout. Musíš nás pustit ven.“

„Otráví?“ Chance se díval z jednoho na druhého. „To jako zabije? To je nějakej přiblblej vtip?“

„Není, ty kreténe!“ Ben se protlačil dopředu a praštil do mříže oběma rukama. „Všichni nahoře můžou během pár minut umřít. Prostě udělej, co ti Tory říká.“

„Je to pravda,“ přidal se Jason. „Otevři tu mříž. Rychle.“

Chance rozevřel rty, ale ať už chtěl říct cokoli, rozmyslel si to. „Prosím. Věř mi. Vysvětlím ti to později.“

Chanceových očích jsem viděla hořet tisíce otázek.

„Prosím.“ Plácla jsem se do špinavých bílých šatů.

„Dobře.“ Chance ustoupil a zkoumal překážku ze své strany. „To jsou nějaké posuvné dveře jako v garáži.“ Pauza. „V kolejnicích je drží dvě svorky. Musím je uvolnit.“

„Dělej!“ Utíkala jsem zpátky do ventilátorovny. Kluci za mnou.

Pod plexisklem běželo odpočítávání.

15… 14… 13…

Zírala jsem na obrazovku, které jsem se nemohla dotknout. „Co teď?“ Hi si otřel pot z čela. „Nejspíš musíme čekat.“

Za námi se ozvalo hlasité rachocení.

Pospěš si, Chanci!

Všech pět nás hledělo na přístroj. Doufali jsme, že není příliš pozdě. Vzduchotechnické jednotky hučely.

Podívala jsem se na Sheltona. Sledoval průhledné trubice vycházející ze zadní stěny bedny Pána hry. „Napájejí potrubí u jednotky, která je označená ‚druhé poschodí‘. Plyn se vyvalí přímo do plesového sálu.“

„Rozmlátíme trubky,“ prohlásil Ben. „A problém bude vyřešený.“

„A necháš ten plyn proudit sem?“ Hi se tvářil nevěřícně. „Máš snad nějaký poslední přání? Chance musí nejdřív uvolnit východ.“ Sheltonovi se zlomil hlas. „Takže je to my, nebo oni?“

Možnost takové volby nás všechny šokovala. Zavládlo ticho jako v kostele.

Nakonec promluvil Jason. „Ten plyn nesmíme pustit do klimatizace. Za žádnou cenu.“

Hlavou se mi prohnaly děsivé obrazy. Debutantky padající k zemi.

Panika v sále. Hosté deroucí se ke dveřím. Kit a Whitney, jak lapají po vzduchu, dusí se, pokoušejí se nadechnout. Těla pokrývající lesklý parket.

„Nepustíme,“ slíbila jsem. „Tuhle úchylnou hru totiž vyhrajeme.“

Ventilace se ztišila do hlubokého hučení. Na obou jednotkách blikala červená světla.

Hi zbledl. „Do prdele. Čas vypršel?“

Očima jsem zaletěla k trubkám. „Nemyslím, že by se plyn uvolnil.“

Ben se přitiskl blíž k drátěné ohrádce a nakoukl dovnitř. „Vzduchotechnika se přepnula do pohotovostního režimu. Klimatizace momentálně neběží.“

Očima jsem přeletěla z trubek k odpočítávání.

3… 2… 1…

Z reproduktorů uvnitř bedny se ozvalo houkání. Pak se proměnilo v rozmarnou cirkusovou melodii.

Otázka z obrazovky zmizela. A místo ní se tam objevil nový vzkaz.

Napište kouzelné slovo a vypněte zařízení!

Dole na obrazovce byla dotyková klávesnice.

Nad ní blikal kurzor.

Časovač se nastavil na pět minut a začal odpočítávat.

Hudbu vystřídala kakofonie pípání a ječení.

Rychle jsem se podívala na trubky. Pořád prázdné.

Na obrazovce přibyl k prvnímu řádku ještě jeden.

Jestli se spletete, zaplatíte, za to!

Jason se na mě podíval s nadějí v očích. „Znáš to kouzelné slovo, viď?“

„Ne. Ano. Tedy… odpověď asi známe, ale musíme zjistit, která to je. Takhle ta Hra funguje.“

Jason si položil ruce na hlavu. „Tohle není hra, Tory.“

„Ale jak tam něco napíšem?“ Shelton zatlačil na plastový kryt nad výřezem. „Na tu obrazovku nedosáhnem.“

Nevěnovala jsem mu pozornost a pokusila se nevnímat pronikavý zvuk vybuchujících raket vycházející z přístroje.

Zkombinujte, co už víte, a odhalte Nebezpečí.

„Co nás sem přivedlo?“ zeptala jsem se.

„Tvoje teorie s pevností,“ odpověděl Hi. „A konkrétní datum a čas.“

„Ne, myslím dnes večer.“ Odpovídala jsem si na vlastní otázku. „Nahoře jsme viděli symbol vycházejícího slunce. Byl i na dveřích místnosti s elektroinstalací.“

„Odtud jsme se dostali k červenýmu balónku.“ Shelton praštil do šaškovské tváře přilepené na bedně. „A k týhle hrůze.“

Zkombinujte, co už víte.

V mozku se mi vytvořila synapse. „On používá prvky z dřívějších hádanek.“

Hi vytáhl z kapsy můj seznam. „Takže co zbývá?“

„Pár jich už ve hře je.“ Četla jsem nahlas. „Pevnost. Slunce. Metylbromid.“

„Ta krabice chce kouzelný slovo,“ podotkl Ben. „Něco jako šifru. První dopis Pána hry, ten na Loggerheadu, byl zašifrovaný. Možná to je ono.“

„Ale nemáme žádný vzkaz, který by se dal dešifrovat,“ bědoval Shelton. „Vůbec nic.“

Můj mozek hledal vodítka, ale mlácení v chodbě a ostré praskání mě neustále rušilo v soustředění. „Nemůžu myslet!“

„Ten kravál!“ vřískal Shelton.

„Jo, má nás to rozptýlit,“ řekl Hi. „A zbývají jen tři minuty.“

„Ne, poslouchejte! Jak ubíhá čas, je to hlasitější. Možná ty zvuky nejsou náhodné.“

„Snažte se v tom najít nějaký systém.“ Jenže sama jsem slyšela jen zmatené pískání.

„Tečky a pomlčky!“ vykřikl Shelton. „Ty zvuky jsou ten vzkaz.“

„Dokážeš to rozluštit?“ zeptal se Hi. „Protože teď by se to fakt hodilo.“

Shelton zavřel oči. Poslouchal a pomalu přitom pohyboval rty. „Je to morseovka. Tu mě táta učil jako první. Mám to.“

„Mohl bych pomoct,“ nabídl se horlivě Ben. „Taky ji trochu znám.“ Shelton ztuhl, hlavu nakloněnou ke straně. Na spáncích mu vyrašil pot. Sledovala jsem časovač.

Uběhlo deset vteřin. Dvacet. Třicet.

„Dvě slova,“ řekl nakonec Shelton. „Opakují se po pár vteřinách. První písmeno je určitě H.“

Ben přikývl. „Mám H a pak I, ale další neznám.“

Shelton se nervózně drbal na tváři. „Tohle bude asi chvilku trvat.“

„Dvě a půl minuty,“ zamumlal Hi.

„Tady dole není žádný signál.“ Jason mával mobilním telefonem. „Nemůžu se připojit na net.“

„Ticho!“ nařídil Shelton.

Všichni zmlkli. Několik dlouhých okamžiků se ozývalo statické bušení přístroje, hučení vzduchotechniky a kovové mlácení z chodby.

„Třetí je M.“ Shelton si posunul brýle. „Po něm další I, ale dál jsem nahranej. Nedělal jsem to roky. Nepamatuju si, co znamená jedna pomlčka.“

H.I.M.I.

V duchu jsem projížděla slova. Nenašla jsem nic, co by zapadalo. „Mám v mobilu aplikaci se slovníkem.“ Hi zběsile psal na iPhonu. „Ale na himi nezačíná nic.“

Další synapse. Hlava mi málem vybuchla.

„Krabička! Jak bylo to japonské jméno?“

Shelton začal tancovat na špičkách. „Počkej… hm…“

„Himčo-tako?“ hádal Hi. „Hiro-bono?“

„Himitsu-bako,“ rozzářil se Shelton. „To je ono!“

„Pospěš si,“ řekl Ben. „Napiš to.“

Prsty jsem třískla do plexiskla. „Nemůžu ke klávesnici!“

„Dvě minuty,“ hlásil chraplavě Hi. „To sklo se musí nějak otevřít.“ Prsty se mi zkroutily v pěst.

Mysli!

Další šedé buňky se chytily za ruce.

„To není kouzelné slovo!“ vyjekla jsem. „Himitsu-bako jsou dvě slova. Ale určitě je to návod, jak otevřít sklo.“

„Uhni.“ Shelton se naklonil nad bednu, natáhl prsty a zatlačil na okraje plastové překážky. „Do krabičky jsme se dostali tak, že jsme zatlačili na každou stranu a pak uvolnili horní část…“

Plexisklo se zasunulo.

Všichni jsme vítězoslavně zavřískali.

„Ale jaká je odpověď?“ ozval se Ben. „Co je to kouzelné slovo?“

„Máme jeden pokus.“ Hi si trhnutím rozvázal motýlka a rozepnul límeček. „Někdo nějaký návrh?“

Všechny oči se upřely na mě.

„Dej mi ty poznámky.“ Snažila jsem se, aby se mi netřásl hlas.

Hi mi podal papír. „Devadesát vteřin, Tor.“

Zavřela jsem dveře celému světu. Znovu jsem procházela každý krok, který jsme ve Hře učinili. Pokoušela jsem se z chaosu vytvořit řád. Kam nás Pán hry poslal? Jaké byly nápovědy?

Pevnost Castle Pinckney – otevřeli jsme krabičku a rozluštili šifrovaný vzkaz.

Golfové hřiště – vyřešili jsme chemickou rovnici a přišli na význam obrázku.

Opatství Mepkin – identifikovali jsme sošku a symbol na látce.

„Už jen minuta.“ Hi byl smrtelně bledý. „Musíme něco zkusit.“ Ignorovala jsem ho. Dál jsem třídila data.

Zkombinujte, co už víte, a odhalte Nebezpečí.

Co jsme použili?

Symbol slunce s paprsky. Morseovku. Himitsu-bako. Metylbromid. Symbol. Šifru. Skládačku. Rovnici.

Co zbývá?

„Třicet vteřin.“

„Tory, musíme něco zkusit!“ Ben přikročil k panelu. „Hned!“ Zkombinujte, co už víte, a odhalte Nebezpečí.

Rovnici jsme ještě nepoužili.

„Metylbromid.“ Byla jsem si jistá. „To je ten chybějící kousek.“ Nikdo se nepohnul. Pakliže vložíme špatný kód, odsoudíme všechny nahoře k záhubě.

Celé mi to připadalo jako špatný vtip: pět puberťáků ve společenských šatech je zamčených ve sklepě a pokoušejí se zneškodnit stroj s jedovatým plynem.

A přesto to byla realita. Na tom. jestli uhodneme řešení, závisely lidské životy.

A nám už úplně, naprosto a zcela vypršel Čas.

„Patnáct vteřin.“ Hi hlasitě polkl.

„Udělám to.“ Ben se natáhl k obrazovce. „Hláskuj mi to.“

Hi začal odříkávat písmena. Shelton si zakryl obličej, protože se na to nemohl dívat. Jason zavřel oči a polohlasně se modlil.

Pozorovala jsem Benovy prsty a celý můj svět se zmenšil na blikající kurzor skákající po obrazovce.

Něco bylo špatně.

Co?

13… 12… 11…

Co?

10… 9… 8…

Rovnici jsme ještě nepoužili.

„Všechno, nebo nic.“ Ben se pokřižoval. Natáhl se ke klávesnici.

V hlavě mi zakřičel hlas.

Rovnice!

„Přestaň!“

Benův prst se zastavil.

Odstrčila jsem ho.

6… 5… 4…

Smazala jsem, co Ben napsal, a tak rychle, jak mé prsty dokázaly, jsem začala zadávat nové slovo. Stiskla jsem enter.

3… 2…

Píp! Píp! Píp!

Pak ohlušující praskot ustal.

Časovač zablikal a zastavil se.

Přijato.

Všichni si úlevně oddechli.

„Cos tam napsala?“ zeptal se Shelton.

„CH3BR. Na Kiawah nás dovedl vzoreček, ne chemický název.“

V bedně se kov dřel o kov. Něco tam klapalo.

Vzduchotechnické jednotky se zastavily.

Obrazovka se zaplnila poskakujícími červenými balónky. Začala houkat. Ohnivá písmena vytvořila jediné slovo.

GRATULUJI!

„My to zvládli.“ Shelton pumpoval pěstí a pak se s Hiem rozběhli a narazili do sebe břichem.

Jason a Ben si plácali jako diví. Pak ztuhli, když si uvědomili, co dělají. Vzápětí oba přikývli a podali si ruce. Hi a Shelton jen nevěřícně zírali.

Zavřela jsem oči. Úleva byla tak silná, že jsem se ani nedokázala radovat.

„Co se děje?“ Chanceův hlas se ozval z chodby. „Ty podělaný západky nejdou uvolnit.“

Už jsem chtěla začít s vysvětlováním, když na obrazovce zazářil nový vzkaz.

Moje obrovská radost se pomalu měnila v hrůzu. „Kluci.“

Ostatní sledovali můj pohled. Veškeré oslavy ustaly.

Dobrá práce, hráči!

Díky svému důvtipu a šikovnosti jste ve Hře zvítězili a úspěšně odvrátili nebezpečí. Porušili jste však Pravidla, a proto musíte přijmout Trest. ‚Vyberte si.

S pozdravem

Pán hry

Další klapání. Vrčení. Nádoba v bedně se otočila.

Vzduchotechnické jednotky opět ožily.

„Žádný pravidla jsme neporušili!“ vyjekl Shelton. „Přece jsme všechno dělali, jak chtěl.“

„Do háje.“ Hi zíral na Jasona.

Ach ne.

Jason. Chance.

Řekli jsme o Hře jiným lidem.

Požádali jsme o pomoc, a to bylo přísně zakázáno.

Ano, porušili jsme Pravidla.

A Pán hry má v úmyslu nás potrestat.

Slyšela jsem, jak mi u nohou něco zachrastilo. Podívala jsem se dolů. U paty předního panelu se otevřel malý otvor.

Tělo mi zaplavil adrenalin. Naskočila mi husí kůže.

Věděla jsem, co přijde.

Prokristapána.

Zachránili jsme návštěvníky debutantského plesu.

A plyn je teď určený pro nás.

Čtyřicátá sedmá kapitola

„M

usíme se odsud dostat!“

Ruce se mi třásly. Srdce mi naráželo do žeber. Viděla jsem jen maličkou dírku, ze které se možná zakrátko vychrlí má smrt.

Hiovi zrudly tváře do tmavě fialové barvy jeho smokinku. „Je to to, co si myslím, že to je?“

„My nepodváděli!“ Shelton neměl daleko k slzám. „Porazili jsme Pána hry bez pomoci.“

Ben se vřítil do chodby a ramenem udeřil do mříže.

Chance překvapeně uskočil. „Co to děláš, chlape?“

„Dostaň nás ven!“ hulákal Ben.

„Nejde to.“ Chanceův hlas zněl vyčerpaně. „Ty posraný západky jsou snad z kevlaru. Nedokážu je vyrazit.“

„Tak najdi nějaký způsob!“ křičel Ben. „Všichni tady zdechneme, Claybourne.“

Znovu se ozvalo mlácení, ještě zběsilejší než předtím.

Uvnitř zařízení se jedna smrtelná nádoba otočila. Dívala jsem se, jak zajíždí do úzkého žlábku. Na obrazovce blikal poslední vzkaz Pána hry.

Druhý plexisklový kryt se najednou odsunul stranou.

Do uvolněného prostoru se vztyčila kovová klika.

„Co to sakra je?“ ozval se Jason.

Zírala jsem na podivný mechanismus. Vypadal jako držadlo na násadě lopaty. Dvě šipky na povrchu ukazovaly po a proti směru hodinových ručiček.

„Určitě se tím dá otáčet,“ řekla jsem a jen mimoděk si uvědomila, že Ben se k nám vrátil.

„Ventil?“ zeptal se Hi. „Ale k čemu?“

Myslela jsem na totéž, když mé uši zaregistrovaly tiché syčení.

„Jděte dál!“ vykřikla jsem.

Všichni až na mě ustoupili. Došly nám možnosti.

Chytila jsem držadlo a otočila po směru hodinových ručiček, jak to jen šlo.

„Tys to dala!“ Jason nakopl spodní stranu přístroje. „Ta díra se zavřela!“

„Ale koukni na trubky!“ Shelton ukázal na roury vycházející z bedny Pána hry. Tmavě zelená pára se v nich linula nahoru k vzduchotechnickému potrubí.

Došla mi celá příšerná pravda.

Stojíme před ďábelskou volbou.

„Plyn se uvolnil,“ řekla jsem hluše. „Ale my rozhodneme, kam půjde.“

„Jak rozhodneme?“ zeptal se Shelton tiše.

„Ta rukojeť. Když otočíš doprava, plyn se dostane do potrubí, do klimatizace a do sálu. Když otočíš doleva, vyvalí se tady.“

Shelton vytřeštil oči. „Tady?“

„Pán hry chce zabíjet. Tak nebo tak.“ Hi pochopil děsivé rozhodnutí, před kterým stojíme. „Ale teď je to naše volba, kdo zemře.“

Ben zaťal pěsti v bezmocném vzteku. „Já ho zabiju.“

„Takže je to my, nebo oni?“ Shelton neměl daleko k panice. „Musíme si vybrat?“

Jason se mi podíval do očí. „Nemůžeme je tam nahoře otrávit. Prostě nemůžeme.“

Přikývla jsem. „Ani za nic.“

Ale pořád máme v rukávu ještě jednu kartu.

Pán hry si myslí, že má krytá záda. Zahnal nás do rohu. Naplánoval všechno do posledního detailu.

Jenomže neví, čeho jsem schopná.

Čeho jsou viráti schopní.

Tentokrát jsem nezaváhala. Vší silou jsem zatlačila doleva a otočila rukojeť proti směru hodinových ručiček.

Zelená pára v trubkách řídla a pak zmizela docela.

Otvor u paty bedny se otevřel.

„Zpátky!“ Hi táhl paralyzovaného Sheltona ke dveřím. „Pojďte. Tory! Bene!“

Ztuhla jsem. S hrůzou jsem přihlížela, jak se silný proud zelené mlhy valí z díry a začíná vytvářet louži na podlaze. Byl těžší než vzduch a v odporném mraku se stočil do kouta, odkud se pomalu vracel ke dveřím.

Měli jsme minuty. Nanejvýš.

Hni se!

„Do chodby!“ vyštěkla jsem.

Kluci nepotřebovali pobízet. Proletěla jsem dveřmi, práskla s nimi a zavřela tak přístup do ventilátorovny.

„Potřebuju sako,“ nařídila jsem.

Hi ze sebe serval svou fialovou příšernost a nacpal ji do škvíry pode dveřmi. Narychlo vyrobený klín sice nezastaví jedovatý plyn, ale možná nám poskytne drahocenné vteřiny.

Přitiskla jsem se k mříži. „Chanci, už nemáme čas. Dokážeš nás pustit ven?“

Z Chance kapal pot, z obleku měl špinavé hadry. Z prstů se mu řinula krev, jak se oháněl rezavým sochorem.

Cink!

Podíval se na mě pohledem plným bolesti. „Je mi líto. Západky se ani nehnou. Už nevím, co zkusit.“

„Prohledej to tady kolem. Možná je tu klíč.“

„Není. Díval jsem se.“

„Koukni na schodiště. Třeba ho tam někam schoval. Pospěš si!“

Chance přikývl a pak mi zmizel z dohledu.

O jednoho míň.

Odporný zápach začínal otravovat vzduch. Hi a Shelton se rozkašlali.

Všimla jsem si, že mě Ben pozoruje. Pochopil můj plán a soudě podle jeho pohledu i zbývající část problému.

„Hirame, zhasni světla,“ řekl Ben.

„Cože?“ Hi hekal a plival. „Proč by…?“

Ben stočil oči na Jasona.

Hi přisvědčil a pak něco zašeptal Sheltonovi do ucha.

„Ano!“ Shelton se vrhl k vypínači.

„Co to sakra…?“ zařval Jason na Sheltona. „Světlo potřebujeme! Musíme zavolat…“

Prásk.

Ben se trefil loktem Jasonovi do spánku.

