John Maddox Roberts

SPQR 04. Chrám devíti Múz

Kapitola 1

Nikdy jsem nepatřil k těm, kdo tvrdí, že je lépe zemřít než opustit Řím. Z Říma jsem musel koneckonců uprchnout již několikrát, abych si zachránil krk. Život mimo něj mi však vždy připadal jako pobyt v záhrobí, jako kdybych se díval z druhého břehu Styx na daleký, předaleký svět živých, kde se odehrává vše důležité. Existují však místa, pro něž to neplatí. Jedním z nich je Alexandrie.

Pamatuji si, jak jsem ji spatřil poprvé, jako by to bylo včera, ačkoli zrovna ze včerejšího dne si nevzpomínám vůbec na nic. Samozřejmě když se člověk blíží k Alexandrii po moři, nevidí nejprve město samo, nýbrž ostrov Faros.

Ze vzdálenosti dobrých dvaceti mil vypadal jako šmouha na obzoru. Jako blázni jsme přetnuli moře rovnou přímkou, od severu k jihu, místo abychom se jako rozumní lidé drželi pobřežní linie. A aby toho nebylo málo, neplavili jsme se na břichaté obchodní lodi, nýbrž na honosné válečné galéře, která na sobě měla tolik nátěru a ozdobného kování, že by to menší loď stáhlo ke dnu. Na přídi, kousek nad klounem, se svíjel párek bronzových krokodýlů; od kmitajících vesel, která nás hnala kupředu, odstřikovala voda a kovové bestie vypadaly, jako by jim od zubatých tlam šla pěna.

„Tohle je Alexandrie,“ oznámil navigátor, větrem ošlehaný Kypřan v římském stejnokroji.

„Máme dobrý čas,“ zabručel můj významný příbuzný Metellus Kretikus. Jako většina Římanů jsme oba k smrti nenáviděli moře a vůbec vše, co souviselo s cestováním po vodě. Proto jsme si také zvolili nejnebezpečnější cestu do Egypta. Byla totiž nejkratší. Neexistuje rychlejší plavidlo než plně osazená římská triéra a my od vyplutí z Massilie nedopřáli veslařům sebemenší odpočinek. Ještě nedávno jsme plnili únavnou roli vyslanců u smečky rebelantských Galů, které jsme se snažili přesvědčit, aby se nepřidávali k Helvétiům. Galii jsem ze srdce nenáviděl, takže jsem se převelice zaradoval, když senát převelel Kretika na ambasádu v Egyptě.

Před stěžněm galéry se zvedala roztomilá miniaturní pevnost a já vylezl na její bojovou plošinu, abych měl lepší výhled. Za pár minut se ze šmouhy vyklubal sloup dýmu a za další chvíli se objevila věž. Z takové dálky vypadala maličká, až bylo člověku zatěžko uvěřit, že je jedním z divů světa.

„Takže to je ten slavný maják?“ To promluvil můj otrok Hermes. Nejistě vyšplhal za mnou. Trpěl ještě krutější mořskou nemocí než já, což mi dodávalo jistou útěchu.

„Slyšel jsem, že zblízka je působivější,“ ujistil jsem ho. Maják nejprve vypadal jako štíhlý pilíř, jehož bílá stěna oslnivě zářila v poledním slunci. Když jsme připluli blíž, spatřil jsem, že štíhlá věž je usazena na své robustnější sestře a ta trůní na ještě širším podstavci. Nakonec jsme uviděli Faros a já začínal tušit, jak obrovský musí maják být, neboť neochvějně vévodil ostrovu, který byl sám dost velký, aby při pohledu z moře zastínil celou Alexandrii.

Maják se vypínal na východním výběžku ostrova a právě jemu jsme nyní pluli vstříc, ježto jsme měli namířeno do Velkého přístavu. U západního cípu ostrova se rozkládal přístav Eunostos, neboli Přístav bezpečného návratu, odkud mohly lodě vplouvat do kanálu, který spojoval město s Nilem, nebo pokračovat na jih, k jezeru Mareotis. Eunostos byl tudíž předurčen stát se obchodním přístavem. My však přicházeli v záležitostech státu a čekalo nás přijetí v Paláci, který se nacházel poblíž Velkého přístavu.

Když jsme obeplouvali východní cíp ostrova, zaklonil Hermes hlavu a zahleděl se na maják. Vrcholek mohutné věže korunoval kruhový altánek, který do neúnavné brízy chrlil plameny a dým.

„Je vážně vysoký,“ připustil Hermes.

„Údajně přes čtyři sta stop,“ upřesnil jsem. Staří nástupničtí králové, kteří následovali Alexandra, stavěli v měřítku, které si v ničem nezadalo s érou faraonů. Jejich monstrózní hrobky a chrámy a sochy byly sice bezúčelné, leč impozantní, a to bylo hlavní. Tomu jsme my Římané rozuměli. Imponovat davům je důležité. My ovšem dávali přednost užitečným stavbám, jako silnicím, akvaduktům nebo mostům. Alespoň že maják nesporně užitečný byl, třebaže poněkud nadměrný.

Jakmile jsme propluli mezi Farem a mysem Lochias, naskytl se nám nádherný pohled na město. Alexandrie se prostírala na pásu země, který odděloval jezero Mareotis od moře, západně od nilské delty. Alexandr si tuto polohu zvolil proto, aby jeho nové hlavní město bylo součástí řeckého světa, nikoli pověrčivého starého Egypta. Byl to moudrý tah. Celé město bylo z bílého kamene a působilo úchvatným dojmem. Podobalo se spíš jakémusi idealizovanému modelu než skutečnému městu. Řím není kdovíjak krásný, třebaže má pár krásných budov. Alexandrie byla nepopsatelně nádherná. Žilo v ní více obyvatel než v Římě, ovšem po typické římské přelidněnosti a neuspořádanosti tu nebylo ani stopy. Nevyrostla tu sama od sebe jako většina měst, nýbrž byla naplánována, rozvržena a postavena rovnou jako velkolepá metropole. Všechny významnější budovy se na tom plochém proužku země vyjímaly jako na dlani, od ohromného Serapidova chrámu v západní čtvrti po zvláštní umělý pahorek a chrám Paneum na východě.

Největším komplexem byl však Palác, který se táhl od Měsíční brány směrem na východ podél srpovitého výběžku mysu Lochias. Dokonce tu měli Ostrovní palác v přístavu a královský přístav přiléhající k palácovému komplexu. Ptolemaiovci si rádi žili na vysoké noze.

Sešplhal jsem zpátky na palubu a poslal Herma pro svou nejlepší tógu. Námořníci si cídili zbroj, ovšem naše poslání bylo ryze diplomatické, a tak ani já, ani Kretikus jsme na sobě neměli vojenský stejnokroj. Oděni v našich nejlepších šatech, obklopeni čestnou gardou mířili jsme k přístavní hrázi nejblíže Měsíční brány. Nad branou se klenula socha překrásné, třebaže nesmírně vytáhlé bohyně Nut, egyptské bohyně nebe. Nohama spočívala na jedné straně, dlouhé tělo skláněla nad branou a prsty se opírala o zem na straně druhé. Měla tmavěmodrou pleť posetou hvězdami a pod obloukem jejího těla visel obrovský mosazný gong vytvarovaný do podoby slunečního kotouče. Tyto připomínky egyptského náboženství jsem později vídal po celé Alexandrii, což bylo jinak řecké město.

Ke kamennému molu jsme se řítili, jako bychom jej chtěli prorazit a potopit. V poslední možné chvíli štěkl navigátor rozkaz, vesla se ponořila pod hladinu a vyvrhla do vzduchu mocný gejzír vody. Loď okamžitě zpomalila a jemně přirazila k hrázi.

„Kdybych ke klounu přivázal růži, nepřišla by ani o plátek,“ prohlásil navigátor s jistou omluvitelnou nadsázkou. Posádka vytáhla vesla na palubu, na břeh vyhodila lana a otroci upoutali triéru k úvazným kůlům. Námořníci spustili jeřábem na kamenné dláždění těžký můstek a pak se ve své blyštivé staromódní zbroji rozestavěli podél jeho zábradlí.

Z města dorazil pestrobarevný uvítací výbor, dvorní úředníci v egyptských hábitech a Římané z velvyslanectví v tógách. Egyptská reprezentace nezapomněla na malé obveselení – akrobaty, cvičené opice a pár nahých dívek svíjejících se v chlípných tanečních kreacích. Římané působili důstojnějším dojmem, třebaže někteří se nejistě kymáceli, neboť byli navzdory brzké hodině již opilí.

„Myslím, že se mi tu bude líbit,“ zazubil jsem se, když jsem sestupoval po můstku na břeh.

„O tom nepochybuji,“ ušklíbl se Kretikus. Má rodina o mně tenkrát neměla valné mínění. Bubny duněly, píšťaly kvílely, sistra chřestila a do toho otroci pohupovali kadidelnicemi, z nichž se na nás valila oblaka parfémovaného kouře. Kretikus ten tyjátr snášel s útrpným stoicismem, já si jej však vychutnával plnými doušky.

„Vítejte v Alexandrii, vznešený senátore Metelle!“ zadeklamoval vysoký muž v modrém hábitu s bohatým zlatým lemováním. Mluvil přirozeně ke Kretikovi, nikoli ke mně. „Vítejte Kvinte Caecilie Metelle, vítězi nad Krétou!“ Nebyl to tenkrát žádný velký boj, ale senát mu příslušný titul a triumf přesto přiřkl. „Já, Polyxenus, Třetí eunuch ze dvora krále Filopatóra Filadelfa Nea Dionýsa, jedenáctého Ptolemaia, vás vítám a nabízím vám volnost pohybu v našem městě i Paláci na znamení nehynoucí lásky a úcty, která již tak dlouho panuje mezi Římem a Egyptem.“ Polyxenus, jako všichni dvorní úředníci, měl na hlavě černou hranatou egyptskou paruku, tlustou vrstvu černého líčidla kolem očí a růž na rtech a lících.

„Co je to Třetí eunuch?“ zeptal se mě Hermes přidušeně. „To mají První a Druhý eunuch každý jedno varle nebo co?“ Musím přiznat, že mi to samotnému vrtalo hlavou.

„Jménem senátu a lidu římského,“ prohlásil Kretikus, „mám tu čest a právo vyjádřit převelikou úctu králi Ptolemaiovi, jeho dvoru a všemu lidu egyptskému.“ Dvořané zatleskali a zapýřili se jak cvičení holubi.

„V tom případě nás jistě doprovodíte do Paláce, kde jsme na vaši počest přichystali malé občerstvení.“ To už mým uším znělo mnohem lépe. Jakmile jsem pod nohama ucítil pevnou zem, vrátila se mi chuť k jídlu. V doprovodu bubnů, píšťal, sister a činelů jsme prošli Měsíční branou. Po bok se nám zařadilo pár členů římské ambasády a já spatřil známou tvář. Byl to můj bratránek z caeciliovského rodu, kvůli svým ryšavým vlasům přezdívaný Rufus. Nebyl to jen zrzek, ale také levák. S takovou kombinací neměl v římské politice budoucnost, a tak celou svou kariéru trávil v zahraničí. Poplácal mne po rameni a ovanul mne vinným dechem.

„Rád tě vidím, Decie. Copak, zase ses stal v Římě nežádoucí osobou?“

„Stařešinové rozhodli, že je načase, abych se trochu porozhlédl po světě. Klodius konečně dosáhl svého, zařadil se mezi plebs a kandiduje na tribuna. Pokud uspěje, nebudu se moci vrátit ani příští rok. Bude příliš mocný.“

„To je kruté,“ pokýval hlavou Rufus. „Na druhé straně jsi ovšem našel jediné místo na světě, kde se ti po Římu nebude stýskat.“

„Vážně?“ rozzářil jsem se při té představě.

„Bez přehánění. Počasí je tu po celý rok báječné, každá zhýralost, jakou svět zná, je tu za babku, veřejná představení jsou znamenitá, hlavně závody, společenský život nekončí, jen protože zapadlo slunce, a, Decie, příteli, to ti říkám, nemáš nejmenší představu, co to je, když ti někdo líbá pozadí, dokud jsi nepoznal Egypťany. Ti mají každého Římana za boha.“

„Budu se snažit, abych je nezklamal.“

„A mají tu čisté ulice. Teda ne že by ses kdovíjak nachodil, pokud nebudeš chtít.“ Ukázal na dvoje nosítka, která na nás čekala u Měsíční brány. Vyvalil jsem oči jako venkovský balík, který poprvé uviděl Kapitol.

V nosítkách už jsem pochopitelně seděl mnohokrát. Náš, římský typ většinou obsluhovali dva nebo čtyři nosiči a představoval pomalou, leč důstojnou alternativu k brodění blátem a smetím. Egyptská nosítka byla něco krapet jiného. Každá podpíralo nejméně padesát černých Núbijců, kteří nesli na ramenou tyče dlouhé jako lodní stěžeň, každá pojala nejméně deset pasažérů a nastupovalo se do nich nikoli po schůdkách, ale rovnou po schodišti. Když jsme se usadili a armáda otroků nás vyzvedla, ocitli jsme se nad úrovní oken ve druhém patře.

Moje sedátko bylo ze slonovinou vykládaného ebenového dřeva a potažené levhartími kůžemi. Před sluncem mne chránil mohutný baldachýn a poblíž stojící otrok vyzbrojený péřovým vějířem mne ovíval a odháněl dotěrné mouchy. Oproti Galii to byl rozhodně pokrok. Kretikus a eunuši si k mé úlevě vzali druhá nosítka. Hudebníci se uvelebili na nižších stupních, zatímco tanečníci a akrobati skotačili podél tyčí, aniž by se kupodivu pletli nosičům pod nohy. Konečně jsme se dali do pohybu, neseni jako obrazy božstev ve slavnostním průvodu.

Díky svému vyvýšenému posedu jsem záhy pochopil, jak může tak rozměrný dopravní prostředek vůbec fungovat. Ulice byly široké jako řeka a rovné jako šíp, což v Římě neznáme. Ta, kterou jsme procházeli, přetínala město od severu k jihu.

„To je Somská ulice,“ prozradil mi Rufus a zpod svého sedátka vylovil džbán vína. Naplnil pohár a podal mi jej. „Soma je Alexandrova hrobka. Ve skutečnosti není na téhle ulici, ale kousek odtud.“ Minuli jsme několik křižovatek s ulicemi, které byly stejně rovné jako ta naše, jen užší. Všechny budovy byly z bílého kamene a všechny stejně výstavní, na rozdíl od Říma, kde se k sobě choulí přepychová sídla a chudinské příbytky. Později jsem se dozvěděl, že v Alexandrii je vše postaveno z kamene, bez dřevěných podpěr, podlah či střech. Je to dokonale ohnivzdorné město.

Dorazili jsme na křižovatku, kde se naše ulice křížila s ještě širším bulvárem. Tady se naše nosítka obrátila k východu, jako lodě natáčející se po větru. Davy v ulicích náš průvod nadšeně zdravily a mně se zdálo, že při pohledu na typický římský úbor jásot ještě zesílil. Našly se i výjimky. Vojáci, kteří postávali na každém rohu, si nás měřili poněkud rozmrzele. Zeptal jsem se na ně Rufa.

„Makedonci,“ odpověděl zrzek. „Neplést si s degenerovanými příslušníky královského dvora. Tohle jsou praví barbaři z hor.“

„Makedonie je římskou provincií už od dob Aemilia Paula,“ zamračil jsem se. „Co tady dělají její vojáci?“

„Jsou to žoldáci v Ptolemaiových službách. Nemají Římany příliš v lásce.“

Nastavil jsem mu prázdný pohár. „Taky k tomu nemají důvod, když uvážím, kolikrát jsme je porazili. Ačkoli ta jejich rebelie, co jsem posledně slyšel, ještě pořád trvá. Antonia Hybridu hnali svinským krokem.“

„Je to nepoddajná cháska, jen co je pravda,“ pokýval hlavou Rufus. „Raději se od nich drž dál.“

Až na nevrlé vojáky mi Alexandrijci připadali jako veselá a kosmopolitní společnost. Takovou míchanici odstínů vlasů, pleti a očí jsem ještě nikde neviděl, snad kromě trhu s otroky. Převažoval řecký oděv, ale k vidění tu byly všechny šaty a úbory, co jich na světě je, od prapodivných pouštních hábitů po kožešiny a peří africké džungle. Oslnivý účinek všudypřítomného bílého kamene tlumily vodopády zeleně, které se valily z okolních balkonů a střech. Ve vázách zářily pestrobarevné květiny a všude visely mohutné hrozny svátečních věnců.

Byly tu nesčetné chrámy zasvěcené řeckým, asijským a egyptským božstvům, mezi nimi dokonce i chrám Romy, což byl jeden z mnoha projevů análního horolezectví, v němž Egypťané vynikali nade všechny. Hlavním patronem města byl ovšem Serapis, bůh vynalezený speciálně pro Alexandrii. Jeho chrám, Serapeum, byl jedním z nejznámějších svatostánků na světě. Zatímco architektura města nesla převážně řecké rysy, všudypřítomná výzdoba byla nezaměnitelně egyptská, přičemž dominantním a hojně užívaným prvkem byly prapodivné hieroglyfy.

Odněkud zepředu k nám dolehla řinčivá produkce hudebníků, kteří tropili ještě větší randál než ti naši. Z boční uličky se vynořilo křepčící procesí a Núbijci nesoucí egyptské dvořany se zastavili, aby mu dali přednost. Na široký bulvár se vevalil extatický dav věřících, z nichž mnozí měli jen lehkou bederní roušku z koziny a rozcuchané vlasy a divoce vířili do rytmu tamburín. Ostatní, méně pomatení, byli zavinutí do bílých rouch a hráli na harfy, flétny a neodmyslitelná sistra. To vše jsem pozoroval s nelíčeným zájmem, neboť řeckou část světa jsem dosud nenavštívil a v Římě byly dionýsovské slavnosti zakázané.

„Zas tihle,“ ucedil Rufus znechuceně.

„V Římě by s nimi vyběhli,“ nechal se slyšet tajemník velvyslanectví.

„To jsou menády?“ zeptal jsem se. „Neprovádějí ty své obřady v poněkud nezvyklou část roku?“ Všiml jsem si, že mnozí kolem sebe mávají hady a že je mezi nimi i spousta mladých mužů s vyholenou hlavou a výrazem člověka, kterého právě praštili do zátylku.

„Nic tak váženého,“ řekl Rufus. „Tohle jsou stoupenci Ataxanta.“

„To je nějaký místní bůh?“ chtěl jsem vědět.

„Kdepak, svatý muž odněkud z Malé Asie. Město je plné lidí jako on. Je tady už pár let a za tu dobu si získal hromadu přívrženců. Koná zázraky, předvídá budoucnost, rozmlouvá se sochami a tak podobně. To je další egyptská vlastnost, kterou brzy sám poznáš – pokud jde o náboženství, nemají tihle lidé krapet soudnosti. Žádná dignitas, žádná gravitas, spořádané římské rituály jim nic neříkají. Jako by věřili, že čím uhozenější obřad, tím lépe.“

„Nechutné,“ odfrkl si tajemník.

„Mně připadá, že se dobře baví,“ pokrčil jsem rameny. Vtom na ulici vplula ohromná nosítka, ještě vyšší než ta naše a nesená ještě bláznivějšími vyznavači, což jim na stabilitě rozhodně nepřidávalo. Na vrcholku spočíval trůn a na něm muž ve výstředním purpurovém rouchu posetém zlatými hvězdami a s vysokou čelenkou na hlavě, korunovanou stříbrným půlměsícem. Kolem jedné ruky měl obtočeného mohutného hada a v druhé třímal důtky, jakými se trestají vzpurní otroci. Viděl jsem, že má černý plnovous, dlouhý nos a tmavé oči, ale nic víc. Upíral mírně nepřítomný pohled před sebe, jako by si nebyl vědom třeštění, které se pod ním odehrávalo na jeho počest.

„A tady máme samotného velkého guru,“ ušklíbl se Rufus.

„To je Ataxas?“ zeptal jsem se.

„Osobně.“

„Tak si, Rufe, říkám,“ podrbal jsem se na bradě, „pročpak průvod vysokých úředníků dává přednost sběři, na kterou bychom v Římě poštvali psy.“

Rufus pokrčil rameny. „To je holt Alexandrie. Pod slupkou řecké kultury jsou tihle lidé stejně pověrčiví a zaostalí, jako byli za starých faraonů.“

„Ani v Římě není o náboženské šarlatány nouze,“ podotkl jsem.

„Po nějakém čase stráveném na dvoře poznáš rozdíl,“ slíbil Rufus.

Když rozjařené procesí konečně odkřepčilo, dali jsme se znovu do důstojného pohybu. Dozvěděl jsem se, že ulice, jíž jsme proplouvali, se jmenuje Kanopská cesta a je to hlavní východozápadní dopravní tepna Alexandrie. Jako všechny ostatní ulice byla rovná jako kopí a táhla se od Nekropolské brány na západě po Kanopskou bránu na východě. V Římě se stávalo jen vzácně, že by mohli dva lidé projít kolem sebe, aniž by se k sobě museli otočit čelem. Kanopská cesta byla dost široká pro dvoje nosítka jako ta naše a po stranách ještě zůstala spousta místa pro pěší.

Rozměry balkonů omezovala přísná pravidla a prádelní šňůry přes ulici byly zakázány. To bylo z jistého pohledu osvěžující, ale pravověrnému Římanovi navyklému na chaos přijde všechen ten řád brzy deprimující. Uvědomil jsem si, že zprvu se to může zdát jako dobrý nápad, vybudovat město tam, kde dříve žádné nebylo, a postarat se o to, že nebude trpět obvyklými neduhy živelně bujících sídel jako Řím. Já bych však nechtěl žít v uměleckém díle. Mám za to, že právě tady jsou kořeny proslulé nevázanosti a bouřlivého stylu života Alexandrijců. Žije-li člověk ve městě, které jako by navrhl sám Platón, pak musí dát průchod přirozeným lidským potřebám, jimiž filozofové tolik pohrdají, docela jinak. Nemravnost a zhýralost možná nejsou řešením jediným, leč rozhodně tím nejpřitažlivějším.

Zanedlouho jsme zabočili na sever na širokou třídu. Před námi se kupilo několik shluků mohutných budov, z nichž některé se rozpínaly až za cimbuří Paláce. Po chvíli jsme minuli první z těchto velkolepých komplexů, který se prostíral po naší pravé straně.

„Muzeum,“ oznámil Rufus. „Stojí sice za hradbami, ale patří k Paláci.“

Muzeum působilo skutečně impozantním dojmem. Široké schodiště se zvedalo ke Chrámu devíti Múz, podle něhož byl celý komplex pojmenován. Daleko důležitější než chrám sám však byla skupina budov kolem něj. Tady vysedávali mnozí z nejslovutnějších učenců světa a na státní útraty podle libosti bádali, psali a přednášeli. Něco takového nemělo ve světě obdoby, a tak komplex převzal jméno svého chrámu. Později se začaly objevovat imitace alexandrijského zařízení, kterým se rovněž říkalo muzeum.

Ovšem ještě slavnější než Muzeum byla velká Knihovna, která s ním sousedila. Zde byly uloženy všechny nejvýznamnější knihy, které lidstvo znalo, a jejich kopie se prodávaly po celém civilizovaném světě. Ohromná zešikmená střecha Knihovny se zvedala za Muzeem a zastiňovala všechny okolní budovy. Nahlas jsem užasl nad její velikostí, ale Rufus jen mávl rukou, jako by to byla maličkost.

„Tohle je menší budova Knihovny. Říká se jí Mateřská knihovna, protože byla první a založil ji sám Ptolemaios Soter. K Serapeu přiléhá větší polovina, zvaná Dceřinná knihovna. Povídá se, že společně obsahují přes sedm set tisíc svitků.“

Přišlo mi to neuvěřitelné. Pokusil jsem si představit, jak by vypadalo 700 000 knih. V duchu jsem si vybavil plně osazenou legii a k tomu pomocnou kohortu. To by dělalo zhruba 7 000 mužů. Představil jsem si, jak se taková armáda po vyplenění Alexandrie valí z hlavní brány ven, přičemž každý voják nese 100 titulů. Ani to však bezezbytku nevystihovalo skutečnost. A Rufovo víno mi na představivosti také zrovna nepřidávalo.

Za Muzeem jsme prošli další branou a ocitli jsme se v Paláci. Alexandrijský palác byl dalším projevem nyní již známého nutkání následnických králů stavět vše větší, než kdo kdy viděl. Menší budovy komplexu dosahovaly rozměrů běžných paláců, zahrady byly velké jako městské parky, svatyně jako běžné chrámy. Bylo to opravdové město ve městě.

„Na barbary si nevedli špatně,“ podotkl jsem.

Vystoupili jsme na úpatí schodiště rozlehlé stoy, která přiléhala ke zdánlivě nekonečné straně jedné budovy. Na vrcholku schodiště postával houf dvorních úředníků. V jeho čele stál statný muž s příjemnou tváří, kterého jsem znal z jeho dřívějších návštěv Říma – Ptolemaios Pištec. Z palácových schodů začal sestupovat, jakmile Kretikus vkročil na schody svých obrovitých nosítek. Ptolemaiovi bylo jasné, že na vrcholu schodiště na nového velvyslance čekat nemůže. Římský úředník by se trmácel do schodů jedině kvůli jinému, výše postavenému římskému úředníkovi.