Chytila jsem Jasona při pádu.

„Tohle byl tvůj plán?“ vyjekl Hi. „Knokaut?“

„Zabralo to,“ opáčil Ben.

„Můžete mi pomoct?“ vrčela jsem.

Kluci popadli Jasona a položili ho na zem.

Už žádné zvědavé oči.

V krku mě pálilo. Oči slzely. Hlava se mi točila. Před zorničkami mi pluly černé skvrny. Podívala jsem se do elektroinstalační místnosti. Chance nebyl v dohledu.

„Připraveni?“

„Připraveni.“ Tři hlasy jako jeden.

Oběma rukama jsem popadla spodek mříže.

Hi se postavil po mé pravici. Ben a Shelton vlevo ode mě.

Zavřela jsem oči.

KLAP.

Záblesk se rozhořel jako tisíc sluncí a elektrizoval všechny mé smysly. Žíravý smrad se v mém nose znásobil, skoro mě přemohl. Oči prořízly šero. V uších mi zesílilo syčení jedovatého plynu pronikajícího štěrbinami kolem Hiova saka.

Ignorovala jsem bombardování smyslů a pátrala po něčem jiném. Pátrala jsem hluboko v nitru. Hledala jsem sílu vlka.

Smečka mě následovala tam, kam jsem ji vedla. V myslích se zažehly planoucí provazy a doutnaly s nadlidskou silou.

Vyslala jsem k nim jediný příkaz.

TEĎ.

Jako jeden jsme zabrali. Mříž se nevzdávala.

Napjala jsem svaly a dala do toho pohybu všechno. Cítila jsem, že kluci dělají totéž. Železo se zachvělo, ale zůstávalo na místě.

Odporný puch sílil. Zvedl se mi žaludek. Vnímala jsem, jak se do myslí ostatních virátů vkrádá zoufalství. Jelikož jsme byli propojení, jejich nahodilé myšlenky mě zasahovaly jako střepy skla.

… půjdeme do vězení…

… nechci tady umřít…

Nedokážeme…

Prohráli jsme…

… je to všechno moje vina…

NE!

Ignorovala jsem vlastní děs a otevřela se tomu, co vykukovalo pod ním. Vřící. Zuřivé. Hromové. Stravující.

Vztek.

Nedovolím Pánovi hry, aby nás zabil.

Tohle není konec.

Neurony vypálily. Do všech končetin se mi nahrnulo nesnesitelné horko. Nasměrovala jsem energii ven plamennými provazy spojujícími smečku. Kluci vykřikli.

Trvalo pár vteřin, než jsem si uvědomila, že křičím taky.

Do hrudníku se mi nahrnula čirá síla. Mé svaly. Celá má bytost. ZNOVU.

Zabrali jsme.

Mříž se zachvěla. Zvedla o dva centimetry. Zasekla se.

Ne! JÁ NEPROHRAJIJ!

Soustředila jsem se. Posílala víc a víc energie hořícími lany.

Něco nadskočilo. Paže mi vyletěly nahoru.

Slyšela jsem skřípání kroutícího se kovu.

Otevřela jsem oči. A šokovaně zírala.

Spodní třetina mříže byla ohnutá dovnitř, ocelové tyče zkroucené jako kousky plastelíny. Kolejnička byla vyrvaná ze zdi.

„Běžte! Běžte!“ křičela jsem.

Shelton s Hiem se proplazili pod mříží, pak se natáhli a chytli Jasona za paže. Já a Ben jsme do něho z druhé strany strkali a dostali ho ven. Pak jsme s Benem vylezli na svobodu.

Vyskočili jsme na nohy a vláčeli Jasona do elektroinstalační místnosti. Jakmile jsme unikli jedovatému pachu, zhroutili jsme se na zem a lapali po dechu.

Zvedla jsem oči právě ve chvíli, kdy se Chance objevil na schodech. Ztuhl, zíral na zkroucenou mříž a ve tváři se mu zračil neskrývaný šok.

Zavřela jsem oči a vyslala zprávu ostatním virátům. Zaduste záblesk.

KLOP.

Spojení se přerušilo. Síla mi odtekla z nohou i rukou.

„Zapnu alarm.“ Chance se otočil a chystal se odběhnout.

„Ne.“

Všechny oči se stočily ke mně.

Odkašlala jsem si a odplivla. „Následky, zapomněli jste? Nesmíme nikomu nic říct.“

„Jaké následky?“ dožadoval se Chance. „O čem to mluvíš?“

„O tom hajzlovi, co nám vyhrožoval, že ublíží našim rodinám, když promluvíme,“ odpověděla jsem hluše. „Nesmíme nic říct. Nikdy. Nevěřím, že by blufoval.“

„Ale musíme ostatní varovat!“ Shelton ukázal prstem na ventilátorovnu. „Plyn se může ze sklepa rozšířit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Metylbromid je těžší než vzduch. Nahoru stoupat nebude.“

„Všichni potřebujete k doktorovi.“ Chance si klekl vedle spoluhráče z lakrosového týmu, který byl v bezvědomí. „Jason je mimo sebe, proboha! Ten jed ho možná zabíjí.“

„To nebyl jed.“ Ben se vyhnul Chanceovu pohledu. „On… zakopl. Pořádně se praštil.“

„Pomoz mi vstát.“ Pořád ještě jsem byla malátná po záblesku. „Mám plán.“

Chance se na mě zpytavě podíval, ale napřáhl ruku.

Klopýtala jsem ke schodišti. „Pojďte za mnou.“

Kluci kráčeli za mnou. Chance a Ben táhli Jasonovo bezvládné tělo. Na odpočívadle u dveří do haly jsem spatřila svůj cíl. Bez nejmenšího zaváhání jsem stiskla knoflík požárního poplachu.

Sirény se rozječely. Na nouzovém schodišti se rozblikala modrá světla.

„Tohle je dostane ven,“ zvolala jsem. „Navíc nám požární poplach pomůže vysvětlit, proč vypadáme takhle. Ale o tom, co se tady stalo, nikdo ani slovo.“

„To je šílený!“ bědoval Shelton. „Měli bychom hned zavolat policii.“

„Chytíme toho psychouše, co to udělal.“ Ta slova mi dávala sílu. „Pán hry je pořád na svobodě. Možná si myslí, že jsme mrtví. Vsadím se, že zrovna oslavuje svoje vítězství. Tak mu ukážeme, že si pro svoje pobavení vybral špatný pěšáky.“

Pak jsem se předklonila a zvracela na beton.

V hale se ozývalo dusání nohou po velkém schodišti. Foyer se brzy zaplnil nervózními hosty spěchajícími k hlavnímu vchodu.

Pokusila jsem se uhladit si zmačkanou sukni. Vzdala jsem to. Bylo mi víc než jasné, že za tohle zaplatíme. Whitney vyskočí z kůže. Tahle myšlenka mě docela potěšila.

I kluci vypadali příšerně. Poztrácená saka. Roztrhané kalhoty. Flekaté košile. Všichni propocení. Doufala jsem, že je venku tma.

„Tak.“ Spráskla jsem ruce před tělem. „Že bychom tuhle noční můru uzavřeli? A nezapomínejte, že mám pro všechny členy svého doprovodu dárečky.“

Hi s Sheltonem se škodolibě zachechtali. Ben si odfrkl, když pomáhal Jasonovi vstát.

„Co?“ zeptal se zpitoměle Jason.

„Klídek, tygře.“ Ben poplácal Jasona po zádech. „Narazil jsi do sloupu.“

Chance se neusmíval. Nespouštěl ze mě oči.

Vybavil se mi jeho výraz, když spatřil zkřivenou mříž. Železnou mříž, do které předtím bez úspěchu mlátil sochorem.

Později.

Hi strčil do dveří. „Dámy mají přednost.“

„Děkuji vám, pane.“

A jen tak pro legraci jsem vysekla další formální pukrle.

Kluci se rozesmáli. Pak si upravili špinavé obleky, jak nejlíp to šlo, a zdvořile mi zatleskali.

„A mizíme.“ Mrkla jsem na ně. „Na programu je pořád ještě tanec a dort.“

Vmísili jsme se do proudu ustrašených návštěvníků a vyklouzli ven do noci.

ČÁST ČTVRTÁ

Konfrontace

Čtyřicátá osmá kapitola

„J

ak jste se do tý šlamastyky vůbec dostali?“

Jasonova slova mě plně probrala. V konverzaci nastala ospalá pauza a Chanceova polstrovaná křesla byla na můj stupeň únavy příliš pohodlná.

„Slyšel jsi,“ vrčel Shelton. „Není naše vina, že se nějakýmu magorovi libí hrát šílený hry.“

„Vyhráli jsme.“ Ben neotvíral oči. „Nikomu se nic nestalo. Na ničem jiném nezáleží.“

„Předpokládám, že neexistuje žádná stará pokladna, která by potřebovala speciální olejíček.“

Nikdo se neobtěžoval s odpovědí.

Tři čtvrtě na dvanáct v noci, panství Claybourneových. Všech šest se nás shromáždilo v Chanceově pracovně a bouřlivé oslavy o patro níž jsme ignorovali.

Unavené oči mi zabloudily ke dveřím. Na tohle místo jsem měla špatné vzpomínky.

Od doby, kdy této obrovské místnosti vládl Hollis Claybourne, se změnilo pramálo. Okna od podlahy ke stropu. Knihovny. Šarlatové závěsy. Mahagonový psací stůl velikosti tanku.

Pohledem jsem sledovala železnou lávku nad hlavou, obíhající celou místnost. Vzpomněla jsem si na den, kdy mě tam nahoře načapal Chance. Na naši konfrontaci.

Každopádně špatné vzpomínky.

Teď ne. Soustřeď se.

Cedrová polena zapraskala, oranžové a žluté plameny vrhaly dlouhé stíny přes pokoj. Shelton, Ben a já jsme seděli čelem k velkému kamennému krbu. Chance se opíral o psací stůl. Jason se sesul na zem zády ke konferenčnímu stolku, pytlík s ledem na hlavě. Hi ležel na perském koberci.

Stručně jsem Jasonovi a Chanceovi vyprávěla o událostech uplynulých dvou týdnů. Nález na Loggerheadu. Kešky. Hra. Divoké cesty po okolí. Výhrůžky Pána hry. Pro sebe jsem si nechala jen jedno tajemství, o které se nikdy nesmíme s nikým podělit.

Následovala lavina otázek. Odpovídala jsem, jak nejlépe jsem uměla.

„Takže policajty nevoláme?“ Shelton si sundal brýle a štípl se do kořene nosu. „Jsem fakt jedinej, kdo si myslí, že vraždou a bombovým útokem by se měli zabývat oni?“

„Nemůžeme to riskovat,“ řekla jsem pevně. „Pán hry si možná myslí, že jeho pravidla pořád platí.“

„Kapitán Psychopat ví všechno o našich rodičích, domovech, dokonce i o Toryině psu.“ Hi měl prsty propletené na hrudníku, oči přilepené k dubovým trámům na stropě. „Když promluvíme, kdo ví, co udělá? Ten chlap je hotovej do klaunů, proboha!“

Zhluboka jsem se nadechla. „Můžeme toho blbečka chytit sami.“

„A jak to asi uděláme?“ vyjekl Shelton.

„Já něco vymyslím.“ Určitě.

„Jsi si jistá, že plyn nemohl uniknout?“ zeptal se Jason už potřetí.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Dvakrát jsem to kontrolovala na webu. Metylbromid je těžší než vzduch, takže se prostě nakupil v elektrorozvodně. A pokud by někdo sešel do sklepa, určitě by cítil výpary a rychle odtamtud zas vypadl. Menší zpoždění v nahlášení nebezpečí nemohlo představovat žádné riziko.“

Doufala jsem v to.

Pán hry teď patří mně. Bažila jsem po krvi.

Zespodu se k nám nesla vlna hudby a smíchu. Všichni jsme ji ignorovali. Pak se někde roztříštilo sklo. Chance se ani nezachvěl.

Před dvěma hodinami způsobilo moje improvizované požární cvičení mírnou paniku. Zmatené debutantky se hnaly po trávníku na nebezpečně vysokých podpatcích. Mládenci se pokoušeli najít svoje dívky. Rodiče a sourozenci se hledali navzájem. Chance vyrazil pátrat po Madison a nás ostatní nechal naštěstí o samotě. Shelton odtáhl připitomělého Jasona stranou a přivedl ho k životu.

Whitney byla na mrtvici, když mě uviděla. Špinavé šaty. Doprovod bez sak. Kit se dožadoval vysvětlení.

Díky bohu za Hirama.

Okamžitě začal fabulovat příběh plný strastí a neblahých událostí. Ocitli jsme se ve tmě. Zmatení a dezorientovaní jsme se potáceli k nouzovému východu. Pak jsme se zřítili dolů po schodišti jako domino.

Bylo to absurdní, popletené a absolutně nepravděpodobné.

Zblajzli to i s navijákem.

Whitney se ujala role polního lékaře, očistila mi šaty, načechrala je a pomocí kosmetiky ze své kabelky mi opravila make-up. Když jsem ledabyle požádala o svolení zajít na Chanceův večírek, Kit rychle souhlasil.

Jakmile šéf hasičů vyhlásil planý poplach, všichni spěchali zpátky dovnitř. Proběhlo představení zbývajících debutantek v plné nádheře, čímž se odvrátilo několik infarktů a upokojilo pár záchvatů vzteku.

Následoval tanec. Přečkala jsem tři formální kolečka – dvě s Kitem a jedno trapné s Jasonem – jen kvůli lidem. Zbytek mého doprovodu seděl na židlích u stěny. Jedním okem jsem sledovala Chance vířícího s Madison po parketu.

Konečně ples milosrdně skončil. Rozdala jsem svým chlapcům manžetové knoflíčky s monogramem a Kit nás odvezl ke Claybourneovým, Chance svůj večírek plánoval dlouho do noci; dokonce najal auta, která rozvezou hosty domů.

Kit mi řekl, ať se dobře bavím. A slíbil, že dá vědět rodičům ostatních. Chance se začal dožadovat odpovědí v okamžiku, kdy jsme dorazili. Celou naši skupinu nahnal do patra a své hosty nechal na starost majordomovi.

A tak teď o hodinu později sedíme v jeho pracovně.

Dole zuřil divoký mejdan. Byla tu snad polovina školy.

Jenže bavit se bylo to poslední, nač jsme mysleli.

Chance se zavrtěl. „Jak jste zničili tu mříž?“

„Adrenalin.“ Hi se posadil. Protáhl. „Lidský tělo dokáže úžasný věci.“

„Byli jsme čtyři.“ Shelton zkoumal své boty. „To byl nejspíš ten rozdíl.“

„Čtyři.“ Jason se podíval na Bena. „Protože já byl v bezvědomí. Narazil jsem do sloupu. A vůbec si na to nepamatuju.“

Ben pokrčil rameny. „Nemůžu za to, že jsi nešika.“

Jason ke mně stočil pochybovačné oči. „Opravdu se to tak stalo, Tor?“

„Ano,“ lhala jsem. „Dostal jsi záchvat kašle, předklonil ses a ztratil rovnováhu. Chodba byla úzká a tmavá. Moc lidí, chaos.“

„Asi to dává smysl.“ Jason zkoumal čelist, posunul ji vlevo, pak vpravo. Potom se na jeho rtech vytvořil křivý úsměv. „To už je druhá akce, kdy jsem byl takhle hloupě mimo. Jste nebezpečná pro mou hlavu, slečno Brennanová.“

Chance došel ke krbu, skrčil se a začal prohrabovat oheň. Mluvil, aniž by se otočil.

„Já do těch západek mlátil sochorem dobrých deset minut. Byly z pevného železa a větší než pěst. Ani jsem je neškrábnul.“

Chance vstal a otočil se k nám. „A vy čtyři jste vyrvali mříž z kolejnic. Pak jste vytrhli kolejnice ze zdi a ohnuli kovové tyče jako brčka. Jak? Jak je to možný?“

„Jednou jsem četl o chlapíkovi z Ulánbátaru, co zvedl čínskej tank, když…“

„Sklapni, Stolowitski. Ať mi to vysvětlí Tory.“

Narovnala jsem se. Zklidnila hlas. „A co mám ještě říkat?“

„Takže to je tvoje verze? Masivní příval adrenalinu? Hormony záchrany?“

„A co jiného by to mohlo být?“

Chance ze mě nespouštěl oči a ukázal na Jasona. „A chudák Jason narazil do sloupu, takže šikovně o celou tu dramatickou podívanou přišel.“ Přikývla jsem. Neuhnula jsem před jeho pohledem.

„Ani já tam nebyl,“ pokračoval Chance. „Protože jsi mi poradila, abych šel hledat klíč na schodiště. Připadalo mi to v tu chvíli dost nepravděpodobný, ale byl jsem vyčerpaný a došly mi všechny nápady. Naštěstí tys měla tolik duchapřítomnosti, žes mě poslala… pryč.“

„O co ti jde,“ Jason si sundával ledový obklad. „Vyvázli jsme. Tak buď rád.“

„Jde mi o to, Jasone, že tohle všechno je snůška lží.“ Chanceovi ztvrdl výraz ve tváři. „Jen další zápis do dlouhého seznamu podvodů. A ne moc dobrý.“

„Tak bacha,“ varoval ho Ben z křesla vedle mě. „Nelíbí se mi tvůj tón.“ Chance mu nevěnoval pozornost, soustředil se výhradně na mě. „Chci pravdu, Tory. Chci vědět, jak to skutečně bylo. Chci, abys mi vysvětlila to, co, jak oba víme, probíhá už několik měsíců.“

„Stalo se to přesně takhle.“ Dívala jsem se mu do očí. „Jason se uhodil o sloup. Nám ostatním se společně podařilo vyrazit mříž. Věř mi nebo nevěř, ale jinou verzi nedostaneš. Od nikoho.“

Naše pohledy se střetly. Trvalo to věčnost.

Pak se ušklíbl.

„Jak chceš.“

Otočil se a vykročil ke dveřím.

Čtyřicátá deváta kapitola

H

i byl prvním poslem špatných zpráv.

Kit a já jsme pojídali sobotní snídani, když zabušil na dveře. Coop vyrazil na výzvědy. Jakmile přes sklo zahlédl Hie, vrátil se na pelech a uvelebil se k spánku.

„Hurikán Katelyn se stočil prudce doleva,“ hlásil Hi bez dechu. „Míří na Charleston.“

Kit začal hledat dálkové ovládání k televizi. „Co říkají úřady?“

„Centrum a bariérové ostrovy už dostaly příkaz k evakuaci. Morris taky. Vlastně celá nížina.“

„Sakra.“ Hlavou mi projelo tisíc věcí. „Kdy?“

„Do zítřka do poledne musíme být pryč.“ Hi ukousl polovičku mé anglické buchtičky a věnoval mi významný pohled. Najednou jsme měli strašně málo času. „Musím pádit. Máti ze mě udělala běhací poplach.“ Hi podrbal Coopa na hlavě a vyrazil ven.

Kit se mračil před televizí, kde běžela CNN. „Katelyn nabrala přes noc sílu. Je na stupni čtyři a rychlost větru překračuje dvě stě deset kilometrů za hodinu.“

„Páni.“

„To mi povídej. Čtyřka naposled na Karolínu uhodila v roce devatenáct set osmdesát devět. Tenkrát to byl Hugo. A předtím Hazel ve čtyřiapadesátém. Tohle je zlý.“

Zapnula jsem si notebook a našla domovskou stránku Národního meteorologického ústavu. Pak jsem ještě zkoukla Weather Underground. „V tomhle státě nebyl hurikán už skoro deset let, Asi jsme na řadě.“

„Říkají, že Katelyn by neměla být tak silná jako Katrina.“ Kit projížděl 24hodinový zpravodajský kanál, kde kofeinem nadopovaní meteorologové analyzovali blížící se bouři. „Kvůli tomu, jak se točí nebo co. Ne víc než tři metry. Ale rychlost větru je mnohem vyšší.“

Začínala jsem si dělat starosti. „Loggerhead je připravený?“

Kit zamručel. „Jak to jen jde. Na tuhle možnost jsme se nachystali. Opice mají k dispozici úkryt a jsou dost chytré, aby ho použily. Totéž platí pro Coopovu rodinku. Budovy LIRI jsou projektovány tak, aby vydržely vítr o síle přes dvě stě čtyřicet kilometrů za hodinu, ale uvidíme. Každopádně budeme potřebovat nový plot.“

Kit odešel nahoru k telefonu. Já zůstala u stolu se svými obavami.

Hurikán Katelyn mi ničil plány.

Intuice mi říkala, že máme jen chviličku na to, abychom Pána hry dopadli. Nucená evakuace zmaří naše šance.

Jaké šance? Nemáš žádné vodítko, žádné důkazy. Nic.

„Kruci!“

Uklidila jsem stůl, vyšla jsem ven a sedla si na schody před vchodem.

Vál slabý vánek, obloha byla šedá. Vnímala jsem slaný pach mokřin za silnicí. Zimolez plazící se u Stolowitských po podpůrném rámu.

Atlantik vypadal nepřirozeně klidně. Ale já věděla, že někde za obzorem zuří smršť a blíží se k mému maličkému ostrovnímu domovu.

Morris leží v ústí charlestonského přístavu. Za ním už není nic než otevřené moře.

Zkoumala jsem konstrukci střech na našich domech. Sluncem vybělené cihlové stěny. Dřevěné obložení. Kamenné základy. Mé rty šeptaly tichou modlitbu za starou pevnost. Nebude trvat dlouho a dostane pořádnou facku.

Kit vystrčil hlavu ze dveří. „Jedu do Folly. Nelson Devers koupil spoustu překližky, ale potřebuje pomoct s odvozem. Pak se všichni pustíme do zabedňování domů.“

„Budu tady.“

„Kdyby mi volal někdo z LIRI, dej jim číslo mého mobilu.“

„Jasně.“

Kit odjel. Já zůstala na schodech, ztracená v úzkosti.

Překazili jsme útok na Citadelu, ale já měla pocit, že to nestačí. S tím, jak se věci mají, unikne Pán hry bez trestu. A z toho se mi dělalo zle.

Štvalo mě to.

U Pána hry jde evidentně o posedlost. Plánování. Vynaložené peníze. Všechny ty vymakané věcičky. Fanatická pozornost na detaily.

Vycházel mi z toho jediný nevyhnutelný závěr: Pán hry už tohle udělal dřív. Možná mnohokrát. A udělá to znovu.

Zlost ve mně narůstala. Ten šílenec třeba už vymýšlí další hru. Vytváří smrtelné pasti. Plánuje složité hádanky.

Kolik kešek schoval? Kolik životů zničil?

Nikdy s tím nepřestane.

Dokud ho nezastavíme.

Vzpomněla jsem si na tělo v kryptě. Na ubožáka, jehož život skončil pár minut před tím, než jsme ho našli. Nikdy jsme se nedozvěděli jeho jméno.

Pán hry je psychopat. Nemilosrdný, narcistický predátor. Možná i sériový vrah.

Nemůžeme ho nechat uniknout. Nesmíme dovolit, aby ublížil dalším lidem.

Já to nevzdám…

„Vypadáš, že si každou chvíli začneš kousat nehty.“ Shelton se na mě křenil ze schodů před jejich domem.

„Ráda bych si popovídala s jedním vrahem.“

„Já ne.“ Shelton sešel na chodník. „Já chci toho šílence dostat, ne s ním ztrácet čas. Kdo ví? Třeba je šílenství nakažlivý.“

Přidala jsem se k Sheltonovi a společně jsme vykročili k přístavišti. „Jsem slyšel, že tvůj táta sehnal prvotřídní zásoby na bouřku,“ řekla jsem.

„Objel tři prodejny. Katelyn je další kočička, který bych se radši vyhnul.“ Shelton ukázal na obzor. „Nahání strach. Ani nepoznáš, že tam někde je.“

„Musíme zajistit bunkr.“

„Já vím. Myslíš, že se všechno vejde do zadní místnosti?“

Přikývla jsem. „Když utěsníme obě okna, ucpeme průchod a přitlučeme vnitřní dveře, mělo by to být v pohodě. Největší průšvih bude dostat dovnitř solární zařízení.“

„Doufám, že máš pravdu. Nemáme peníze, abychom všechno vybavení znovu nakoupili, jestli se namočí.“

„Bunkr je na kopci,“ řekla jsem s nadějí v hlase. „Takhle vysoko by neměla žádná bouře dosáhnout.“

„Dávej si pozor, co říkáš. Tenhle týden jsme pokoušeli osud až až.“

V přístavišti jsme se rozhlíželi po Sewee, ale člun na svém kotvišti nebyl. Otočili jsme se a vydali znovu do kopce.

„Viděl jsi Bena?“ zeptala jsem se.

„Od včerejška ne. Asi je pořád naštvaný, že jsme šli po plese k Chanceovi.“

Zoufale jsem zavrtěla hlavou. „To si vážně myslel, že půjde jen tak domů bez slova vysvětlení? Jason a Chance byli v tom sklepě s námi. Mají na to právo.“

Shelton zvedl obě dlaně. „Já se nehádám.“

„Jestli uvidíš Bena dřív než já, řekni mu, že máme práci v bunkru. Musíme se tam dneska dostat a pořádně ho utěsnit.“

„Tak se mi zdá, že si v příštích dnech ještě užijeme spoustu legrace.“ Shelton se rozhlédl a pak ztišil hlas. „Máš něco na Pána hry? Ať si lámu hlavu, jak chci, nenapadá mě ani ťuk.“

„Dělám na tom.“ Nechtělo se mi přiznávat, že jsem na tom stejně. Ještě ne.

„Ty na něco přijdeš. Vždycky něco vymyslíš.“ Shelton si zívl. „Asi si zdřímnu, než se naši vrátí a udělají tady z toho další díl seriálu Postav si nový dům: speciální hurikánové vydání.“

„Čau.“

Coop na mě vyletěl z vchodových dveří, naštvaný, že jsem šla na procházku bez něj.

„Uklidni se, psisko.“

Padesátá kapitola

Z

aklela jsem a upustila kladivo.

„Auvajs!“ Mávání palcem nepomohlo, a tak jsem ho rychle strčila do pusy.

„Stavebnictví není tvoje silná stránka,“ prohlásil Hi zespodu žebříku.

Podívala jsem se po něm. „Hřebíky zatloukám líp než ty.“

„To je pravda. Ale já se nepraštil do ruky. Vypadáš jako postavička z komiksu.“

Přibíjeli jsme kus překližky přes okno Stolowitských, které vedlo do zálivu. Všude kolem nás pracovali sousedi, každý se pokoušel rychle opevnit deset osamocených domků na konci ostrova Morris.

Nálada se nesla ve znamení spolupráce, ale zároveň potlačovaného napětí. Katelyn je příšera. Morris je jí vydaný na milost, čeká na úder. Nikdo netušil, zda naše domy – postavené na zbytcích základů z dob občanské války – vydrží nápor hurikánu čtvrtého stupně.

Ať se nám to líbí nebo ne, brzy to zjistíme.

„Jsi v pořádku, Tor?“ Shelton měl na rameni pytel s pískem a valil se od pláže. „Na výlet do špitálu není čas.“

„Můžeme amputovat,“ navrhoval Hi. „Sheltone, sežeň whisky.“

„Šašci. Oba dva.“ Slezla jsem ze žebříku a seskočila na zem.

Prohlédla jsem si náš dům. Coop měl čumák přitisknutý k oknu. Kňučel a škrábal na sklo.

Promiň, hochu. Dneska musíš zůstat vevnitř.

„Tohle byla poslední,“ oznámil Hi. „Potřebuje nás Kit k ukládání grilu?“

„Tvůj táta se o to postaral,“ odpověděl Shelton. „Myslím, že jsme skoro hotoví.“

„Díkybohu.“ Hi si kecnul na schody. „Moje tělo není uzpůsobený k manuální práci.“

Odolala jsem pokušení ho odpálkovat. Ale měl pravdu. Bylo to dlouhé odpoledne.

Nejdřív se všichni ze sousedství sešli, aby se zkoordinovaly zabezpečovací práce a pro všechny se domluvila doprava z ostrova. Pak jsem se já a kluci vypařili k bunkru. Trvalo nám to tři upocené hodiny, ale naše klubovna byla utěsněná. Alespoň jsme v to doufali.

A doma na nás čekalo tisíc úkolů. Zatlouct okna. Zajistit dveře od garáží. Nastěhovat dovnitř zahradní nábytek. Ben s otcem odváželi čluny na závětrnou stranu Isle of Palms. U mola zbyla jen dvě plavidla – Hugo a Sewee.

Jakmile si Katelyn zvolila cíl, začala nabírat rychlost. Každá nová zpráva potvrzovala, že Charleston dostane přímý zásah.

Rodiče pracovali rychle a snažili se skrýt svou úzkost. Odjezd byl první věc na pořadu zítřejšího rána. Kit už jednou musel před hurikánem utíkat a neměl chuť si to zopakovat.

Užírala jsem se celý den. Každou hodinu, kterou jsme ztratili přibíjením překližky, jsme mohli využít k pronásledování Pána hry. Jenomže tahle práce se musela udělat. Nebylo možné se vypařit.

Hrozby nehrozby, začínaly mě hryzat výčitky svědomí, že jsme nezavolali policii. Jestli Pán hry unikl, je to naše vina?

Ledovala jsem si ruku, když se za rohem naší budovy objevily dvě postavy. Překvapením mi přestalo cukat v palci.

„Co tady dělají oni?“ sykl Hi.

„To není dobrý.“ Shelton si sáhl na ušní lalůček. „Ať už chtějí cokoli, líbit se mi to nebude.“

Jakmile mě Jason zahlédl, vyrazil ke mně. Chance ho líným krokem následoval.

Neztrácela jsem čas se zdvořilostmi. „Co se děje?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Jason. „Ale říkali jsme si, že bys to měla vědět hned.“

„Vědět co?“ Očima jsem sjela k Chanceovi, ale jeho výraz nic neprozrazoval.

„Včera jsem spal u Chance. Vybil se mi mobil a já si ho strčil do nabíječky až dneska ráno doma. Takže teprve potom jsem tam našel vzkaz od Grega Kirkhama, to je ten chlapík, kterému jsem minulý týden volal kvůli tvému vzorku.“

„Fajn.“ Stejně jsem nechápala, proč se o Kirkhamovi bavíme. Eric Marchant se už se mnou spojil a určil tu látku jako naftu.

„Kirkham pracuje s Marchantem v kriminalistické laboratoři.“ Jason svraštil čelo. „Jak jsem pochopil – zavolal mi, aby se mi omluvil, že už se mi kvůli vzorku neozval. Prý Marchant nebyl celý týden v práci.“

„To nedává smysl. Já s Marchantem mluvila v pondělí. A sešla jsem se s ním.“

Hi se na mě podíval přivřenýma očima. „Kdy tě Marchant poprvé kontaktoval?“

„Minulý pátek, ten den, kdy byl u Jasona večírek. Volal mi a říkal, že ve vzorku z kešky v pevnosti Castle Pinckney byla nafta. Pak jsme za ním jeli druhý den ráno na střelnici a dali mu nástražnou pistoli a úlomky kulky.“

Otočila jsem se zpátky na Jasona. „Volala jsem v pondělí Marchantovi do kanceláře, ale nevzal mi to, tak jsem mu nechala vzkaz. Ozval se mi obratem zpátky a sešli jsme se v kavárně.“

Jason se netvářil moc spokojeně. „Podle Kirkhama nebyl Marchant v laboratoři celý týden. Prý nebere telefony a neodpovídá na maily. Včera někdo zašel do jeho bytu. Bydlí tam sám. Nebyl doma a poštovní schránku měl plnou.“

V tu chvíli se z přístaviště vrátil Ben. Zamračil se na Jasona a Chance, zatáhl Sheltona za loket a vzal si ho stranou. Jejich tichou poradu jsem ignorovala, zmatená Jasonovou zprávou.

„Proč by Marchant nechodil do práce?“ zeptala jsem se. „Já ho osobně viděla v pondělí a neříkal, že by se chystal odjet z města.“

Hi se začal ošívat. „Jak mohl analyzovat vzorek bez kriminalistický laborky?“

Dobrá poznámka. Něco tady nehrálo.

Podívala jsem se na Chance. Mračil se stejně jako já.

„Na to jsem se Kirkhama zeptal,“ odpověděl mi Jason. „Prý o té analýze nejsou nikde žádné záznamy. Normálně by se nad tím nikdo nepozastavil, protože ten test není drahý a nešlo o oficiální zakázku. Jenomže Kirkham tvrdil, že Marchant vždycky zapisuje časy, kdy pracuje s přístroji.“

„Tak to prostě neudělal,“ poznamenal Shelton.

Jason zavrtěl hlavou. „To jsem si myslel taky, jenže Kirkham je jiného názoru. Marchant je hrozně puntičkářský a používá jen určité vybavení. V laborce mu říkají Chuck Norris.“

„Chuck Norris?“ nechápala jsem.

„Kvůli rezavým vlasům a plnovousu,“ vysvětloval Jason. „Kirkham říkal, že Marchant je prima chlap, ale tak trošku přehnaně náročný prcek. Každopádně nepatří k těm, kteří by nepřišli týden do práce a nedali o sobě vědět.“

Svět kolem mě se scvrkl.

Krevní tlak vyletěl nahoru.

Vybavila jsem si kavárnu City Light. Muže, co seděl naproti mně u stolu a popíjel z obrovského hrnku cappuccino.

„Rezavé vlasy?“ Sevřela jsem Jasonovi paži. „Bradka?“

„Takhle to říkal.“ Jason pohlédl na mé prsty obtočené kolem svého zápěstí.

„Muž, se kterým jsme se sešli, byl vysokej, oholenej a měl světle hnědý vlasy.“ Hi vypočítával na prstech. „Žádná bradka, žádnej zrzek, a už vůbec ne prcek.“

Chance povytáhl obočí.

Jason se díval z jednoho na druhého. „Co to povídáš?“

Pokoušela jsem se srovnat si myšlenky.

Fakta: muž, se kterým jsem byla v kavárně, nebyl Eric Marchant. Otázka: Kdo to tedy byl?

Odpověď mi křičela přímo do obličeje.

Proboha.

Samotnou mě překvapilo, jak klidně mluvím: „Tak se zdá, že jsme se s Pánem hry přece jen setkali.“

Hi zadržel dech. Shelton se zatvářil zmateně. Ben se rychle otočil, udělal pár kroků k trávníku a přejel si rukou po šíji.

„Vydával se za Marchanta.“ Hi pomalu pokyvoval hlavou ze strany na stranu. „Do prdele práce.“

Jason vytřeštil oči. Shelton se zakuckal. Ben ztuhl, ale protože ke mně stál zády, neviděla jsem mu do tváře.

„Proč by předstíral, že je znalec z laborky?“ chtěl vědět Chance. „Aby se k nám dostal.“ Pochopení mě děsilo a znechucovalo zároveň. „Aby si prohlídl svoje hračky, pěkně osobně a zblízka.“

„Ale proč Marchant?“ Chance se podíval na Jasona, který bezmocně pokrčil rameny. „Jak by mohl Pán hry vědět věci, které potřeboval, aby si mohl přivlastnit jeho identitu?“

„Pozoruje nás od začátku.“ Najednou jsem si byla jistá. „Sleduje náš pohyb. Komunikaci. On se nám vysmívá, sakra!“

„Ježíšikriste.“ Sheltonovi vyletěla ruka k ústům. „Rezavé vlasy. Tory, to znamená…“

„Ano.“ Hřbetem ruky jsem si setřela z tváře slzy vzteku.

V mysli se mi vystřídala další série obrázků. Temná krypta. Kamenný sarkofág. Smrtelně bledé rysy pod kšticí zrzavých vlasů.

Tentokrát jsem nedokázala promluvit, aniž by se mi třásl hlas. „Víme, kdo byl v rakvi.“

A tiše jsem odříkala modlitbu za duši Erika Marchanta.

Padesátá první kapitola

N

ebyl čas lámat si hlavu s možnými důsledky.

Kit se objevil s novou sadou protibouřkových úkolů. Kývl na naši návštěvu a vyjádřil překvapení, že jsou tak daleko od domova, když se blíží Katelyn. Hi teatrálně poděkoval Chanceovi a Jasonovi, že mu přinesli jeho smokink. Oba odjeli a slíbili, že se sejdeme, jakmile hurikán poleví.

Plnila jsem Kitovy příkazy jako tělo bez duše. Připravit věci do auta. Vyčistit Coopovu klec. Naplnit chladicí box balenou vodou.

Hlavou se mi honilo tisíc věcí. Zachvěla jsem se pokaždé, když jsem si uvědomila, jak blízko jsem se ocitla chladnokrevnému vrahovi.

Dvě hodiny uplynuly jako v mlze. Konečně na mě Kit mávl, že jsme hotovi.

Okamžitě jsem odeslala zprávu ostatním virátům. S Coopem na ně počkáme u mola.

„Musíme prozkoumat celou naši komunikaci s vrahem,“ řekl Hi. „Zjistit, jestli jsme na něco nezapomněli. Najít všechny body a pospojovat je.“

„Jezdí ve Fordu F-150,“ začal Shelton. „Černém, s velkými pneumatikami.“

„Přidej ještě venkovskej držák na pušky,“ dodal Hi. „Pán hry má v zásobě pořádnej arzenál. Pušky. Pistole. Brokovnici. AK-47.“ Když vypočítával palebnou sílu, mírně zbledl.

„Co dál?“ Podívala jsem se na Bena, který seděl na konci mola a nohy mu visely přes okraj. Díval se do dálky, ztracený ve vlastních myšlenkách.

Coopův zájem pohasl a pes začal očichávat pláž. Nechala jsem ho běhat volně; chvíli potrvá, než bude moct zase sám pobíhat po ostrově.

Slunce klesalo na západ. Vzduch byl těžký a klidný, jako kdyby obloha zadržovala dech. Jen zřídka bývá Atlantik tak hladký a průzračný. Ošidný klid mi připadal jako výsměch matky přírody: Vyjeďte si na moře. Všechno je v pořádku. Na bouři za oponou se vůbec neohlížejte.

„Ztrácíme čas.“ Ben začal smotávat lano připevněné u prvního kotviště. „Pán hry vždycky zahladil stopy.“

„Neztrácíme,“ odsekla jsem. „Třeba nám něco uniklo.“

„Myslíš?“ odfrkl si Ben. „Tys byla s tím magorem na kafíčku.“

Tváře mi hořely, ale držela jsem. jazyk za zuby. Proč je tak nesnesitelný?

Pak jsem si vzpomněla. Ben se tehdy dopoledne na střelnici pozvracel. Měl šílenou kocovinu a s Sheltonem radši počkal u auta.

Nebyla to zrovna jeho hvězdná chvilka. Asi se pořád cítí trapně.

„Je to zkušenej ostrostřelec.“ Hi se opřel o dřevěný pilíř. „Viděl jsem jeho tréninkový terče. Všechno do středu. A o balistice toho věděl spoustu. Ať už jsme se sešli s kýmkoli, každopádně svýmu vercajku rozuměl.“ Přehrávala jsem si v hlavě první setkání. Nic mi nepřipadalo zvláštní. Muž na střelnici byl velmi přátelský. Ochotný pomoct. Už pomilionté jsem se v duchu ptala, jak mohl Pán hry vědět, že jsme kontaktovali Marchanta.

„Při tom prvním telefonátu,“ zeptal se mě Shelton, „s kým myslíš, žes mluvila? S Marchantem, nebo Pánem hry?“

„Se skutečným Marchantem.“ Už jsem o tom přemýšlela a byla jsem si jistá. „Když jsme se sešli na střelnici, pamatuju si, že mě překvapilo, jak vypadal. Představovala jsem si ho úplně jinak. Ale už jsem o tom pak neuvažovala. To se stává každou chvíli.“

Zamrazilo mě, když spadla další kostka domina.

„Můj e-mail.“

„Co je s ním?“ chtěl vědět Hi.

„Skoro jsem zapomněla. Při prvním telefonátu jsme se s Marchantem dohodli, že se sejdeme u něj v laboratoři. Posílala jsem mu mail na jeho pracovní adresu, aby mi popsal cestu. Za pár minut jsem dostala odpověď – Marchant chtěl změnit místo setkání na střelnici.“

„Takže jsi mluvila s Marchantem a pak mu psala na pracovní e-mail.“ Hi uvažoval nahlas. „Ale odpověděl ti Pán hry.“

„Zachytil vaši komunikaci.“ Shelton se zatahal za ušní lalůček. „Sakra. Ten telefonát možná podepsal Marchantovi rozsudek smrti.“ Nikdo nepromluvil.