„Starý Ptolemaios je tlustší než posledně,“ prohodil jsem.

„A zároveň chudší,“ řekl Rufus, když jsme poněkud nejistým krokem sestupovali na mozaikovou dlažbu. Nikdy jsme nepřestali žasnout nad tím, jak je možné, že král nejbohatšího národa světa je také nejurozenějším žebrákem na světě. Této skutečnosti jsme my, Římané, přirozeně nemohli nevyužít.

Předchozí generace Ptolemaiovců se navzájem téměř vyvraždily a dílo zkázy dokonala rozlícená alexandrijská lůza. Na uprázdněný trůn byl dosazen královský levoboček Filopatór Filadelfus Neos Dionýsos, do onoho šťastného okamžiku prachobyčejný pištec. Jelikož Řím tahal za provázky egyptské politiky již více než sto let, požádal nás nový král o podporu svého chatrného nároku a my mu vyhověli. Řím vždy ochotně pomohl slabému králi, aby se nemusel trápit se silným.

Pod schody se Ptolemaios a Kretikus objali, přičemž Kretikus nakrčil nos nad Ptolemaiovým parfémem. Alespoň že v oblékání nepropadl král egyptským manýrám jako jeho dvořané. Na sobě měl řecký oděv a to, co zbývalo z jeho vlasového porostu, bylo upraveno po řeckém způsobu. Vydatně si však pomáhal pleťovou kosmetikou, aby zamaskoval pustošivý vliv zubu času a zhýralosti.

Kretikus se s králem odebral do Paláce na slavnostní banket a já se s Rufem a ostatními vytratil na římskou ambasádu, která se měla stát naším dočasným domovem. Sídlila v jednom palácovém křídle a byla kompletně vybavena pokoji, jídelnami, lázněmi, tělocvičnou, zahradami, jezírky a armádou otroků, která by klidně mohla obdělávat největší latifundii v Itálii. Zjistil jsem, že mé komnaty jsou daleko prostornější než můj dům v Římě a že mám pro svou potřebu k dispozici dvacítku otroků.

„Dvacet?“ zaprotestoval jsem, když mi byl můj personál představen. „Stačí mi Hermes, ten lotr beztoho nemá co na práci!“

„Jen si je vezmi, Decie,“ trval na svém Rufus. „Však víš, jak to s otroky chodí – vždycky se pro ně něco najde. Vyhovuje ti ubytování?“

Rozhlédl jsem se po svém přepychovém apartmá. „Něco takového jsem naposled viděl na návštěvě v Lukullově novém městském sídle.“

„Je to drobet lepší než být nižším úředníkem v Římě, že ano?“ zazubil se spokojeně Rufus. Bylo na něm vidět, že zaparkoval v té nejlepší možné slepé uličce své kariéry.

Odebrali jsme se na nevelké nádvoří, abychom ochutnali některé místní ročníky a navzájem si sdělili novinky ze svého života. Pod palmami panoval příjemný chládek a mezi jejich listy dováděly krotké opice. Na hladinu mramorem vykládaného bazénku vyplavalo v naději na krmení několik kulaťoučkých kaprů a otevíralo na nás tlamičky jako ptáčata na svou matku.

„Stavili jste se na cestě sem v Římě?“ zeptal se dychtivě Rufus.

„Ne, vzali jsme to přes Sicílii a Krétu. Tvé novinky z Kapitolu jsou nejspíš čerstvější než moje.“

„No a co nového v Galii?“ vyzvídal Rufus.

„Samé potíže. Helvétiové řinčí zbraněmi. Římská přítomnost je jim trnem v oku a chvástají se, že provincii dobudou zpět.“

„To nesmíme dovolit,“ nechal se slyšet kdosi. „Je to naše jediné suchozemské spojení do Iberie!“

„Také jsme se tomu snažili předejít,“ vysvětlil jsem naši roli. „Navštívili jsme pěknou řádku kmenových vůdců, připomněli jim stará přátelství a spojenectví a rozdali pár úplatků.“

„Myslíš, že zůstanou v klidu?“ chtěl vědět Rufus.

„U Galů člověk nikdy neví,“ pokrčil jsem rameny. „Jsou to vznětliví lidé a milují boj. Můžou se přiklonit na kteroukoliv stranu. Když jsme odjížděli, většina se zdála být spokojená, ale zítra může nějaký buřič pronést řeč, obviní je, že jsou to baby, když nad sebou trpí nějaké cizáky, a další den se celá Galie vzbouří, jen aby dokázala svou mužnost.“

„Inu, v minulosti jsme je mnohokrát porazili,“ prohlásil tajemník, z bezpečné vzdálenosti od Galie.

„I oni nám to párkrát nandali,“ připomněl jsem mu. „Jeden či dva odbojné kmeny nepředstavují žádnou hrozbu. Ale jestli se celá Galie rozhodne, že nás vyžene, nenapadá mne nic, co bychom s tím mohli udělat. Mají proti nám převahu padesát ku jedné, a navíc jsou na vlastním území.“

„Potřebovali bychom dalšího Maria,“ řekl kdosi. „Ten si s Galy a Germány dokázal poradit.“

„Ten si dokázal poradit i s Římany,“ ušklíbl jsem se. „Tak, že je zmasakroval.“

„Pouze senátory,“ podotkl ten protivný tajemník. „Ale vy Metellovci jste podporovali Sullu, že ano?“

„Neposlouchej ho,“ usmál se Rufus. „Je to syn propuštěnce a prostí lidé byli do jednoho Mariovci. Ale vážně, kdo bude dalším prokonzulem Zaalpské Galie?“

„Někdo z konzulů pro příští rok,“ odpověděl jsem, „což znamená, že až Galové konečně povstanou a začnou podřezávat krky všem Římanům, kteří jim padnou do rukou, bude ve funkci nějaký sympatický žvanil.“ Kdybych býval věděl, co se toho roku v Římě děje, dělal bych si mnohem větší starosti. Čekalo nás totiž cosi nekonečně horšího než nicotná vojenská katastrofa v Galii. Tehdy jsem však stále žil v blažené nevědomosti, ostatně jako většina Říma.

„A co Egypt?“ zeptal jsem se. „Něco tady musí být v nepořádku, jinak by sem senát nepovolal Kretika až z Galie.“

„Vládne tady chaos a zmatek, jako obvykle,“ vysvětlil Rufus. „Ptolemaios je poslední žijící dospělý mužský zástupce svého rodu. Otázka následnictví je čím dál ožehavější, poněvadž Pištec se co nevidět upije k smrti, a pokud za něj nenajdeme náhradu, máme na krku občanskou válku a ta by nás mohla stát spoustu let a legií.“

„Kteří kandidáti připadají v úvahu?“

„Jen jeden – několikaměsíční mimino, a navíc churavé,“ ušklíbl se tajemník.

„Nechte mě hádat. Nejmenuje se náhodou Ptolemaios?“ Jediné další jméno, které vládnoucí dynastie používala, byl Alexandr.

„Jak jsi na to přišel?“ uchechtl se Rufus. „Ano, další malý Ptolemaios a do budoucna taky jediný, jak to tak vypadá.“

„A co princezny?“ zeptal jsem se. Ženské příslušnice ptolemaiovské dynastie byly obvykle bystřejší a energičtější než muži.

„Tři,“ odvětil Rufus. „Berenice je kolem dvaceti a je královou favoritkou. Pak je tu malá Kleopatra, ale té není víc než deset, a Arsinoe, které je asi osm.“

„V téhle generaci není žádná Selena?“ Bylo to jediné další jméno, které ženy ptolemaiovské linie nosily.

„Jednu jsme tady měli, ale ta zemřela,“ řekl Rufus. „Jestli se nenarodí žádná další holka, ožení se malý Ptolemaios nejspíš s Kleopatrou, pokud se toho ovšem dožije. Už teď existuje dvorní klika, která ji podporuje.“ Ptolemaiovci si již dávno osvojili prapodivný egyptský zvyk ženit se s vlastními sestrami.

„Pokud ale král v dohledné době natáhne bačkory,“ ozval se tajemník, „vdá se za malého Ptolemaia Berenike a bude vládnout jako regentka.“

„A to by nám nevyhovovalo?“ zeptal jsem se. „Bereniky a Kleopatry měly, celkově vzato, odjakživa za ušima, zatímco muži byli většinou spíš šašci.“

„Tahle je malinko pomatená,“ vysvětlil Rufus. „Zblázní se do každého ohavného cizího kultu, který se namane. Loni přišla znovu do módy Babylonie a ona se zasvětila jakési asijské obludě s orlí hlavou, jako kdyby egyptští bohové nebyli dostatečně odpudiví. Teď už ji to, myslím, přešlo, ale nebude trvat dlouho a najde si něco jiného, nejspíš ještě horšího.“

Dvorní intriky nejsou nikdy jednoduché, ale z těch egyptských mě začínala bolet hlava. „Takže kdo nám podporuje Bereniku?“

„Většina dvorních eunuchů,“ odpověděl Rufus. „Satrapové provincií se v tomhle rozcházejí a někteří by nejradši s Ptolemaiovci skoncovali úplně. Na svých územích jsou už jako malí králové, s vlastní armádou a vším, co k tomu patří.“

„Takže si musíme vybrat svého favorita, aby ho senát mohl schválit a my pak měli právní oporu, kdybychom museli zasáhnout na podporu námi zvoleného nástupce?“ Povzdechl jsem si. „Proč ty Egypťany prostě nezabereme? Nic by jim neprospělo víc než rozumný římský správce.“

Toho večera se konal velkolepý banket, jehož zlatým hřebem byl celý pečený nosorožec. Položil jsem tutéž otázku Kretikovi, který mne záhy vyvedl z omylu.

„Zabrat Egypt?“ povytáhl obočí. „To jsme mohli za posledních sto let udělat kdykoliv, ale neudělali, a z dobrého důvodu.“

„Tomu nerozumím, copak jsme se někdy vzdali příležitosti získat bohatý lup a zvětšit říši o další kus?“

„Nedomýšlíš to do důsledků,“ zavrtěl hlavou Kretikus. Přistoupil k nám otrok a do masivní zlaté mísy na křišťálovém stojanu, znázorňujícím opilého Herkula, nalil polévku ze sloních uší. Ponořil jsem do té bryndy slonovinovou lžíci a ochutnal. Nebylo to špatné, ale kuřecí vývar je kuřecí vývar.

„Egypt neznamená jen bohatý lup a kus území,“ vysvětloval trpělivě Kretikus. „Je to nejbohatší a nejplodnější národ na světě. Ptolemaiovci byli odjakživa žebráci, protože neumějí hospodařit. Své bohatství utápějí v nesmyslném luxusu nebo v okázalých projektech, které jim nepřinášejí blahobyt ani moc, jen prestiž.“ Pištec už nějakou dobu tiše pochrupoval na Kretikově předloktí, takže se proti jeho poznámkám nemohl ohradit.

„O důvod víc, abychom to tady vzali do rukou my,“ trval jsem na svém.

„A komupak bys takový úkol svěřil?“ zeptal se pobaveně Kretikus. „Dovol, abych ti připomněl, že ten, kdo dobude Egypt, se v tu ránu stane nejbohatším mužem světa. Umíš si představit, jaká vřava by vypukla, kdyby senát našim generálům zamával před nosem takovou kořistí?“

„Už rozumím.“

„A to není všechno. V produkci obilí převyšuje Egypt všechny ostatní národy o takový násobek, že je to téměř k neuvěření. Nil rok co rok ochotně dodává egyptským polím čerstvou zásobu úrodné naplaveniny a zdejší rolníci pracují daleko produktivněji než naši otroci. Většinou tu sklízejí dvakrát do roka a někdy i třikrát. Kdyby ve všech ostatních provinciích zavládl hladomor, Egypt by nás všechny nasytil a ani bychom se nemuseli příliš uskrovňovat.“

„Takže římský správce by vlastně držel celou říši pod krkem?“

„A k tomu by se mohl prohlásit nezávislým králem, jelikož by měl dost peněz, aby si najal tolik vojáků, kolik by potřeboval. Jak by se ti líbilo, kdyby se v takové pozici ocitl Pompeius nebo Krassus?“

„Chápu. Takže proto na egyptský trůn dosazujeme jednoho padavku za druhým.“

„Přesně tak. A navíc každému z nich kdykoli vypomůžeme – penězi, vojáky či radou. Ne že by si naše rady kdovíjak brali k srdci. Gaius Rabirius dělá, co může, aby vyřešil Ptolemaiovy finanční problémy, ale bude to trvat léta, než zaznamená nějaký pokrok.“ Rabirius byl známý římský bankéř, který Ptolemaiovi půjčil hromadu peněz, za což jej král jmenoval egyptským ministrem financí.

„Tak za koho se postavíme tentokrát?“ chtěl jsem vědět.

„Za novorozence, jiná možnost není,“ řekl Kretikus ještě tišeji. „Ale zatím to není třeba roztrubovat.“ Spiklenecky se na mě zazubil. „Dokud si budou ostatní frakce myslet, že u nás mají šanci, snesou nám modré z nebe.“

„A princezny v úvahu nepřipadají?“ prohodil jsem. Žádnou z nich jsem ještě neviděl, jelikož v té době pobývaly na venkovských sídlech.

„Senát nikdy nepodporoval ženy na trůně, a tyhle navíc obklopuje smečka lačných příbuzných a dvořanů. Ten spratek si nejspíš jednu z nich stejně vezme, ale to bude jen komedie pro jeho egyptské poddané. Co se senátu týče, může se oženit třeba s posvátným krokodýlem.“

„To bychom tedy měli,“ uzavřel jsem, „A co my tu do té doby budeme dělat?“

„To, co všichni našinci v Egyptě,“ odpověděl Kretikus. „Budeme si užívat.“

Kapitola 2

A tak jsem si dva měsíce užíval báječného života římského úředníka na služební cestě v Egyptě. Vykonal jsem neodmyslitelnou návštěvu všech nejslavnějších míst – viděl jsem pyramidy a s nimi sousedící obří hlavu, jejíž stejně obří lví trup je údajně pohřben pod pískem. Viděl jsem Memnonovy kolosy, z nichž jeden zdraví každý úsvit tichým hvízdáním. Prohlédl jsem si některé velice podivné chrámy a setkal se s některými velice podivnými kněžími. A kamkoli jsem přišel, propadali královští úředníci záchvatům servility, divže na mou počest nestavěli svatyně.

Jakmile člověk vystrčí nos z Alexandrie, ocitne se v pravém Egyptě, v Egyptě faraonů. Je to zvláštní místo, kde jako by se zastavil čas. Není žádnou výjimkou, že cestovatel narazí na zbrusu nový chrám, který Ptolemaiovci postavili některému ze starodávných bohů, a o míli či dvě dále na téměř totožný svatostánek, jen dva tisíce let starý. Jediným rozdílem jsou malinko vybledlé barvy staršího chrámu.

Celé velké obřadní centrum Karnaku zabírá chrám o rozměrech menšího města; jeho ohromný peristyl je lesem sloupů tak masivních a vysokých, že se to vzpírá jakékoli představě, a každičký čtvereční palec pokrývají ony pomatené piktogramy, v nichž se Egypťané tolik vyžívají. Nesčetná staletí museli lidé na příkaz faraonů a kněží financovat a stavět tyto nesmyslné hory kamení, patrně bez sebemenšího náznaku protestu. Kdo potom potřebuje otroky, když má tak povolné poddané? Kdyby měli podobný chrám postavit Italové, proměnili by jej v hromádku štěrku, dřív než by sloupy začaly být vyšší než oni.

Není příjemnějšího cestování po Egyptě než člunem po Nilu. Velká řeka postrádá onu znepokojivou nestálost moře a země kolem ní je tak úzká, že lze z paluby dohlédnout na oba konce. Stačí ujít míli od břehu a člověk se ocitne v poušti. A plavba po proudu za úplňku, kdy sametové ticho naruší jen občasné zaryčení hrocha, je téměř snovým zážitkem. Ve stříbrném svitu měsíce se prastaré chrámy a hrobky třpytí jako drahokamy a člověka napadá, že vidí svět takový, jaký jej viděli bohové, když ještě kráčeli po Zemi.

Z vlastní zkušenosti vím, že po každém období klidu a míru nevyhnutelně přicházejí časy chaosu a nebezpečí, a ani má říční idyla neměla trvat věčně. Můj život plný sladkého nicnedělání se převrátil vzhůru nohama, sotva jsem se vrátil do Alexandrie.

V Egyptě tehdy právě nadešla zima. A navzdory tomu, co se povídá, egyptská zima skutečně existuje. Vítr je najednou studenější a pichlavější, a tu a tam dokonce zaprší. Můj člun vplul do delty a pak zabočil do kanálu, který propojoval úrodnou mokřinatou krajinu s Alexandrií. Je nanejvýš příjemné žít v zemi, kde člověk jen zřídkakdy musí pěšky překonat nějakou větší vzdálenost a kde mu v cestě nestojí žádné příkré svahy.

Člun jsem zanechal v jednom z jezerních přístavů a na cestu do Paláce si najal nosítka. Tahle obsluhovalo skromných čtvero otroků, ale Alexandrie je krásná i z přízemí.

Cestou jsme procházeli kolem makedonských kasáren a já nařídil zastavit, abych si je mohl prohlédnout zblízka. Alexandrie se na rozdíl od Říma vojáků v ulicích nebála. Nástupničtí králové byli koneckonců cizí despotové a vždy zastávali názor, že místním neuškodí neustálá připomínka toho, kdo je v Egyptě pánem.

Kasárna sestávala ze dvou rozložitých dvoupatrových budov, které se na sebe dívaly přes prostorné cvičiště. Byly pochopitelně jaksepatří přepychové a vojáci na place si odbývali svůj dril s chvályhodnou rázností, ovšem jejich výzbroj se římskému oku jevila zastaralá. Někteří na sobě měli jednodílný bronzový kyrys, jaký dnes nosí již jen římští důstojníci, a ostatní tuhou halenu z vrstveného lnu pošitou bronzovými plátky. Zámožnější římští legionáři již před několika generacemi přešli na galské kroužkové brnění a Marius jej zavedl jako normu pro všechny legie. Někteří Makedonci se stále oháněli dlouhým kopím, třebaže svou starou nepružnou falangu nahradili otevřenou římskou formací již před více než sto lety.

Na jednom konci prostranství nacvičovala své manévry jízda. Makedonci ocenili přednosti kavalerie v širých východních zemích, které tvořily významnou část staré perské říše. My Římané si vydržujeme jen malý počet jezdců a v případě potřeby si další najímáme.

Na opačném konci stavěla skupinka tesařů jakési obléhací zařízení, mohutný stroj z trámů a lan. Jelikož jsem ještě nikdy nic podobného neviděl, poručil jsem nosičům, aby mne dopravili blíž. V Římě by si žádný cizinec nedovolil potulovat se po ležení či kasárnách, ale já si již natolik zvykl na všudypřítomné egyptské patolízalství, že mne ani nenapadlo, že by má přítomnost mohla někomu vadit.

Když jsme přišli blíž, voják, který na tesaře pořvával rozkazy, se otočil na patě a rázně k nám vykročil. Na sobě měl vycíděné holenní chrániče a kyrys, který se blýskal ve slunci, a pod paží si nesl přilbu s chocholem.

„Co tu chceš?“ vyštěkl. Tenhle druh lidí jsem dobře znal – dlouholeté veterány se škvírami místo očí a bezertými ústy. Byl to prototyp centuriona, jaký jsem odjakživa nenáviděl. Vyrytý šíp a kopí na jeho krunýři věrně napodobovaly jeho jizvy na tváři a pažích, jako kdyby si u kováře výslovně objednal odpovídající komplet.

„Jsem Decius Caecilius Metellus mladší z římského velvyslanectví,“ řekl jsem tak povýšeně, jak jsem jen svedl. „Váš stroj vzbudil mou zvědavost a rád bych si jej prohlédl zblízka.“

„Já ti dám zblízka,“ zavrčel. „Koukej se klidit.“

To nevypadalo dobře. „No dovolte,“ zaprotestoval jsem. „Zřejmě si tak docela neuvědomujete, jak jedinečně důvěrné vztahy panují mezi Palácem a římskou ambasádou.“

„Přiveď starýho Pištce sem ke mně a pak si popovídáme. Do tý doby mi nechoď na oči.“

„Však o mně ještě uslyšíte,“ pohrozil jsem. Tohle člověk říká vždy, když už se nezmůže na nic jiného. „Do Paláce,“ poručil jsem nosičům velkopansky. Otroci se dali do klusu a já mezitím vymýšlel tresty pro neomaleného oficíra. Měl sice plné právo vykázat ze svých kasáren nepovolanou osobu, ale to jej v mých očích nikterak neomlouvalo. Koneckonců jsem byl, když se to tak vezme, římským úředníkem a Egypt zase, když se to tak vezme, římskou provincií. Na drzého Makedonce jsem ovšem zapomněl, jakmile jsem si po návratu do Paláce vyslechl nejčerstvější novinky.

Kretika jsem zastihl v atriu velvyslanectví. Můj nadřízený příbuzný mi pokynul, abych přišel blíž.

„Decie, jdeš jako na zavolanou. Máme návštěvu z Říma. Chtěl jsem ji uvítat sám, ale když už jsi zpátky, můžeš se toho ujmout.“

„Vy že jste chtěl osobně uvítat návštěvu? To tedy musí být někdo důležitý.“

„Tohle zrovna přinesl otrok z královského přístavu.“ Ukázal mi malý svitek. „Vypadá to, že dvě dámy z významné rodiny se přijely nadýchat blahodárného alexandrijského ovzduší.“

„Ovzduší?“ povytáhl jsem obočí.

„Je to dopis od Lukulla. Píše se v něm, že vzduch v Římě je nezdravý – politické rozmíšky, krev v ulicích a tak podobně. Posílá k nám svou schovanku Faustu Kornelii a její společnici, další urozenou dámu, a žádá pro ně o poskytnutí přístřeší a vůbec všeho, co bude třeba.“

„Fausta!“ zvolal jsem. „Sullova dcera?“

Netrpělivě se na mě zamračil. „Kdo jiný kdy nosil tohle jméno?“

„Jen jsem se nahlas podivil,“ vysvětlil jsem. „Už jsem se s ní setkal. Je snoubenkou mého přítele Tita Milona.“

„Tím lépe. Vezmi si k ruce pár otroků, dámy mají spoustu zavazadel. A obstarej jim ubytování. Já si promluvím s dvorními eunuchy o uspořádání slavnostní recepce na uvítanou.“ Římané by kvůli dámské návštěvě, jakkoli urozené, nikdy takhle nevyváděli, ovšem egyptský dvůr ovládaný eunuchy a princeznami byl jiný.

„Kdo je ta druhá dáma?“ Hlavou mi bleskla strašlivá myšlenka. „Snad ne Klodia! Ty dvě jsou si docela blízké.“

Kretikus se usmál. „Kdepak, z téhle budeš mít radost. A teď hybaj. Dámy už čekají v přístavu.“

Vyštěkl jsem příkaz, a než jsem se nadál, stál přede mnou šik otroků. Zavolal jsem si dvoje nosítka a ta se objevila jako mávnutím kouzelného proutku. Velvyslanectví bylo skutečně čarovné místo. Vyšplhal jsem do jedněch nosítek a otroci se rozběhli směr královský přístav. Ten představoval vlastně jen malou ohrazenou část Velkého přístavu, kde se u mol pohupovaly královské jachty a výletní lodě. Obepínal ji kamenný vlnolam a vjezd před těmi nejdivočejšími bouřemi chránil ještě ostrov, na němž se jako drahokam skvěl Ostrovní palác.

Vedle královských jachet vypadala malá římská obchodní loď poněkud skromně, ovšem dámy, které postávaly u pažení, sálaly povýšeností, jako slunce sálá teplem. Nebyly to jen urozené Římanky, ale navíc patricijky, a budily onen jedinečný dojem nadřazenosti, jaký lze vyšlechtit pouze dlouholetým příbuzenským křížením.

Otroci postavili nosítka na zem a sklonili se před dámami sestupujícími po můstku na břeh. Vyškrábal jsem se ze svých nosítek a vyšel jim vstříc. Germánsky plavé vlasy Fausty Kornelie jsem poznal okamžitě. Její korneliovský rodokmen ji obdařil zlatavou krásou srovnatelnou snad jen s jejím bratrem Faustem. Druhá žena byla menší a tmavší, ale stejně nádherná. Co stejně – mým očím připadala mnohem, mnohem krásnější.

„Julie!“ zvolal jsem a zůstal na ni civět s otevřenou pusou. Byla to vskutku Julia Minor, mladší dcera Lucia Caesara. Nedlouho tomu se konalo setkání obou našich rodin, kdy jsme se s Julií formálně zasnoubili. Fakt, že jsme si oba takový svazek opravdu přáli, byl pro naše rodiny pochopitelně zcela podružný; ty jej vnímaly spíše jako docela příznivou shodu okolností. V té době Metellovci horečně napravovali pošramocené vztahy s konkurenčními mocenskými bloky. Kretikus dal dceru mladému Marku Krassovi. Gaius Julius Caesar platil za stoupající hvězdu lidových shromáždění a spojenectví s tak starobylou, třebaže poněkud záhadnou rodinou, nám přišlo náramně vhod. Sám Gaius Julius slíbil svou dceru Pompeiovi, ale jeho bratr měl jednu neprovdanou. A tak jsme se stali snoubenci.

„Vítejte v Alexandrii!“ zvolal jsem. Faustě jsem jen krátce stiskl ruku. Julia nastavila tvář k polibku a já jí vyhověl.

„Přibral jsi, Decie,“ změřila si mě kriticky.

„I ty lichotnice,“ zašklebil jsem se. „Tihle Egypťané si zřejmě myslí, že by je stihl trest bohů, kdyby Římanovi dovolili ujít jen o krok víc, než je třeba, a kdo jsem já, abych soudil jejich náboženství?“ Otočil jsem se k Faustě. „Paní Fausto, vaše krása zdobí toto město jako koruna. Věřím, že jste měli příjemnou cestu.“

„Zvraceli jsme od chvíle, co jsme vypluli z Ostie,“ odpověděla.

„Buďte ujištěna, že zdejší ubytování vám strasti zimního cestování více než vynahradí.“ Po celou tu dobu otroci vykládali jejich zavazadla. Když byla konečně všechna na břehu, vystoupila čára ponoru lodi o stopu výš. Dámy samozřejmě doprovázela svita jejich osobních služek a pár dalších otroků, kteří se v tom moři na velvyslanectví pohodlně ztratí.

„Je Alexandrie tak pohádková, jak všichni říkají?“ vyzvídala Julia dychtivě, navzdory vyčerpání, které se jí zračilo ve tváři.

„O něčem takovém se ti nezdálo ani v těch nejdivočejších snech,“ ujistil jsem ji. „S největší radostí ti tady všechno ukážu.“

Fausta se potměšile ušklíbla. „I ta páchnoucí doupata, v nichž bezpochyby často hýříte?“

„To nebude třeba,“ odvětil jsem. „Ty nepokleslejší kratochvíle jsou snadno dostupné i v Paláci.“ Při těch slovech i cynická Fausta zrudla rozpaky.

„Měla jsem na mysli poněkud kultivovanější zážitky,“ prohlásila Julia a unaveně se vyšplhala do nosítek, přičemž mi bezděčně nabídla kratičký pohled na to nejbělejší stehno, jaké jsem kdy viděl. „Chci si prohlédnout Muzeum a diskutovat s učenci a navštěvovat přednášky všech těch slavných a vzdělaných mužů.“ Julia rovněž trpěla onou protivnou zálibou v kultuře a vzdělanosti, která tak často postihovala urozené Římanky.

„Bude mi potěšením tě s nimi seznámit,“ řekl jsem. „V Muzeu jsem jako doma.“ Ve skutečnosti jsem tam byl pouze jednou, na návštěvě starého přítele. Kdo by chtěl taky vysedávat s nudnými starými knihomoly, když na Hippodromu závodí ti nejkrásnější koně na světě?

„Vážně?“ povytáhla obočí. „Pak mě musíš určitě seznámit s Emenem z Karie, tím logikem, a Sosigenem, tím astronomem, a taky Ifikratem z Chiosu, slavným matematikem. A musím si prohlédnout Knihovnu!“

„Knihovny,“ opravil jsem ji. „Mají tady dvě.“ Ve snaze změnit téma jsem se otočil k Faustě. „A jak se má můj dobrý přítel Milo?“

„Zaměstnaně, jako vždy,“ odpověděla. „Stále vede ten svůj boj s Klodiem. A nedávno se nechal zvolit kvestorem.“

„Slyšel jsem,“ zasmál jsem se. „Nějak si nedokážu představit Milona coby úředníka na zemědělské nebo finanční správě.“ Milo byl nejúspěšnějším gangsterem, jakého kdy Řím zažil.

„To ani nemusíte. Vše řídí ze své pevnosti, jako obvykle. Myslím, že si za sebe dokonce někoho najal. Abych nezapomněla, posílá srdečné pozdravení. Mám vám vyřídit, že se nikdy nikam nedostanete, když se budete pořád válet někde v cizině, místo abyste si budoval kariéru v Římě.“

„Inu, drahý Titus odjakživa věřil v píli a přičinlivost. Já je naproti tomu považuji spíše za přednosti otroků a propuštěnců. Podívejte kupříkladu, jak tvrdě pracují naši nosiči. Mají se snad díky tomu lépe než my?“

„Věděla jsem, že řekneš něco podobného,“ ozvala se Julia. Seděla vzpřímeně a natahovala krk, aby jí neušlo nic z velkolepého města, jímž jsme byli neseni.

„Všichni muži, jimž je souzeno vládnout, právě teď bojují v Římě,“ podotkla Fausta.

„A všichni také dokonají na bitevním poli nebo jedem či dýkou úkladného vraha,“ opáčil jsem. „Já mám v plánu dožít se požehnaného věku a postavení staršího senátora.“

„Jistě, každému, co jeho jest,“ odfrkla si.

„Páni, koukněte!“ zvolala Julia. „Je tohle Paneum?!“ V dálce se rýsoval podivný umělý pahorek, kolem nějž se vinula točitá cestička ke kruhovému chrámu na vrcholku.

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Uvnitř je ta nejskandálnější socha, jakou svět viděl. Á, a jsme doma,“ ukázal jsem před sebe.

„To je celá ambasáda součástí Paláce?“ zeptala se Julia, když jsem jí pomáhal z nosítek. Musel jsem doslova odkopnout jednoho otroka stranou, aby mi dovolil provést i tak snadný a jednoduchý úkon.

„Ano. A co se výkonu moci týče, je vlastně Palác součástí římské ambasády. Následujte mne. Uvedu vás do vašich komnat.“

Ale to mi již dovoleno nebylo. Sotva jsme vkročili do atria, vyvalil se na nás zástup dvořanů s rozjařenými hudebníky, naolejovanými Núbijci, kteří na vodítku vedli gepardy, krotkého lva a smečku paviánů v livrejích, mladičkými dívkami v chitonu, které z velkých košů rozhazovaly růžové plátky, a s mladou ženou v čele, k níž všichni uctivě vzhlíželi.

„Řekli mi, že máme hosty,“ prohlásila. „Bohužel příliš pozdě. Jinak bych vás byla přišla přivítat do královského přístavu.“

Poklonil jsem se, kam až mi římská důstojnost dovolovala. „Vaše přítomnost je nám ctí, princezno Berenike. Dovolte, abych vám představil paní Faustu Kornelii, dceru našeho velkého zesnulého diktátora Lucia Kornelia Sully, a paní Julii Minor, dceru váženého senátora Lucia Julia Caesara.“ Princezna obě dámy za vrkání a štěbetání dvořanů objala.

Římanky zaujaly důstojně formální postoj a královské objetí přijaly s patřičnou lhostejností a odtažitostí. Odtažitost byla koneckonců na místě, jelikož Berenike patřila k oněm Ptolemaiovcům, kteří vyznávali egyptskou módu. Od pasu k ramenům ji halila jen průsvitná blůzka a za to, co měla na sobě od pasu dolů, by z Říma vyhnali profesionální tanečnici za nemravnost. Naproti tomu její šperky si co do mohutnosti a váhy nikterak nezadaly s legionářskou zbrojí.

„Jsme v nevýhodě, Výsosti,“ řekla Fausta. „Na královskou audienci bohužel nejsme náležitě upraveny.“

„To je v pořádku,“ usmála se Berenike. „Zajímavé ženské hosty jsem neměla, ani nepamatuji. Společnost mužů s tou jejich věčnou politikou a hloupými intrikami mne k smrti nudí.“ Širokým gestem obsáhla celou římskou ambasádu včetně mě.

„A cizí královny a princezny, které sem jezdí, jsou všechny nevzdělané a negramotné; nejsou víc než nastrojené selky. A teď tu mám dvě opravdové patricijky! Pojďte, tady vás rozhodně nenechám. Budete bydlet v mém paláci.“ Ano, v Paláci byl ještě jeden palác, který patřil jen a jen Berenice. Princezna obě dámy vyvedla ven, jako by byly novými přírůstky v jejím zvěřinci.

Sotva se celý dav odporoučel, vešel do atria Kretikus. „Co to tu bylo za povyk?“ chtěl vědět.

„Berenike nám vyfoukla naše hosty,“ hlásil jsem. „Hádám, že už je odsud nepustí.“

„Výborně,“ řekl věcně. „Alespoň máme po starostech. Princezničky dostanou nové hračky a my budeme mít klid. Patřičnost ovšem vyžaduje, aby je po městě provedl urozený muž. To bude tvoje práce.“

„Můžete se spolehnout,“ řekl jsem.

Berenike měla dostatek soudnosti, aby svým novým hostům dopřála klidný večer a ti se mohli zotavit z útrpného zážitku v objetí Neptunově. Ovšem hned poté pro ně uspořádala bohatou hostinu, na niž pozvala všechny zaměstnance Muzea, jakož i ostatní alexandrijské celebrity. Výsledkem byla, jak se dalo očekávat, poněkud bizarní směsice. Jelikož Muzeum vlastnil a financoval Palác, měla princeznina pozvánka váhu oficiálního předvolání, a tak nechyběl ani ten nejposlednější hvězdopravec, počtář či pisálek z Alexandrie. Dostavili se také herci, vozatajové, cizí vyslanci, hlavy nejrůznějších kultů a polovina egyptské smetánky, zkrátka smečka bláznů a zhýralců, jakou aby člověk pohledal.

Když se všichni shromáždili, zahlédl jsem jednu tvář, kterou jsem velice dobře znal. Patřila Asklepiodovi, lékaři z gladiátorské školy Statilia Taura v Římě. Spolu jsme již leccos prožili. Byl to pomenší muž s hladce oholenými lícemi, který si po řeckém způsobu nechával jen tenkou linku vousů podél spodní čelisti. Na sobě měl vybraný oděv a pásku ve vlasech, znak své profese. Toho roku vedl kurz přednášek z anatomie. Vzal jsem si ho stranou.

„Honem, Asklepiode, kdo jsou ti lidé? Julia si myslí, že je všechny důvěrně znám!“

Zazubil se. „Ohó! Konečně se tedy seznámím s lepou Julií! To je skutečně natolik bláhová, že tě má za učence?“

„Upřímně věří, že na sobě pracuji. Tak co jsou zač?“

Rozhlédl se. „Abych začal s těmi nejváženějšími, tamhle,“ ukázal bradou na vysokého muže s ostře řezanými rysy, „stojí slovutný knihovník Amfytrion. Má na starosti vše, co souvisí s Knihovnou a Muzeem.“

„Rozumím. A dál?“

Kývl ke statnému muži s divokým účesem, který si měřil ostatní hosty jako zápasník své soupeře. „To je Ifikrates z Chiosu, známý matematik a nejpřednější stoupenec školy Archimedovy.“

„No výborně, s tím se chce seznámit.“

„V tom případě snad její ženský půvab uspěje tam, kde již tolik jiných selhalo. Je to nanejvýš popudlivý muž. Kohopak tu máme dál…“ Vybral si dalšího zaprášeného Řeka. „Tamhle je Doson, skeptik, a Sosigenes, astronom, a…“ a tak dále a tak podobně. Zapsal jsem si do paměti tolik jmen, kolik jsem jen dokázal pojmout, každopádně dost na to, abych mohl předstírat informovanost. Při první příležitosti jsem vyhledal Julii a seznámil ji s Asklepiodem. Pozdravila se s ním zdvořile, leč chladně. Jako mnoho jiných vzdělaných lidí jevila jen vlažný zájem o medicínu, vědní obor, jenž se zabýval skutečným světem.

„Chtěla by ses seznámit s některými slavnými učenci?“ zeptal jsem se.

„Směle do toho,“ odpověděla s tím svým nesnesitelně nadřazeným úsměvem. Zavedl jsem ji k divoce vyhlížejícímu matematikovi.

„Julie, představuji ti proslulého Ifikrata z Chiosu, předního zastánce archimedovské školy.“

Ifikrates znachověl a políbil Julii ruku. „Jsem okouzlen, má paní.“ Pak se otočil ke mně a probodl mne pohledem, jehož sílu ještě umocňovalo téměř jupiterovsky vysoké čelo. „Vás neznám.“

„Snad jste na mne pro všechen ten badatelský zápal pozapomněl,“ zkusil jsem. „Navštívil jsem vaši přednášku o obléhání Syrakus.“ Byla to rána naslepo, věděl jsem jen, že Archimedes onomu městu navrhl obranné válečné stroje, naštěstí jsem trefil do černého.

„Ach tak.“ Rozpačitě zamrkal. „Možná máte pravdu. Byla tam tenkrát spousta posluchačů.“

„A já četla vaši knihu, O praktických aplikacích geometrie,“ vyhrkla Julie uctivě. „Jak kontroverzní a podnětné dílo!“

Zazubil se a pokýval hlavou jako cvičený pavián. „Ano, ano. Některými lidmi to tady pěkně zamávalo, jen co je pravda.“ Samolibý šašek, pomyslel jsem si. A Julia na něj koukala jako na vozatajského šampiona. Odtáhl jsem ji z dohledu matematického génia a představil ji knihovníkovi. Amfytrion byl stejně laskavý jako Ifikrates neomalený a mně se hned dýchalo volněji. Julii brzy nato unesla Berenike, aby ji seznámila s jakýmisi navoněnými kašpary, a já zůstal s knihovníkem o samotě.

„Povšiml jsem si, že jste hovořil s Asklepiodem,“ poznamenal. „Znáte se s ním z Říma?“

„Ano, jsme přáteli již léta.“

Amfytrion přikývl. „Vážený muž, třebaže malinko výstřední.“

„Jakpak to?“ zpozorněl jsem.

„Inu…“ rozhlédl se kolem sebe, zda nám někdo neposlouchá za zády. „Provádí prý chirurgické zákroky. Řezání těla nožem Hippokratovo učení přísně zapovídá.“

„Apollone chraň!“ zvolal jsem pohoršeně.

„Taky,“ přešel do šepotu, „se povídá, že dokonce sám vlastnoručně sešívá rány. Něco takového i ten nejpochybnější šarlatán nechává svým otrokům.“

„No tohle!“ zakroutil jsem hlavou. „Jistě jde jen o sprosté pomluvy šířené jeho nepřáteli!“

„Snad máte pravdu, ale svět již není, co býval. Povšiml jsem si rovněž, že jste se setkal s Ifikratem. Ten divoch také věří na praktické aplikace!“ Ono slovo vyplivl, jako by šlo o nějaké rituální tabu.

Já přirozeně věděl, že ony takzvané zvěsti o Asklepiodovi jsou pravdivé. Jen mně samotnému za ta léta všil do kůže nejméně míli lékařské nitě. Ale vždy tak činil v naprostém utajení, jelikož ti blázniví staří platónovci měli za to, že profesionální filozof (a lékaři byli k takovým počítáni) se dopouští rouhání, vykonává-li jakoukoliv manuální práci. Dle jejich přesvědčení může člověk strávit celý život hloubáním o možnostech pákového efektu, ovšem že by mohl vzít do ruky hůl, položit ji přes druhou a nadzvednout s ní kámen, to bylo zcela nepřípustné. To by už něco dělal. Filozofové mají jen myslet.

Vymanil jsem se knihovníkovi, rozhlédl se a spatřil Bereniku, Faustu a Julii zabrané do hovoru s mužem, který měl kolem sebe obtočenou obří krajtu. Jeho purpurové roucho a vysoká čelenka s půlměsícem mi hned přišly povědomé. Ani v Alexandrii nebyl takový úbor k vidění každý den. Byl to Ataxas, věštec a zázračný prorok z Malé Asie.

„Decie Caecilie,“ pokynula mi Berenike. „Připojte se k nám. Musíte se seznámit se ctihodným Ataxantem, pozemským avatárem Baala-Ahrimana.“ Pokud mi bylo známo, uvedla kombinaci dvou, ne-li více, asijských božstev. Podobné bludy prosakují z Malé Asie na západ každou chvíli.

„Jménem senátu a lidu římského vás zdravím, Ataxante,“ řekl jsem.

Předvedl jednu z oněch asijských úklon, při níž je nutno dramaticky třepotat zápěstím a prsty.

„Celý svět se chvěje před mocí Říma,“ zadeklamoval. „Celý svět žasne nad jeho moudrostí a spravedlností.“

S tím jsem nemohl než souhlasit. „Slyšel jsem, že zde v Alexandrii vedete jistou… živnost,“ řekl jsem neohrabaně.

„Prorok má poblíž Serapea skvostný nový chrám,“ prohlásila Berenike.

„Její Výsost věnovala chrámu Baala-Ahrimana štědrý příspěvek, ke své nehynoucí slávě,“ zapředl Ataxas a pohladil svou krajtu.

A z římských peněz, dodal jsem za něj v duchu. To nevěstilo nic dobrého. Ataxas byl evidentně nejnovější zastávkou na princeznině dlouhé pouti za mystickým osvícením.

„Zítra chrám vysvětíme obětinou padesáti býků,“ oznámila Berenike. „Musíte také přijít.“

„Bohužel nemohu,“ pokusil jsem se vymluvit. „Už jsem slíbil Julii, že ji vezmu na prohlídku Muzea.“ Prosebně jsem se na svou snoubenku zahleděl.

„Ach ano,“ přisvědčila k mé převeliké úlevě. „Decius se zná s řadou velkých učenců. Naplánoval pro mne celodenní exkurzi.“

„Tak tedy pozítří,“ naléhala Berenike. „Kněžky vykonají obřad sebemrskačství a uctí našeho boha extatickým tancem.“

To už mi znělo daleko vábněji. „Myslím, že bychom mohli…“

Julia mi přišlápla palec. „To také nejde, zrovna pozítří mi chtěl Decius ukázat zdejší pamětihodnosti – Paneum, Somu, Heptastadion…“

„Jaká škoda,“ povzdechla si princezna. „Je to kouzelná podívaná.“

„Tamhle je Fausta,“ řekla Julia. „Musím si s ní promluvit. Pojď, Decie.“ Vzala mne za paži a odtáhla pryč. Ataxas nás vyprovodil sardonickým pohledem.

„Kde vidíš Faustu?“ zamračil jsem se.

„Nikde. Jen jsem nevěděla, jak dlouho bych ještě dokázala odmítat pozvání do toho šarlatánova doupěte.“

„Barbaři!“ zakroutil jsem hlavou. „Padesát býků! Ani Jupiter nikdy nevyžaduje víc než jednoho.“

„Všimla jsem si, že představa houfu barbarských kněžek bičujících se do extatické nepříčetnosti a křepčících jak nahé bakchantky v tobě takovou nechuť nevzbuzovala.“

„Jestli se ptáš, zda mám raději bordel než řeznictví, pak přiznávám, že bordel. Nějaký vkus přece jen mám.“

Za ten večer jsme byli pozváni na obřad nejméně tuctu ohavných orientálních božstev, většinou stejně pomíjivými pouličními kazateli jako Ataxas. Zjistil jsem, přesně jak mi předpověděl Rufus, že v Alexandrii zaujímají tito náboženští šejdíři zcela odlišné postavení než v Římě. Doma se stoupenci nejrůznějších pomatených kultů rekrutují téměř výlučně z řad otroků a nejnuznějšího plebsu. V Alexandrii tyto nestoudné šarlatány zahrnují pozorností a penězi i ti nejzámožnější a nejvýznamnější lidé. Berou je jako módní záležitost a co pár měsíců prohlašují jiného nemytého proroka za jediného pravého vůdce k duchovnímu osvícení. I desetileté dítě si dokáže hrát s jednou hračkou déle než egyptská aristokracie.

Místní učenci byli jen o málo snesitelnější. Ifikrates se do konce recepce stihl pohádat nejméně s půltuctem hostí. Nešlo mi na rozum, proč má někdo potřebu hašteřit se o abstraktní otázky. My Římané jsme sice svárlivý národ, ale vždy se přeme jen o důležité věci, jako peníze či moc.

„Nesmysl!“ uslyšel jsem v jedné chvíli ten jeho nesnesitelně pronikavý hlas. I když se Ifikrates bavil běžným hovorovým tónem, bylo jej slyšet po celé síni a v několika dalších přilehlých místnostech. „Ta povídačka o jeřábu, který zvedal římské lodě a vrhal je za městské hradby, je donebevolající hloupost!“ V koutě se před ním choulil arménský vyslanec. „Jen hmotnost potřebného protizávaží podobnou konstrukci zcela vylučuje a takový jeřáb by byl navíc tak pomalý, že by mu každá loď snadno unikla!“ Pokračoval přednáškou o závažích a hmotnostech a rovnováhách a okolostojící učenci se tvářili nanejvýš rozpačitě.

„Proč ho mezi sebou trpí?“ zeptal jsem se Juliina nejčerstvějšího úlovku, redaktora Homérových děl jménem Neleus.

„Protože musejí. Je to králův oblíbenec. Vyrábí pro něj nejrůznější hračky – výletní loď, kterou namísto vesel pohání lopatková kolesa, pohyblivý stupínek v trůnním sále, který krále zvedá nad hlavy ostatních, a podobné vymyšlenosti. Minulý rok vynalezl nový systém markýz na Hippodromu, které lze roztahovat a natáčet podle slunce přímo ze země, místo aby je museli obsluhovat námořníci na závěsných lanech.“

„Na tom nevidím nic špatného,“ pokrčil jsem rameny. „Když už král to jejich Muzeum financuje, je jen přirozené, že z něj chce mít také nějaký prospěch.“

„Ale Decie,“ namítla Julia trpělivě, „tím se Ifikrates snižuje na úroveň prachsprostého mechanika.“

Odfrkl jsem si do poháru znamenitého vína. „Kdyby nebylo prachsprostých mechaniků, dodnes bys tahala vodu z řeky, místo aby ti tekla z hor akvaduktem přímo do domu.“

„Římské úspěchy v oblasti aplikované filozofie přivádějí celý svět k úžasu,“ řekl Neleus. Řekové námi sice pohrdají coby intelektuálně méněcennými, ale musejí nám pochlebovat, jelikož jsme mocní, kdežto oni ne.

„Navíc,“ dodal jsem k Julii, „jsem měl za to, že Ifikrata obdivuješ.“

„Taky že ano. Je to bezesporu nejschopnější žijící matematik.“

„Ovšem po setkání s ním tvé nadšení poněkud opadlo, nemýlím-li se?“

„Má poněkud drsné způsoby,“ připustila. Právě v tu chvíli rozmlouval Ifikrates s Ataxantem, a kupodivu tiše. Neměl jsem ponětí, o čem se zrovna tihle dva mohou asi bavit, ale v Římě jsem znal pár pythagorejců, kteří dokázali mimořádně vynalézavým způsobem zaměňovat matematiku za náboženství. Zkusil jsem si představit, jaký asi obludný minotaurský kult by mohl vzejít ze spojení Archimeda a Baala-Ahrimana.

Konečně jsme připadli na Faustu. Byla pochopitelně středem značné pozornosti. Každý se chtěl seznámit s dcerou slovutného diktátora, jehož jméno ve většině světa stále budilo bázeň. Julii coby pouhou Caesarovku přítomní hosté tolik neobletovali. Kdyby tak bývali věděli…

Psal se totiž rok slavného Prvního triumvirátu. V Římě se Caesar, Pompeius a Krassus rozhodli, že město a svět patří jen a jen jim. Dnes se o tom píše jako o nějaké celosvětově známé události, ale tehdy o tom neměl nikdo sebemenší tušení, pochopitelně kromě dotyčných zúčastněných. Ti tři totiž uzavřeli velice neformální dohodu, že si budou vzájemně hlídat své zájmy, bude-li zrovna jeden či dva z nich mimo Řím. Byla to ovšem předzvěst dalekosáhlých událostí, které měly v nepříliš vzdálené budoucnost otřást celým světem.

Toho večera nás však před pletichami mocných chránila rouška blažené nevědomosti. Netížily nás myšlenky na špinavou politiku, byli jsme svými pány a Alexandrie nám ležela u nohou.

Kapitola 3

„Muzeum,“ prohlásil jsem, „bylo založeno za vlády Ptolemaia I. zvaného Soter, neboli Zachránce, před dvěma sty pětatřiceti lety.“ Podplatil jsem průvodce, aby mne naučil svůj part, který jsem během výstupu po schodech do hlavní síně přednášel Julii. „Jejím projektantem a prvním knihovníkem byl Demetrios z Faleronu. Světoznámá Knihovna je ve skutečnosti součástí Muzea. Od časů Demetriových spravuje tuto instituci a zdejší sbírky nepřerušený sled knihovníků. Demetriovými nástupci byli Zenodotus z Efesu, Kallimachus z Kyrene, Apollonius ze Rhodu, Eratosthenes z Kyrene, Aristofanes z Byzance, Apollonius Eidograf, Aristarchus ze Samothraki…“

„Já umím číst, Decie,“ přerušila mne Julia v půli knihovnické genealogie.