„Na střelnici jste vy dva zůstali na parkovišti,“ ozval se po chvíli Hi. „Pamatujete si pořádně na jeho auto? Třeba poznávací značku?“ Shelton se zamračil. „Nebyl jsem zrovna v kondici. Omlouvám se.“ Čekali jsme. Nakonec mi došla trpělivost. „Bene?“

Uběhlo dalších několik vteřin. „Bylo tam H. Na zadním okně. Fialový.“

„Cože? Jako Hra?“ Shelton protáhl obličej. „Pak mi něco povídej o egu. Ale to nám stejně nepomůže. Ještě něco?“

Ben zavrtěl hlavou.

Shelton se obrátil ke mně. „A co ten váš pokec v kavárně?“

„Volala jsem Marchantovi do kanceláře a nechala mu vzkaz. Ani ne za minutu mi zazvonil mobil a March…,“ zaskřípala jsem zuby, „Pán hry mě požádal, ať za ním přijdu do kavárny City Lights. Tak jsem šla.“

„Pitomost,“ mumlal Hi. „Byl to doopravdy vrah.“

Shelton ho ignoroval. „Takže monitoroval Marchantovu hlasovou schránku, když… se ho zbavil. A e-mail taky.“

Představila jsem si oříškové oči u stolku v kavárně. „Nemůžeme věřit ničemu, co nám říkal o nástražné pistoli.“

Shelton povytáhl obočí. „Takže ta zbraň nakonec vůbec nemusela pocházet z LIRI.“

„Pán hry toho o nás hodně ví,“ řekla jsem. „Možná dokonce čekal nějakou reakci. Další psychohrátky pro úchylnou zábavu.“

„Tak jako tak o tý pistoli víme prd.“ Hi si prudkým gestem pročísl vlasy, až mu zůstaly stát na hlavě. „Je to ubíjející. Nemáme vůbec nic.“

„Možná bychom to měli nechat být.“ Ben pustil lano a upíral oči na hladinu. „Pro jednou. Stejně ho nechytíme. Policie má větší šanci.“

„Trpíš snad krátkodobou ztrátou paměti?“ Shelton si zaťukal na spánek. „Zapomněls na ty jeho fotky?“

Hi začal souhlasně přikyvovat. „To nevypadalo, že blufuje.“

Ben pokrčil rameny, oči přilepené k obzoru.

„Nemůžeme to nikomu říct. Ještě ne.“ Rychle jsem se otočila, zapískala na Coopa a vyrazila zpátky k domu. „Já něco vymyslím.“

* * *

Tu noc spánek ne a ne přijít. Když jsem konečně zabrala, zdály se mi temné a děsivé sny.

Byla jsem v noci sama v lese. Neznala jsem to tam.

Žádné zvuky. Ani cvrček nezacvrkal.

Prásk! Prásk!

Rány ve tmě. Otočila jsem se. Marchant – muž, kterého jsem pokládala za Marchanta – se krčil ve stínu a chechtal se na mě přes odlupující se namalovanou masku klauna.

Dívala jsem se přímo do hlavně jeho AK-47.

Marchant stiskl spoušť. Nábojnice dopadaly na zem u mých nohou. Křičela jsem. Rozběhla se.

Nade mnou se tyčily borovice, nepropouštěly měsíční světlo. Podrost se mi omotával kolem nohou. Slepě jsem klopýtala a neohlížela se.

Slyšela jsem zrychlující se kroky. Smích maniaka. Každých pár metrů se ozývala střelba. Kulky se zakusovaly do větví a kmenů okolo mě.

Doběhla jsem na parkoviště. Zorientovala se. Střelnice.

Ford F-150 Pána hry parkoval po mé levici. Viděla jsem držák na pušky, velké gumy a svítící fialové H na zadním okně. Ben měl pravdu.

Žádná další auta. Viráti. Náš 4Runner.

Těsně za mnou praskla větvička.

Otočila jsem se. Pán hry byl skoro u mě. Oříškové oči mu ve tmě plály, měl je přivřené, nemrkal.

Upustil pistoli a z opasku vytáhl třiceticentimetrový porcovací nůž. Na nabroušené čepeli byla sražená krev.

Nemohla jsem se pohnout. Nedokázala jsem vykřiknout.

Pán hry přistoupil blíž. Přejel mi ostřím po tváři.

„Hra skončila, Victorie,“ zašeptal.

Vykřikla jsem. Probudila jsem se.

Celá zpocená jsem si sedla a pokusila se ztišit rozbušené srdce. Noční můra. Tak skutečná. Tak osobní. Třela jsem si paže, na kterých mi naskočila husí kůže.

První ranní paprsky zešikma dopadaly na okno.

Coop mi škrábal na dveře, naladěný na mé trápení.

Položila jsem jednu nohu na zem, když mě to praštilo přímo do očí.

Vrhla jsem se k telefonu.

* * *

„To H na autě Pána hry.“ Začala jsem přecházet sem a tam, příliš rozrušená, abych dokázala stát v klidu. „Určitě je to parkovací povolení pro centrum města. Každá obytná čtvrť má svoje písmeno.“

„A to víš jak?“ Shelton měl na sobě pořád ještě pyžamo s Temným rytířem.

Kluci nebyli moc nadšení, když jsem svolala poradu na sedm ráno. Sešli jsme se na schodech před Sheltonovým domem a pokoušeli se netřást v mlhavém ranním vzduchu. Ještě byla tma. Slunce se probouzelo k životu přes fialovou modřinu na východním obzoru.

„Zdálo se mi to.“

„Aha. Zdálo.“ Hi zívl a protřel si oči. „Myslím, že jsi zralá na prášky.“

„Už jsem to kontrolovala.“ Hiovy jízlivé poznámky jsem si nevšímala. „Povolení H pokrývá jen čtyři bloky v západní části poloostrova.“ Když ani tahle informace nevzbudila očekávanou reakci, natáhla jsem ruku s vytištěnou stránkou. „Samolepka H je letos fialová.“

„Možná má pravdu.“ Ben mi vytrhl papír z ruky a důkladně si ho prohlížel. „Takhle nějak si ten obrázek pamatuju.“

„Fajn,“ prohlásil Shelton. „Až se dostaneme do města, projdeme ten obvod a koukneme se po autě Pána hry.“

Podívala jsem se na něj, jako by přišel o rozum. „Nemůžeme čekat! Když se budeme evakuovat, ztratíme dva nebo tři dny. Pán hry bude už dávno pryč.“ Přistoupila jsem blíž a ztišila hlas. „Ale když půjdeme hned teď, překvapíme ho.“

To moc nezabralo.

Shelton zahučel. „Blíží se hurikán, Tory.“

„Katelyn se pohybuje rychlejc, než předpovídali,“ potvrdil Hi. „Jako by se rozhodla sprintovat k pobřeží. Ve zprávách říkali, že na pevninu dorazí před polednem, možná dřív. Podle našeho táty budeme muset všichni do hodiny vypadnout.“

„Proč by měl být Pán hry doma?“ zeptal se ostře Ben. „I on se přece bude evakuovat, ne?“

„Ne, nebude. Ten hledá vzrušení. Jsem si jistá, že tady zůstane na hlavní show. Tak se dostává do rauše. A tak ho můžeme polapit.“

„Navrhuješ nemožný,“ hádal se Shelton. „Silnice jsou zavřený. Všechen provoz jede jen jedním směrem – ven z města. A rodiče nás za hodinu očekávají v autech se zapnutýma pásama.“

„Policie má dost práce s turistama,“ dodal Hi. „Nebudou se zatěžovat naší historkou o psychopatickým střelci, co má větší arzenál než Sýrie. Prostě nás zavřou do krytu.“

„Ani nevíme, kde bydlí,“ dokončil Shelton.

Jejich tirádu jsem jim oplatila svou vlastní.

„Pán hry je zabiják. Možná sériový vrah. Ale my víme, jak ho najít, a dokážeme ho chytit.“ Podívala jsem se na Sheltona. „Když odjedeme s rodiči, budeme pryč několik dní. To přece víš. Pán hry uteče, než se vrátíme. A když uteče, kolik dalších lidí ještě umře? Dokážeš s tím žít?“ Obrátila jsem se k Benovi a Hiovi. „A co vy dva? Chcete to taky zabalit? Venku si běhá vyšinutý psychopat, který ví, co si vaše máma dává k snídani. To je vám fuk?“

Shelton se posadil na schod a vzdychl. „A jak to chceš udělat?“

„Necháme našim vzkaz. Odplujeme se Sewee do města a pak rychle prohledáme zónu H. Když nenajdeme jeho auto, půjdeme na policii a řekneme jim všechno, co o Pánovi hry víme. A přijmeme trest.“

Hlas jsem měla tvrdý jako ocel. „Ale jestli ho najdeme, vyřídíme si to s ním sami.“

Hi polkl. „Vyřídíme?“

Ani jsem nemrkla. Ten chlap vraždí pro zábavu. „Ať to stojí cokoli.“

„Člun.“ Ben se tvářil zaraženě. „Chtěl jsem ho schovat v jeskyni u bunkru. Sewee to v přístavišti roztrhá na kusy.“

Vykouzlila jsem úsměv plný naděje. „Ostatní lodě budou v čudu, tak si můžeš vybrat kotviště.“

„My o tom fakt uvažujeme?“ Sheltonovi poklesla čelist až ke kotníkům. „Doopravdy?“

„Rodiče se zcvoknou,“ prohlásil Hi. „Myslím to vážně. Klidně je z toho může všechny klepnout pepka.“

„Ať se stane cokoli, povíme jim to,“ řekla jsem. „Potom.“

„Ty chceš zatknout šílenýho vraha s bouchačkou při hurikánu stupně čtyři?“ Shelton se zadíval do nebes. „Máš vůbec ponětí, jak to zní nebezpečně?“

„Ještě že jsme viráti,“ ozval se Ben.

Naše pohledy se střetly. A on se usmál.

„Zůstanu s Tory,“ řekl pevně Ben. „Do konce.“

„Díky.“ V tu chvíli jsem k němu cítila obrovskou náklonnost.

Když opravdu o něco jde, na Bena se můžu vždycky spolehnout. Upřela jsem oči na Hie a Sheltona.

„Já a Ben jdeme tak jako tak.“ Založila jsem ruce. „A vy?“

* * *

„Rychle!“ zašeptala jsem, když Hi naskakoval na palubu.

Shelton se krčil na zádi, zatímco Ben odvazoval Sewee. I v přístavišti se člun kymácel a nadskakoval na rychle se zvedající hladině. Z klidného oceánu se během čtyřiceti minut, které uběhly, než jsme se dostali k lodi, stalo rozbouřené moře.

Hurikán Katelyn se blížil. Všichni jsme to cítili.

„Jsem mrtvej,“ sténal Hi, když se vysoukal na lavici na zádi. „Úplně mrtvej. Naši mě rozcupujou na kousky. A vás taky.“

Promiň, Kite. Za tohle můžu já.

Mávla jsem na Bena. „Jedeme.“

„Počkej!“ Shelton ukázal před sebe. Coop se hnal k molu.

„Ne, hochu!“ Zaháněla jsem ho rukama. „Vrať se!“

Coop můj povel ignoroval, skočil z mola a přistál na člunu.

Ztuhla jsem, nerozhodná, jak dál.

„Na kopci se něco děje,“ varoval nás Hi.

Ben se na mě podíval. Přikývla jsem.

Nastartoval motor a vyrazili jsme z přístavu.

Padesátá druhá kapitola

P

án hry přikládal do krbu, dokud plameny nezačaly olizovat římsu. Před očima mu tančily světélkující pramínky.

Spokojeně krmil oheň. Řidičský průkaz. Kreditka. Nájemní smlouva. Registrace vozu. Střípky identity, které už mu nebyly k ničemu.

Venku vítr rozechvíval žluté jasmíny pnoucí se po omláceném dřevěném obkladu. Sílící vítr rozkýval stopku na ulici.

Pán hry se usmál. Pak se pronikavě rozchechtal, když si oblékal hrubý hnědý plášť.

Tohle byla báječná hra. Dokonale připravená.

Setřásl pocit ztráty, který ho přemáhal pokaždé, když Hra končila. Brzy napíše nový scénář, ještě důvtipnější než ten předchozí. Vždycky to tak bylo. A vždycky bude.

Tentokrát mu bůh seslal dar. Mocnou bouři, která bude navždy připomínat jeho velké finále.

Přesto se cítil trochu nesvůj. Obvykle byl touhle dobou už dávno pryč, zabydloval se v novém životě a užíval si v médiích zprávy o svém triumfu.

Novou totožnost měl připravenou. Dokumenty zajištěné. Práci domluvenou. Zbývalo jen vybrat hráče a konečný cíl. Hra brzy začne.

Jenže hněv přírody byl příliš lahodným lákadlem.

Chtěl být přímým svědkem běsnění – sílícího crescenda větru a deště, které bude velebit jeho génia. Jeho vítězství. A pak zmizí a nikdy se nevrátí.

Úkol byl splněn. Pán hry se narovnal, došel do kuchyně a míjel přitom půl tuctu sportovních tašek naházených v chodbě. Brzy si bude muset zabalit svou milovanou sbírku, než bouře udeří v plné síle.

Pán hry pomyslel na nástražnou zbraň. Usmál se. Bylo mu líto, že o tak chytrou věcičku přišel, protože podobnou by těžko sháněl. Ale jeho slabost pro tenhle vynález ho nezastavila – nástroje jsou od toho, aby se používaly.

Pak se uchichtl, když si vzpomněl, jak stěží skrýval radost, když mu ta děcka přinesla pistoli rovnou pod nos. Měl velké štěstí. Cítil rozkoš.

Potichu si broukal a začal mýt nádobí nahromaděné v dřezu.

První velké kapky ťukaly zvenčí na okno.

Tahle Hra byla zvláštní. Hráči byli mladí, ale neuvěřitelně vynalézaví.

Tolik hráčů nikdy nedospělo do poslední fáze, a tihle čtyři adolescenti zázračně překonali všechny překážky. Obdivuhodné!

Nakonec selhali, samozřejmě. A zemřeli, samozřejmě.

Ještě nikdy nebyl porážce tak blízko. Ti malí rošťáci dokonce odvrátili Nebezpečí. Dlouhé roky se to nikomu nepodařilo. Výjimečné!

Najednou si uvědomil šokující pravdu a ruce se mu zastavily.

Tory Brennanovou měl rád. Vážil si jí. Měl se před ní na pozoru.

Vzpomněl si na jejich setkání v kavárně. Chytrá. Důvtipná. Hodna výzvy. Brennanová pro něho představovala ten nejvzácnější poklad – rovnocenného soupeře. Škoda že nakonec se svými kamarády podváděla.

Tsss. Pravidla se nesmí porušit.

To řekl jasně. Děti si Trest zasloužily.

Ale kolem a kolem, byla to uspokojivá hra.

Jen jeden detail mu dělal starosti – nikde se nepsalo o jejich smrti. Divné. Tisk obvykle šílí, když umírají děti.

Uklidni se. Zavřel kohoutek, otřel si ruce a potlačovaně se zasmál vlastní netrpělivosti.

Hra skončila teprve včera. Hurikán bezpochyby všechno zkomplikoval. Policie nebude médiím nic sdělovat, dokud neuvědomí rodiče. Třeba ještě ani nenašli těla.

Trpělivost. Odměna přijde.

Jedné věci však Pán hry litoval.

Už nikdy nebude pracovat s žádným partnerem.

Příliš mnoho proměnných. Příliš málo kontroly.

Vzrušení přidaného nebezpečí za ty problémy nestojí.

S falešným hvízdáním se vrátil do obývacího pokoje a zapnul notebook. Pomalu si prohlížel fotografie.

Brzy se jeho sbírka rozroste.

Pán hry se s úsměvem usadil, aby si užil bouři.

Padesátá třetí kapitola

O

bloha měla barvu zaschlé krve.

Východní obzor zakrývala obrovská inkoustová kaňka.

Hurikán Katelyn se blížil. Rychle.

Poryvy větru mě šlehaly do bundy, jak Sewee nadskakovala na bílých čepicích vln. Racci nad námi mířili do vnitrozemí a rychle mávali křídly, aby unikli sílící vichřici.

Plavba lodí mi v té chvíli připadala jako sebevražda.

Sewee obeplula Morris, minula Fort Sumter a razila si cestu přes charlestonský přístav. Na hladině jsem žádné jiné lodě neviděla. Seděla jsem na přídi a Coop měl čumák položený na mém klíně. Vlčák neměl čluny moc rád.

Co si s ním počnu?

„Může se tahle kocábka trochu pohnout?“ Shelton se díval dozadu na moře, ohromený blížícím se větrným vírem. „Jestli nás ta hrůza chytne na vodě, je po nás.“

„Uklidni se.“ Ben jel na plný plyn. „Zvládneme to.“

Pokusila jsem se soustředit na naše poslání, ale vina mě požírala zaživa. Vzkaz, který jsem nechala doma, byl nicneříkající a patrně nikoho neuklidní. Dokázala jsem si představit Kita, jak zhrozeně chodí po zatlučené kuchyni a láme si hlavu nad mým rozhodnutím.

Drahý Kite,

s kluky musíme ještě něco zařídit. Je to opravdu, důležité. Bereme si Sewee a jedeme do města. Schováme, se na policejní stanici. PROSÍM, NEJEZDI ZA NÁMI!!! Všechno Ti za pár hodin vysvětlím. Slibuju. A neboj se, jsme moc, moc opatrní.

S láskou Tory

P.S. Nesmíš mě nenávidět. Přísahám bohu, že je to důležité. Věř mi, prosím.

P.P.S. Nejezdi za námi!

Druhý vzkaz jsem načmárala na kus papíru a hodila ho na molo. „Mám s sebou Coopa.“

Nic lepšího jsem dělat nemohla.

Věděla jsem, že je to hrozné. Který rodič by nezpanikařil, jakmile by si přečetl tohle? Vyrazili jsme do evakuovaného města na otevřeném pětimetrovém člunu a na záda nám dýchal hurikán čtvrtého stupně. Špatný akční film s dcerou v hlavní roli.

Já ti to vynahradím, Kite. Nějak.

I přes brzkou ranní hodinu obloha rychle tmavla. Poryvy větru byly silnější, těžší, častější a zvedaly vodu. Jako kdyby Katelyn cítila, že se blíží k pevnině, hromovala a syčela. Než se konečně objevilo přístaviště, prožili jsme krušné minuty.

Ben zpomalil a navedl člun k přístavní hrázi. Vybral si kotviště co možná nejdál od několika posledních lodí, které tu ještě zbyly. Pak jsme ztratili dvacet drahocenných minut snahou přivázat Sewee všemi dostupnými lany v okolí.

Když byl Ben konečně spokojený, vedl nás ulicí. Coop mrskal ocasem, štěstím bez sebe, že je konečně na suché zemi. Platilo to pro nás pro všechny.

Už žádné okolky. Musíme najít psychopata.

Rychle jsme přešli Lockwood Boulevard a Calhoun Street, zatočili doleva na Courtenay Drive a vyrazili na sever přes oblast plnou nemocnic. Ulice a chodníky byly prázdné. Domy a obchody zatlučené překližkou anebo chráněné kovovými protihurikánovými okenicemi. V šeru svítilo jen pár světel. Ve městě vládla děsivá opuštěná atmosféra jako ve válečné zóně z postapokalyptické budoucnosti.

Příval mokrého větru mě udeřil zezadu, až jsem se skoro rozplácla. První vzorek pekla, které přijde.

Katelyn už určitě dorazila do přístavu. Nemáme moc času.

Došli jsme na Spring Street, když začalo pršet. Velké kapky mě pleskaly do čela, obličeje a tváří. Předklonila jsem se, abych udržela rovnováhu, protože ulicí se prohnalo několik prudkých poryvů větru. Zatlačila jsem paty do země a přitáhla si kapuci.

„Tohle je jižní hranice zóny H.“ Hi křičel, abychom ho slyšeli. „Je malá, jak říkala Tory. Jestli tu Pán hry bydlí, tak by jeho F-150 měl parkovat někde v těchhle třech blocích.“

„Pokud nemá garáž,“ remcal Shelton. „Anebo jako každej rozumnej člověk neodjel z města.“

„Kdyby měl garáž, proč by si platil parkovací povolení?“ opáčil Hi.

„Tohle nemá cenu,“ zaječel Ben. „Jdeme hledat.“

„Půjdeme nahoru po Norman Street,“ navrhla jsem. „Pak zpátky a zase dopředu. Pročešeme to tady, dokud nenajdem jeho auto.“

„Rozdělíme se?“ Ben ukázal rukou doleva a doprava. „Abychom toho stihli víc?“

Než jsem stihla odpovědět, obloha se rozevřela a zalila nás slanou povodní. Najednou bylo vidět sotva na pár metrů. Coop kňučel a divoce se třásl.