„Ale mně zbývá ještě sto let knihovníků,“ namítl jsem. Byl to ode mne pozoruhodný výkon, zapsat si do paměti tolik jmen za tak krátkou dobu, nutno ovšem podotknout, že nám, příslušníkům římské aristokracie, smysl pro mechanické memorování vštěpují důtkami již od raného dětství.

„Po cestě jsem přečetla o Muzeu a Knihovně vše, na co jsem přišla. Mezi záchvaty mořské nemoci se toho člověk naučí opravdu hodně.“

Na vrcholku schodiště jsme prošli mezi dvěma gigantickými obelisky. Za nimi se prostíralo nádvoří dlážděné leštěným purpurovým mramorem, jemuž vévodily nádherné sochy Athény, Apollona a Herma. K nádvoří byla obrácena průčelí těch nejskvostnějších budov Muzea-Knihovny, velkolepé jídelny pro učence a samotného chrámu, uměřené, leč nádherné stavby zasvěcené Múzám. Za nimi se nacházela přehršel dalších budov – obytné prostory, přednáškové síně, observatoře, kolonády a tomu podobně.

Julia se nad zázraky architektury rozplývala nadšením. V tomhle ohledu nesahal Řím Alexandrii ani po kotníky. Snad jen Kapitol se mohl svou nádherou jakžtakž měřit s alexandrijskými baštami učenosti a víry a také náš Circus maximus byl o poznání větší než jejich Hippodrom. Ovšem Hippodrom byl z mramoru, kdežto Circus většinou ze dřeva.

„To je božské!“ zvolala.

„Přesně totéž slovo bych zvolil i já,“ přisvědčil jsem. „Co si chceš prohlédnout nejdříve?“

„Přednáškové síně a jídelnu,“ odpověděla. „Chci vidět učence pohroužené do filozofického rozjímání.“

Někdo musel Knihovnu na náš příjezd upozornit, neboť v té chvíli se objevil Amfytrion. „Bude mi potěšením doprovázet naše vznešené hosty. Muzeum je vám k dispozici.“

To poslední, co jsem si přál, byl starý uprášený Řek vklíněný mezi mě a Julii, ale má snoubenka radostně zatleskala, vykřikla, že to pro nás bude velká čest, a připravila mě tím o možnost taktně jeho nevítanou nabídku odmítnout. Zařadil jsem se za ně a následoval je do ohromné budovy. Ve vstupním peristylu ukázal Amfytrion na řadu jmen vyrytých do stěny.

„Zde vidíte jména všech knihovníků a slovutných učenců a filozofů, kteří pobývali v Muzeu od jeho založení. A zde jsou busty největších z nich.“ Elegantní kolonáda za peristylem obklopovala jezírko, v němž stálo sousoší znázorňující Orfea, kterak písní konejší divou zvěř.

„Kolonáda peripatetických filozofů,“ vysvětlil Amfytrion. „Dávají přednost rozjímání za chůze a tato kolonáda byla zbudována s ohledem na jejich potřeby. Orfea vytesala táž ruka, která vytvořila Gigantomachii u Diova oltáře v Pergamu.“

Takové umění jsem konečně mohl plně docenit i já. Byl to výkvět pozdního řeckého sochařství, jemuž jsem vždy dával přednost před úpadkovým obdobím periklovských Athén s jeho povadlými Apollony a přemrštěně cudnými Afroditami. Orfeus brnkající na lyru byl doslova ztělesněním hudby. Zvířata, která jako by se zarazila těsně před skokem, byla vyvedena v úžasných detailech. Zubatá lví tlama se právě uvolnila po děsivém zařvání, vlk se díval oddaně a přátelsky jako pes, medvěd vztyčený na zadních vypadal zaujatě. Ve skutečnosti by takový různorodý zvěřinec nikdy nikoho nenapadl, ale tohle bylo zobrazení mýtu, a k tomu téměř dokonalé.

Ovšem Julia chtěla vidět filozofy při bádání, a tak jsme se je vydali hledat. Potíž je v tom, že mimo debatování toho filozofové příliš mnoho nedělají, většinou jen tak postávají nebo posedávají nebo, v případě peripatetiků, popocházejí, rozjímají a tváří se moudře.

V přednáškové síni jsme zastihli Asklepioda, kterak informuje početné publikum lékařů o svém zjištění, že tržné rány je lépe sešívat, nikoli pálit rozžhaveným železem. Jeden z posluchačů se vytasil s otázkou, zda je případné, aby se lékař zabýval takovými problémy, ovšem Asklepiodes jej pohotově usadil.

„Ještě před velkým Hippokratem byl bůh léčení a uzdravování Asklepios. A nečteme snad v Iliadě, že jeho syn Machaon vlastníma rukama ošetřoval zranění řeckých hrdinů, a že jednomu z nich dokonce vytáhl z těla šíp?“ Nadšeně jsem jeho argumentu zatleskal a ze souhlasného mručení učenců jsem poznal, že Asklepiodes trefil do černého.

Z přednáškové síně jsme vyšli na prostorné nádvoří plné záhadných kamenných předmětů – vysokých vřeten, nakloněných rovin, obručí s vyrytými stupnicemi. V několika menších zařízeních jsem poznal gnómón, pomocí něhož stavitelé vyměřují parcely nebo legionářské tábory.

„Vítejte v mé observatoři,“ prohlásil muž, v němž jsem poznal astronoma Sosigena.

Na Juliin nyní již tradiční projev nadšení reagoval vřelým úsměvem.

„Bude mi nevýslovným potěšením seznámit vás s některými mými studiemi, má paní,“ řekl, „přiznávám však, že jen máloco je zbytečnější než astronom za denního světla.“ Jak řekl, tak učinil. Sosigenes měl naštěstí smysl pro humor, který většina zdejších filozofů nápadně postrádala. Přistihl jsem se dokonce, že doopravdy pozorně poslouchám, jak vysvětluje funkci svých přístrojů a důležitost zaznamenávání pohybu hvězd a planet pro určování polohy lodí a výpočet skutečného data, odlišného od klouzavých dat běžného kalendáře. Spolehlivý kalendář, který dnes používáme, je právě Sosigenovým dílem, ačkoli Caesar se o něj zasloužil tím, že jej za svého působení ve funkci nejvyššího pontifika učinil oficiálním kalendářem říše. Rozhodl jsem se, že se sem některou noc vrátím a tajemství hvězd si nechám objasnit důkladněji.

Na dalším nádvoří jsme zastihli obávaného Ifikrata z Chiosu, kterak komanduje četu tesařů a kovářů při práci na složitém modelu z kamene, dřeva a lan. Když zaslechl naše kroky, popuzeně se otočil, ale usmál se a uklonil, jakmile spatřil, že na návštěvu přišel Řím.

„Na čempak právě pracujete, Ifikrate?“ zeptal se Amfytrion.

„Jeho Veličenstvo mne požádalo, abych vyřešil dlouholetý problém naplavenin ve velkém kanálu, který propojuje Středozemní a Rudé moře,“ oznámil hrdě.

„Obtížný úkol,“ poznamenal jsem. „Ovšem úspěšné řešení značně usnadní dopravu mezi Západem a Indií.“

„Rád vidím, že i člověk mimo tyto zdi má jakési povědomí o zeměpise,“ řekl Ifikrates.

„Je to jedna z disciplín, které my Římané shledáváme důležitými,“ přisvědčil jsem učeně. „Jaké je tedy vaše řešení?“

„Jádro problému spočívá ve skutečnosti, že kanál se nachází na úrovni moře, a tudíž jím prochází silný proud od západu k východu, to když se voda vlévá Heraklovými sloupy do Středozemního moře, a od východu k západu přes Hellespont.“ Při objasňování mystérií svého oboru ztratil jeho hlas na obvyklé popudlivosti a řešení palčivých přírodních problémů otevřelo stavidla jeho badatelského zápalu.

„Navrhl jsem systém vodních propustí a suchých doků na každém konci kanálu. Když se suché doky zaplaví, lodě v nich budou vyzvednuty na patřičnou úroveň a mezilehlou vzdálenost překonají za pomoci plachet, vesel či vleku, aniž by musely bojovat se stálým proudem. Množství naplavenin, které propustmi proniknou, bude jen minimální a kanál nebude třeba čistit častěji než jednou za čtyři pět let.“

„Velmi důmyslné řešení,“ pochválil jsem jej. „Hodno následníka Archimedova.“

„Děkuji,“ odtušil kysele. „Náš uctívaný Archimedes se od Římanů takového uznání nikdy nedočkal.“ Jisté věci nám Řekové nikdy neodpustí.

„Ach ano, jistě, byla to politováníhodná událost, ale zavinil si to sám. Pochopte, když římští vojáci po dlouhém obléhání vtrhnou do města, plení, loupí a masakrují každého, kdo se postaví na odpor, není zrovna moudré drze jim odmlouvat. Kdyby býval držel jazyk za zuby a podřídil se, nic by se mu nestalo. Marcellus se však nad tou zprávou velmi zarmoutil a dal starému Archimedovi postavit nádhernou hrobku.“

„Samozřejmě,“ procedil Ifikrates mezi zuby.

„Povězte, učený Ifikrate,“ vložila se rychle do hovoru Julia, „jaké další projekty nosíte v hlavě? Ve svých knihách píšete, že si neustále v duchu pohráváte s několika plány najednou.“

„Račte za mnou,“ řekl a uvedl nás do prostorné místnosti přiléhající k nádvoří, kde dělníci stavěli jeho vodní propust. Uvnitř nebylo k hnutí pro police a stoly, na kterých ležely rozmanité modely v různé fázi rozpracovanosti. Většina z nich, jak Ifikrates vysvětlil, měla cosi do činění se zvedáním závaží či vody. Ukázal jsem na jeden exemplář s dlouhým ramenem, na jehož jednom konci bylo protizávaží a na druhém prak.

„Katapult?“ zeptal jsem se.

„Nikoli, válečné stroje nestavím. Jde o zdokonalený jeřáb ke zvedání těžkých balvanů. Několik římských mechaniků o něj projevilo zájem. Při stavbě vašich velkých mostů a akvaduktů bude takový stroj neocenitelný.“

Zatímco hovořil s Julií a knihovníkem, procházel jsem se po místnosti a obdivoval jeho překvapivě srozumitelné nákresy a diagramy, jež využívaly poznatky geometrie a matematiky k tomu či onomu konkrétnímu účelu. Takovou filozofii jsem uměl ocenit, třebaže její zastánce byl mužem nanejvýš protivným. Otevřené police se prohýbaly pod papyry a svitky. Na jednom stole ležel nadměrný svitek s rukojetí z tmavého olejnatého olivového dřeva potřísněného rumělkou. Na první pohled jsem poznal, že není vyroben z egyptského papyru, nýbrž z pergamského papíru. Vzal jsem jej do ruky a začal jej rozvíjet, ale Ifikrates si nápadně hlasitě odkašlal.

„Promiňte, senátore,“ řekl a rychle mi masivní svitek odebral. „To je rozpracovaná studie jednoho kolegy, jež mi byla zapůjčena pod podmínkou, že do ní nikdo nenahlédne, dokud nebude dokončena a zveřejněna.“ Zamkl dokument do ozdobné skříňky a mě napadlo, že bych rád viděl člověka, který by Ifikratovi z Chiosu svěřil byť i prázdný papyrus.

„Když už mluvíme o svitcích,“ zachránila situaci Julia, „vzpomněla jsem si, že jsme ještě nenavštívili slavnou Knihovnu. A kdo by mi mohl být lepším průvodcem než sám její správce?“ Kvapně jsme se s nesnášenlivým matematikem rozloučili a ten nás na oplátku počastoval jakýmsi nezdvořilým zabručením.

Knihovnu jsem si prošel již dříve, a jakmile člověk viděl jedno obří skladiště plné knih, jako by je viděl všechny. Navíc mi vadil hluk, který vydávaly stovky učenců předčítajících z plných plic. Římané čtou zdvořilým, kultivovaným šepotem, ne tak ovšem Řekové či ještě hůř Asiaté. Nechal jsem Julii a Amfytriona, ať se pochybné zábavě v Knihovně věnují sami, a bloumal po velkém nádvoří. Tamější nádherné sochy jsem obdivoval sotva pár minut, když se objevil můj otrok Hermes s velice vítaným břemenem – přetékajícím měchem vína a dvěma poháry. Nechal jsem toho lumpa u nosítek s přísným rozkazem, ať se od nich ani nehne. Pochopitelně ho ignoroval. Byl to zatvrzelý mladý kriminálník, což však napravoval téměř nadpřirozenou schopností předvídat má přání a potřeby.

„Říkal jsem si, že tolik kultury najednou na vás bude moc,“ prohlásil a nalil mi. „Zašel jsem do vinárny a koupil pár doušků prvotřídního lesboského.“

Vděčně jsem si vzal pohár. „Připomeň mi potom, že tě mám zmrskat za neposlušnost.“ Pozvedl jsem pohár k soše Sapfo, která stála v chrámovém portiku. K tak čestnému místu přišla díky tomu, že ji Řekové prohlásili za desátou Múzu. Zhluboka jsem si zavdal a promluvil k ní.

„Teď už vím, odkud jsi brala inspiraci, holka jedna básnická.“ Okolostojící zástupy turistů při pohledu na člověka popíjejícího na takovém místě pohoršeně kvokaly. Nevadilo mi to. Římský senátor si může dělat, co se mu zlíbí, a na arogantní cizince spílající nám do barbarů jsme si už zvykli. Hermes si také nalil.

„Doufám, že máš na srdci něco důležitého,“ řekl jsem. „Neposlušnost jsem ochoten přehlížet jen do určité míry.“

„Mám to přímo od královniných osobních služek,“ ujistil mě. „Je znovu těhotná.“ I takovým způsobem mi Hermes sloužil.

„Další královský spratek!“ zvolal jsem. „Tím se všechno zkomplikuje, zvlášť jestli se z něj vyklube chlapec. Na další princezně by příliš nezáleželo, když už po světě chodí tři.“

„Povídá se, že Pothinus, První eunuch, z toho není právě nadšený.“ Hermes měl přístup k důvěrnějším informacím než celý diplomatický sbor.

„Není divu. I jeho život se tím zkomplikuje, nemluvě o tom, že eunuchové obecně nespatřují v rozmnožování nic radostného. Ve kterém je měsíci?“

„Ve třetím. Berenike zuří, Kleopatra je zjevně ráda a Arsinoe je ještě moc malá, aby z toho měla rozum. Pokud vím, mladý Ptolemaios to ještě neví.“

„A co král?“

„V tak vysokých kruzích se nepohybuju. Vy jste tady urozený římský úředník.“

„Ne že by mi to k něčemu bylo. V poslední době dělám spíš urozeného turistického průvodce.“

„Alespoň jste v příjemné společnosti. Chtěl byste se raději v Římě schovávat před Klodiem, strachovat se, že vás otráví jeho sestra, nebo přemýšlet, co na vás zase chystá Caesar? Užívejte si prázdnin, to vám radím já.“

„Herme, jsme obklopeni největšími filozofy z celého světa. Svá přízemní moudra si nechej pro sebe.“

Odfrkl si. „Co jsme tady, viděl jsem spoustu těchhle vašich filozofů. Víte, proč jim jejich otroci musejí utírat zadnici? Protože jsou příliš potrhlí, než aby to svedli sami.“

„O sobě nadřazených bys takhle mluvit neměl.“ Hodil jsem mu pohár. „Zanes to zpátky do nosítek. A až se vrátím, ne aby ten měch byl o mnoho prázdnější.“

Stále jsem neměl co na práci, a tak jsem se vypravil do Chrámu. Nikdy předtím jsem v něm nebyl a jeho krása mi vyrazila dech. Měl kruhový půdorys a každá z devíti Múz, jejichž sochy stály po jeho obvodu, zaujímala rovnocenné místo.

I v Římě máme skvostný Chrám Herkula a devíti Múz, tam je ovšem veškerá pozornost soustředěna na Herkula, římského oblíbence. Múzy navíc nejsou vyvedeny v té nejvyšší kvalitě.

Sochy v alexandrijském Chrámu však byly hodny Praxitela. Byly vytesány z nejlepšího bílého mramoru a, na rozdíl od tolika jiných, křiklavě obarvených soch, ozdobeny jen těmi nejjemnějšími odstíny, díky nimž působily průsvitným, téměř éterickým dojmem, jako snové přízraky. Před každou z nich hořelo kadidlo a halilo ji do závojů dýmu, což ještě umocňovalo jejich nadpozemské vzezření. Jen jejich oči, zručně vykládané perletí a lazuritem, zářily živoucím světlem.

V té chvíli jsem si uvědomil, jak málo o Múzách vím. Troufám si vyjmenovat ne více než dvě či tři – Terpsichore, neboť tanec miluje každý, Polyhymnie, protože všichni zpěvem velebíme bohy, a Erato, neboť je Múzou milostných básní a jménem připomíná Erota. Ostatní však pro mne byly záhadou.

Chrám měl téměř dokonalé proporce. Na rozdíl od tolika jiných alexandrijských staveb, které působily až zdrcujícím dojmem, měl příjemně lidské rozměry. Sochy byly jen o málo větší než člověk, jen tolik, aby zdůrazňovaly nesmrtelnou podstatu Múz. Leštěný mramor, z nichž byly vytesány, hrál mnoha barvami, ale všechny byly jen mírné, nevtíravé, což jen podtrhovalo vznešenost celého místa.

Mimo Řím jsem se setkal jen s několika málo chrámy, svatyněmi či svatostánky, které by na mne působily opravdu posvátným dojmem. Alexandrijský Chrám devíti Múz patřil mezi ně. Jakmile jsem do něj vkročil, okamžitě jsem propadl kouzlu velebných bohyň.

„Líbí se vám náš chrám, senátore?“ Otočil jsem se a spatřil malého vousatého muže ve střídmém bílém dórském chitonu a s čelenkou z obyčejného bílého plátna.

„Je překrásný,“ řekl jsem tiše. Hlasitá mluva by zde působila téměř rouhačsky. „Chtěl bych jim obětovat.“

Pousmál se. „Zde oběti neprovádíme. V čase jejich svátku jim nabízíme pšenici s medem a jako úlitbu mléko, med a vodu, toť vše. Na jejich počest pálíme kadidlo. Múzy nepatří k božstvům, která by si libovala v krvavých obětinách. My velebíme jejich vznešenost.“

„Vy jste kněz?“ zeptal jsem se.

Lehce se uklonil. „Agathon, jméno mé, velekněz Múz. Víte něco o našich bohyních?“

„Jen málo. V Římě nejsou příliš známé.“

„Pak mi dovolte, abych vás seznámil.“ Zamířil k první soše, která stála hned u dveří. Při chůzi vypočítával, či spíš recitoval jména, vlastnosti a charakteristické znaky každé z nich. Co do tváře, postavy či odění byly Múzy téměř totožné a lišily se pouze svými atributy.

„Klio, Múza historie. Jejími znaky jsou trubka hrdinů a klepsydra.

„Euterpe, Múza flétny, která třímá flétnu.

„Thálie, Múza komedie, která nosí masku smíchu.

„Melpomene, Múza tragédie. Jejími znaky jsou tragická maska a Heraklův kyj.

„Terpsichore, která třímá kitharis. Múza lyrické poezie a tance.

„Erato, Múza milostné poezie, která jako jediná z Múz nemá žádný znak či charakteristický rys.

„Polyhymnie, Múza heroického hymnu, ale také pantomimy. Dotýká se prstem rtů v póze zamyšlení.

„Uranie, Múza astronomie, jejímiž znaky jsou nebeská báň a kružítko.

„A největší ze všech, Kalliope, Múza epické poezie a výřečnosti, která třímá stylus a tabulky.“

Všechny Múzy byly zpodobněny vestoje, kromě Klio a Uranie, které seděly. Nikdy jsem jim nevěnoval takovou pozornost, jakou by si zasloužily, neboť můj život se většinou odehrával v ovzduší válek a násilí, které se příliš nehodí k pěstování vznešenějších umění. Tehdy jsem si však jejich jména a znaky zapsal do paměti nesmazatelným písmem, a kdykoliv mne mé kroky zavedly poblíž jejich chrámu u Cirku Flaminia, vždy jsem vhodil do košů na oheň hrst kadidla.

Knězi jsem vyjádřil své nejupřímnější díky. Zážitek, který mi zprostředkoval, byl zcela neočekávaný a já již tehdy vytušil, že jej budu chovat v srdci do konce svých dní. Když jsem vyšel z Chrámu, přišlo mi téměř neuvěřitelné, že venku je vše stále stejné. Pár minut nato vyšla Julia s Amfytrionem z Knihovny a změřila si mne zvláštním pohledem.

„Jsi opilý?“ zamračila se. „Není na to ještě brzy?“

„Jen jeden pohár, přísahám,“ odpověděl jsem.

„Tak proč se tak divně koukáš?“

„Ten mladý muž vypadá, jako by mu bohové právě seslali vidění,“ prohlásil zamyšleně Amfytrion. „Opravdu se tak stalo?“

„Kdepak,“ vyhrkl jsem. „Tedy myslím, že ne. Pojď, Julie, vrátíme se do Paláce.“

„Chtěla jsem vidět víc,“ svraštila čelo. „Ale možná bychom vážně měli jít.“

Poděkovali jsme Amfytrionovi a vrátili se k nosítkům. Abych zamaskoval své zvláštní rozpoložení, zapředl jsem s Julií nezávazný hovor. Netrvalo dlouho a má snoubenka nadšeně štěbetala o ohromující sbírce knih, která by byla s to provonět celé město papyrem. Slíbil jsem, že jí nazítří ukážu Paneum. To jsem již navštívil a žádné neobvyklé pohnutí jsem od něj neočekával.

„Abych nezapomněla,“ prohodila Julia, „Amfytrion nás pozval na banket, který se koná zítra večer v Muzeu. Je to každoroční slavnost na počest založení Muzea.“

„Bohové!“ zaúpěl jsem. „To ses nemohla omluvit? To poslední, po čem teď toužím, je večírek učenců a nekonečné hovory s lidmi, kteří se neumějí bavit.“

„Berenike jde také,“ stála si na svém, „a pozvala mne i Faustu. Ty se zařiď podle svého.“

Věděl jsem, co ten tón znamená. „Samozřejmě že půjdu, miláčku. Mimochodem, kde je Fausta?“

„Šla se podívat na ten býčí masakr. To je zábava dle jejího gusta.“

„To věřím. Hermes se na ten chrám trochu vyptával. Zdá se, že býci budou nejprve vykastrováni a jejich varlata poslouží jako materiál na plášť, který přehodí bohu přes ramena, podobně jako to dělají s Dianinou sochou v Efesu.“

Protáhla obličej. „Hermes a ty jeho povídačky. Nechápu, proč ho u sebe trpíš.“

„Na rozdíl od většiny otroků je s ním legrace a vzhledem k příležitostem, které se mu nabízejí, krade jen velice střídmě.“

Po návratu do Paláce jsem vyhledal Kretika, který debatoval s ostatními nad jakýmisi právě doručenými dokumenty. Jakmile mne spatřil Rufus, zvedl jeden z listů a zamával jím nad hlavou.

„Podívej, Decie, tohle dnes ráno přivezl rychlý kutr. V Římě proběhly volby. Konzulem pro příští rok se stane Gaius Julius Caesar.“

„Inu, to asi nikoho příliš nepřekvapilo,“ pokrčil jsem rameny. „Jeho věřitelé teď mají alespoň nějakou naději, že své peníze dostanou zpět. Kdo je ten druhý?“

„Bibulus,“ odpověděl Kretikus s nechutí. „Udělali by lépe, kdyby zvolili ústřici.“

„Takže půjde o konzulát jednoho muže,“ zhodnotil jsem fakta. „No, přinejmenším Julia bude mít radost.“

Zběžně jsme si pročetli výsledky voleb, pátrajíce po přátelích či nepřátelích. Jako obvykle se nám dostalo obojího do sytosti. Kretikus zapíchl prst do jména v seznamu nových tribunů.

„Vatinius,“ zabručel. „To je Caesarův muž. To znamená, že Caesarovy zákony pravděpodobně naleznou pochopení u lidových shromáždění.“

„A co jejich prokonzulární provincie?“ chtěl jsem vědět. Kretikus za tichého mumlání sjel prstem až na konec stránky, načež mu spadla čelist.

„Oba dostali na starost správu všech polních cest, dobytčích stezek a pastvin v Itálii!“ Všichni jsme propadli záchvatu smíchu.