„Zůstaneme pohromadě.“ Podrbala jsem vlčáka za uchem. „Pán hry je ozbrojený a nebezpečný. Z žádného důvodu bychom neměli opouštět smečku.“

„Zažehneme?“ Hi se podíval na běsnící nebe. „Možná budeme záblesk potřebovat dřív, než si myslíš.“

„Ještě ne.“ I když jsem byla v pokušení. „Nemůžeme riskovat, že to bude moc brzy. Schopnosti budeme potřebovat, až toho hada zaženeme do kouta.“

„A máme nějaký plán?“ zeptal se Shelton hluše. „Nechceš nám už konečně říct, jak milého pana občana zatkneme?“

„Jistě.“ Poklepala jsem ho po rameni. „Budeme improvizovat.“

„Skvělý. Dobře promyšlený.“ Shelton si přitáhl kapuci těsněji k obličeji.

Po Spring Street se valil vítr, komíhal pouličními lampami a kýval dopravními značkami. Rychlost se neměnila a nebyla naděje, že by poryvy zeslábly.

Hurikán Katelyn dorazil do města.

Hi zakroužil prstem nad hlavou. „Jdeme.“

Pospíchali jsme za Benem ulicí a zatočili doleva na Ashton Street, Procházeli jsme kolem řadových domků a skromných stavení, kontrolovali každou příjezdovou cestu, obrubník i parkovací stání. Žádné černé auto.

Na konci bloku jsme zahnuli doprava, došli na další ulici a potom zase zpátky. Coop mi poskakoval u nohou, nejistý, ale pozorný. Tu a tam se zastavil, aby si vyklepal vodu z kožichu.

Levou stranu ulice lemovaly levné dvojdomky. Naproti uprostřed byl malý obchod s potravinami.

Došla jsem k němu a schovala se pod stříšku. Vichr mi nadouval bundu, stahoval kapuci a plnil ji dešťovou vodou. Už jsem se ani nepokoušela udržet tu promáčenou věc na hlavě. Rukama jsem si zaclonila oči a přivřenýma očima jsem prohlížela ulici.

A uviděla jsem ho.

Srdce mi začalo bušit třikrát rychleji.

„Co teď?“ zavolal Hi.

„Jdeme na to.“

Ukázala jsem na dřevěný domek, vzdálený asi deset metrů od místa, kde jsme stáli.

Na černý F-150 zaparkovaný na zadním dvorku.

Padesátá čtvrtá kapitola

„B

en, ty a Shelton proklouznete zadem. Podíváte se dovnitř oknem.“

Stáhla jsem si mokré vlasy do culíku. Vítr a déšť už měly dvojnásobnou sílu. Ulicí se hnaly odpadky a smetí, zvedaly se, poletovaly vzduchem a zase padaly. Strouhami se valily láhve a tašky.

Doba hájení skončila. Ocitli jsme se uprostřed hurikánu.

Schovaní před obchodem jsme vymýšleli plán. Coop měl bílé oči, vykulené strachy. Držela jsem ho za obojek, aby neutekl.

„Proč musím špionit zrovna já?“ kvičel Shelton. „Nesnáším špehování cizích lidí.“

Ben si hřbetem ruky setřel déšť z tváře. „Říkala jsi, že se nebudeme rozdělovat.“ Husté černé vlasy měl připlácnuté k hlavě.

„Jenom pro tentokrát a jen na pár vteřin. Nemůžeme dovolit, aby nás Pán hry viděl všechny pohromadě. Přišli bychom o moment překvapení.“

„Záblesk?“ Hi byl celý rudý a ztěžka dýchal. „Musíme být připravení.“

Váhala jsem. Co když Pán hry není doma?

Pak je celá výprava zbytečná.

„Musíme mít jistotu, že je uvnitř,“ řekl Ben. „Máme jen jeden pokus.“

Přikývla jsem. „Zatím žádné záblesky. Vy dva jděte první. K autu. Já s Hiem napočítáme do třiceti a pak vyrazíme k přednímu vchodu. Jestli zahlídnete Pána hry, dvakrát zapískejte. Pokud ne, sejdeme se na zadním dvorku.“

„V týhle čině pískání neuslyšíš.“ Ben ukázal na boží dopuštění kolem nás. „Ani nic jinýho.“

„Tak prostě zůstaňte, kde budete. Když vás neuvidíme u vjezdu, obejdeme dům a přidáme se k vám u auta.“

„A co Coop?“ Hi nespouštěl oči z našeho cíle.

„Zůstane se mnou.“ Chytla jsem vlčáka za čumák a podívala se mu do očí. „Slyšel jsi mě, psisko? Budeš se mě držet.“

Coop mi olízl ruku.

I když se to zdálo nemožné, vítr ještě o něco zesílil, takže jsme měli potíže i jen rovně stát. Opřela jsem se o stěnu obchodu a modlila se, aby se vichr trošku zklidnil.

Času nebylo nazbyt. Za pár minut musíme začít hledat úkryt.

Po chvíli, která trvala věčnost, vítr o maličko zeslábl. Všichni jsme se připravili.

Objala jsem Sheltona, abych mu dodala odvahu. „Hodně štěstí.“

„Tohle je ta největší blbost, jakou jsem kdy udělal.“ Shelton zamrkal za mokrými skly brýlí. „Ale na druhou stranu, když mě zabije Pán hry, nezabijou mě naši.“

„Drž se u mě.“ Ben stiskl Sheltonovi rameno. „Nic se ti nestane.“

Shrbili se před větrem a zmizeli za obchodem.

Silný poryv odloupl ceduli s nápisem Miller Lite nad mou hlavou. Pozorovala jsem plechový čtverec, jak se žene ulicí, naráží do auta, odskakuje stranou a mizí ve tmě.

Já a Hi jsme potichu počítali. Když jsme se dostali ke třiceti, obešli jsme přední stěnu obchodu. Na rohu jsme se zastavili a prohlédli si cíl.

Jednopatrový domek byl malý a sešlý, vybledlá modrá barva praskala a odlupovala se. Byl na něj žalostný pohled – zkroucené dřevěné latě, uvolněné šindele, špinavá okna.

Není zabedněný. Katelyn ho srovná se zemí.

Od předních dveří vybíhala do ulice rozbitá betonová zeď. Trávník po obou stranách byl přerostlý a zaplevelený. Žádné křoví. Žádné stromy poskytující stín.

Ukázala jsem na dvě okna u vchodu. „Já půjdu vlevo, ty vpravo.“

Hi přisvědčil. Rozběhli jsme se kupředu, Coop se hnal vedle mě. U okna jsem se skrčila a schovala pod parapet.

Opatrně jsem otřela špínu z neprůhledného okna a zkoumala, co je za ním. Pohovka. Konferenční stolek. Dvě křesla. Televizní stolek. Holé stěny.

V pokoji byla tma. A nikdo uvnitř.

Ustoupila jsem a mávla na Hie. Těsně u stěny jsme se plížili ke štěrkovému vjezdu naproti. Coop vycítil potřebu utajení a tiše mi klusal u nohy.

Drátěný plot obklopoval pozemek a vedl dozadu k vjezdu. Na zadní stěně bylo jediné okno s výhledem na štěrkovou cestu.

Pokračovali jsme dál, hlavy skloněné, svaly napjaté.

V tom lijáku vůbec nic nevidím. Klidně bych do něj mohla přímo narazit.

U okna mě Hi nadzdvihl. Nakoukla jsem do maličkého pokoje, kde ležela jen matrace a velký černý kufr. Zhasnuto. Prázdno.

Když jsem se postavila na zem, Hi udělal z ruky kornout a přiložil mi ho k uchu. „Co teď?“

Ukázala jsem na dvůr. „K autu.“

Bena se Sheltonem jsme našli schované za zadním nárazníkem fordu. Když jsem se rozhlédla po dvoře, uviděla jsem kolečko, hromadu cihel a zchátralou kůlnu v zadním rohu. Pak jsem se podívala přes auto na dům. Před námi byla terasa se sítí proti hmyzu, dřevěné dveře mlátily ve větru. Ben ukázal na malá okna vlevo od terasy. „Kuchyně,“ zakřičela jsem, když jsme se v podřepu plížili zpět. „Je tam tma a nic se nehýbe.“

„V obýváku a ložnici totéž,“ volal Hi.

„Takže nikdo není doma.“ Shelton nedokázal skrýt úlevu.

Právě tuhle chvíli si vybral Coop, aby se prudce oklepal a všechny nás pořádně ohodil.

Ben se podíval na psa a pak kývl hlavou zpátky k místu, odkud se Sheltonem přišli. „Myslím, že na boku je ještě jeden pokoj. Nemá okna.“

„Takže musíme dovnitř.“ V hlase jsem měla mnohem víc kuráže než v srdci. „Abychom měli absolutní jistotu.“

Ben přikývl, tvář napjatou. Už se zvedal, ale já ho chytla za loket. „Počkej. Je čas.“

„Díky bohu,“ vydechl Shelton. „Teď?“

„Teď.“

KLAP.

Transformace proběhla rychle. Bez boje. Bez usilovného soustředění. Záblesk se zažehl, jako bych otočila vypínačem.

Žilami mi projelo horko. Zorničky se mi rozzářily zlatým ohněm. Všechny smysly se přepnuly na hyperpohon. Zrak. Čich. Sluch. Chuť. Hmat.

Okolní bouře získala tisíc nových dimenzí. Můj mozek dokázal rozpoznat nejjemnější detaily s laserovou ostrostí. Už mě neoslepoval déšť a nezdolávala divoká zběsilost přírody.

Podívala jsem se na Coopa. Upřeně na mě hleděl.

Věděl, že jsem vypustila ze svého nitra vlka. Že jeho smečka je probuzená.

S Coopem byly pocity silnější, každá schopnost ještě dokonalejší. Záblesk byl mnohem ostřejší než dřív.

V plné síle. Tak takové to je.

Kluci se na mě dívali planoucíma žlutýma očima. Cítila jsem jejich ohromení.

„Páni.“ Hi zamrkal. „To je jako záblesk na cracku.“

Shelton si sundal brýle a zastrčil je do kapsy. „Intenzivní.“

Ben si prokřupal klouby na prstech.

Byli jsme připravení.

Jdu si pro tebe, Pane hry.

„Teď,“ zašeptala jsem, protože už nebylo potřeba křičet.

Vrazila jsem na verandu, skočila ke dveřím a potichu stiskla kliku. Vklouzla jsem do kuchyně a ustoupila ke stěně, aby mě ostatní mohli následovat. Všechny smysly v nejvyšší pohotovosti.

Žádný pohyb. Žádný řvoucí alarm.

Ben se tiše protáhl dveřmi vlevo, Coop za ním. Za pár vteřin se vrátili a Ben vrtěl hlavou.

Chtěla jsem využít výhodu překvapení, a tak jsem po špičkách postupovala krátkou chodbou vedoucí do přední části domu. Smečka mě následovala v tichém zástupu.

Ložnice. Koupelna. Obývák.

Nikde nikdo. Byli jsme v domě sami.

V krbu však plápolal nízký oheň.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Hi. „Krb hoří. Jeho auto stojí za domem. Určitě se vrátí.“

„Kam by šel?“ Shelton pootevřel dveře. Spíž. Prázdná. „Tohle je město duchů. Nepředpokládám, že by si odskočil pro hambáč.“

„Lidi, koukejte!“ Hi ukázal na notebook Dell ležící na pohovce.

Postavila jsem počítač na konferenční stolek a zapnula ho. Kluci si sedli vedle mě. Coop zahájil čichový průzkum závěsů.

Objevil se obrázek pozadí – muž, kterého jsem pokládala za Erika Marchanta. Neměl na sobě tričko a nakládal do auta obrovského marlína.

Pán hry.

Měla jsem chuť ho praštit do culící se tváře.

V počítači byla jen jedna složka. Dvakrát jsem klikla na ikonku a spustila prohlížení obrázků.

Začaly se načítat fotografie. Z místa činu. Skenované výstřižky z novin. Snímky aut na střeše a hořících budov. Nekrology. Pitevní zprávy.

Každá položka souvisela s nějakou nehodou nebo zločinem.

Pozastavila jsem prohlížení a pročetla si pár článků. A pochopila jsem, o čem jsou.

Ani jeden zločin nebyl vyřešený. Nehody byly divné a nevysvětlené.

Při mnoha z nich došlo k obětem na životech. Některé mi naháněly hrůzu. Všechny byly strašné.

Fotky se na obrazovce objevovaly jedna za druhou. Pár míst jsem poznávala. Seattle. New York. Las Vegas. Ale většina mi nic neříkala.

Shelton se ke mně otočil. „No a co? Tak ho baví policejní hlášení? Články o katastrofách?“

„Je to jeho práce.“ Žaludek se mi sevřel odporem. „To všechno tady. Určitě je to soukromý archiv Pána hry. Deník jeho úchylných her.“

„Trofeje,“ řekl tiše Hi. „Jeho sbírka. Každý sériový vrah takovou má.“ Ben praštil pěstí do stolku. „Já tu odpornou zrůdu zabiju!“

Najednou obrazovka ztmavla. Ozvaly se zvuky videohry a pak se otevřel nový program.

Objevil se obličej Pána hry.

„Ahoj, Tory.“ Usmál se. „Vítej v mém skromném domě.“

Padesátá pátá kapitola

O

říškové oči. Široká brada. Rysy, které jsem spatřila již dvakrát.

„Škoda že tě nevidím, ale audio funguje oběma směry, takže si můžeme popovídat. Upřímně, jsem ohromen, že jsi pořád ještě naživu.“ Pán hry byl uvnitř, schovaný před bouří. Měl na sobě podivné hnědé roucho a jeho jemné hnědé vlasy byly suché, připláclé k hlavě. Obrazovku zaplnilo jeho tělo, takže se nedalo uhodnout, kde se nachází. Měla jsem pocit, že přenos probíhá z chytrého telefonu.

„Zrůdo,“ sykla jsem a můj záblesk se v reakci na vztek rozbouřil. Shelton a Hi seděli vedle mě na pohovce a zírali na obrazovku, zářivé oči šokovaně vytřeštěné. Ben zbledl, pak vyskočil na nohy a začal chodit sem a tam po pokoji. Coop vycítil napětí, doběhl ke mně a sedl si.

„Vůbec ne,“ odpověděl klidně Pán hry. „Já jsem umělec.“

„Umělec?“ vyštěkl Hi. „Viděli jsme tvý odporný fotky. Jsi terorista.“ Ten panchart se zasmál. „To sotva. Já vytvářím násilná umělecká díla. Diriguji symfonie destrukce. Vaše hra byla prostě jen můj nejnovější triumf.“

„Zahrávat si s životy lidí není hra!“ odsekla jsem. „Jste psychopat.“

„Všechno je jen hra.“ Mluvil klidně, jako kdyby něco vysvětloval malému dítěti. „Já jen vytvářím fantastické příklady. Škoda že to nikdy nepochopíte.“

„Porazili jsme tě,“ dobíral si ho Hi. „Jsme tady. živí. Na plese debutantek nedošlo k žádnýmu masakru, nikomu se vůbec nic nestalo. Jediný, cos dokázal, byla vražda nevinnýho vědce. Jsi obyčejnej pouliční vrahoun.“

„Podváděli jste,“ zavrčel Pán hry. Mému superzraku neunikl slabý tik v levé tváři. Jednou. Dvakrát. „Porušili jste pravidla.“

„Nikdy jsme nesouhlasili, že budeme hrát!“ zakřičel Shelton.

„ALE ANO, SOUHLASILI!“ Rty Pána hry zkřivil úšklebek. „Můj první dopis byl jen pozvání. Souhlasili jste, když jste začali hledat druhou kešku. Sami jste si to vybrali.“

„Byl to podfuk,“ řekla jsem. „Zbabělá léčka.“

„Dal jsem vám šanci dokázat něco velkého!“ Hravý tón už byl ten tam. „Příležitost zbavit se pastí patetického nudného života. Měli byste mi poděkovat.“

„Jste blázen,“ vyhrkla jsem. „Hrajete si na Boha, abyste skryl to, co máte vevnitř porouchané.“

Obličej Pána hry byl jako žula, ale tik ho prozradil. Věděla jsem, že musí ze všech sil ovládat vztek.

„Svět je šílený,“ sykl. „Já mu jen pomáhám tančit.“

„Máme váš počítač!“ vykřikl Shelton. „A ten půjde rovnou na policii.“

„Všechno, co je na disku, jsou veřejně dostupné záznamy.“ Přezíravě. „Nejsem tak neopatrný, abych si schovával důkazy, které by mě spojily se zločinem. Ani nevíte, kdo jsem, pane Deversi. Nikdo z vás. V notebooku není nic, co by mi mohlo ublížit.“

Jeho arogance mě doháněla k zuřivosti. „Kolik lidí jste zabil? Víte to vůbec?“

„Já nezabil nikoho,“ ozval se skoro dotčeně. „Ti nešťastníci prostě prohráli Hru.“

„Je to podvod!“ vyštěkl Hi. „Neměli šanci.“

„Nesmysl.“ Pán hry se naklonil ke kameře. „Každá stopa někam vedla, každá hádanka měla řešení. Ti lidé prostě selhali.“

„Podařilo se někomu uniknout?“ zeptala jsem se. „Přežil některý hráč?“

„Ne.“ Ramena pod hnědým pláštěm se zvedla a klesla. „Ale všichni dostali příležitost.“

„Jak s tím dokážete žít? Tolik mrtvých?“

„Všichni jsme z masa, Victorie,“ řekl tiše. „Křehké nádoby plné tekutin a kostí, které se nechají bezcílně unášet životem, dokud jej někdo neukončí. Já nabízím únik z hrozné reality. Šanci zazářit v téhle šedé, bídné existenci, než pohlédneme do propasti.“

„Ty jsi naprostej magor,“ prohlásil Hi. „Víš to, viď? Podělanej cvok. Jak dlouho ti to už prochází?“

„Zlé věci se dějí, Hirame.“ Kupodivu se zasmál. „Rozbijí se brzdy u auta. Spadne most. Během divoké bouře vybuchne dům. Většinou nemá nikdo nejmenší podezření. Smůla, říkají. Špatná karma. Osud. A i když úřady dospějí k názoru, že to někdo způsobil – třeba když za sebou musím nechat nějakou svou hračku jako tu zázračnou krabici v Citadele –, vůbec na tom nezáleží. Já nemám opakující se vzorec. Nenechávám podpis. Jsem duch.“

Mávl rukou. „Jsem Pán hry.“

„Vystopovali jsme vás až sem,“ řekla jsem. „Najdeme vás zase.“

„Pochybuji. I když musím připustit, že jste na mě udělali dojem. Skoro jste mě zaskočili. A to se nikdy nestává.“

Obraz se rozostřil. Vycítila jsem, že Pán hry vstává. Pak se na obrazovce znovu objevil jeho obličej. „A teď mi povězte, kde je mladý Benjamin Blue?“

Ben se zarazil uprostřed kroku. Díky nabuzeným smyslům jsem cítila, jak zadržuje dech. Jak se potí.

„Vyřiďte Benovi můj dík,“ pokračoval Pán hry. „Ještě nikdy jsem nepracoval s parťákem. Díky tomu byla tahle Hra ještě víc vzrušující než ostatní. Mohl jsem se dostat opravdu blízko…“

„NE!“

Ben byl jedním skokem u nás, popadl počítač a mrštil jím přes celou místnost.

Notebook narazil na stěnu a rozpadl se na tisíc kousků.

Všichni jsme vyskočili. Coop se okamžitě postavil mezi Bena a mě a z hrdla se mu vydralo zmatené zavrčení.

Ne. To není možné.

„O čem to mluvil, Bene?“ Pozorovala jsem ho silou svého záblesku, „Proč tě nazval svým parťákem?“

„Je to lhář!“ Benovi se prudce zdvíhala hruď. „Já jsem nikdy…“

Nedokončil.

V té chvíli se do domu opřel prudký náraz větru a otřásl s ním až do základů. Do střechy a oken bušil déšť. Katelyn venku ječela s nově nabytou silou.

Já nespouštěla oči z kamaráda. Potřebovala jsem znát odpověď.

„Vysvětli nám to. Hned.“

Shelton zvedl třesoucí se ruku. „Slyšeli jste to?“

„Co?“ S pohledem upřeným na Bena, který zíral do země.

„To syčení,“ odpověděl Shelton. „Zní to úplně stejně jako ve sklepě v Citadele.“

Venku se ozvala rána, ale já jí nevěnovala pozornost.

Sheltonovo varování nastartovalo alarm. Ale proč?

Usilovně jsem přemýšlela. Hlavou mi projela slova Pána hry.