„To je smrtelná urážka!“ zvolal jsem. „Senát Caesarovi prakticky vyhlásil válku.“

Kretikus mou myšlenku zavrhl mávnutím ruky. „Kdepak, Gaius Julius se z toho jako obvykle vyvlékne. Přiměje lidová shromáždění, aby mu přiřkla nějakou tučnou provincii. Tribunové dnes senát snadno přehlasují. Uvědom si, že se vzdal práva na triumf, jen aby se mohl vrátit do Říma a kandidovat na konzula. To se masám líbí. Teď budou mít lidé pocit, že byl ošizen a budou stát za ním.“

Neuvěřitelný vzestup Gaia Julia v římské politice byl dalším divem světa. V poměrně zralém věku se z nepříliš vlivného patricije vyklubal schopný politik, nadaný guvernér a, soudě dle nedávných událostí v Hispánii, také více než slušný vojevůdce. A na člověka známého hlavně díky nevšední zhýralosti a zadluženosti to byla kariéra dvojnásob závratná. Ze svého působení v Hispánii si obstaral dostatečné prostředky, aby mohl vyrovnat ty nejhrozivější dluhy, a jako konzul bude mít klid i od zbývajících věřitelů. Pokud navíc dostane bohatou provincii, ocitne se ve společnosti nejobávanějších mužů Říma. Všichni si vždy mysleli, že Caesara dobře znají, ale ve skutečnosti se v něm pokaždé mýlili.

„Třeba se budeš moci brzy vrátit,“ nadhodil Rufus. „Jsi zasnouben s Caesarovou neteří a ten, dokud bude konzulem, bude držet Klodia na uzdě.“

„Já se Klodia nebojím,“ řekl jsem ne právě upřímně.

„O strach tady nejde,“ zavrtěl hlavou Kretikus. „Celá rodina se děsí představy, jak se vy dva znovu perete na Foru. Jestliže si to Metellovci budou přát, vrátíš se domů.“

„To bychom tedy měli,“ uzavřel jsem. „Mimochodem, právě jsem se dozvěděl, že královna je v naději.“ Řekl jsem jim, co mi prozradil Hermes.

„Urozený muž by neměl naslouchat šeptandě otroků,“ ohrnul nos Kretikus.

„Díky šeptandě otroků jsem stále naživu a v obraze,“ opáčil jsem. „Myslím, že je spolehlivá.“

Probírali jsme pravděpodobné důsledky. Jak se dalo očekávat, všichni se modlili, aby to nebyl další kluk, což by zkomplikovalo římsko-egyptské vztahy. V takto neutěšené náladě se naše společnost rozešla.

Dalšího dne jsem doprovodil Julii do Panea. Umělý pahorek a spirálovitě se vinoucí pěšina k chrámu na vrcholku byly jedním z nejvýstřednějších pamětihodností Alexandrie. Vlastně to nebyl chrám v pravém slova smyslu, jelikož v něm nepobývali kněží a nenabízely se zde obětiny. Byla to spíš jakási svatyně všemi milovaného boha.

Cesta na vrcholek byla dlouhá, ale nabízela nádherný výhled na okolní krajinu. Pěšinu lemoval pás pečlivě vysázených květin, vysokých topolů, stinných zákoutí a soch Panových lesních společníků. Faunové vesele skotačili, satyrové proháněli nymfy a dryády dováděly po celou délku pěšiny.

Svatyně na vrcholku byla otevřená, pouhá střecha podpíraná štíhlými sloupy, neboť kdo by uzavíral lesního boha jako Pan mezi čtyři stěny? Pod střechou stála Panova bronzová socha, o polovinu vyšší než člověk, s rohy, rozštípnutými kopyty a kozlíma nohama, zachycená v extatickém tanci se syringou v ruce.

„Překrásné!“ vydechla Julia, když jsme prošli mezi sloupy, a „Nebesa!“ zajíkla se při pohledu na Panův pověstný atribut – nezkrotně vztyčený penis o rozměrech mužského předloktí.

„Tebe to překvapuje?“ povytáhl jsem obočí. „Podobným vybavením se pyšní každá socha v každé zahradě.“

„Ale ne tak nadživotním,“ namítla Julia s vykulenýma očima. „Chudinky nymfy.“

„Vidíš, Fausta by řekla, že jim závidí.“ Dotyčná dáma se rozhodla strávit den ve společnosti sebemrskačských kněžek Baala-Ahrimana. Její zájmy se pohybovaly na zcela opačném konci škály zábavnosti.

„Fausta klade přehnaný důraz na materiální hodnoty,“ odpověděla Julia. „Odtud také její záliba ve tvém opovrženíhodném příteli Milonovi.“

„Milo je bystrý, výřečný, rozhodný, ctižádostivý a v římské politice jej čeká znamenitá budoucnost,“ poznamenal jsem.

„Tytéž přednosti mají i jiní. Je také násilnický, bezohledný a nezastaví se před ničím. I to jsou samozřejmě běžné vlastnosti. Co jej ovšem činí jedinečným, a z Faustina pohledu žádoucím, je jeho tvář a tělo boha.“

„Je to snad jeho vina? Korneliovský standard je navíc v tomto ohledu poměrně vysoký. Koho jiného z celého Říma by si mohla Fausta vzít, když ne Milona?“

Vydala ze sebe lehké, patricijské odfrknutí. „A proč by si jej měla brát? Na veřejnost by stejně nechodili spolu. Římští manželé se svými ženami ani nesedávají v Cirku. Ale uznávám, že by z nich byl skutečně pozoruhodný pár. Ona tak plavá a útlá, on tak tmavý a svalnatý. Navíc se oba chovají stejně povýšeně, třebaže on je mnohem nižšího původu.“

V duchu jsem se usmál. Dokonce i Julia Milona obdivovala, třebaže by to nikdy nepřiznala přímo. Milo se těšil obdivu prakticky všech žen v Římě. Služky vyrývaly jeho jméno na zdi, jako by byl slavným gladiátorem či vozatajem. „Fešák Milo“ mu říkaly, volaly, že touhou po něm asi brzy omdlí, a nezřídka zacházely do nemravných podrobností. Julia by se k takovým neslušnostem nikdy nesnížila, leč ani ona nebyla vůči jeho půvabům lhostejná.

„Původ v Římě dávno neznamená tolik co dřív,“ opáčil jsem. „Největší vliv dnes mají tribunové a lidová shromáždění. Patricij jako Klodius přestoupil k plebsu, jen aby mohl kandidovat na tribuna, a dokonce i tvůj strýc Gaius Julius, který si v patricijství nezadá ani s Romulem, se stal mužem lidu, neboť právě v jeho rukou spočívá moc.“

„Můj strýček chce obnovit starodávnou důstojnost senátu, což, jak sám tvrdí, se nepovedlo ani Sullovi. Musí-li se snížit na úroveň plebsu, aby k takovému úkolu získal pravomoc, je to jen důkazem toho, v jak zkažené době žijeme. Je to pro něj pohana, kterou je ovšem ochoten vystát pro dobro říše.“

Její loajalita k rodině byla dojemná, leč pomýlená. I úplný politický prosťáček věděl, že Gaius Julius se o obnovení důstojnosti senátu nezajímá ani zbla. Chtěl-li něco obnovit, pak leda monarchii, v níž by sám vládl jako král. Tenkrát jsme samozřejmě netušili, jak blízko se k takovému uspořádání dopracujeme.

„Je odsud překrásný výhled,“ změnila téma. A měla pravdu. Paneum se nevypínalo do kdovíjaké výše, ale Alexandrie byla tak plochá, že člověk nemusel vystoupat příliš vysoko, aby ji měl jako na dlani. Zaujal jsem znovu roli turistického průvodce.

„Palácový komplex už znáš,“ mávl jsem rukou daným směrem. „Tamhle,“ ukázal jsem na jihovýchodní část města, „je židovská čtvrť. Říká se, že v Alexandrii je víc Židů než v Jeruzalémě.“ Ukázal jsem na západní část, jíž vévodila ohromná masa Serapea; třebaže šlo o jediný chrám, velikostí soupeřil s celým komplexem Muzea. „To je Rakótis, egyptská čtvrť. Jmenuje se podle městečka, které tady stálo ještě před Alexandrem. Město je rozděleno na přesné obdélníkové bloky, které tvoří ještě větší bloky, z nichž každý se jmenuje podle jednoho písmena řecké abecedy.“

„Je to zvláštní,“ prohodila Julia, „žít ve městě ze samých přímých linií a pravých úhlů. Hádám, že takové rozvržení přispívá k veřejnému pořádku.“

„Já z toho mám stejný pocit,“ přitakal jsem. „Připadá mi, jako by Alexandrii navrhl Platón.“

„Platón dával přednost kruhům,“ upozornila mě. „Ale kruhy by se do městských plánů asi nehodily. Co je to tam na západ od hradeb?“

„To je Nekropolis. V Egyptě milují hrobky. Všechna pohřebiště jsou na západním břehu a nekropole jsou vždy na západ od města. Nejspíš protože právě tam se každý večer ztrácí slunce. V Alexandrii se za ta staletí nasbírala spousta nebožtíků, takže zdejší Nekropolis je téměř stejně velká jako město samo.“

„A přesto je zde Alexandrie jen velmi krátce, tedy podle egyptských měřítek. Jak píše Herodotos, seznam faraonů se táhne téměř tři tisíce let do minulosti. Ve srovnání s tím je i Řím pouhé batole. Myslíš, že Řím také přetrvá tak dlouho?“

„Samozřejmě,“ odvětil jsem. Hloupá otázka.

I po nejpříjemnějším dni však přijde večer a ten dnešní byl vyhrazen banketu v Muzeu. Vrátili jsme se do Paláce, abychom se vykoupali a převlékli. Alexandrijští Římané naštěstí neměli ve zvyku chodit na večeře v tóze; namísto toho si oblékali pouze lehkou neformální synthesis. Tento obyčej byl tak nápadně praktický, že jej Caesar pár let nato zavedl i v Římě. A protože Gaius Julius byl tehdy arbitrem všeho řádného a náležitého, novinka se brzy ujala.

Byli jsme neseni chladným večerním vzduchem k Muzeu a naši osobní otroci s jídelními potřebami chvátali za námi. Byl jich celý zástup, neboť v dalších nosítkách před námi seděly Fausta a Berenike. Popohnal jsem naše nosiče, aby se zařadili vedle nich.

„Jaké bylo bičování?“ křikl jsem na Faustu.

„Fascinující,“ zavolala v odpověď. „Před sochou Baala-Ahrimana tančila přinejmenším stovka kněžek, a než bohoslužba skončila, některé z nich bolestí a ztrátou krve omdlely.“

„Páni, tolik legrace člověk neužije ani při nepokojích o saturnáliích,“ zazubil jsem se a nevšímal si Juliina lokte ve svých žebrech. „Kéž bychom měli takovou zábavu i v římských chrámech.“

„Je to velmi vážný náboženský obřad,“ zakabonila se Berenike. „Svatý Ataxas nám odhalil nadpozemskou povahu velkého boha a důležitost nábožného vytržení při jeho uctívání. Skrze posvátný trans naváže člověk mystické spojení s jeho božskou podstatou. Svatý Ataxas slíbil, že až jeho stoupenci dospějí k bezvýhradné oddanosti, bůh k nám promluví.“

„Promluví?“ podivil jsem se. „Myslíte tím, že se zjeví v nějaké mystické podobě, jak mají božstva ve zvyku?“

Princezna zavrtěla hlavou. „Nikoli, promluví svým vlastním hlasem a všichni jej uslyší.“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal jsem, jako vždy fascinován nezměrnými hlubinami lidské naivity. Konečně jsem se podvolil Juliině lokti a zacouval zpět do nosítek.

„Že se nestydíš, vysmívat se cizí víře!“ napomenula mne tiše, jakmile byli ostatní z doslechu.

„Já se nevysmíval,“ bránil jsem se. „Jen jsem položil pár otázek. A navíc to není žádné opravdové náboženství, ale cizí kult. Takový licoměrný blábol přece nemůže brát vážně žádný vzdělaný člověk, bez ohledu na národnost.“

„Na tom nesejde. Ona je princezna a na členy královské rodiny se vždy berou jisté ohledy. Nejsme koneckonců v Římě a Ataxas nesoupeří s Jupiterem o nebeský trůn.“

Touto hlubokou teologickou rozpravou jsme si krátili čas, zatímco s námi zpocení nosiči klusali k Muzeu. Podle mírného kymácení jsme poznali, že stoupáme po velkém schodišti, a za chvíli jsme vpluli do předsíně jídelny. Tam nás přivítali nejvýznačnější obyvatelé Muzea. Přesněji řečeno se poklonili až k zemi před Berenikou a nás milostivě strpěli coby součást jejího doprovodu.

Prošli jsme do jídelny, kde bylo prostřeno k banketu odpovídajícímu vkusu učenců, to znamená prostě, střídmě a vytříbeně. Projevil se zde však pozitivní vliv královské návštěvy. Víno bylo prvotřídní a stejně tak jídlo, třebaže se stolovníci museli obejít bez sytých omáček a bizarních aranžmá. Zábavu obstarával Thegenes, největší tragický herec alexandrijského divadla, který recitoval sáhodlouhé pasáže z Homéra. Všichni jsme to trpěli s patřičnou důstojností. Znamenité víno pomohlo.

Tichá, rozvážná atmosféra banketu ve mně však vzbudila lehké podezření. Něco mi tady nesedělo. Pak jsem si povšiml, že u stolu není Ifikrates z Chiosu. Obrátil jsem se na Amfytriona.

„Kdepak je náš drahý Ifikrates? Přichází o skvělou večeři, a navíc by mohl zdejší sešlost i krapet oživit.“

Knihovník se zatvářil malinko podrážděně. „Dnes odpoledne byl ve své pracovně. Snad bych měl někoho poslat, aby se přesvědčil, zda je všechno v pořádku.“ Zavolal si otroka a poslal jej za Ifikratem. Nemohl samozřejmě přiznat barvu a říct, že Ifikratovy nepřítomnosti ani v nejmenším neželí.

Tušil jsem, že po večeři se bude debatovat na ryze učená témata, čemuž jsem se chtěl za každou cenu vyhnout. Doufal jsem, že nepodaří-li se mi uprchnout, dočkám se alespoň pořádné hádky plné šťavnatých urážek, na něž, jak jsem věděl, je Ifikrates odborník. Když otroci sklidili ze stolu, povstal starý pán s bílým vousem.

„Vaše Výsosti, dovolte, abych se představil. Jsem Theofrastus ze Rhodu, vedoucí katedry filozofie, a byl jsem požádán, abych dnes večer uváděl rozpravu. S vaším dovolením jsem zvolil téma, jemuž se poprvé věnoval skeptický filozof Pyrrho z Elisu – akatalepsie. To znamená nemožnost poznat pravou podstatu věcí.“

Bylo to ještě horší, než jsem se bál. Vtom se vrátil Amfytrionův otrok a naléhavě svému pánovi něco pošeptal do ucha. Na knihovníkově tváři se objevil výraz nevýslovného zděšení. Chvatně vstal.

„Je mi líto, ale jsem nucen dnešní zábavu opustit,“ oznámil. „Zdá se, že došlo k jisté… nehodě. Ifikratovi z Chiosu se něco přihodilo a já to musím jít prošetřit.“

Otočil jsem se a luskl prsty. „Sandály.“ Hermes mne kvapně obul.

„Pane,“ zaváhal Amfytrion, „není nutné, abyste…“

„Nesmysl,“ přerušil jsem ho. „Je-li něco v nepořádku, chci nabídnout pomocnou ruku.“ Udělal bych cokoli, abych se odtamtud dostal.

„Tedy dobrá. Ctihodný Theofraste, prosím, pokračujte.“

Vyšli jsme z jídelny a starcův monotónní hlas nám postupně odumřel za zády. Muzeum bylo v noci podivně temné a tiché; těch několik málo otroků, kteří zde pracovali, se již rozešlo do svých pokojů, kromě chlapce, jehož jediným úkolem bylo plnit lampy a seřezávat knoty.

„Co se vlastně stalo?“ vyzvídal jsem od otroka, který byl poslán za Ifikratem.

„Bude lepší, pane, když se přesvědčíte na vlastní oči,“ odpověděl, nervózní a zpocený. To otroci většinou dělávají, když se něco semele. Dobře vědí, že jsou první na ráně. Přešli jsme nádvoří, kde jsem předchozího dne viděl dělníky sestavovat Ifikratův model vodního kanálu. V měsíčním světle vypadal jako z jiného světa. Otrok se zastavil před vchodem do studovny, kde jsme prve viděli jeho nákresy.

„Je uvnitř.“

Vešli jsme. Šest lamp poskytovalo přiměřené osvětlení, dostatečné na to, abychom spatřili Ifikrata ležícího na zádech uprostřed místnosti, mrtvého jak Hannibal. Jeho vysoké čelo půlila hluboká sečná rána, od kořene nosu po linii vlasů. Studovna byla vzhůru nohama, všude se válely papyry a svitky, skříně někdo rozrazil dokořán a jejich obsah bezohledně vysypal na již tak zaneřáděnou podlahu.

„U Dia!“ zvolal Amfytrion, který na okamžik zapomněl na filozofickou důstojnost. „Co se tu stalo?“

„Předně,“ poznamenal jsem, „to nebyla žádná nehoda. Náš přítel Ifikrates byl velice důkladně zavražděn.“

„Zavražděn! Ale proč?“

„Inu, nebyl zrovna oblíbený,“ upozornil jsem jej.

„Filozofové jsou svárliví,“ namítl upjatě Amfytrion, „ale své spory neřeší násilím.“

Otočil jsem se k otrokovi, který stál ve dveřích. „Přiveď lékaře Asklepioda.“

„Myslím, že lékaře již nebude zapotřebí,“ podotkl Amfytrion.

„Mně ovšem nejde o jeho léčivé dovednosti, nýbrž o jeho zkušenosti se zraněními. V Římě jsme spolu vyšetřovali několik podobných případů.“ Přešel jsem k vypleněným skříním. Ta prve zamčená byla nyní vypáčená a její obsah poházen okolo.

„Ach tak. Incident musím ovšem neprodleně ohlásit Jeho Veličenstvu. Třeba bude chtít pověřit svého vlastního vyšetřovatele.“

„Ptolemaios? Ten nebude ve stavu, aby přijímal hlášení či pověřoval vyšetřovatele, přinejlepším do zítřejšího poledne.“ Podíval jsem se na lampy. Jedna již dohořívala a její knot smutně čadil. Ostatní plály jasně.

„Přesto jej uvědomím,“ trval na svém Amfytrion.

Zvenčí k nám dolehly blížící se hlasy. Přešel jsem ke dveřím a spatřil, že přes nádvoří se k nám hrne celý zástup hostí z banketu.

„Asklepiode, prosím, vejdi,“ řekl jsem. „Ostatní nechť zůstanou na chvíli venku.“

Malý Řek mě následoval a jeho vousatá tvář přímo zářila nedočkavostí. Tohle bylo něco pro něj. Poklekl k mrtvole, položil jí ruku pod bradu a zahýbal jí hlavou nahoru a dolů.

„K důkladnému posouzení takovéto věci nepostačuje ani to nejlepší umělé světlo,“ prohlásil. „Decie Caecilie, mohl bys, prosím, rozestavět kolem jeho hlavy čtyři lampy, ve vzdálenosti nanejvýš tří čtyř palců?“ Vstal a začal se prohrabovat v nepořádku. Učinil jsem, jak nařídil, a on vzápětí našel, co hledal. Vrátil se s čímsi, co vypadalo jako mělká, pečlivě vyleštěná stříbrná mísa. Otočil se ke skupince učenců, kteří dovnitř nakukovali pootevřenými dveřmi.

„Ifikrates studoval Archimedovy pokusy s parabolickými odraznými skly. Vyduté zrcadlo jeví schopnost soustřeďovat světlo, které odráží.“ Obrátil mísu dnem vzhůru a zaměřil ji na Ifikrata; Ifikratovu děsivou ránu okamžitě ozářil paprsek soustředěného světla. Zvenku se ozvalo pochvalné mručení velebící jeho filozofický důvtip.

Zatímco Asklepiodes prohlížel nebožtíka, přešel jsem ke dveřím.

„Váš kolega Ifikrates byl sprostě zavražděn,“ oznámil jsem. „Žádám každého z vás, aby se zamyslel, zda před banketem neviděl v okolí jeho pracovny někoho podezřelého.“ Řekl jsem to hlavně proto, abych je nějak zaměstnal a oni mi nepřekáželi ve vyšetřování. Tihle popletové by si nevšimli, ani kdyby jim začalo hořet roucho. Jediného spolehlivého pozorovatele jsem viděl v Sosigenovi, pochopitelně kromě zesnulého Ifikrata, který však již svědectví nebyl schopen.

Dopředu se protlačila Fausta a nakoukla dovnitř. „Vražda! Jak vzrušující!“

„Pokud se provdáte za Milona, brzy vás takový pohled znudí.“ Otočil jsem se zpět na Amfytriona. „Je tady někde soupis Ifikratova majetku? Velmi by nám pomohlo, kdybychom zjistili, co chybí, poněvadž vrahové očividně něco hledali.“

Zavrtěl hlavou. „Ifikrates byl tajnůstkářský muž. Pouze on věděl, co kde má.“

„Žádní studenti? Osobní sluhové?“

„Všechnu práci zastal on sám a dělníci, jež si vyžádal. Měl osobního sluhu, otroka, kterého mu přidělilo Muzeum. Málokdo z nás potřebuje služebnictvo či otroky.“

„Chtěl bych jej vyslechnout,“ požádal jsem.

„Senátore,“ řekl hlasem, z něhož se zjevně vytrácela trpělivost, „musím vám připomenout, že tato záležitost spadá do pravomoci vyšetřovatelů egyptské koruny.“

„S Ptolemaiem to zařídím,“ odbyl jsem ho sebejistě. „Dále, budete-li tak laskav, bych poprosil o písaře, aby pořídil seznam všech předmětů v této místnosti – dokumentů, nákresů, cenností, prostě všeho včetně nábytku. Pokud se ukáže, že chybí něco, co Ifikrates vlastnil, budeme s to poodhalit totožnost pachatele.“

„Inu, to snad nikomu neuškodí,“ zabručel. „Králův vyšetřovatel takový soupis může rovněž shledat užitečným. Jde snad o nějakou novou filozofickou školu, s níž dosud nejsem obeznámen?“

„Je to má vlastní škola. Můžete jí říkat třeba aplikovaná logika.“

„Jak velmi… římské. Ihned pověřím kompetentní osoby.“

„Výborně. A ať do seznamu zanesou rovněž témata všech spisů a nákresů.“

„Spolehněte se,“ zafuněl. „A nyní, senátore, pokud mne omluvíte, čekají mne přípravy pohřbu našeho zesnulého kolegy.“

„Asklepiode?“ obrátil jsem se k Řekovi.

„Viděl jsem dost,“ prohlásil. Vstal od mrtvoly a oba jsme poodešli do rohu.

„Jak dlouho je po smrti?“ chtěl jsem vědět ze všeho nejdříve.

„Ne déle než dvě hodiny. Nejspíš zemřel, právě když začínal banket.“

„A vražedná zbraň?“

„Velice zvláštní. Ifikrates byl zabit sekerou.“

„Sekerou!“ zvolal jsem. To bylo něco neslýchaného, neboť když už někdo vraždil, pak většinou dýkou. Jen hrstka barbarů, většinou na Východě, dávala přednost sekeře. „A šlo o dřevorubeckou sekeru, nebo vojenskou dolabra?“

„Ani jedno, ani druhé. Ty mají rovné či jen mírně konvexní ostří. Vražedná zbraň měla poměrně úzké a výrazně zakřivené ostří, téměř jako půlměsíc.“

„Kdo používá takovou sekeru?“ zajímalo mě.

„Pojď za mnou,“ vyzval mě. Zvědavě jsem jej následoval ven. Pokud mi bylo známo, svou úctyhodnou sbírku zbraní nechal v Římě. Dav se před námi za tlumeného mumlání rozestoupil. Kdosi se nám zařadil po bok.

„Vidím, že sis konečně našel zábavu dle svého gusta,“ uslyšel jsem Julii.

„Ano, vskutku šťastná náhoda, že ano? Kde je Fausta?“

„Odjela s Berenikou zpět do Paláce. Místo činu se pro královské oči nehodí.“

„Doufám, že nezačnou roznášet klepy, jakmile se vrátí. Chci zítra přemluvit Ptolemaia, aby mě pověřil vyšetřováním.“

„Decie, vážně ti musím připomínat, že jsme v Egyptě, a ne v Římě?“

„Nemusíš, to slyším pořád. Všichni děláte, jako by to byl samostatný národ. Každý přece ví, že za všechny egyptské provázky tahá Řím.“

„Ale ty patříš k diplomatické misi. Nemáš právo vměšovat se do vnitřních záležitostí.“

„Jenže já cítím, že Ifikratovi něco dlužím. Nebýt jeho, doteď bych seděl na banketu a poslouchal rozpravu na téma akatalepsie.“

„Ty se zkrátka nudíš,“ nedala se.

„K smrti.“ Vtom mě něco napadlo. „Poslyš, jak by se ti líbilo pomáhat mi s vyšetřováním?“

Zarazila se. „Pomáhat ti?“ řekla podezíravě.

„No jistě. Potřebuji pomocníka. Římského pomocníka. A rozhodně mi neublíží, když to bude někdo, kdo má přístup k alexandrijskému dvoru a zdejším urozeným dámám.“

„Zvážím to,“ řekla chladně. Věděl jsem, že ji mám v hrsti. Obvykle se mého pochybného čmuchání nadšeně účastnila, ovšem v Římě není takové počínání hodno patricijské dámy. Zde se mohla své vášni oddat naplno, tedy v rámci rozumných mezí.

„Výborně,“ přikývl jsem. „Můžeš začít tím, že navedeš Bereniku, aby svého papá přemluvila, aby mě pověřil vyšetřováním.“

„Já věděla, že tě k tomu vedou nějaké nízké pohnutky. Kam vůbec jdeme?“ Procházeli jsme křídlem Muzea, které jsem ještě neviděl, galerií soch a maleb tu a tam osvětlených lampami.

„Asklepiodes nám chce něco ukázat,“ pokrčil jsem rameny.

„Sekera v dnešní době nenalézá příliš časté využití coby zbraň,“ jal se vysvětlovat Řek. „V dávnověku však byla považována za řádnou zbraň dokonce i v urozených rukou. V Iliadě, Knize třinácté, tasí trojský hrdina Peisandros sekeru zpoza svého štítu a pustí se do křížku s Menelaem; souboj však pro něj skončí neslavně.“

„Tu pasáž si pamatuji,“ řekl jsem. „Menelaos jej probodne nad kořenem nosu a obě jeho oční bulvy padnou do prachu u jeho nohou.“

„No ovšem, takové pasáže si ty pamatuješ znamenitě,“ podotkla Julia.

„Taky jsou moje nejmilejší. Asklepiode, co děláme v galerii?“

„V umění je sekera obvykle zpodobňována coby typická zbraň Amazonek.“

„Čímž jistě nechceš naznačit,“ řekl jsem, „že Ifikrata zamordovala Amazonka?“

„To jistě nikoli. Ale podívej na tohle.“ Zastavil se před nádhernou obří vázou s černými postavami, spočívající na podstavci, který přiznával její autorství slavnému malíři váz Timonovi. Malba znázorňovala bitvu mezi Řeky a Amazonkami a Asklepiodes ukazoval na jednu z válečnic na koni, v tunice a s frygickou čapkou, která zvedala do výše sekeru s dlouhou násadou s úmyslem tít Řeka, který měl na sobě toliko velkou přilbu s chocholem a v ruce kopí a štít.

Julia sundala z nástěnného držadla lampu a posvítila na ženinu zbraň. Ačkoli sekera měla dlouhou násadu, hlavice byla poměrně malá a úzká a na jedné straně se mírně se rozšiřovala do půlkruhového ostří. Na straně opačné pak přecházela do ostrého, pahýlovitého bodce.

„Podobá se to obětní sekeře, kterou flaminův pomocník omračuje větší obětní zvířata,“ poznamenala Julia.

„Ta ale nemá ani zdaleka tak zakřivené ostří,“ upřesnil jsem.

„V některých končinách Orientu,“ řekl Asklepiodes, „se právě takovéto sekery stále užívají k náboženským účelům.“

„A viděl jsi je i v Alexandrii?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Nikoli. Leč přinejmenším jeden exemplář ve městě nesporně je.“

Rozloučili jsme se s ním a vrátili se k nosítkům. Nosiči spali jako dudci, kterýžto nedostatek jsem rychle napravil. Vyšplhali jsme po schůdcích nahoru a uvelebili se v polštářích.

„Proč by někdo vraždil učence jako Ifikrates?“ zamumlala ospale Julia.

„To mám v úmyslu vypátrat,“ odpověděl jsem. „Doufám jen, že nejde o nic tak obyčejného jako žárlivý manžel.“

„Tvým nadřízeným se nebude líbit, že chceš vzít celou záležitost do vlastních rukou. Mohlo by jim to překážet v práci.“

„To je mi jedno,“ vystrčil jsem bradu. „Zjistím, kdo to udělal, a postarám se, aby byl potrestán.“

„Proč?“ nechápala. „Jestli se nudíš, můžeš mě doprovodit na plavbě po Nilu k ostrovu Elefantina a po cestě mě provést po pamětihodnostech. Na Alexandrii ti přece doopravdy nezáleží a Ifikrata jsi nemohl vystát. Tak proč?“

Julia ve mně uměla číst jak ve svitku, což mne vždy nesmírně hnětlo. „Tím se nemusíš zatěžovat,“ odsekl jsem.

„Jen se přiznej,“ dotírala. Přišlo mi, že se znamenitě baví. „Mám-li být tvá pomocnice, nesmíš mi nic tajit.“

„Víš,“ ošil jsem se, „vadí mi, že se to stalo právě tady. Nemyslím Muzeum nebo Knihovnu, ale Chrám jako celek.“

„No a?“

„No a nepřijde mi správné vraždit v chrámu. A pracovna, v níž byl Ifikrates zabit, je součástí chrámového komplexu.“

Povytáhla obočí. „I když je to cizí chrám?“

„Múzy jsou státem uznaná božstva,“ trval jsem na svém. „Modlíme se k nim i v Římě.“

„Netušila jsem, že jsi tak zbožný, Decie,“ zakroutila hlavou.

„Tenhle chrám je jiný,“ prohlásil jsem neústupně.

Opřela se o polštáře. „Věřím ti. Ale chci, abys mi ten svůj chrám ukázal.“ Po zbytek cesty už nepromluvila. Mně to však nevadilo, neboť jsem měl o čem přemýšlet.

Kapitola 4

„Jak se to má s tou vraždou?“ chtěl vědět Kretikus.

A tak jsem mu vše vypověděl, tedy alespoň to málo, co jsem zatím věděl. Snídali jsme na stinném nádvoří velvyslanectví – placatý egyptský chléb, datle, fíky, mléko a med.

„Tedy místní záležitost,“ řekl, když jsem domluvil. „Nic, s čím bychom si měli dělat hlavu.“

„Přesto bych si na to rád posvítil,“ namítl jsem. „Považte ty způsoby, vraždit v přítomnosti členů královské rodiny a Římanů! Tedy hlavně Římanů! Senátor a dvě patricijské dámy si přece zasluhují větší úctu.“

„Jsem si jist, že šlo o neúmyslné znevážení,“ řekl Kretikus a namazal si chlebovou placku medem, k převeliké radosti okolo poletujících much. „Ale pokud tě to baví, nemám námitek. Pochybuji ovšem, že vypátráš něco zajímavého. Byl to jen učenec.“

„Děkuji, pane. Tihle Egypťané si ovšem náramně potrpí na svou takzvanou suverenitu. Mohu počítat s vaší podporou, narazím-li na potíže?“

Pokrčil rameny. „Pokud tím nezpůsobíš potíže ty mně.“

Po snídani jsem pospíšil do královského křídla, kde mi má tóga a senátorské insignie posloužily jako propustka ke králi.

Ptolemaia jsem zastihl u daleko výživnější snídaně, než jakou jsem právě dojedl já. Sestávala z pečených pávů a nilských ryb o rozměrech prasete, kbelíků ústřic a celé grilované gazely. A to byl pouze hlavní chod. Jak se ovšem mohl král ve svém stavu potýkat s vůbec nějakým jídlem, bylo nad mé chápání.

Když jsem vstoupil, vzhlédl od svého talíře, oči jako zralé třešně. Jeho nos vypadal jako vytesaný a s láskou vybroušený z toho nejdražšího porfyru. Zbytek jeho tváře byl rovněž žilkovaný, ovšem ne tak křiklavě. Kdysi to byl prý pohledný muž, ale nyní musel člověk vynaložit veškerou svou představivost, aby tomu uvěřil.

„Á, senátor… Metellus, že ano?“

„Decius Caecilius Metellus mladší, Vaše Veličenstvo. Z římského velvyslanectví.“

„Jistě, jistě. Pojďte, přijměte místo. Už jste jedl?“

„Zrovna před chvílí,“ ujistil jsem ho.

„Tak si dejte druhý chod. Sám to stejně všechno nesním. Nebo si alespoň nabídněte víno.“

Na pití bylo příliš brzy, ale nabídka na ochutnání králových soukromých zásob se neodmítá.

„Už jste slyšel o té vraždě v Muzeu, pane?“ začal jsem.

„Berenike se ráno zmínila, ale já byl ještě malinko rozespalý. Co se stalo?“ A tak jsem se znovu jal vyprávět události předešlého dne. Na takové opakování jsem byl zvyklý. Jedná-li člověk se senátem a senátními výbory, přednese nejprve celou svou zprávu předsedovi toho nejnižšího podvýboru, který pozorně poslouchá, dokud neskončíte, načež vás pošle za svým přímým nadřízeným. Tam se celá situace opakuje a pak zas a znovu, dokud člověk nepředstoupí před samotné senátory, z nichž většina váš proslov prochrápe.

„Ifikrates z Chiosu?“ přeptal se král. „Ten přece navrhoval jeřáby a vodní kola a katapulty, nemýlím-li se?“

„Nu, sám tvrdil, že válečné stroje nestaví, ale to ostatní souhlasí. Jeho kolegové jsou přesvědčeni, že zabývat se něčím opravdu užitečným není důstojné.“

„Filozofové!“ odfrkl si Ptolemaios. „Něco vám povím, senátore. My, Ptolemaiovci, Muzeum vlastníme a platíme všechny, kdo v něm působí. Přeji-li si kostýmy a masky pro své divadelní představení, zadám si u nich objednávku a oni své umělce a řemeslníky pěkně zapřáhnou. Přeji-li si nové vodní hodiny, oni mi je sestrojí. Potřebuji-li novou loď na výlety po Nilu, navrhnou mi ji a postaví, a vrátí-li se některý můj důstojník z bitvy s šípem v těle, tamější lékaři bez reptání naklušou a ten šíp vytáhnou, i kdyby si přitom měli ty své filozofické ručičky umazat celé od krve.“

To bylo poučné. „Takže ten jejich filozofický odstup od skutečného světa je jen póza?“

„Co se mne a mého dvora týče, tak ano. Sami sebe možná vidí jako nějaké platónské mudrce, ale pro mne jsou to obyčejní dělníci v mých službách.“

„Takže přikážete-li jim, aby spolupracovali při mém vyšetřování, beze všeho poslechnou?“

„Eh? Proč zrovna vy byste měl něco vyšetřovat?“ Ten starý opilec byl bystřejší, než jsem čekal.

„Předně se to stalo v mé přítomnosti, jakož i v přítomnosti dvou patricijských dam, takže jde také o záležitost Říma.“ Byl to nanejvýš pochybný důvod, ale já potřeboval alespoň nějaký. „A já se v Římě těším pověsti poměrně úspěšného vyšetřovatele.“

Přimhouřil na mě své zarudlé oči. „Chcete říct, že je to váš koníček?“

„Nu, dalo by se to tak říci,“ souhlasil jsem nepřesvědčivě.

„Proč jste to neřekl rovnou? Muži by neměly být upírány jeho koníčky. Jen do toho.“

Nevěřil jsem vlastním uším. „Dáváte mi tedy své oficiální pověření?“

„No ovšem. Ať váš tajemník sepíše příslušný dokument a pošle jej mému komořímu, který jej opatří nižší královskou pečetí.“

„Děkuji vám, Vaše Veličenstvo,“ řekl jsem.

„Zvláštní koníček, pátrat po vrazích. Inu, člověk hledá potěšení, kde se dá. Někdy vám musím vyprávět o satrapovi provincie Arsinoene a jeho krokodýlovi.“

„Někdy zajisté,“ řekl jsem chvatně, dopil jsem znamenité víno a vstal. „Příslušný dokument doručím co nejdříve.“

„Určitě si nedáte kousek uzeného pštrosa?“

„Jste velice laskav, ale služba volá.“

„Jak myslíte. Buďte zdráv.“

Spěšně jsem se vrátil na velvyslanectví a uložil písaři vyhotovit pověřovací listinu, která by mne ustanovovala oficiálním vyšetřovacím úředníkem krále Ptolemaia. To je výhoda jednání s králem, je-li vám samozřejmě nakloněn – nemusí se nikomu zodpovídat. Přeje-li si Pištec jmenovat vyšetřovatelem vraždy úředníka cizí ambasády, tak jej také jmenuje a nikdo mu v tom nezabrání.

Dokument jsem odnesl komořímu osobně. Onen úředník, eunuch jménem Pothinus, si jej podezřívavě prohlédl.

„To je nanejvýš neobvyklé.“ Byl to Řek a na sobě měl asijské šperky a egyptskou paruku, což byla běžná alexandrijská kombinace.

„U tohoto dvora jsem ještě neviděl nic obvyklého,“ podotkl jsem. „Buďte tak laskav a potvrďte mé pověření nižší královskou pečetí. Král je s tím srozuměn.“

„Z morálního hlediska není správné obtěžovat Jeho Veličenstvo tak brzy po ránu. V tuto denní dobu není mocen uplatnit svou nejprozíravější soudnost.“

„Jeho Veličenstvo bylo dle mého názoru přímo věštecky prozíravé a v nejlepší duševní formě,“ ujistil jsem ho. „Hovoříte neuctivě o svém králi, pane.“

„Já… já… já protestuji, senátore!“ zbrunátněl. „Nikdy bych se neprovinil ani náznakem neloajálnosti!“

„To posoudím sám,“ odtušil jsem ledově a nikdo nedokáže promluvit tak ledově jako římský senátor. Na eunuchy se musí zostra. Pothinus bez dalšího odmlouvání opatřil listinu pečetí a já opustil jeho pracovnu, šťastně svíraje dokument v ruce. Nyní jsem byl oficiálním vyšetřovatelem.

Julia a Fausta na mě čekaly na nádvoří ambasády. Vítězoslavně jsem zvedl svitek nad hlavu. Julia radostně zatleskala.

„Máš to! Ale nemysli si, že je to jen tvá zásluha. Mluvila jsem s Berenikou a ona hned ráno zašla za králem, sotva vstal z lože.“

„Na to už si sice skoro nepamatoval, ale i to málo, co mu uvízlo v paměti, mi dobře posloužilo,“ připustil jsem.

Fausta povytáhla své patricijské obočí. „Domníváte se snad, že až vypátráte vraha, stane se Ptolemaios vaším dlužníkem?“ To by nebyla Fausta, aby si okamžitě nepomyslela, že mě žene pouze vidina jakéhosi politického prospěchu.

„Odkdypak je Ptolemaiova vděčnost k něčemu dobrá?“ opáčil jsem. „Vždyť ani pořádně nevěděl, co je Ifikrates zač. Skutečně pochybuji, že mu záleží na tom, kdo jej zabil.“

„Tak proč tedy?“ Bylo to pro ni něco zcela nepochopitelného.

„Řekněme, že mne v Alexandrii zachvátila filozofická horečka,“ odpověděl jsem. „Pojal jsem myšlenku vlastní školy logiky a platnost svých teorií hodlám názorně dokázat tím, že dopadnu viníka.“

Obrátila se k Julii. „Metellovci jsou obecně hrozně nudná a šedivá rodina. Dobře že mezi sebou mají blázna, který jim dodává špetku barevnosti.“

„Že je ohromně zábavný? Kam se na něj hrabe Bereničin doprovod.“

Byli v přesile. „Jen si vtipkujte,“ řekl jsem. „Já mám ovšem v plánu něco nekonečně zajímavějšího než řešit žabomyší spory smečky přitroublých makedonských balíků, co si hrají na egyptskou šlechtu.“ Důstojně jsem odkráčel a houkl na Herma. Okamžitě přiklusal.

„Nesu vám, co jste chtěl,“ hlásil. Vzal jsem si dýku a caestus a zastrčil si je pod tuniku. Má prázdninová idyla skončila a já byl hotov pustit se znovu do práce.

„Kam jdeme?“ chtěl vědět Hermes.

„Do Muzea.“

Rozhlédl se okolo. „Kde jsou nosítka?“

„Půjdeme pěšky.“

„Pěšky? Tady? Ztropíte skandál!“

„Nemůžu se pořádně soustředit, když mě přenášejí sem a tam jako pytel zrní. U zhýralých, apatických cizinců to nevadí, ale Říman musí mít nějakou gravitas.“

„Kdybych se já mohl nosit, v životě bych si nekoupil druhý pár sandálů,“ prohlásil Hermes.

Ve skutečnosti jsem si chtěl prohlédnout město podrobněji. Prolézat ulice a uličky v Římě byla odjakživa má oblíbená zábava, ale v Alexandrii jsem k tomu dosud neměl příležitost. Služebnictvo a stráže u palácové brány na mne užasle zírali, když jsem jen tak vyšel do ulic doprovázen pouze jediným otrokem. Skoro jsem čekal, že mne popadnou a vlastnoručně mě zanesou, kam si budu přát.

Procházet městem sestávajícím z rovných silnic a pravoúhlých křižovatek byl zvláštní, matoucí zážitek. Na oněch široširých ulicích jsem si připadal nahý a zranitelný.

„To asi nebude legrace, utíkat v takovém městě před noční hlídkou,“ prohodil Hermes.

„Na něco podobného zřejmě stavitelé mysleli, když Alexandrii plánovali. Hádám, že ani pouličním nepokojům tady pšenka nekvete. Stačí sešikovat vojáky na jednom konci města a pak je celé pěkně pročesat. Buřiče lze snadno rozehnat do postranních uliček a rozdělit na malé skupinky nebo je všechny nahrnout, kam je třeba.“

„To je proti přírodě,“ zamračil se Hermes.

„Souhlasím. Ale má to i své výhody.“

„Všechno je z kamene,“ přikývl Hermes.

„Dříví je v Egyptě vzácné zboží. Člověku se hned lépe usíná, když ví, že ve spánku neuhoří.“

Dav, který se valil ulicemi, sestával ze všech možných národů světa, ale hlavní masu tvořili domorodí Egypťané. Ostatní pak byli Řekové, Syřané, Židé, Sabinové, Arabové, Galatijci a další, jejichž rysy a oděv jsem nepoznával. Byli tu Núbijci a Etiopané všech odstínů černé, většina z nich otroci, někteří však obchodníci. Všichni mluvili řecky, ale na pozadí bzučela kakofonie jiných jazyků, především egyptština. Při poslechu egyptštiny se člověka zmocňují obdobné pocity jako při čtení těch jejich hieroglyfů. Na každém rohu postávali nejrůznější pouliční umělci, tančili, předváděli akrobatické kousky nebo kouzelnické triky. Kolem nich skotačila cvičená zvířata a žongléři s téměř zázračnou obratností udržovali ve vzduchu ty nejneobvyklejší předměty. Hermes si chtěl vše důkladně prohlédnout, ale já jej nesmlouvavě odtáhl pryč, neboť mne čekaly důležitější věci.

Do zadního traktu Muzea jsme mohli vstoupit rovnou z Paláce, ale já chtěl nasát atmosféru Alexandrie. Kdo vyroste ve velkoměstě, má pro města zvláštní cit, stejně jako zemědělec pro ornou půdu nebo námořník pro moře. Já se narodil v Římě a jsem městský člověk. Lidé kolem mne byli cizinci, ale zároveň i měšťané, a ti mají leccos společného.

Můj cit mi našeptával, že tohle je tučné, šťastné a spokojené obyvatelstvo. A byla-li zde nějaká nespokojenost, pak jen drobná, nevýznamná. Kdyby tady někde klíčila vzpoura či nepokoj, vytušil bych to. O Alexandrijcích bylo známo, že se tu a tam vzbouří, občas třeba i vyženou krále, ale tihle lidé byli příliš zaneprázdněni vyděláváním peněz či jinou zábavou, než aby představovali hrozbu. Občanské nepokoje jsou ve vícejazyčných městech jako Alexandrie na častém pořádku, neboť kmenová nepřátelství mnohdy převáží nad úctou k zákonu a pořádku. Ne že by Řím byl v tomhle ohledu nějaké neviňátko, u nás se ovšem lidé neberou pod krkem kvůli příslušnosti k tomu či onomu národu, nýbrž kvůli společenské třídě.

„Ať tě to ani nenapadne, Herme,“ houkl jsem.

„Jak víte, co mě napadá?“ řekl s ukřivděnou nevinností, podle čehož jsem poznal, že jsem trefil do černého.

„Napadá tě: Tady by příjemný a pohledný mladík snadno zapadl do davu a nikdo by si jej ani nevšiml. Tady si můžu vykračovat jako svobodný člověk a nikoho ani nenapadne, že jsem uprchlý otrok.“

„Nikdy!“ ohradil se vášnivě.

„To rád slyším, poněvadž v tomhle městě je spousta krutých až brutálních mužů, kteří celé dny jen nahánějí zběhlé otroky, aby je za odměnu přivlekli k jejich pánům nebo prodali novým. Kdyby ses náhodou některé krásné ráno potají vytratil, stačilo by mi dát vědět do ulic a do večeře bych tě měl zpátky. Je to sice velké město, ale římský přízvuk tu příliš často ke slyšení není. Takže přestaň fantazírovat a soustřeď se na svou službu. Jednoho dne tě sám propustím.“

„Nikdy jste mi nevěřil,“ postěžoval si. Měl jsem pro něj pochopení, neboť tutéž řeč jsem pronášel každých pár dní. Otrokům se zkrátka důvěřovat nedá a takoví jako Hermes jsou ještě nedůvěryhodnější než ostatní.

Panoval příjemný den, ostatně jako většina dní v Alexandrii. Počasí nebylo ideální jako v Itálii, ale takové nebylo nikde. Dav byl živý a veselý a vůně kadidla se mísila se všudypřítomnou vůní moře. Co se čichu týče, byla Alexandrie podstatně přátelštější než Řím.

Vyzbrojen královským pověřením vystoupal jsem po schodech Muzea. Chtěl jsem znovu navštívit Chrám, ale toho rána jsem měl důležitější věci na práci. Prošel jsem branou a přednáškovými síněmi, které bzučely monotónním drmolením filozofů, a pak dlouhou kolonádou peripatetiků na nádvoří, kde spočíval zázračný Ifikratův model, opuštěný a zanedbaný. Pomyslel jsem si, že v zaneseném kanále uplyne ještě hodně vody, než se tento projekt dočká dokončení.

Vešel jsem do Ifikratovy pracovny, kterou mezitím otroci uklidili a z dláždění vydrhli krvavé skvrny. Dvojice písařů pilně škrábala a na rozměrném stole třídila listiny a nákresy. Třetí muž se procházel sem a tam a tvářil se poněkud nejistě.

„Je soupis u konce?“ chtěl jsem vědět.

„Téměř, senátore,“ odpověděl starší z písařů. „Brzy budeme hotovi s nákresy. Tohle,“ ukázal na papyrus na stole, „je seznam jeho písemností a tohle,“ ukázal na další, „seznam všech předmětů, které jsme zde nalezli.“ Začetl jsem se do druhého. Nesmírně by mi pomohlo, kdybych věděl, co zde bylo ještě před vraždou, ale lepší něco než nic.

„A co vy tady děláte?“ zeptal jsem se třetího muže. Byl to Řek s dlouhým nosem a holou hlavou, oděný jako všichni knihovníci, které jsem dosud viděl.

„Jsem Eumenes z Eleusis, správce pergamských knih. Přišel jsem si pro svitek, který si Ifikrates vypůjčil z mého oddělení.“

„Nešlo náhodou o velký exemplář z pergamského papíru, s držadlem z olivového dřeva potřísněným rumělkou?“

Zatvářil se překvapeně. „Ano, jistě, viděl jste ho? Hledám jej už od rána.“

„O čem pojednává?“ zeptal jsem se, nevšímaje si jeho otázky.

„Odpusťte, senátore, ale Ifikrates si jej vypůjčil pod podmínkou přísného utajení.“

„Ifikrates je po smrti a já jsem byl pověřen vyšetřováním. Žádám vás, abyste…“

„Co jste zač?“ ozvalo se ode dveří. Rozzlobeně jsem se otočil a spatřil dva muže. Toho, který promluvil, jsem neznal. Za ním však stál někdo velice povědomý.

Napřímil jsem se. „Jsem senátor Decius Caecilius Metellus a vyšetřuji vraždu Ifikrata z Chiosu. A kdo jste vy?“

Muž vstoupil dovnitř, jeho společník za ním. Vtom jsem si vzpomněl, o koho jde – byl to onen neomalený důstojník, který mě vykázal ze svých kasáren.

„Já jsem Achillas, velitel královské armády.“ Měl na sobě ocvočkované boty a bohatou rudou tuniku. Přes ni měl navlečený postroj z kožených řemenů, který občas vojáci nosí, aby to vypadalo, že mají zbroj, ale zároveň nemuseli trpět váhu skutečné zbroje. Měl krátce zastřižený vous i vlasy.

„A já jsem Memnon, velitel makedonských kasáren,“ představil se druhý. „My už se známe.“ Oba byli Makedonci, tedy lidé, kteří se představují jen svými jmény, aniž by dodávali „z toho“ či „z onoho“, v čemž si tolik libují Řekové.

„Pamatuji se. A co vás sem přivádí?“

„Z čího pověření vyšetřujete?“ chtěl vědět Achillas.

Na tohle jsem byl připraven.

„Z pověření krále,“ řekl jsem a podal mu svou listinu. Studoval ji s přimhouřenýma očima.