Zlé věci se dějí, Hirame. Rozbijí se brzdy u auta. Spadne most. Během divoké bouře vybuchne dům. Většinou nemá nikdo nejmenší podezření.

Během divoké bouře vybuchne dům.

Syčení.

„Prokristapána.“

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla nosem. Zachytila jsem pronikavý pach. Mastný. Zesiloval každou vteřinou. Plyn. Bez záblesku bych si toho nevšimla.

Otáčela jsem hlavou a zkoumala, odkud vychází.

Linul se chodbou.

Vybuchne dům.

Plyn.

Kuchyně!

Po místnosti přejelo světlo reflektorů.

Hi vyrazil dopředu a přitiskl obličej k oknu. „Příjezdová cesta!“

Doběhla jsem do kuchyně. Tam byl pach nesnesitelný.

Očima jsem zaletěla ke sporáku. Spatřila odmontovanou plynovou trubku.

Krb!

Vrátila jsem se do chodby, strachy bez sebe, že to nestihnu. „Všichni ven!“

Hi sáhl na dveře. „Zamčeno! Klíč tu není!“

Ben odstrčil Hie stranou. Zlaté oči mu plály, ustoupil o tři kroky, rozběhl se a ramenem vyrazil dveře z pantů. Dopadl na promočenou trávu.

Vítr se s jekotem přihnal do obýváku a přinášel odporný pach soli, mrtvé vegetace, odpadků a nafty. Liják smáčel koberec a nábytek.

Zuřivě jsem gestikulovala na Hie a Sheltona. „Běžte! Běžte!“

Nepotřebovali pobízet. Vyběhli jsme do bouře, Coop půl kroku za námi.

Slyšela jsem slabé zapískání, jako když se nasaje vzduch.

Ze všech oken se vyvalil oheň.

Síla výbuchu vynesla do povětří cihly a dřevěné latě a odhodila mě jako molitanový míček. Spadla jsem, stočila se do klubíčka a instinktivně jsem si chránila hlavu.

Kluci už leželi na trávníku.

„Všichni v pořádku?“ zakřičela jsem. Trojí přikývnutí. Nejtišší koutek mého mozku zaznamenal, že ostatní viráti mají stále záblesk.

Coop kolem mě běhal, jako by mě chtěl bránit, uši připláclé k hlavě, kožich promočený a povlávající ve vichru.

Dům za mnou hořel jako táborák navzdory litrům vody valícím se z nebe.

Omámené jsem se podívala na silnici.

Černý F-150 stál u obrubníku.

Superzrak mi pronikl skrz mokré přední sklo. Viděla jsem Pána hry: oči vytřeštěné, ústa doširoka otevřená. Ze rtů se mu dalo vyčíst jediné slovo: nemožné.

Na korbě leželo šest plátěných pytlů.

Všechno do sebe zapadlo. Jak jsem mohla být tak pitomá?

Krb v obýváku. Počítač. Světlomety ve vjezdu.

Doufali jsme, že se Pán hry vrátí. Ani nás nenapadlo, že vůbec neodjel.

Kůlna. Tu podělanou kůlnu jsme neprohlídli.

„Hajzle!“ Ben vyrazil k autu.

Pán hry překvapeně šlápl na plyn. Od pneumatik stříkala voda, když jeho F-150 vyrazil k silnici a zatočil doleva.

Ben sprintoval za ním, mokré džíny se mu lepily na nohy, rukávy bundy se plácaly v silném vichru. Dívala jsem se, jak dodávka i Ben mizí za rohem.

„Bene, počkej!“

Můj výkřik spolkla bouře.

Pak kolem mě proletěla šedá koule.

„Coopere, ne!“

Vlčák mě ignoroval a pokračoval v pronásledování.

Shelton a Hi ke mně doběhli.

„Co budeme dělat?“ Hi se předkláněl, aby udržel v prudkém větru rovnováhu.

Shelton mě popadl za paži. Křičel. „Co to Pán hry říkal o Benovi?“

„Já nevím! Musíme za nimi!“

Ulicí se valila popelnice. Z okolních střech padaly šindele.

Zůstávat venku bylo šílenství, ale cožpak jsme měli na vybranou?

„Jdeme!“ Za rohem jsem uviděla Bena asi blok před námi, jak běží plnou rychlostí. Coop metelil pár metrů za ním. Ani se zábleskem jsem ale nedohlédla na F-150.

Hurikán Katelyn už řádil jak utržený ze řetězu.

Stromy sebou mlátily a ohýbaly se. Odpadky a palmové listy létaly po ulicích a narážely do zdí a budov. Po chodníku se kutálel sloupek od plotu, za ním plastová poštovní schránka, bota a hromada promočených časopisů.

Vodorovně padající déšť mi tekl do úst a bodal mě do kůže.

I se zábleskem bylo těžké vidět, dýchat.

Potřebujeme veškerou sílu. Všechnu, která je k mání.

Mávla jsem na Hie a Sheltona, aby se přiblížili.

Se zavřenýma očima jsem se soustředila na záblesk. Na planoucí provazy propojující naše mozky, samotné kořeny našeho psychického spojení. Zalovila jsem hluboko a sála z ukryté studnice síly, kterou jsem vyhloubila, když jsme překonávali mříž.

Do všech údů se mi nahrnulo teplo. Vítr už nebyl tak vražedný.

Instinktivně jsem rozšířila teplo na celou smečku. Hie. Sheltona. Coopa. A Bena.

Hi se narovnal, Shelton se přestal třást.

„Držte se u mě.“ ječela jsem. „Ovládněte svou sílu.“

„Nesmíš přestat!“ volal Hi. „Bez záblesku neujdeme ani tři metry.“

Společně jsem klopýtali po Spring Street, ale Ben ani Coop nebyli v dohledu. Ohromeně jsem sledovala, jak se trhá plátěná stříška nad. benzínkou a v kotrmelcích letí k bistru Hardee’s.

„Támhle!“ Hi ukázal k nemocnici. Měl z nás nejlepší oči. „Viděl jsem Bena.“

„Proč Pán hry nezahnul?“ křičela jsem. „Tahle ulice vede na dálnici.“

„Nemůže na most!“ Shelton si zaclonil planoucí oči před lijákem. „Policie ho zavřela. Pán hry nemůže odjet z poloostrova.“

Je v pasti. A my jsme mu na stopě.

A tak jsme uháněli kupředu, stejnou cestou, kterou jsme před hodinou přišli.

Připadalo mi to jako tisíc let. Jako docela jiný věk, kdy jsem ještě mohla Benovi důvěřovat.

To přece nemůže být pravda.

Tak proč Ben zpanikařil? Proč zničil počítač a utekl?

Na kratičký okamžik jsem zachytila jeho pohled. Ve zlatých duhovkách jsem viděla obrovskou bolest.

Ben má tajemství.

A já se musím dozvědět jaké.

Ještě tři namáhavé bloky a byli jsme opět u nemocnice Charleston Memorial Hospital. Ze dveří pohotovosti vyšel lékař a divoce na nás mával, abychom se schovali uvnitř. Proběhli jsme kolem něj.

Hi ukázal prstem doleva, víc do vnitrozemí, dál od přístavu. „Vzali to po Calhoun Street.“

Na dalším rohu jsem je zahlédla.

F-150 stál uprostřed silnice. Ben a Coop byli padesát metrů za ním a doháněli ho.

„Spadlé stromy blokují cestu,“ oddychoval Hi. „Pán hry nejspíš zdrhnul.“

V dálce jsem spatřila postavu v hnědém rouchu, jak si přes rameno přehazuje promočenou sportovní tašku. Pán hry se otočil a pohlédl naším směrem. Skoro jsem cítila jeho hněv, že ho pronásledujeme.

Jdeme si pro tebe.

Ben proběhl kolem auta, přeskočil spadlou palmu a vyrazil dál ulicí.

Coop se zastavil u otevřených dveří u řidiče, očichal vnitřek vozu, pak se otočil a vypálil za Benem.

Shelton, Hi a já jsme se blížili k fordu.

Pán hry nás sledoval, jednou rukou si v pravidelném rytmu ťukal na nohu.

Co to dělá?

„Auto má CB anténu,“ vykřikl Shelton. „Zavolám vysílačkou pomoc.“

Shelton a Hi zamířili rovnou k vozu. Já ne. Oběhla jsem auto i palmu a pokračovala v pronásledování.

Coop přede mnou se najednou zastavil. Otočil se. Zavyl.

Upírala jsem plnou pozornost na Pána hry a skoro jsem nezaregistrovala vlčákův vzkaz.

V hlavě se objevily střípky obrazů.

Černá dodávka. Otevřené dveře. Plastová cihla na sedadle. Blikající červené světýlko.

Nebezpečí. Zlý pach. Špatná věc.

Prudce jsem se otočila.

Hi a Shelton už byli u zadního nárazníku.

Zavřela jsem oči a zavřeštěla.

Padesátá šestá kapitola

O

hnivé provazy v podvědomí plápolaly.

Praskaly a byly mnohem silnější a jasnější než kdykoli předtím.

Vyslala jsem zprávu Hiovi a Sheltonovi.

Pryč od auta!

Instinktivně jsem předala dál Coopův psychický obraz překrytý mým vlastním strachem.

Síla mého poselství s nimi zamávala. Nepřemýšleli, nezaváhali. Oba se otočili a skočili do křoví vedle ulice.

Dodávka vybuchla v obrovské ohnivé kouli a vznesla se půldruhého metru do vzduchu. Úlomky plechů a plastů se rozletěly do všech stran. Tlaková vlna mě přibila k chodníku. Nevnímala jsem bolest a plazila se na místo, kde jsem naposled zahlédla své kamarády.

Prosím, ať jsou v pořádku, prosím, ať jsou v pořádku…

Coop proletěl kolem mě a zaplul do sežehlého hořícího křoví.

Tentokrát voda nad požárem zvítězila. Těžký liják uhasil plameny a ulicí se valil mrak dusivého kouře.

„Hii? Sheltone?“ Pachtila jsem se v proudu, který se valil po ulici a sahal mi ke kolenům. „Kde jste?“

„Sundej ze mě toho moulu!“ ozval se hlas odněkud zepředu. Když se kouř rozplynul, odhalil Hie, jak leží na zádech, po bradu ponořený ve vzniklém potoce. Coop měl dvě tlapy na jeho hrudi a olizoval mu obličej.

Vpravo někdo zasténal. Otočila jsem se a uviděla Sheltona, jak se zvedá z vody.

„Ta vybuchlá dodávka mě málem utopila,“ sípal. „Jaké jsou šance?“

Přestože kluci těžce oddychovali, v očích měli pořád zlaté plamínky.

„Jste zranění?“ volala jsem.

Oba zavrtěli hlavou.

„Tak vstávejte! Musíme chytit Bena.“

Vyběhla jsem znovu na silnici a slyšela Sheltona s Hiem za sebou. Coop opět vyrazil dopředu, ale tentokrát jsem ho zavolala zpátky.

K noze. Čekej.

Coop nastražil uši. Zpomalil a pak se vrátil.

„Uděláme to společně,“ nařizovala jsem.

Počkala jsem, až mí promočení souputníci popadnou dech. Shelton kašlal, Hiovi odletěla od nosu obrovská nudle. Konečně oba zvedli palec. Rozběhli jsme se po ulici a pátrali po Benovi nebo Pánovi hry. Minuty ubíhaly. Ani stopa.

„Déšť slábne,“ řekl Shelton a lapal po dechu. „Myslím, že bude brzy po bouřce.“

„Katelyn ještě neskončila.“ Hi ukázal na obrovskou díru v oblacích. „Ohnisko je přímo nad námi. Ještě nás čeká zadek tyhle krasotinky.“ Blížili jsme se k obchodní čtvrti, když vítr docela ustal. Přízračné ticho pokrylo město. Po chaosu uplynulé hodiny bylo skličující. Pozorovali jsme oko hurikánu Katelyn, jak nám plave nad hlavou. „Pohybuje se zatraceně rychle,“ poznamenal Hi. „Tahle pauza dlouho nepotrvá.“

Přešli jsme King Street a pokračovali po The Gap, když ze dveří vystřelila ruka. Vyděšeně jsem se začala ohánět, mlátit a kopat kolem sebe vší silou.

„Klid!“ Z temného průjezdu vykukovaly Benovy žluté oči.

„Co tady děláš?“ dostala jsem ze sebe.

„Pst. Je přímo před námi.“ Ben slezl z výklenku a plížil se k rohu budovy. Kráčeli jsme za ním.

„Čeká na nás.“ Ben se zadíval na otevřené prostranství Marion Square. „Viděl jsem ho, jak spěchá přes náměstí.“

„Tak jdeme za ním,“ vyhrkla jsem rozzlobeně. Byla jsem naštvaná na Bena. Na Pána hry. Na sebe, že jsem se Bena hned na rovinu nezeptala. „Zatímco tu stojíme a kecáme, klidně může utéct.“

„Ten parchant je mistr střelec.“ Ben nespouštěl zrak z náměstí. „Co podle tebe má v tý tašce?“

„Tohle je báječný místo k útoku ze zálohy.“ Hi se taky díval před sebe. „A přestalo foukat.“

Shelton namířil na Bena prst. „Pán hry o tobě řekl…“

„Teď ne!“ vyštěkl Ben. „Je to lhář a vrah! Nejdřív ho musíme chytit.“ Shelton překřížil paže, zjevně nespokojený s Benovou odpovědí. Nejistě jsem mávla rukou. Ben něco skrývá.

Ale má pravdu. Teď máme práci. Zastavit zabijáka.

Odpovědi budou muset počkat.

„Prosím.“ Ben žadonil očima. „Všechno vám potom vysvětlím.“

„Dobře,“ řekla jsem chladně. „Ale opravdu vysvětlíš.“

Ben přikývl a znovu se zadíval na náměstí. „Potřebujeme plán.“ Vyčistila jsem si hlavu, abych se dokázala soustředit na jeden problém. „Takže co víme?“

„V parku je odstřelovač,“ řekl Ben.

„Po zuby ozbrojený a sakra dobrý střelec,“ pokračoval Shelton.

„Měl dost času, aby si našel dobrou palebnou pozici,“ dodal Hi. „Připravil se na útok.“

Přikyvovala jsem. „A chce to vyřídit, dokud je oko hurikánu nad námi a nevadí mu vítr.“

„Možnosti?“ zeptal se Shelton.

Benova ruka proťala vzduch. „Vyženeme ho z úkrytu a pak ho sundáme.“

„Nádhera,“ ucedil ledově Hi. „A máš nějaký nápad, jak to provést?“

Ben zavrtěl hlavou. Všichni se podívali na mě.

Cožpak já vím? Vyhnat odstřelovače z úkrytu? Jediná vojenská strategie, kterou jsem se kdy naučila, pocházela z Bratrstva neohrožených.

„Měl jsem si koupit Call of Duty,“ sténal Hi. „Ale moje uhozená máma mi nedovolí hrát střílečky v první osobě.“

Coop se mi otřel o nohu. Sklonila jsem se, abych ho podrbala, a najednou jsem znala odpověď.

„Využijeme svoje přednosti. Vystopujeme ho jako vlčí smečka.“

Hi se zhluboka nadechl. „Dobře, ale jestli se hodláš nabourat do pevnýho disku v mým mozku, tak prosím neotvírej historii prohlížení internetu. Nelíbilo by se ti, co bys tam našla.“

Ignorovala jsem ho, zavřela jsem oči a potopila se do hlubin podvědomí.

Impulzivně jsem natáhla ruce. Hi se mě chytil za jednu, Shelton za druhou. Cítila jsem, jak se Ben zapojuje do kruhu. A Coop stál uprostřed.

Soustředit veškerou sílu.

Objevila se lana, pulzovala energií.

Propojilo nás pět žhnoucích provazů.

Protože smečka byla spolu, lana se vlnila a hučela energií.

Zatlačila jsem.

Provazy se roztáhly a proměnily v duté tunely.

Tohle se ještě nikdy nestalo.

Čelo mi kromě deště nyní smáčel i pot.

Jednala jsem intuitivně a první myšlenku poslala nejbližším tunelem.

Hiram.

Měla jsem pocit, že někam plavu, a pak něco cvaklo.

Oči se otevřely. Hlava otočila.

Zírala jsem na promáčenou rusovlasou holku stojící po mé pravici.

To jsem já. Dívám se sama na sebe.

Hi zalapal po dechu. Vyděšeně jsem se pakovala z jeho myšlenek.

Otevřely se jiné oči a já se ocitla ve známé kůži.

„Ty kráso,“ vydechl Hi. „Páni.“

„Úžasný,“ řekla jsem. „Ale to teď nepotřebujeme.“

Soustřeď se. Už se ti to povedlo.

Vizualizovala jsem si planoucí lana. Tentokrát jsem jedno popadla, ale nevstoupila do něho.

Světlo pulzovalo po celé délce. Zaútočily na mě úlomky myšlenek. Obrazů. Emocí.

Shelton.

Natáhla jsem se po jiném lanu a sílu hnala ven. Objevily se další úlomky.

Hi.

Další. Neuronový chaos vzrostl, když se do kruhu přidal Ben.

Bombardovaly mě jejich pocity a dojmy. Strachy. Ale měla jsem pocit kontroly. Dokázala jsem se dotknout jejich myslí. Posílat jim myšlenky nebo obrazy.

Pak jsem si všimla mezery, jako když chybí končetina. Kruh byl neúplný.

V mysli se mi zhmotnila Cooperova silueta. Všechny provazy procházely skrz něj.

Coop je ten klíč. Střed smečky.

Zapátrala jsem a vtáhla vlčáka dovnitř.

Záblesk světla. Kontakt. Pět myslí se slilo v jednu.

Coop zavyl psí radostí.

Smečka byla konečně úplná.

Cítila jsem telepatické spojení s každým z virátů.

Chybějící úroveň. To je ono.

I kluci to vnímali. Posílali si a vyměňovali myšlenky, uneseni novým stupněm propojení. Komunikací bez nejmenšího úsilí. Byla to nejúžasnější chvíle mého života.

Aniž bych přemýšlela, zúžila jsem pozornost na Bena. Nakoukla za jeho štít.

Můj mozek zachytil jediný obraz: Ben na palubě Sewee, zabraný do rozhovoru.

Neeee!

Zvedla jsem oči. Ben pohodil hlavou, nevěděl jistě, co se děje. Pak se psychická zeď zabouchla a zablokovala přístup k jeho myšlenkám.

Pozdě. Viděla jsem pravdu. Poznala Benova společníka.

Ukradená vzpomínka mi sežehla mozek.

Ben mluvil s Pánem hry.

Padesátá sedmá kapitola

Š

ok málem zadusil můj záblesk.

Zírala jsem na Bena, ohromená, neschopná slova.

Můj kamarád. Důvěrník. Věřila jsem mu víc než komukoli jinému na světě. Bolest z jeho zrady mi vehnala do očí slzy.

Coop mě štípl do ruky, táhl mě zpět z okraje.

Smečka. Coop vysílal s křišťálovou jasností. Smečka.

Vlčák měl pravdu. Ať už Ben udělal cokoli, teď ho potřebuju. Na to, oč se hodláme pokusit, musí být smečka úplná.

Shelton a Hi se opatrně šťouchali navzájem do hrudi.

Úžasný, vyslal Hi.

To teda jo, vrátil Shelton.

Slyšela jsem je oba. Spojení našich myslí nebylo ničím přerušované, ani zdaleka to nebyl onen napjatý neúplný svazek z minulosti. Stačilo mrknout a dokázala jsem převzít vnímání jiného viráta. Vidět jeho očima. Uměli jsme telepaticky komunikovat bez zásahů.

Podívala jsem se na Coopa. Takové to tedy je ve smečce?

Coop mi pohled oplatil psí silou. Cítila jsem jeho spokojenost. Vzrušení. Jako kdyby celá jeho rodina konečně dorazila domů.

„Měli bychom zaútočit,“ řekl nahlas Ben. „Vyhnat Pána hry z úkrytu, než… tohle přestane, ať je to co chce.“

Ano, vyslala jsem. A už žádná slova.

Celým tělem mi proudila úžasná síla. Dodávala mi sebedůvěru.

Rozeslala jsem smečce několik obrazů a pokynů.

Víc nebylo třeba. Jako jeden muž jsme napochodovali na náměstí.

Marion Square zabírá celý blok, je to široké volné prostranství, kde se často konají koncerty a festivaly. Z rohu do rohu vybíhají cestičky a vytvářejí na trávníku velké X. Kolem dokola rostou duby a nízké křoví, ale na samotném náměstí není za co se schovat.

Blížili jsme se k jihozápadnímu rohu, vklouzli mezi stromy a skryli se za statnými kmeny. Coop se mi krčil u nohy, uši našpicované, ocas zvednutý. Opatrně jsem se pohnula, skrčila se a posunula doleva, abych lépe viděla na terén.

Na druhé straně náměstí se tyčil hotel, který vypadal jako pevnost. Střecha byla stylizovaná jako cimbuří s falešnými věžičkami.

Dokonalé místo pro střelce, vyslal Ben. Díval se mýma očima.

Souhlas, odpověděla jsem. Musíme přepracovat plán.

PRÁSK.

Něco mě bodlo do paže.

Padla jsem na břicho a pokusila se zjistit místo, odkud vychází hluk. Z hotelu to nebylo.

TORY! Shelton zatlačil tak silně, až se mi zamotala hlava.

Coop vyděšeně zakňučel.

A pak mě Hi táhl za dub. Shelton s Benem na mě zírali s panikou v očích.

„Proboha,“ oddychoval Hi. „Jak je to zlý?“

Co je zlý? vyslala jsem. O čem to mluvíš?

„Tvoje paže!“ Hi se zhluboka nadechl. Postřelil tě.

Sklopila jsem hlavu. Rukáv bundy a trička jsem měla roztržené. Nylonem prosakoval nachový květ. Hm.

„Je v šoku.“ Benovi se třásl hlas. „Hii, podívej se na tu ránu.“

Nic mi není. Hiovi jsem ale dovolila, aby mi vyhrnul rukáv.

Vteřiny ubíhaly. Pak se Hiovi vrátila barva do tváří. „Je v pořádku. Jenom škrábnutí.“

Prstem jsem přejela po malé rance na předloktí. O vlásek.

„Viděl někdo tu střelu?“ šeptal Shelton.

Už nemluvte! zařval můj mozek. Sundala jsem si bundu a utrhla rukáv od trička.

Rána byla čistá a rovná. Kulka mě škrábla vodorovně přes levý biceps a nestáčela se ani nahoru, ani dolů.

Není na střeše, vyslala jsem. Je ve stejné výšce jako my.

Uvažovala jsem, v jaké jsem byla pozici ve chvíli zásahu – dívala jsem se dopředu, ramena kolmo k parku. Aby mě kulka škrábla na levé paži, musela vycházet buď z místa přímo naproti nám, anebo jen mírně vlevo od nás.

Podívala jsem se na levou stranu náměstí. Oči se mi zastavily na třech dubech v severovýchodním rohu. Tam.

Shelton rozpřáhl ruce. To je přes celý náměstí!

Coop mě šťouchal čumákem do stehna. Když se naše oči střetly, poslal mi sérii obrázků. Shelton a Ben běžící vlevo. Já, Hiram a Coop vpravo. Zacvaknuté čelisti, v nichž se zmítá naše kořist.

Sice jsem byla v šoku, ale vlčákův plán jsem rozeslala dál. On to přece musí vědět.

Zahřmělo. Náměstím se přehnal vítr a pocákal nás slanými kapkami. Oko bouře se pohybovalo. Katelyn se chystala znovu udeřit.

Jdeme! vyslala jsem.

Všichni okamžitě zareagovali. Coop, Hi a já jsme vyrazili po Calhoun Street. Za linií stromů jsme sprintovali na konec bloku a schovali se ve křoví.

Při běhu západním směrem jsem vnímala, jak Ben a Shelton utíkají na sever po King Street. Doběhli na roh a zmizeli mezi stromy.

Obě naše skupinky si vydechly a vyměňovaly si dojmy.

Nikdo nestřílel. Nic se nehýbalo. Dostávala jsem strach, že nám Pán hry utekl.

Podívala jsem se na východ a spatřila dešťovou stěnu valící se poloostrovem. Závan větra mě skoro srazil na zadek. Katelyn se vrací. Ječela, plivala a honila větve po náměstí jako zápalky.

Obklíčit, vyslala jsem.

Všichni naráz jsme zamířili k severovýchodnímu rohu.

Blýskalo se. V jediné šílené chvilce jsem zaslechla, jak vítr ječí moje jméno. Pak jsem uskočila stranou, abych uhnula pneumatice řítící se po chodníku.

PRÁSK. PRÁSK.

Kolem ucha mi zabzučel horký kov.

Hi skočil do křoví. Já za ním a spolu jsme se doplazili ke skupince dubů. Coop vzápětí doběhl za námi.

Přenesla jsem své vědomí k Sheltonovi. S Benem se krčili za hotelovou zdí. Shelton měl tvář zabořenou do zad Benovy mikiny.

Jste v pohodě? Sama jsem sotva popadala dech.

Coop blafnul.

Hi vedle mě se sice třásl, ale zakřenil se. Střelenej nejsem, jestli myslíš tohle.

Poho. Ben zíral na několik borovic vzdálených necelých dvacet metrů od jeho stanoviště.

Jsem v pořádku. Shelton se ještě víc přikrčil za Benem. Asi zůstanu tady.

Hi mi zaťukal na rameno a natáhl prst.

Ze stínu na rohu náměstí se nořila postava a mířila puškou na hotel. Pán hry nevěděl, kde jsem já s Hiem, vyšel na náměstí a začal kroužit, aby měl lepší výhled na Bena se Sheltonem.

Za pár vteřin je bude mít v hledáčku.

Vyslala jsem zprávu o nebezpečí. Hněte se!

Ben nezaváhal. Postrčil Sheltona před sebe a vyrazil.

Na jeden hrozivý okamžik byli oba dva na volném prostranství.

Pán hry ztuhl. Zvedl zbraň. Vystřelil.

PRÁSK. PRÁSK.

Od stěny hotelu odlétly jiskry.

Ben a Shelton mezitím doběhli ke kamenné lavici a ukryli se za ni. Pán hry spěchal vpřed, pušku namířenou na kluky, zády k místu, kde jsme se krčili s Hiem a Coopem.

Srdce se mi zachvělo panikou. Má kluky na mušce.

Než jsem stihla zareagovat, Hi se narovnal a vyrazil přímo k Pánovi hry. Ne! zavelela jsem.

Coop vypálil za Hiem.

Vyskočila jsem z úkrytu a hnala se za nimi.

Pán hry se soustředil na svůj cíl, takže nezaregistroval dění za svými zády. Už byl deset metrů od lavičky.

Cítila jsem, jak Ben vstupuje do mojí hlavy. Dívá se mýma očima. Pak k mému zděšení vyskočil a začal mávat rukama.

Pán hry se překvapeně zarazil. Rychle se však vzpamatoval, zacílil a chystal se k výstřelu. Ben se znovu schoval za lavici.

Hi se blížil k Pánovi hry. Třicet metrů. Dvacet.

Když byl od něj deset metrů, zradila ho Katelyn.

Zablesklo se. Pán hry koutkem oka zachytil pohyb.

Otočil se. Namířil na Hie.

Hi v lijáku zakopl a upadl. Chvíli jel po kolenou a zastavil se.

Pánovi hry se na rtech objevil úsměv.

Sakra, vyslal Hi.

Bezmocně jsem vykřikla.

Vtom se uprostřed náměstí zjevil stín a mířil přímo k Pánovi hry. Ten se otočil, zaskočený novým útočníkem.

Postava mi byla povědomá. Měla jsem dojem, že mám halucinace. Kit svěsil rameno. S šíleným řevem doběhl k Pánovi hry a vší silou ho udeřil pěstí.

Pán hry upustil pušku, zakymácel se, vyrovnal úder a jednou rukou Kita odstrčil. Ten se svalil a kutálel po kluzké trávě.

Pán hry se rozesmál a vyndal z roucha glock.

Pozdě.

Coop udeřil první. Vrazil do Pána hry tak silně, že ho shodil na zem. Glock vyletěl do povětří.

Pán hry se vrávoravě zvedal do kleku. V tu chvíli zasáhla jeho bradu moje bota.

Zorničky zmizely. Pak už se do práce pustil Ben s Sheltonem a poslali ho tváří k bahnitému trávníku.

„Ty zrůdo!“ Ben mlátil do nepřítele pěstmi. Odtrhla jsem ho teprve s Sheltonovou pomocí.

„Tak tomu říkám záloha!“ Hi prohledával roucho Pána hry a vytáhl z něj další tři pistole. „Ani na vteřinku jsem o vás nezapochyboval, lidi.“ Nacpal si zbraně do kapes. „Tak jo, není to tak docela pravda. Ale vy jste to stejně zvládli.“

Popadali jsme dech a Katelyn zatím řádila dál, smáčela nás s obnovenou zuřivostí.

Nevadilo nám to. Bylo po všem. Pán hry mi ležel v bezvědomí u nohou. Vyhráli jsme.

Pak nastoupila panika. Kit je tady.

Rychle jsem vyslala vzkaz: Zhasnout světla!

Záblesky mizely jeden po druhém.

Otočila jsem se ke Kitovi. Zíral na mě, hrudník se mu prudce zvedal a voda mu stékala po tváři.

V obličeji měl výraz naprostého zmatku.

„Ahoj, tati.“

Padesátá osmá kapitola

H

urikán řádil a běsnil.

Uvnitř mě se dělo to samé.

Seděli jsme na chodbě charlestonské nemocnice, jedna z mnoha skupinek, které zde našly úkryt.

Ačkoli tady zůstal jen zlomek personálu, hemžilo se to tu lékaři, pacienty a opozdilci, které zastihla bouře. Lékařské zařízení se nikdy úplně neevakuuje a nemocnice Memorial Hospital patřila k několika domům v centru, které měly vlastní generátor.

Popotahovala jsem za obvaz a stále odmítala skutečnost, že mě postřelili. Kitovi jsem to samozřejmě neřekla. A neučinil tak ani vyčerpaný lékař. Tohle opomenutí jsem hodlala protahovat co možná nejdéle. Coop mi pospával u nohou, unavený událostmi celého dne.

Shelton a Hi už mu všechno vyzvonili. Kit se nejdřív vyptával mě, jenže já zarputile mlčela, dokud dynamické duo nepřevyprávělo celou historku. Kitovi málem vypadly oči z důlků, když poslouchal téměř kompletní verzi dění uplynulých dvou týdnů.

On sám už nám vysvětlil, jak nás našel.

Jakmile objevil můj vzkaz, vyběhl ven a viděl, že Sewee vyplouvá na moře. Na Morrisu propukla panika a všichni přítomní otcové se dožadovali místa na Hugovi, aby nás mohli pronásledovat.

Kit vytáhl z rukávu šéfovské eso a nařídil svým podřízeným, aby evakuovali Morris. Pak se vydal ve 4Runneru do města a donutil policii, aby ho pustila přes most. Dojel na poloostrov, ale ocitl se v úzkých, protože nevěděl, kde hledat.

Pak udeřila Katelyn.

V obavách z nejhoršího zašel do nemocnice, kde mu doktor řekl, že viděl po Calhoun Street běžet skupinku adolescentů. Jelikož jiný plán neměl, nasedl Kit do auta a dojel až k poraženému stromu a černé dodávce, z níž se kouřilo.

V té chvíli zaslechl výstřely. Zhrozeně se rozběhl dopředu a nakonec dorazil na Marion Square.

Když mé uviděl, zavolal na mě jménem.

Neotočila jsem se. Místo toho jsem se rozběhla opačným směrem.

Kit mě chtěl pronásledovat, jenže zezadu ho udeřilo urvané víko od popelnice. Padl na kolena. Než se vzpamatoval, byla jsem pryč. Pak si všiml střelce na náměstí, který mířil na Hie. Bezhlavý útok už byl jen dílem reflexů.

Od té chvíle mě supertáta nespustil z očí.

Hiovu a Sheltonovu recitaci jsem skoro nevnímala. Pozorovala jsem Bena. Nemluvil. Vyhýbal se mému pohledu. Pak najednou vstal a odcházel chodbou.

Vyskočila jsem a vyrazila za ním. Coop se zvedl, jenže já ho jemně vrátila rukou na místo. Moc se mu to nelíbilo, ale lehl si k Hiovi a zavřel oči. „Nikam nechoď!“ volal za mnou Kit. „Z tohohle špitálu ani na krok!“ Otočila jsem se. „Tati, už je po všem.“

Kit mě provrtával očima a pak přikývl.

Před hodinou jsme odchytili policejní vůz, který poslali na obhlídku vybuchlého F-150. Policie všechny naložila a odvezla do nemocnice. Když si vyslechli naši historku, uvalili na Pána hry vazbu. Vyšetřování bude muset počkat, až se přežene Katelyn.

Přijdou otázky. Výpovědi. Tohle všechno.

Ale můj výslech už nemohl počkat.

Bena jsem našla na židli v prázdné ordinaci, hlavu v dlaních.

Čekal na mě.

„Já to viděla.“ Nemělo smysl brát si servítky.

Ben nezvedl oči. „V mý hlavě?“

„Ano. Sešel ses s Pánem hry na palubě Sewee.“

„Dvakrát.“ Ben se opřel, ale do očí se mi nedíval. „Jmenuje se Simon Rome. Tedy aspoň tohle jméno používal v LIRI.“

Myslela jsem si, že jsem připravená na všechno. Spletla jsem se. „Bene, ne! Proč?“ Měla jsem pocit, že na mě padají stěny.

„Nikomu se nemělo nic stát!“ Ben vyskočil a nakopl odpadkový koš. „Byla to jen blbá hra!“

Otočil se, ramena se mu třásla. Vycítila jsem, že pláče.

Zhluboka jsem se nadechla. „Řekni mi všechno.“

Ben popotáhl. Oběma rukama si přejel po obličeji. Pak se na mě podíval. Tvářil se naprosto zničeně.

„Pověz mi to,“ zašeptala jsem a sama jsem neměla daleko k slzám. Ben se zhroutil na židli. Mlčel.

Postavila jsem si druhou naproti němu, posadila jsem se a předklonila se. „Povídej,“ vyzvala jsem ho potřetí.

„Potkal jsem Romea v docích LIRI,“ začal Ben hluše. „Nastoupil tam jako mechanik, pracoval v ústavu sotva pár měsíců. Občas jsem ho vídal a trochu jsme se spřátelili.“

„Proč jsi o něm nikdy nemluvil?“

„Nevím.“ Ben šoupal nohou po podlaze. „Já nemám moc přátel. Ne jako ty. Asi se mi prostě líbilo vídat se i s někým dalším. Starším.“

Ne jako já? O čem to mluví?

„Já… svěřoval jsem se mu.“ Ben zrudl. „S osobníma věcma. A pak přišel s tím skvělým nápadem.“

Ačkoli mě zajímalo, jaké věci Ben Pánovi hry řekl, potřebovala jsem, aby mluvil dál. „Skvělým nápadem? To byla ta Hra?“

„Připadalo mi to jako zábava,“ řekl Ben hořce, „Šifry a hádanky. A to nejlepší na tom bylo, že já budu ten chytrej a nepostradatelnej. Připravíme zapeklitý úkoly, já je vyřeším a budu za hrdinu.“

„Ale proč?“ Nedokázala jsem to pochopit. „Na nás jsi přece nemusel dělat dojem. My tě známe. Jsme tví kamarádi. Tvoje rodina.“

Ben hodně dlouho mlčel. „Jsem vůl,“ vydechl nakonec.

Chtěla jsem zareagovat, ale zarazil mě.

„Ukecal jsem Hie, aby si koupil detektor kovů. On si myslí, že na to přišel sám. Ale nebylo to tak. Potom jsem si začal dělat srandu z geocachingu, protože jsem věděl, že nakonec to začne hrát. Zafungovalo to. A pak už stačilo navést ho na kešku na Loggerheadu.“

„Krabička. Šifrovaný vzkaz.“

„S krabičkou to bylo snadný a já věděl, že Shelton šifru rozluští. Ale ten nejlepší moment jsem si schoval pro sebe.“ Z hlasu mu zněl výsměch. „Koukněte na Bena! To on vyřešil pozměněné souřadnice. Je báječný. Hurá na Castle Pinckney.“

Teniskou nakopl nedalekou skříňku. „Bože, já jsem blbec.“

„Druhá keška vybuchla,“ připomněla jsem mu ostřejším tónem. „Zranila Coopera.“

Ben zoufale vrtěl hlavou. „Tehdy jsem pochopil, že mě ten hajzl podrazil.“

Čekala jsem, až bude pokračovat. Udělal to.

„Hra neměla být nebezpečná. Pak se stalo to na Castle Pinckney. Ta zrůda nalila na kešku naftu a pak odpálila bombu v parku u Battery. To vůbec nebylo v plánu. iPad jsem nikdy předtím neviděl, neznal jsem piktogram ani chemickou rovnici. A Rome vyhrožoval, že ublíží nevinným lidem. To v naší dohodě nebylo!“

Dlaně mi vyletěly nahoru. „Proč jsi nám nic neřekl? Proč jsi nás nevaroval?“

„Byl jsem v šoku. Styděl jsem se. Pokusil jsem se s Romem spojit, hned jak jsme se vrátili domů, jenže telefonní číslo, které mi dal, nefungovalo. Když jsem volal do LIRI, řekli mi, že má dovolenou. Nevěděl jsem, co mám dělat.“

Přemýšlela jsem o tom, jak Ben poslední dobou mizel. Byl duchem nepřítomný. Jak na mě vyletěl, když jsem se na Castle Pinckney dotkla jeho myšlenek.

Všechno jsem to připisovala jeho běžné náladovosti, pokračujícímu sporu s Jasonem. Neměla jsem nejmenší podezření, že se jedná o něco vážnějšího.

„Všechno se vymklo kontrole.“ Ben začal třepat kolenem. „Já… myslel jsem… doufal jsem, že ho nějak zastavím. Že to zarazím.“

„Nástražná pistole. Kit mi právě řekl, že LIRI nikdy žádnou nevlastnila.“

„Byl jsem z toho stejně na větvi jako ty. S Romem jsme o zbraních nikdy nemluvili. Když jsi mi řekla, co ti v kavárně vykládal Marchant, nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Napadlo mě, že Rome ji mohl v LIRI ukrást, protože tam pracoval. Ale nepřekvapuje mě, že lhal. Už ne.“

„Pán hry zabil člověka, Bene.“ Donutila jsem ho, aby mi pohlédl do očí. „Chladnokrevně zavraždil Erika Marchanta. A měl k tomu jediný důvod – pohrát si s námi.“

„Nikdy.“ Benovi se začaly třást ruce. „Nikdo neměl nikdy, nikdy… do háje, byla to jen hra.“

Něco mě napadlo. „Ty jsi přece Marchanta viděl. Na střelnici.“ Ušklíbl se. „A proč myslíš, že jsem se poblil?“

„To bylo po Castle Pinckney.“ Když jsem si to uvědomila, dostala jsem vztek. „Potom, co si Coop spálil o kešku tlamu. Potom, co Pán hry vyhodil do vzduchu svatební altánek. Potom, co na mě vystřelila nástražná pistole!“

Ben odvrátil oči.

„Vysmíval ses mi, když mě napadlo, že Pán hry pracuje v LIRI.“ Jednotlivé kousky do sebe začínaly zapadat a moje zlost rostla. „A když jsem tvrdila, že si nás pro Hru vybral. Tys to věděl a lhal jsi mi do očí! Nám všem!“

„Zpanikařil jsem!“ Ben vyskočil na nohy a začal přecházet po malé místnosti sem a tam. „Nevěděl jsem, co mám dělat. Když jsme se vrátili, naposledy jsem chtěl Romea najít. Chtěl jsem, aby s Hrou skončil. Dokonce jsem se pokusil dostat do jeho složky v počítači v LIRI. Proto jsem vás tehdy poslal napřed. Nebylo to k ničemu. Spis byl pryč.“

„Měl jsi nám to říct!“

„Nedovolili byste mi, abych vám pomáhal!“ vyštěkl Ben. „Celý tohle peklo byla moje vina. Musel jsem toho magora najít a zastavit ho. Kdybych vám řekl pravdu, vyšachovali byste mě. A pak jsme našli mrtvolu a… a…“ Potřásl hlavou. „Bylo moc pozdě. Celý to bylo šílený.“ Zvedla jsem ruku. Další jeho zpověď už jsem nesnesla.

Ben pomáhal netvorovi. Ať chtěl, nebo nechtěl. Vrahovi. Znal pravdu a nic nám neřekl. Lhal. I když Hra ohrožovala naše životy.

„Řekni mi proč, Bene. Proč jsi nás chtěl podvést? Na samém začátku?“ Ben se zastavil. Podíval se přímo na mě. „Ty nevíš?“

Zmateně jsem zavrtěla hlavou.