„Ten zatracený bláznivý opilec,“ zabručel pro sebe. Pak vzhlédl ke mně. „Proč se o tuto věc zajímáte, senátore?“

„Řím je přítelem Egypta,“ odvětil jsem nevinně, „a my jsme vždy ochotni nabídnout pomocnou ruku králi Ptolemaiovi, příteli a spojenci římského lidu.“ Tuhle diplomatickou licoměrnost jsem přímo zbožňoval. „V Římě jsem znám coby schopný vyšetřovatel zločinných skutků a je mi ctí a potěšením, že mohu uplatnit svou odbornost v králových službách.“ Sroloval jsem pověřovací listinu a zastrčil ji zpět za tuniku; ruku jsem však prozatím nevytáhl. Memnon pokročil kupředu a probodl mě pohledem. Měl na sobě kyrys a holenní chrániče, ne však přilbu. Zalétl jsem pohledem ke krátkému meči, který mu visel u boku.

„Nejsi tady vítaný, Římane,“ zavrčel. „Vrať se na ambasádu, chlastej a smilni jako zbytek tvých mrzkých krajanů. Tohle je Egypt.“

Naše první setkání se odehrálo na jeho půdě, kde byl obklopen svými vojáky. Nyní jsem měl navrch já.

„Jsem ve službě nejen senátu a lidu římského, ale rovněž jejich spojence, tvého krále. Jak vidím, jsem k němu mnohem loajálnější než ty.“

Lidem jako on se vždy zvláštně zableskne v oku, když hmátnou po zbrani. S chrčivým zavrčením sevřel pochvu meče v jedné ruce a jílec ve druhé. I na to jsem byl připraven.

Jeho meč byl teprve na půl cesty ven, když jsem vytáhl ruku zpod tuniky a v ní svůj caestus. Bez váhání jsem mu jednu vrazil; bronzové hroty jej zasáhly do sanice u ucha. Klopýtl nazad a překvapeně zafrkal. I já byl překvapen. Ještě nikdy se mi nestalo, že by můj caestus někoho zasáhl a přitom jej neposlal k zemi. Tak jsem jej uhodil podruhé, do téhož místa. Tentokrát se skácel za hlasitého řinčení bronzu, přesně jako hrdinové, o nichž pěje Homér ve svých ódách.

Písaři a knihovník poulili oči překvapením a strachem. Hermes se křenil jako malý škodolibý šotek. Achillas se chmuřil jako bouřkový mrak.

„Zacházíte příliš daleko, senátore,“ procedil mezi zuby.

„Já že zacházím daleko? Váš pobočník zaútočil na římského senátora, římského vyslance. Za to už padala i království.“

Pokrčil rameny. „Snad před sto lety. Dnes rozhodně ne.“ To byla ovšem pravda. Viditelnou silou vůle se uklidnil. „Není to věc, která by stála za vyvolání diplomatické krize. Musíte pochopit, senátore, že nás nesmírně popouzí, když sem Římané přicházejí a chovají se, jako by jim to tady patřilo.“

„Věřte, že chápu,“ ujistil jsem ho. „Ale já jsem zde z pověření vašeho krále.“ Memnon na zemi zasténal.

„Raději jej zavedu k lékaři,“ řekl Achillas.

„Doporučuji Asklepioda,“ podotkl jsem. „Bydlí tady poblíž. Řekněte, že vás posílám.“ Achillas si zavolal pár otroků a ti odnesli padlého hrdinu pryč. Stále mi nebylo jasné, proč ti dva vlastně přišli. Vyhýbali se přímé odpovědi a mně nepřišlo moudré naléhat.

Otočil jsem se zpátky na knihovníka. „Tak, mluvili jsme o té ztracené knize, že ano?“ Sundal jsem si caestus a hodil jej Hermovi. „Jdi umýt tu krev,“ nařídil jsem.

„Ach… ano, ano… knize,“ zakoktal Eumenes, zhluboka se nadechl a uklidnil se. „Víte, senátore, jde vlastně o jednu z nejcennějších položek Knihovny. Před více než sto lety ji napsal Biton a věnoval ji Attalovi I., králi Pergama.“

„A název?“

„O válečných strojích.“

Vyšli jsme z Muzea a Hermes mi vrátil caestus.

„To bylo lepší než odpoledne v amfiteátru,“ prohlásil. „Byl to ale panečku odolný Řek.“

„Makedonec,“ opravil jsem ho. „Ti mají obecně tuhý kořínek.“

„Věděl jsem, že to je nějaký cizinec. Měl jste ho zabít. Teď vám půjde po krku.“ Hermes nahlížel na svět báječně prostýma očima.

„Promluvím s králem. Třeba jej přesvědčím, aby ho přeložil někam do Horního Egypta. Větší starosti mi dělá Achillas. Je to přece jen důstojník královské armády. Zkus o něm něco zjistit.“

Nejlépe mi to myslí, když se procházím, a já měl nyní o čem přemýšlet. Tak Ifikrates údajně nestavěl válečné stroje. Povídali, že mu hráli. Inu, Řek. Proč ale ty tajnosti? Nedělal přece nic nezákonného. To nebude samo sebou, pomyslel jsem si.

Zakrátko jsme se ocitli ve čtvrti Židů, prazvláštního národa trpícího nedostatkem bohů. Jinak to byli ovšem typičtí Východňané. Mnohým připadá podivné, že jejich bůh nemá žádnou konkrétní podobu, pravdou však je, že ani římským božstvům se ještě před několika sty lety nestavěly sochy. První Ptolemaiovci měli Židy v oblibě, protože ti tvořili jakousi protiváhu domorodých Egypťanů. Mezi těmito dvěma národy totiž existuje jakási pradávná vzájemná řevnivost. Díky tomu se Židé do Alexandrie v prvních letech jen hrnuli.

Ulice byly ztichlé a téměř prázdné, což byla v Alexandrii věc nevídaná. Poptal jsem se u jednoho stánku, co se děje, a dozvěděl se, že Židé ten den drží jakýsi náboženský svátek, který ovšem netráví v chrámu, nýbrž doma. Chvályhodná zbožnost sice, leč poněkud nudná pro nezúčastněného pozorovatele.

„Ve městě jsou daleko živější místa,“ poznamenal Hermes.

„To nesporně,“ odvětil jsem. „Pojďme do Rakótis.“

Rakótis byla egyptská čtvrť, největší v tomto nejkosmopolitnějším ze všech měst – snadno by spolkla čtvrť řeckou, makedonskou i židovskou – a z římského pohledu i nejpodivnější.

Egypťané jsou jedním z nejstarších národů na světě a natolik staromilským, že i ti nejzpátečničtější Římané vedle nich vypadají jako odbojní rebelové. Běžní poddaní dnešních Ptolemaiovců se nikterak neliší od těch, jejichž portréty jsou k nalezení v chrámech těch nejstarších faraonů. Jsou to pomenší, statní lidé tmavé pleti, ačkoli ne tak tmavé jako Núbijci. Muži nosí suknice z bílého lnu a většina i krátkou černou hranatou paruku. Kolem očí se malují černými stíny, které mají dle jejich názoru blahodárné účinky pro oči. Příslušníci staré egyptské aristokracie, z níž se dodnes dochovalo jen pár exemplářů, jsou odlišné rasy, vyšší a světlejší, třebaže tmavší než Řekové či Italové. Mimo Egypt se jejich jazykem nemluví.

Když se na ně člověk dívá dnes, je mu zatěžko uvěřit, že tihle lidé kdysi postavili ohromující pyramidy, ačkoli dnešní Řekové již také nejsou to co Homérovi rekové, a dokonce ani jejich bližší předkové, účastníci perských válek. Své náboženství berou Egypťané smrtelně vážně, navzdory skutečnosti, že vyznávají jedny z nejkomičtěji vyhlížejících bohů na celém širém světě. Všem přijdou nejlegračnější ti se zvířecími hlavami, ovšem mým oblíbencem je bůh, který je zpodobňován jako mrtvola. Je zafačovaný jako mumie od hlavy až k patě, kromě tváře a vztyčeného penisu, který mu trčí z obvazů.

V Rakótis jsme se ocitli v obvyklé pouliční vřavě; stánkaři vnucovali kolemjdoucím své zboží, farmáři vedli svá zvířata na trh a silnice ucpávala nekonečná náboženská procesí, nedílná součást egyptského života. Já se sem však nešel jen tak projít. Měl jsem jistý cíl, nechtěl jsem ovšem, aby to vypadalo, že v této čtvrti vyšetřuji.

Naší první zastávkou bylo Velké Serapeum. To je dalším příkladem kyklopské architektury, v níž se Nástupci tolik vyžívali. Serapeum, zvíci téměř rozměrů Dianina chrámu v Efesu, je zasvěceno Serapidovi, což je ryze alexandrijský vynález. Nástupci byli přesvědčeni, že vše dokáží lépe než kdokoli jiný, včetně výroby bohů. Založili Alexandrii coby zcela novou odrůdu města a přáli si pro ni boha, v němž by se mísilo egyptské a řecké náboženství. I vymysleli si božstvo majestátního, poklidného vzezření Plutonova a skloubili je s egyptským Osiridem a Apidem – odtud tedy jméno Serapis. Z jakéhosi důvodu si lidé toto nadpřirozené leporelo oblíbili a nyní je vyznávají po celém světě.

Serapeum, stejně jako Palác, tvoří pravé město ve městě. Zahrnuje ohrady pro obětní dobytek, několik kohort kněží a pomocníků, místnosti plné nejrůznějšího náčiní, pokladů a skvostných uměleckých děl, a dokonce i zbrojnici a soukromou armádu, která to všechno střeží.

Chrám sám je klasickým představitelem svého druhu – standardní řecká svatyně, jen větší. Spočívá na uměle navršeném kamenném pahorku a nadzemní, viditelná část je kdykoli přístupná veřejnosti. Stojí v ní Serapidova socha, překvapivě skromných rozměrů. To vše je ale jen pro efekt. Serapis je kombinací podsvětních božstev, a tak se vlastní obřady konají v labyrintu podzemních krypt.

Procházel jsem mezi těmi zázraky a kulil oči jako každý druhý turista, ale pozornost jsem upíral jinam, konkrétně k menšímu chrámu dvě uličky jižněji od Serapea. Stoupal z něj dým jako z vulkánu a větrem se neslo kvílení a chřestění hudebních nástrojů. Zastavil jsem jednoho z duchovních, muže v řeckém kněžském rouchu, ale s levhartí kůží po egyptském způsobu přehozenou přes ramena.

„Povězte, dobrý muži,“ oslovil jsem ho, „kteréhopak boha uctívají tamhle v tom hlučném chrámu?“

Z povýšeného nadhledu Serapea shlédl přes svůj neméně povýšený nos na dotyčnou svatyni.

„To je chrám Baala-Ahrimana, ačkoli za slušnějších časů to býval vážený svatostánek Horův. Doporučuji vám, senátore, abyste se mu vyhýbal. Je to kult, který sem přitáhli nemytí cizinci, a následují ho jen ti nejsprostší a nejhanebnější Alexandrijci. Svého barbarského boha uctívají ohavnými orgiemi.“

Hermes mě zatahal za paži. „Pojďme se tam podívat! Prosím prosím!“

„Půjdeme, leč podotýkám, že pouze v zájmu vyšetřování,“ řekl jsem.

Sestoupili jsme po majestátních schodech Serapea a vstoupili do chrámu Baala-Ahrimana, kde se tísnil početný zástup věřících, přihlížejících a lelkujících. Vypadalo to, že inaugurační slavnosti stále probíhají. Lidé křepčili na řinčení činelů a chrastění sister, kvílení píšťal a dunění bubnů. Mnozí leželi bez hnutí na zemi, zcela vyčerpáni náboženským úsilím.

V ohromných bronzových koších na oheň, rozestavěných po celém chrámu i přilehlých nádvořích, hořelo kadidlo. Nebylo tomu tak jen pro parádu. Padesát býků vycedí ohromnou spoustu krve, mnohem víc, než na kolik byla odtoková koryta chrámu stavěná. Kadidlo tlumilo zápach a také do jisté míry odpuzovalo mouchy. Býčí hlavy a kůže byly naraženy na kůly a obráceny čelem k chrámu.

Jako ve většině egyptských chrámů zde bylo poněkud těsno, zejména vinou silných zdí a hustého lesa zavalitých sloupů. Na nejzazším konci trůnila socha sedícího boha. Baal-Ahriman byl tak ohyzdný, že kdyby byl ještě krapet ohyzdnější, člověk by při pohledu na něj zkameněl. Měl hlavu lva, která jako by trpěla jakousi lví obdobou malomocenství. Trupem připomínal vychrtlého muže se zvadlými ženskými ňadry, která se ovšem malinko ztrácela, neboť bůh měl na sobě stále svůj plášť z býčích varlat. Hejna much byla ve vnitřní svatyni obzvlášť početná.

„Přišel jste vzdát úctu velikému Baalu-Ahrimanovi?“ Otočil jsem se a spatřil Ataxanta s jeho nerozlučným hadím mazlíčkem.

„Je naším zvykem, že římští úředníci vzdávají náležitý hold všem bohům země, v níž pobývají,“ odvětil jsem. Z veliké mísy jsem vzal do dvou prstů špetku kadidla a hodil ji na uhlíky, které žhnuly před Ataxantovým netvorem. Obláček voňavého dýmu neměl proti všudypřítomnému puchu nejmenší šanci.

„Výborně, můj Pán je spokojen. K Římu chová hlubokou lásku a přál by si být započítán ke státním božstvům nejskvělejšího města na světě.“

„Přednesu vaši věc senátu,“ slíbil jsem a zároveň se v duchu zapřísahal, že dřív rozpoutám dlouhou a krvavou válku, než bych připustil, aby ten děsivý démon smrti prostrčil římskými branami byť i jediný svůj chorobný pařát.

„To by bylo báječné,“ zazubil se úlisně.

„Vyrozuměl jsem, že bůh brzy promluví ke svým věrným,“ nadhodil jsem. „Je to pravda?“

Slavnostně přikývl. „To vskutku je. V poslední době mne můj Pán několikrát navštívil ve viděních a oznámil mi, že se brzy zjeví svým následovníkům. Promluví vlastním hlasem, bez pomoci prostředníka.“

„Pronese tedy jakousi záhadnou věštbu, kterou poté vyložíte uším prostého lidu,“ zkusil jsem.

„Kdepak, senátore. Jak jsem řekl, nebude potřebovat žádného prostředníka, promluví přímo.“

„Je-li jeho původním domovem Asie,“ zariskoval jsem ještě víc, „předpokládám, že užije jednoho z východních jazyků?“

„Můj Pán si za svůj domov zvolil Alexandrii, a jsem tudíž přesvědčen, že promluví v řečtině.“

„A téma jeho promluvy?“

Pokrčil rameny. „Kdo pozná úradky bohů, dokud nejsou vyjeveny? Já jsem jen kněz a prorok. Baal-Ahriman zajisté vyřkne, co si přeje, aby si lidé vyslechli.“

Typické kněžské vytáčky.

„Budu se na jeho příchod na Zemi těšit,“ ujistil jsem toho lotra.

„Dám vědět na velvyslanectví, jakmile mne můj Pán uvědomí, že je připraven promluvit,“ slíbil.

„To budete velmi laskav.“

„Mohl byste mne nyní následovat, senátore? Jsem si jist, že jste náš nový svatostánek dosud nenavštívil.“ Vzal mne za paži a provedl chrámem, přičemž vysvětlil, že hlavice sloupů s papyrovým vzorem jsou symbolem Dolního Egypta a lotosový vzor symbolizuje Horní Egypt. To už jsem sice zjistil během výletu po Nilu, nechal jsem jej však mluvit, neboť jsem potřeboval jeho vstřícnost.

Prošli jsme černou branou na zadní nádvoří, kde právě probíhala hostina. Na rožních se obraceli obrovští býci a žhnoucí uhlíky pod nimi prskaly vyškvařeným tukem. Jako všichni velcí bohové i Baal-Ahriman vyžadoval od obětních zvířat pouze krev a maso nechával svým ovečkám.

„Prosím, zůstaňte na hostinu,“ nabídl mi Ataxas přátelsky. „Mé poslání mi zapovídá konzumaci masa, ovšem můj Pán si přeje, aby se jeho hosté dobře bavili.“

U rožňů stáli zpocení otroci s obrovskými zahnutými noži, a jak se pečeně otáčely, hbitě z nich odkrajovali papyrově tenké plátky masa, které vršili na ploché bochníky egyptského chleba. Hermes na mne upřel toužebný pohled a já přikývl. Můj otrok nedočkavě odběhl, jednu placku se šťavnatým obsahem zavinul do sebe a přinesl mi ji. Teprve pak si dopřál sám. Mladá otrokyně přinesla tác plný pohárů vína a já si jeden vzal. Sotva překročila práh dětskosti a na sobě měla onen rozkošný úbor egyptských otroků sestávající z pásku kolem boků, z něhož visela uzounká zástěrka z korálků. Kromě toho ji zdobilo již jen několik šperků. Pomyslel jsem si, že zavést tuhle módu do Říma se mi asi nikdy nepodaří.

„Znamenité víno,“ prohodil jsem.

„Dárek Její Výsosti,“ objasnil Ataxas.

Od snídaně již uběhla dlouhá doba a já už nějakou chvíli litoval, že jsem odmítl Ptolemaiovu pozvánku k jeho stolu; chléb a obětní pečeni jsem tak přivítal s dvojnásobnou vděčností.

„Zajisté jste již slyšel o vraždě Ifikrata z Chiosu?“

Odmlčel se. „Ano, to slyšel. Velmi mne to znepokojilo. Kdo by si mohl přát jeho smrt?“

„Dobrá otázka. Na banketu princezny Berenike jsem si povšiml, že jste spolu hovořili. Co jste probírali?“

Probodl mne pohledem. „Proč se ptáte?“

„Král mne pověřil vyšetřováním té vraždy. Jen mne napadlo, zda Ifikrates nenaznačil, že má nepřátele.“

Ataxas se viditelně uvolnil. „Ach tak. Ne, nikoli. Setkali jsme se na mnoha královských recepcích, kde jsme porovnávali význam našich odlišných poslání. On, řecký filozof a matematik Archimedovy školy, projevoval naprostou lhostejnost ke všemu nadpřirozenému a božskému. S tím se ovšem nikdy netajil. Tenkrát jsme jen pokračovali v naší věčné debatě. Je mi líto, ale nezmínil se o ničem, co by vás mohlo přivést na stopu jeho vraha.“ Mírně sklonil hlavu a setrval chvíli v postoji vyjadřujícím hluboké zamyšlení. „Cosi podivného však přece jen řekl: Někdo věří v zásahy shůry, někdo zase v magii, ale chtějí-li se králové Východu vzepřít Římu, obrátí se na mne, neboť v geometrii spočívá odpověď na všechny otázky.“

„To je zvláštní věta,“ podotkl jsem.

„Že ano? Pomyslel jsem si, že je to jen další projev jeho filozofické nabubřelosti, ale co když ne, hm?“ Zavrtěl hlavou a jeho dlouhé naolejované lokny a kadeřavé vousy se zakomíhaly sem a tam. „Možná se zapletl do věcí, jimž by se měl filozof vyhýbat. A nyní mne, senátore, omluvte, musím se připravit na večerní obětování. Prosím, zůstaňte a bavte se. Vše, co máme, je i vaše.“ Předvedl onu třepotavou orientální úklonu a odkráčel. Hned ke mně přistoupil Hermes, lačně ukusuje z obětního masa zavinutého do chlebové placky.

„Co si o něm myslíš?“ zeptal jsem se ho.

„Zařídil si dobrou živnost,“ odpověděl s plnou pusou.

„Jedl už jsi někdy hovězí?“

„Jen odřezky, ještě když jsem sloužil na venkovském statku vašeho strýce. Tuhé maso, ale má skvělou chuť.“

„Vezmi si i ovoce a olivy. Příliš mnoho masa není dobré na žaludek. Ale jaký na tebe dělá Ataxas dojem? Přišlo mi, že mu ten jeho asijský přízvuk párkrát uklouzl.“ Vtom kolem nás zavířila jedna z kněžek s malými činely, jimiž o sebe do rytmu hudby tloukla. Její oděv byl na cáry a záda jí žhnula rudými pruhy z bičování z předešlého dne.

„Pořád má křídu mezi prsty u nohou.“

Ruka s masovou rolkou se mi zastavila v půli cesty k ústům. „Ataxas že byl otrok? Jak to víš?“

Hermes vycenil zuby v povýšeném úsměvu. „Všiml jste si toho tlustého kruhu, co nosí jako náušnici?“

„No jistě.“

„Maskuje tím rozříznutý ušní lalůček. V Kapadocii se zběhlým otrokům rozsekává levý lalůček.“ Svět otroků má svá tajemství, která většině z nás zůstanou navždy skryta.

Kapitola 5

„To je nesmysl,“ řekla Julia. Stáli jsme na schodech Somy, hrobky Alexandra Velikého. Oděná byla nádherně, jako římská dáma, ale začala už používat egyptskou kosmetiku. To nevěstilo nic dobrého.

„Ovšemže to je nesmysl,“ přisvědčil jsem. „Když ti všichni lžou, což lidé při vyšetřování zločinu obvykle dělají, musíš se naučit prosévat nesmysly a poslouchat hlavně to, co ti neříkají. Jedině tak se dopátráš pravdy.“

„Ale jak si můžeš být tak jistý, že Ataxas lže? Jen proto, že byl kdysi otrokem? Spousta propuštěnců si po získání svobody žije velice slušně a většina z nich se svou minulostí také nechlubí.“

„V tom to není. Ataxas prohlásil, že s Ifikratem pokračovali ve věčné debatě. Ale já je při tom viděl a bylo to ten večer poprvé a naposled, co Ifikrates mluvil potichu. Během debaty! Sama jsi ho slyšela. Začal hulákat na celé kolo, jakmile někdo sebenepatrněji zpochybnil jeho názor.“ Vtom jsem si uvědomil, že musím vyslechnout ještě někoho.

„Ano, to zní dost nepravděpodobně,“ připustila. „Ale co ten incident v Ifikratově pracovně? Prý jsi napadl velitele makedonských kasáren! Někdo si už stěžoval u krále. To se neumíš vyvarovat problémů ani v Egyptě?“

„Ten chlap byl drzý a chystal se na mě vytáhnout meč. Takové chování nelze cizincům trpět.“

„Ale dělat si nepřátele není zrovna moudré, zvláště pak v zemi, v níž nemáš žádné mocenské zájmy a kde vládnou zcela nevyzpytatelná politická pravidla.“

„Obezřetnost a zdravý rozum znějí poněkud nevěrohodně z úst dcery Julia Caesara.“

„Jsou-li římští muži tak lehkomyslní, musí být rozvážné alespoň jejich ženy. Pojďme dovnitř.“

Soma, jako spousta dalších zázraků Alexandrie, není jedinou budovou, nýbrž celým komplexem chrámů a hrobek. Leží zde pochováni všichni Ptolemaiovci společně s řadou dalších významných osobností. Tedy významných přinejmenším za svého života. Já o většině z nich nikdy neslyšel. Sama Soma stojí uprostřed, velkolepá stavba ve stylu ionského chrámu, spočívající na mohutném mramorovém podstavci zabydleném sochami bohů, bohyň, příslušníků makedonské královské rodiny, vojáků a nepřátel. Králové, které Alexandr pokořil, klečí na kolenou v řetězech a s obojkem na krku. Střecha je pobita zlatem, stejně jako hlavice a základny sloupů. Vše je postaveno z barevného mramoru dovezeného z Alexandrem dobytých krajů.

U vstupu jsme zastihli skupinku zahraničních turistů čekající na prohlídku. Hrobka byla pro Ptolemaiovce posvátná, a tak se zde člověk nemohl jen tak toulat, kudy ho napadlo. Zanedlouho se objevil holohlavý kněz. Okamžitě si mne a Julie povšiml a pospíšil k nám.

„Vítejte, senátore, má paní. Přišli jste právě včas.“ To by taky ještě scházelo, pomyslel jsem si, aby nás tady nechal čekat. Ostatní mu ukázali svá povolení. My jsme přirozeně nic takového nepotřebovali. Byla to smíšená skupina – zámožný obchodník s kořením z Antiochie, dějepisec z Athén, přehnaně nalíčená matrona ze Šťastné Arábie a jakýsi kněz či učenec z Etiopie, vysoký téměř sedm stop. Taková sešlost nebyla na alexandrijské poměry nikterak neobvyklá. Prošli jsme masivními, zlatem pobitými dveřmi do útrob chrámu.

První, co upoutalo naši pozornost, byla ohromná socha Alexandra usazeného na trůně. Vypadala by jako živá, nebýt poněkud zvláštního doplňku – beraních rohů, které mu vyrůstaly ze spánků. V Egyptě je Alexandr uctíván coby syn boha Amona, jehož posvátným zvířetem je beran. Mladičký král je zachycen zhruba ve věku osmnácti let, s dlouhými zlatými vlasy. Oči má pozoruhodně modré – později jsem se dozvěděl, že sochaři tohoto účinku dosahují tak, že oční důlky vykládají několika vrstvami drceného safíru.