„Abych na tebe udělal dojem, Victorie Brennanová.“ Hlas se mu zlomil. „Chtěl jsem, aby sis myslela, že jsem výjimečný.“

Jeho slova mnou otřásla.

Ach, Bene.

Celou tuhle šílenost začal… kvůli mně?

„Trávila jsi tolik času s Jasonem,“ pokračoval Ben tiše s očima upřenýma na boty. „Pobíhala sis po městě se svým novým dokonalým klukem. Taneční sem. Charita tam. Nesnášel jsem to. Nenáviděl jsem ho. Když jsem se nakonec svěřil Romeovi, řekl mi, že tě musím nějak ohromit. Prý mám přijít na způsob, jak zařídit, aby sis mě konečně všimla.“

„Ale já si tě všímám, Bene.“ Vstala jsem a vzala ho za ruku. „Vždycky jsem si tě všímala. Patříš do mojí smečky.“

Odtáhl se. „A co když mi nestačí být jen kámoš ze smečky?“ Oněměla jsem.

Místnost zamrzla v nepříjemném tichu.

Pak strčil Kit hlavu do dveří. „Tory?“

„Hm.“

„Hurikán se už z valné většiny přehnal. Policie nás chce vyslechnout.“ Kit těkal očima mezi mnou a Benem. Určitě vycítil napětí, možná dokonce slyšel bušení mého srdce. „Jste na to připravení?“

Jsem? Co jim povím?

Rozhodla jsem se.

„Ano.“ Vykročila jsem ke dveřím. „Ale k tomu, co jsem řekla tobě, nemám co dodat.“

Slyšela jsem, jak se Ben otáčí. Cítila jsem v zádech jeho pohled. Nikdy bych tě nevydala policii. Ani za tohle ne.

„Fajn,“ opáčil skepticky Kit. „Ale stejně musíme vypovídat.“

Chtěla jsem s ním souhlasit, když mě Ben chytil za rameno.

„Ne, Tory.“ Hlas měl unavený, ale pevný. „Je načase říct pravdu. Celou.“

Podívala jsem se mu do očí.

„To přece není potřeba!“ Srdce mi sevřela chapadla strachu. „Vůbec na tom nezáleží.“

„Záleží. Mně ano.“ Ben se narovnal a kývl na Kita. „Půjdete první?“ Můj kamarád vyšel z místnosti, jeden krok před mými slzami. Sbohem, Bene.

Padesátá devátá kapitola

„J

ak dlouho budeme trčet v Charlotte?“

Hi hodil kus dřeva přes patio u domu tetičky Tempe. Klacek se vznesl do šikmých paprsků odpoledního slunce a pak zmizel v magnoliích. Coop za ním nadšeně vyrazil.

„Pár dní,“ odpověděla jsem ze skládací židle. „Most z Folly na Morris spláchla povodeň a doma neteče voda a nefunguje elektřina. Kit říkal, že máme štěstí, že baráky vůbec stojí.“

Hi se svalil na lehátko vedle mě. „Dělám si starosti o bunkr.“

„To já taky. Teď musíme čekat. Pak uvidíme.“

Hi zívl a protáhl se. „Ale když se to vezme kolem a kolem, měli jsme vlastně kliku.“

Přikývla jsem. „Katelyn se prohnala Charlestonem ani ne za tři hodiny.“

Hurikán se pohyboval rychleji, než se předpokládalo. Po neočekávaném obratu do vnitrozemí nabrala Katelyn na síle. Zaskočila meteorology a zkomplikovala evakuaci. Tisíce lidí zůstaly vězet v autech v dlouhých kolonách na silnicích a mostech. A karavana z ostrova Morris se k nim bohužel připojila.

Katelyn se přehnala městem jako běsnící tlustokožec. Škody byly obrovské. Pak pokračovala do vnitrozemí přes Columbii, stočila se na severovýchod a postihla ještě střed Severní Karolíny a Virginii. Druhý den už z ní zbyla jen ošklivá bouře s lijákem, co pokropila Novou Anglii.

„Ten chlápek z počasí tvrdil, že Katelyn byla vrtkavá,“ prohlásil Hi. „Jednu stranu měla větší než druhou. Na město nejdřív uhodila ta hubenější strana, proto hurikán přišel hodinu před okem bouře. Naštěstí ta druhá, silnější půlka měla pomalejší rychlost větru. Kdyby nás venku zastihla ta horší…“

Nemusel to ani dopovědět. V době, kdy jsme se schovávali v nemocnici, vanul vítr rychlostí sto devadesát kilometrů za hodinu. Nejhorší část bouře jsme přečkali v bezpečí nemocničních stěn.

„Super, že nás sem Tempe všechny vzala,“ pokračoval Hi. „I když jsme tu nacpaní jak baťůžkáři v ubytovně.“

„Rodičovstvo už na tom pracuje. Vy a Deversovi se stěhujete do domu strýčka Petea. Je mnohem větší.“

„Skvělý,“ zakřenil se Hi. „Aspoň na sebe budete mít s Whitney víc času.“

„Ani mi to nepřipomínej. Navíc mi Kit právě oznámil, že na její byt v Charlestonu spadl strom. Je na nervy. Hádej, kde asi bude bydlet, až se vrátíme domů?“

„Kámošky. Dámský mejdany.“

Pokusila jsem se ho nakopnout, ale uhnul. Coop přiběhl zpátky a vyplivl uslintaný klacek na mou nohu. Hodila jsem ho zpátky do magnolií.

„Na jak dlouho máš zaracha?“ zeptala jsem se.

„V mém případě už patrně nikdy nebude existovat období bez zaracha.“

„Jsem na tom stejně. Asi to bude bolet.“

Hi se opřel a založil si ruce za hlavu. „Něco novýho o Pánovi hry?“

„Jenom to, co říkali včera večer.“ Shrnula jsem, co Kitovi pověděla policie. „Pravé jméno Simona Romea je Anthony Goodwin. Býval odborníkem na zbraně u námořní pěchoty. Uvolněn ze služby se všemi poctami, když utrpěl zranění v Iráku. Má na krku tucty obvinění. Vražda. Pokus o vraždu. Žhářství. Terorismus. A tak dál a tak dál.“

„Doufám, že se mu bude v krimu líbit.“

„Ještě oficiálně neoznámili totožnost těla, které našli v Goodwinově kůlně, ale jsou si jistí, že je to Eric Marchant. Příčina smrti zatím není známá.“

„Vsázím na jed. Shelton povídal, že Dateline o tom bude vysílat dvouhodinový speciál.“

„Hezký.“

Coop se vrátil a dožadoval se dalšího kolečka. Vyhověla jsem mu.

„I já mám novinky,“ řekl Hi. „Na jednom blogu zveřejnili Goodwinův vojenský spis. Píše se tam, že hlídkoval v Ramadí, když naše chytrá bomba zasáhla školu. Zabilo to desítky dětí. Goodwin byl první na místě. Bylo to fakt zlý. Vesničani se do něj pustili a ječeli, že je to jeho vina.“ Narovnala jsem se. „To je příšerný.“

„A pak na zpáteční cestě na základnu jeho humvee najel na nastraženou bombu.“

„Proboha.“

„Já vím, no. Píšou tam, že Goodwin z toho byl… mimo. Prý utrpěl ‚vážné emocionální trauma‘. Něco jako rozdvojení osobnosti. Použili tam slova jako ‚návrat do dětství‘ a ‚periodické odtržení od reality‘. Mně připadá, že mu totálně hráblo. Posttraumatická porucha jak vyšitá.“ Přemýšlela jsem o našich setkáních s Goodwinem. Vypadal tak schopně a sebejistě. Ale při poslední konfrontaci to byl úplně jiný člověk. Dětinský. Nevyzpytatelný. Velikášský. Hiovi jsem věřila.

Zkoumala jsem, co se mnou tato informace dělá. A dospěla k závěru, že vůbec nic nemění. Pán hry možná zažil hrůzy, ale to neomlouvá, že je sám páchal.

„Co se s Goodwinem stalo po Iráku?“ zeptala jsem se.

„Nikdo neví. Vyprdnul se na psychology a zmizel.“

„A začal si vytvářet nové identity.“ Zapadalo to do sebe. „Pod falešnými jmény cestoval po celé zemi a hrál svoje hry. Ale kde na to bral peníze?“

„Věci, který používal ve Hře, zas tak drahý nebyly,“ opáčil Hi. „A Goodwin měl stálý příjem. Mě by zajímaly všechny ty mašinky, co sestrojil. Zřejmě se to naučil u armády.“

„To dává smysl. U soudu se nejspíš dozvíme víc.“

„To asi jo.“

Kluky i mě skoro určitě předvolají na lavici svědků. A Ben bude korunní svědek.

Ben.

Ne. Na tohle nejsi připravená.

„Jak vůbec Goodwin získal práci na Loggerheadu?“ zeptal se Hi.

„V LIRI přijali“ – naznačila jsem uvozovky, „‚Simona Romea‘ jako pomocného mechanika před čtyřmi měsíci. Bylo to v létě, když ústav neměl ředitele. Kit říkal, že o tom moc nevěděl. Myslím, že zpětně nic neprověřovali.“

„Goodwin nejspíš používal ukradený číslo sociálního pojištění. S ním měl splněný základní předpoklad pro práci mechanika. Vsadím se, že na jméno Simon Rome měl kompletní falešný doklady.“

„Ty je ale těžký sehnat, ne?“

„Kdepak. Nekoukáš na Cops? Zfalšovat identitu je snazší, než si myslíš.“

„Kit stejně nařídil Hudsonovi, aby přepracoval pravidla bezpečnostních prověrek.“

„Šéf bezpečnosti Hudson.“ Hi se zašklebil. „Blbec.“

„Kit se mi přiznal, že Hudsona pověřil, aby nás špehoval. Měl podezření, že se k něčemu chystáme, když jsme si mu přišli říct o laborku. Snažila jsem se vypadat uraženě, ale nebylo to k ničemu. Protože my se fakt chystali.“

Hi se uchechtl. „Příští výlety na Loggerhead budou asi sranda.“

„Aspoň že zvířata jsou v pořádku. Kit říkal, že opice už mají spočítané a někdo dnes ráno viděl Šeptu se smečkou, jak očichává odpadky, které vyplavilo moře na Želví pláž.“

Otevřely se posuvné dveře a vyšel z nich Shelton. Coop k němu doťapkal a cpal mu do ruky uslintaný klacek. Shelton se zakřenil, ale větev si vzal a hodil ji mezi stromy.

„Co jsi zjistil?“ Zadržela jsem dech, protože jsem z Sheltonovy odpovědi měla strach.

„Bena z ničeho neobviní.“

Pomalu jsem vydechla. „Díkybohu.“

Shelton se svalil na poslední volnou židli. „Policajti mu věří, že o zločinech Pána hry nic nevěděl.“

„Jasně že nevěděl!“ opáčil vzápětí Hi.

Odvrátila jsem hlavu.

Shelton s Hiem už Benovi odpustili. Já to zatím nedokázala.

Měl nám to říct.

„Na Benově svědectví bude postavená celá obžaloba,“ pokračoval Shelton. „Pomůže objasnit, jak Goodwin plánoval Hru, a spojí ho s první loggerheadskou keškou. Když přidáš naše výpovědi a důkazy, které jsme celou dobu sbírali, nemá Goodwin nejmenší šanci.“

„Hlavně že Benovi nic nehrozí,“ poznamenal Hi. „To je nejdůležitější.“ Shelton sklopil oči. „To ještě není všechno.“

„Co se děje?“ Zase ten strach.

„Slyšel jsem naše, jak si povídají. Bena vyloučí.“

„Z Boltonu?“ To jsem nečekala. „To přece nedává smysl.“

„Škola se už spojila s Kitem, protože on má na starosti naše stipendia. Je to hotová věc.“

„Ale Ben spolupracuje!“ Nemohla jsem tomu uvěřit. „Jak ho můžou vyloučit, když nebyl z ničeho obviněný?“

„Víš, jak to tam chodí,“ odpověděl Shelton. „Mravokárci s modrou krví a nažehlenejma pukama. Pokud jde o jejich prastarou akademii, nechtějí žádný skandál.“

„Je to soukromá škola,“ řekl zadumaně Hi. „Můžou si dělat, co chtěj.“

„Kit to nějak zařídí.“ Přemluvím ho.

„Můj táta říkal, že to Kit zkoušel. Dokonce nabídl dost velký peněžní dar, ale Bolton to odmítl. Ben to má spočtený.“

Seděli jsme mlčky a vstřebávali příšernou zprávu.

„Co budeme dělat?“ zeptal se nakonec Hi.

Neuměla jsem mu odpovědět.

Cesty do školy. Vyučování. Obědy. Nedokázala jsem si to bez Bena představit.

V myšlenkách jsem se vrátila do nemocnice. K naší konfrontaci.

K Benově zoufalé zpovědi.

Zatím jsem odolávala každému impulzu přemýšlet o jeho slovech. A o tom, jaké pocity ve mně vyvolávají.

Ne.

Ne. Ne. Ne.

Ještě ne.

Teď, když bylo po všem a nic mi nehrozilo, byl na mě Kit pěkně naštvaný. Moje pozemské statky možná spláchla voda. Chance a Jason toho viděli až moc a mohli by dělat trable. Budu muset svědčit u soudu s naším šíleným mučitelem, což bezpochyby vyvolá mediální smršť.

Už tak jsem měla dost problémů.

Srdeční záležitosti budou muset počkat.

A tak jsem se opřela a užívala si ticho. Klacek mezitím ještě několikrát putoval vzduchem.

A pak to zase začalo.

Od chvíle, kdy jsme se ocitli na Marion Square, se něco změnilo. Trvalo mi pár dní, než jsem si toho všimla. Myslím, že kluci si to neuvědomují, ale Coop možná ano. Když se na mě podívá, skoro slyším jeho myšlenky.

Neumím na to ukázat prstem. Prostě to vím. Instinktivně to chápu. Nikdy předtím jsem nic podobného necítila.

Jsem citlivější než ostatní členové smečky? Proč?

Protože jsem alfa? Opravdu jsem alfa?

Moje schopnosti dřímou, schované v DNA. A přesto cítím… spojení. Přetrvávající zbytečky oné jednoty, kterou jsme prožívali při boji s Pánem hry.

Cítím vazbu se smečkou, dokonce i teď, když nemám záblesk.

Hi. Shelton. Coop. I Ben kdesi na jihovýchodě.

Nikdy nás nic nerozdělí, i když budeme daleko od sebe. Nikdy.

Toto poznání mě hřálo u srdce.

Pohnula jsem se a cosi mě píchlo do nohy. Zalovila jsem v kapse a vytáhla červenou plastovou destičku.

„Karstenova fleška.“ Hi střelil pohledem k Tempiným posuvným dveřím. „Ty ji máš u sebe?“

„Jistě. Co když jsou na ní odpovědi, které potřebujeme? Nemůžu riskovat, že ji ztratím.“

Prohlížela jsem si úzký obdélník v dlani. A v duchu se ptala, jaká ukrývá tajemství.

Zmapovaná DNA? Metabolická pravda o našich mutacích? Lék?

„Ptal ses, co budeme dělat, Hii?“ Položila jsem flešku na zahradní stolek.

Shelton i Hi se na mě podívali.

Coop přiběhl a sedl si mi k noze.

„Zjistíme, co se s námi stalo,“ Podrbala jsem vlčáka za uchem. „Všechno. A pak přijdeme na to, co bude dál.“

Zkoumala jsem nové vědomí vířící v hlubinách mé mysli. Měla jsem pocit, že jsem lákavě blizoučko pochopení. Pak ten pocit zmizel.

„Je nejvyšší čas zjistit, co z nás udělalo viráty.“

Epilog

Ch

ance Claybourne se díval na muže před sebou.

Seděl u stolu v pracovně. Tenhle obr mu připomínal otce a on za něj strašně nerad usedal, ale lesklý mahagon měl jistou zastrašovací hodnotu, kterou pokládal za užitečnou.

Protože právě teď chtěl zastrašovat,

„Nic jiného?“ Chance mluvil dostatečně hlasitě, aby ho bylo slyšet i přes mlácení dole na dvoře.

Sídlo Claybourneů přečkalo další hurikán. I když Katelyn jeho majetek úplně neušetřila. Rozbitá okna. Vyvrácené stromy. Z přístavku zbyla jen hromada smetí.

Ale dům stál, silný jako vždy. Chance se při pomyšlení na evakuaci ušklíbl. On sám se uchýlil do sklepa se čtečkou Kindle, izolovaný od bouře i jejích zvuků. Celé mu to připadalo jako mnoho povyku pro nic.

Chance si vzpomněl, jak po těchto schodech kdysi kráčel.

Tory Brennanová. V tomhle sklepě se po mně střílelo, proboha.

Muž před ním přešlápl z nohy na nohu. Chance mu ani nenabídl židli.

Potřeboval toho červa, ale vůbec se mu nelíbil.

„Neměli tam co dělat,“ říkal Mike Iglehart. „Jediný člověk, který pracoval nahoře v budově šest, byl bývalý ředitel Marcus Karsten.“

Chanceův výraz se nezměnil. „Karsten?“

Iglehart přisvědčil. „Už tam nepracuje. Zabili ho. Bylo to strašné.“

Chance si vychytralého vědce znechuceně prohlížel. Je to dokonalý krtek a dá se koupit za tak směšně malou částku. Nepřestávalo ho to udivovat. Iglehart patrně vůči svému zaměstnavateli chová osobní zášť.

„Proč si myslíte, že je to důležité?“ zeptal se ho.

„Myslím, že ti spratkové něco ukradli,“ odpověděl Iglehart. „Jsem si jistý, že ta holka schovávala ruce za zády. Možná to souvisí s výzkumem, který prováděl Karsten.“

Chanceovi se zrychlil pulz, ale tón jeho hlasu zůstával bez výrazu. „Výzkum?“

„Nikdo o něm nic neví. Karsten zničil veškeré záznamy.“

Chance přemýšlel o nově získané informaci. Iglehart nic netuší o jeho napojení na projekt ani o jeho úloze v událostech kolem Karstenovy smrti. A Chance měl v úmyslu to tak nechat.

Karstenův tajný výzkum. Tory a její nesnesitelní kamarádi.

Existuje tu souvislost? Proč? Jaká?

Znovu se v duchu vrátil k rozhovorům s Madison. K vlastním podivným zážitkům s touhle čtyřkou.

Vinný sklep tři patra pod ním.

Opuštěná pláž.

Sklep v Citadele.

Něco tu nehraje.

„Hm… pane Claybourne?“ Iglehart se ošíval. „Ještě něco?“

Chance tvrdě zavrtěl hlavou. „Můžete jít. A mějte oči otevřené.“ Chance cítil zlost vyzařující z muže před sebou. Znechucení ze sebe sama. Uznávaný vědec musí běhat a špiclovat pro kluka, kterému bylo sotva osmnáct.

Chance se chladně usmál. Prachy jsou prachy.

Když se zavřely dveře, Chance otevřel zásuvku a vyndal velký svazek klíčů. Pak vstal a došel ke starožitnému sekretáři u zadní stěny. Soukromá skříňka jeho otce.

Poprvé nahlédl dovnitř, až když byl starý pán pryč.

Chance odemkl dvířka, vytáhl několikerý desky a vrátil se ke stolu. Dlouho se na ně díval.

Otec se o jejich existenci nikdy nezmínil. Chance je našel sotva před pár týdny.

Jedním prstem přejel po písmenech, která byla vytištěná na každé složce.

Cancela Pharmaceuticals

Dr. Marcus Karsten – poznámky k výzkumu

Přísně tajné

„Já se to dozvím,“ zašeptal Chance.

A dal se do čtení. Už posté.

Poděkování

Šifra by nikdy nevznikla bez trpělivého pobízení naší superredaktorky Arianne Lewinové z G. P. Putnam’s Sons. Díky za usilovnou práci při tvorbě našeho příběhu a za pomoc při hledání směru pro celou virátí sérii. Jsme tvými velkými dlužníky. Také děkujeme Benu Schrankovi a Anne Hetzelové za nápadité podněty týkající se rukopisu i celé série. Moc si toho vážíme.

Další dík patří Donu Weisbergovi z Penguin a Susan Sandonové z Random House U.K., kteří podporují bláznivé viráty od samého začátku, za což jsme jim neskonale vděčni. Také musíme poděkovat Jennifer Rudolph Walshové a všem pracovníkům William Morris Endeavor Entertainment za vše, co pro nás dělají. Díky vám to má pořád šťávu.

A v neposlední řadě chceme ze srdce poděkovat všem věrným čtenářům. Jsme tu k vašim službám.