„Alexandr Makedonský, zvaný Veliký,“ zadeklamoval kněz a jeho hlas se rozezněl působivou ozvěnou, „zemřel v Babylonu ve věku třiatřiceti let, v roce 114. Olympiády, kdy byl Hegesias archónem Athén.“ Zamyslel jsem se, jak se jmenovali tehdejší konzulové, ale nedokázal jsem si vzpomenout. „Než od nás odešel, aby se zařadil po bok nesmrtelným bohům, dobyl větší území než kdokoli před ním a ke království svého otce připojil celou Perskou říši a mnoho dalších zemí. V okamžiku jeho smrti se jeho říše prostírala od Makedonie k nilským kataraktům a k Indii.“ Tohle nepřetrumfneš, Pompeie, pomyslel jsem si.

„Božský Alexandr zemřel v polovině června,“ pokračoval kněz, „a jelikož neměl mužského dědice, bylo jeho tělo veřejně vystaveno po dobu jednoho měsíce, během něhož jeho generálové plánovali budoucnost Makedonské říše. Poté byli povoláni zruční Egypťané a Chaldejci, aby nabalzamovali jeho tělesnou schránku.“

„Oni jej nechali měsíc jen tak ležet?“ užasl jsem nahlas. „V červnu? V Babyloně?“

Julia mi zaryla loktem do žeber. „Pšt!“

„Ehm, je možné, že kdosi prozíravý odvedl z těla, hm, všechny tekutiny a uložil krále na některém chladném místě v paláci. V každém případě se Alexandr připojil k nesmrtelným a je pravděpodobné, že – stejně jako v případě Hektorova těla vlečeného za vozem Achillovým – jeho božští druhové jeho ostatky uchránili před rozkladem.“

„Leda tak,“ přikývl jsem. „V opačném případě by byl totiž palác zakrátko neobyvatelný.“ Další šťouchanec od Julie.

„Tělo bylo ovinuto sidonským lnem nejvyšší kvality, a poté, jak brzy uvidíte, potaženo zlatými pláty, skvostně zhotovenými tak, aby zachovávaly přesné obrysy postavy i tváře. Poté bylo uloženo do rakve, rovněž zlaté, a volný prostor byl vyplněn vzácnými bylinami. Víko rakve, taktéž ze zlata, bylo rovněž vytepáno do podoby zesnulého krále.

Byl vystrojen pohřební vůz, jehož nádhera překonávala vše, co bylo dosud k vidění, a který jeho stavitelé dovedně přizpůsobili strastiplnému cestování napříč Asií. V jeho nástavbě se snoubila řecká elegance s barbarskou okázalostí Persie. Na ústředním podstavci pokrytém překrásně tkaným tyrským kobercem spočíval mramorový sarkofág, do něhož mistr sochař vytesal výjevy z králova hrdinského života. Sarkofág uzavíralo zlaté víko potažené purpurovým rouchem, bohatě vyšívaným zlatou nití. Na něm pak ležela králova zbroj. Sarkofág zastřešovala márnice ve stylu ionského chrámu a o rozměrech srovnatelných s chrámem, v němž nyní stojíme. Sloupy a střecha byly ze zlata a vykládány vzácnými drahokamy. V každém rohu střechy stála zlatá okřídlená socha vítězství. Namísto pevných zdí halila chrám zlatá síť, aby lidé viděli během smutečního průvodu králův sarkofág. Pletivo zdobily malované tabulky po způsobu ionských vlysů. Tabulka vepředu znázorňovala Alexandra v jeho královském voze, s makedonským strážcem po jednom boku a perským po boku druhém. Tabulka po jedné straně zobrazovala válečné slony následující krále a jeho osobní doprovod a po straně druhé jezdectvo v bojovém šiku. Zadní tabulka pak ukazovala válečné lodě připravené k bitvě. U vstupu do márnice stály zlaté sochy lvů.“

Napadlo mne, zda po pohřbu zůstalo v Alexandrově říši vůbec nějaké zlato. Kněz však pokračoval dál.

„Na střeše se skvěla ohromná zlatá koruna v podobě králova věnce. Když byl mohutný vůz v pohybu, odrážely se od ní sluneční paprsky jako blesky Diovy. Vůz měl dvě nápravy a čtyři kola v perském stylu. Ta byla pobita železem, paprsky a náboje potaženy zlatem a konce náprav byly osazeny zlatými lvími hlavami se zlatými šípy v tlamě.“ To, pomyslel jsem si, musí být dozajista konec. Chyba lávky.

„Pohřební vůz táhlo čtyřiašedesát vybraných mul. Muly měly na hlavě zlacený věnec a u každého líce zlatý zvonek a na krku chomout ze vzácných látek zdobený zlatem a drahokamy. Vůz doprovázela skupina stavitelů a cestářů a chránila jednotka zvlášť vybraných vojáků. Přípravy na Alexandrovu poslední cestu trvaly dva roky.

Z Babylonu putoval král přes Mezopotámii do Sýrie, dolů do Damašku a pak do chrámu Amonova v Libyi, kde bůh pohlédl na svého božského syna. Odtud se královo tělo vydalo do Aigy v Makedonii, aby tam spočinulo vedle ostatních členů makedonské královské rodiny, leč po cestě napříč Egyptem střetl se průvod s královým bývalým společníkem Ptolemaiem Soterem, který vůdce průvodu požádal, aby směl vykonat pohřební obřad v Memfidě.“

„Takže on si svého krále unesl,“ uchechtl jsem se. „Ani se mu nedivím. Takovou hromadu zlata bych ze země taky nepustil.“ Šťouchanec.

„Král čekal po mnoho let v Memfidě,“ nevšímal si mě kněz, „dokud nebylo dokončeno jeho skvostné mauzoleum. Pak, provázen velkou slávou a velkolepými obřady, nalezl král Alexandr Veliký konečně svůj odpočinek ve městě, jež nese jeho jméno.“

Nechal nás chvíli pokochat vší tou krásou, načež nám znovu pokynul, abychom jej následovali. Vstoupili jsme do místnosti, kde byly vystaveny Alexandrovy šaty a zbroj, a pak do další, která ukrývala již zmiňovaný sarkofág i vnější rakev s nádherně tepaným zlatým víkem. Po několika minutách rozjímání nás zavedl do poslední komnaty.

Ta byla, pokud jde o rozměry, relativně skromná, dokonale kruhová s klenutým stropem. Uprostřed ležel Alexandr potažený tenkými, bezchybně tvarovanými zlatými pláty; vypadal, jako by měl každou chvíli procitnout. Dle makedonských zvyků byl vystaven na loži, v tomto případě vyřezávaném z alabastru. Naklonil jsem se k Julii a zašeptal ji do ucha:

„Docela skrček, že?“

Komnata měla želbohu onu podivuhodnou vlastnost, že zesilovala zvuk. Má šeptaná slova zaburácela, jako by je zahřímal herold. S přemrštěnými slovy díků a uznání jsme vycouvali ven, doprovázeni nevraživými pohledy kněze a ostatních turistů.

„To jsi zase po ránu pil?“ osopila se na mě Julia.

„Přísahám, že ne!“

Tvářila se, že má sto chutí dát mi pěstí, ale hněv jí dlouho nevydržel, a než jsme doklopýtali k nosítkům, už jsme se smáli jako pominutí.

„Vevnitř je to, jak vidím, zábavnější, než jak to vypadá zvenčí,“ poznamenal Hermes.

„Na Heptastadion!“ zavelel jsem a nosiči si nás zvedli na ramena a vyrazili.

„Vypátrala jsi něco?“ zeptal jsem se Julie, zatímco jsme proplouvali ulicemi.

„S alexandrijskými dámami se jen těžko konverzuje o něčem jiném než o náboženství nebo šatech. V království se o politice nikdo nebaví.“

„Zapomeň na Alexandrijce,“ poradil jsem jí. „Zaměř se na manželky a další ženy v rodinách velvyslanců cizích zemí, obzvlášť těch, které jsou dosud nezávislé a bojí se, že se stanou dalším chodem na římském menu.“

Probodla mě pohledem. „A co jsi vypátral ty?“

„Nic moc,“ přiznal jsem. „Mám ovšem podezření, že Ifikrates, třebaže mě ujišťoval o opaku, vedl výnosnou vedlejší živnost v oboru navrhování zbraní pro naše nepřátele či ty, kdo předpokládají, že se našimi nepřáteli brzy stanou. Začít bychom mohli třeba u Parthie. Teď, když jsme si podrobili Blízký východ, začali Pompeius, Krassus a, promiň, tvůj strýc kroužit jako hladoví supi kolem krále Fraata. Poslední nezávislé skutečně bohaté království.“

„Kromě Egypta,“ připomněla.

„Egypt není… Egypt je oficiálně nezávislý, ale to je spíš vtip.“

„Egypťanům určitě nepřijde kdovíjak legrační. Tak chudí jsou jen proto, že poslední Ptolemaiovci byli hlupáci. Kdysi byl Egypt nejmocnější říší světa. Faraoni tady vládli dlouho předtím, než Řekové oblehli Tróju. Který národ, který přišel o moc, nesní o tom, že ji získá zpět?“

„Dobrá otázka. Tím by se vysvětlil Achillantův zájem o Ifikrata. Ať už má ale vojenská klika za lubem cokoli, Ptolemaiovců se nezbaví. Všichni kromě Egypťanů považují sňatek mezi bratrem a sestrou za nemorální. Takové páření snad funguje u koní, ne však u lidí. Ptolemaiovské linii na kvalitě rozhodně nepřidalo.“

„Degenerované dynastie jsou snadnou kořistí silných mužů s armádou za zády,“ přikývla Julia. Caesarovský pragmatický pohled na politiku se nezapře, pomyslel jsem si.

„Jenže Egypťané jsou příšerně konzervativní. Členům královské rodiny jsou oddáni až za hrob, i když to jsou cizinci. Alexandrijská lůza svrhla předchozího Ptolemaia jen proto, že zavraždil svou postarší manželku, jednu z Berenik. Co by asi provedli uzurpátorovi, který by nebyl z královské linie?“

„Prověřím si jeho původ,“ oznámila prakticky. „Vsadím se, že je s Ptolemaiovci nějak spřízněn. Kromě toho uzurpátoři odjakživa legitimizovali moc tím, že se přiženili do královské rodiny. Jak jistě víš, princezen má na vybranou. Cestu k trůnu by si mohl usnadnit také tím, že by se prohlásil regentem mladého Ptolemaia.“

Z Caesarovců jde někdy skutečně strach. Na tohle všechno Julia přišla, zatímco jsem já čmuchal kolem Serapea, nacpával se obětním hovězím a okukoval krví zbrocené kněžky. Naše napínavé úvahy přerušil příjezd na Heptastadion.

„Je to nejdelší most na světě,“ poučil jsem Julii, když nás nesli na druhý břeh. „Téměř jednu římskou míli.“ Spojuje Velký přístav na východě s přístavem Eunostos na západě. Zastavili jsme nad prostředními oblouky a s úžasem pozorovali, jak mezi oběma přístavy křižují lodě, aniž by musely sklopit stěžně.

Usadili jsme se zpět do nosítek a překonali zbytek mostu na ostrov Faros, který má vlastní malé městečko, v němž nechybí ani několik půvabných chrámů, včetně jednoho Poseidonova a jednoho Isidina. Na nejvýchodnějším výběžku jsme vystoupili z nosítek u základny majáku. Zblízka vypadal překvapivě nevýrazný. To protože vzhledem k jeho schodovité konstrukci není vidět, jak je opravdu vysoký. Zespodu člověk vidí jen masivní zeď, která se nezdá kdovíjak vysoká. Vešli jsme dovnitř a vzhlédli k závratně vysoké ústřední šachtě, která končila drobounkou světelnou tečkou tak vysoko nad hlavou, až se zdálo, že se věž dotýká slunce. Za ohlušujícího mechanického lomozu byl dolů v pravidelných intervalech spouštěn ohromný dřevěný koš pobitý železem, kterým se nahoru dopravovalo palivové dříví. Jelikož v Egyptě je takový artikl vzácný, dováží se sem ze západu a z ostrovů. Popel se sypal další šachtou do připraveného nákladního člunu, který jej odvážel na moře.

Odmítli jsme se nechat vytáhnout nahoru v koši a raději jsme se vydali po nekonečné rampě, která se ve spirále vinula podél vnitřní stěny základny majáku. Pro Julii, která přijela teprve nedávno z kopcovitého Říma, to byl snadný výstup. Já ovšem vedl změkčilý život, a když jsme vyšplhali na první terasu, byl jsem celý zpocený a zadýchaný. I když jsme stáli jen na vrcholu nejnižší části majáku, přesto jsme byli výše než střechy i těch nejvyšších chrámů. Nekonečná kamenná věž stoupala stále dál a z vrcholku se k nebi valil dým. Julia si zaclonila oči a zaklonila hlavu.

„Téměř bych si přála mít odvahu vyjít až nahoru,“ povzdechla si teskně.

„Takové výšky pro člověka nejsou,“ odvětil jsem. „Ale pokud chceš šplhat dál, počkám na tebe tady.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Odsud je také nádherný výhled. Člověk má celé město jak na dlani, od Hippodromu po Nekropolis. Je vidět až k jezeru Mareotis. Všechno je tak úhledné, jako obraz na zdi.“

„Vypadá to tak,“ přikývl jsem. „Až je zatěžko uvěřit, že přímo v srdci všeho toho pořádku se odehrává cosi velmi podezřelého. Řím je taky prohnilé doupě, ale aspoň to svým vzezřením nepopírá.“

„Tohle bych zrovna netvrdila.“

„Julie, chtěl bych se blíž poznat s princeznou Berenikou.“

„Proč?“ zeptala se podezřívavě.

„Musíme si promluvit o náboženství.“

Toho večera jsme si udělali výlet veslicí od královského přístavu podél pobřeží mysu Lochias k okouzlujícímu paláci na ostrově Antirrhodos. To bylo ještě větší hnízdo neřesti než Velký palác, neboť bylo určeno výhradně k odpočinku. Postrádalo dokonce i trůnní sál či jiné podobné místo pro vyřizování státnických záležitostí. Berenike pořádala další ze svých nekonečných večírků pro alexandrijskou smetánku. Ptolemaios a Kretikus se neúčastnili, já ale šel s Julií, Faustou a několika členy velvyslaneckého sboru. Večírky na ostrově byly proslulé, neboť zde neplatilo ani těch pár nepřesvědčivých omezení, na nichž trval Velký palác.

Když jsme dorazili, zábava již byla v plném proudu. Večerní slunce potáhlo západní nebe císařským purpurem a otroci zažehli pochodně. Večírku vládla ryčná hudba a z loďky nám pomohly falešné menády oděné, dá-li se to tak říci, do levhartích kůží a lístků vinné révy a s maskami na tvářích. Muži přestrojení za satyry honili v zahradách nahé nymfy a na lanech natažených mezi křídly paláce balancovali akrobati.

„Tohle by mi otec nikdy nepovolil,“ vydechla Julia s rozšířenýma očima. „Ještěže tady není.“

„Správný přístup,“ pochválil jsem ji. „Škoda jen, že tu není Kato. Určitě by ho ranila mrtvice.“ Přišla nás pozdravit Berenike s půltuctem krotkých gepardů na vodítku.

Egypťané mají slabost pro kočky všech druhů, od lvů až po kočky domácí, kterým město doslova patří. Natolik mají ty potvůrky rádi, že když některá zemře, oplakávají ji jako člena rodiny. Trest za zabití kočky je stejný jako za vraždu. Tehdy mi nešlo na rozum, proč lidé chtějí, aby jim po domě pobíhali malí lvi, ale v posledních letech se kočky zabydlují i v Římě. Prý umějí znamenitě chytat myši.

Berenike nás zahrnula obvyklými pozdravy a lichotkami a vybídla nás, abychom se uvolnili a dobře se bavili, což jsem měl od samého počátku v úmyslu. Namísto velkých stolů, u nichž se obvykle vleže hoduje, byly všude rozestaveny malé stolky prohýbající se vzácnými pochoutkami. Mezi nimi se proplétali otroci se džbány vína a všichni, kdo se ještě dokázali držet zpříma, stáli, popocházeli, jedli, pili a konverzovali. Kromě lidského služebnictva tu byla spousta livrejovaných paviánů. Jako číšníci nestáli za mnoho, projevovali se však důstojněji a slušněji než někteří hosté.

Chtěl jsem si promluvit s Berenike, leč šelmy, které měla na vodítku, mne znervózňovaly. Věděl jsem, že ochočení gepardi se chovají jako lovečtí psi, ale na vodítkách působili poněkud nepřirozeným dojmem. Zanechal jsem tedy Julii a Faustu s princeznou a vešel do paláce. Večírek nesl všechny známky dlouhé zábavy, a na ženy tak nebylo třeba spěchat. V Ostrovním paláci jsem nikdy předtím nebyl a okamžitě jsem si jej oblíbil. Rozměry se podobal římským stavbám, konkrétně tím, že bral v úvahu lidské proporce. Místnosti nebyly rozlehlými síněmi znějícími ozvěnou a výzdoba neměla za cíl šokovat, nýbrž zkrášlovat.

Totéž však neplatilo o hostech a programu. Na otevřeném nádvoří bylo jezírko, v němž svalnatý mladík zápasil se středně velkým krokodýlem a šplíchal na okolostojící téměř stejně vydatně jako párek hrochů opodál. Někteří rozdovádění hosté se vrhali do jezírka a bavili se po způsobu najád – nořili se pod hladinu a plivali na nicnetušící kolemjdoucí vodu. Chvíli jsem to divadlo pozoroval a doufal, že krokodýl se zápasníkovi vysmekne a pustí se do najád. To by byla teprve zábava. Mladík však plaza spoutal provazy a za bouřlivého jásotu odvlekl pryč.

Na dalším nádvoří předváděla skupinka rafinovaně oděných krétských tanečníků jedno ze svých proslulých představení na motivy nemravných činů olympských bohů, s překvapivým realismem. Vyšel jsem na balkon ve druhém patře, abych měl lepší výhled. Na propracovaném pódiu pode mnou se odehrával příběh Ledy a labutě, Europy a býka, Ganymeda a orla, Danae a zlatého deště (přímo neuvěřitelný kostým), Pasifae uvnitř umělé krávy navržené Daidalem a několika dalších, známých zřejmě jen Řekům. Když jsem od té osvětové podívané konečně odtrhl zrak, všiml jsem si, že nejsem sám. O zábradlí se opírala asi desetiletá dívka a sledovala představení s vážným zájmem.

Bylo to nádherné dítě, s pletí jako alabastr a nazrzlými vlasy, u Makedonců tak běžnými. Na sobě měla bohatý oděv a šperky. Byla to zjevně dcera z urozené rodiny, která se ztratila svému opatrovníkovi.

„Nejsi na takovou zábavu trochu mladá?“ zeptal jsem se. „Kde máš chůvu?“ Otočila se a prohlédla si mě obrovskými zelenými kukadly. Nikdy předtím ani potom jsem neviděl krásnější oči.

„Moje sestra říká, že se musím naučit způsobům urozených lidí z různých zemí. Na její bankety chodím už docela dlouho.“ Její mluva nebyla ani trošku dětská.

„Jste tedy princezna Kleopatra, nemýlím-li se?“ Přikývla a znovu obrátila pozornost k představení dole.

„Opravdu se lidé chovají takto?“ Na pódiu se cosi podobného draku obveselovalo s Andromedou přikovanou ke skále. Tuto část báje o Perseovi jsem zřejmě přehlédl.

„S konáním nadpřirozených bytostí byste si neměla lámat hlavu,“ poradil jsem jí. „Brzy zjistíte, že i vztahy mezi muži a ženami jsou komplikované až až.“ Znovu se ke mně otočila a změřila si mě pohledem tak zkušeným, až mne z toho zamrazilo.

„Vy jste Říman, že?“ zeptala se bezchybnou latinou.

„To ano. Senátor Decius Caecilius Metellus mladší, toho času zaměstnanec velvyslanectví, k vašim službám.“ Poctil jsem ji onou nepatrnou úklonou, k jaké jsou římští úředníci oprávněni.

„Nikdy jsem neslyšela jméno Decius jako praenomen. Myslela jsem, že to je nomen.“ Byla vskutku mimořádně vzdělaná.

„V naší rodině jej zavedl můj dědeček, kterému Dioskurové seslali vidění.“

„Aha. Já nikdy žádné vidění neměla. Zato má sestra má nějaké každou chvíli.“ Tomu jsem byl ochoten věřit.

„Vaše latina je znamenitá, princezno. Znáte ještě nějaké jazyky?“

„Kromě latiny a řečtiny mluvím aramejsky, persky a fénicky. Jaké to je být Říman?“ Podivná otázka.

„Nejsem si jist, zda rozumím, princezno.“

„Vládnete světu. Všichni římští úředníci, které jsem dosud potkala, se chovali stejně povýšeně jako králové. Jaký je to pocit, když vám svět leží u nohou?“ Ještě nikdy jsem nedostal podobnou otázku od desetiletého dítěte.

„My nevládneme celému světu, princezno, pouze jeho velké části. A pokud jde o naši povýšenost, Římané si velice považují vlastností dignitas a gravitas. Nám, příslušníkům vládnoucí vrstvy, je vštěpují odmalička. Veřejným osobám žádné šaškování netrpíme.“

„To je dobře. Většina lidí je ochotna strpět doslova cokoli, je-li dotyčný dostatečně urozený. Slyšela jsem, že jste včera uzemnil Memnona jedinou ranou.“

„Drby se tu šíří rychle. Ale ty rány byly dvě.“

„Blahopřeju. Nemám ho ráda.“

„Aha,“ odtušil jsem.

„Opravdu. On a Achillas jsou na své postavení příliš troufalí. Mé rodině neprojevují náležitou úctu.“

To bylo zajímavé. V tu chvíli se na jeviště vřítilo několik hostí a za bujarého smíchu a hlasitého povzbuzování začalo z tanečníků strhávat šaty.

„Promiňte, princezno, ale přes doporučení vaší sestry si myslím, že byste se měla vzdálit. Jste ještě příliš mladá, než abyste tu mohla být sama, a tihle lidé již pozbyli veškeré soudnosti, měli-li kdy vůbec jakou.“

„Já ale nejsem sama,“ namítla a stěží postřehnutelným kývnutím ukázala na zšeřelý ochoz za sebou. Teprve tehdy jsem si uvědomil, že tam někdo stojí, nehybně jako socha.

„Kdo jste?“ houkl jsem na neznámého. Ze stínu vykročil asi šestnáctiletý mladík se založenýma rukama.

„Jmenuji se Apollodorus, senátore.“

Byl to urostlý klučina s černými kudrnatými vlasy a pohlednými rysy, které nesly nezaměnitelné znaky sicilského původu. Na sobě měl prostý chiton, u boku krátký meč a kolem zápěstí a kotníků kožené pásky. Měl ono uvolněné, téměř ochablé držení těla, jaké je k vidění jen u těch nejzdatnějších atletů. Tohle ale nebyl jen obyčejný hezounek vychovaný v palaistra. Výcvik v ludus z něj přímo sálal, třebaže tak mladého gladiátora jsem dosud neviděl.

„Která škola?“ zeptal jsem se.

„Ludus Ampliata z Kapuy,“ odpověděl. No ovšem.

„Dobrá škola. Kromě zacházení s mečem vyučují i box a zápas. Kdybych chtěl tělesného strážce pro svou dceru, poslal bych jej právě tam.“

Chlapec přikývl. „Mě tam poslali, když mi bylo deset. Král si mě povolal před pěti měsíci, když se rozhodl přestěhovat princeznu do Alexandrie.“ Otočil se ke Kleopatře. „Senátor má pravdu, Výsosti. Měla byste jít dovnitř.“ Mluvil nevzrušeným tónem, ale z každého jeho slova čišela skutečnost, že svou svěřenkyni zbožňuje.

„Dobrá,“ souhlasila princezna. „Stejně nechápu, proč se vlastně lidé takto chovají.“ Však jen počkej, pomyslel jsem si.

Popřál jsem jí dobrou noc a znovu jsem sešel do přízemí za zábavou. V pozdějších letech se Antoniovi vyčítalo, že se nechal pobláznit Kleopatrou a hodil za hlavu říši a všechno ostatní, jen aby jí mohl sloužit. Lidé jej měli za slabocha a změkčilce. Já však znal Kleopatru již od desíti let a musím se jej zastat – chudák Antonius neměl nejmenší šanci.

Pomalu se mne začínala zmocňovat potřeba doplnit víno nějakým pokrmem. Na širokém mramorovém stole ležela ohromná stočená klobása; střívko bylo sloní, prejt sestával z křehkého masa vodního ptactva. Voněla nádherně, ale vypadala poněkud odpudivě. Otrok mi nabídl obří zduřelé kobylky na špejli. V poušti platí za delikatesu, ovšem s římskou představou chutné krmi se příliš neslučují. Naštěstí jsem, dřív než jsem stačil pojít hlady, objevil vepřová žebírka v omáčce garum. Když jsem několik z nich spořádal a dojedl se hrstkou dalších přijatelných položek jídelníčku, byl jsem připraven vrhnout se do víru zábavy s dobrou náladou a klidnou myslí.

Třeskot zbraní mne dovedl na travnaté nádvoří, kde atleti předváděli šermířské souboje. Nebyli to opravdoví gladiátoři, jelikož tehdy v Egyptě žádné neměli. Byli zruční a zdatní, ale v italském amfiteátru by žádný z nich nepřežil ani minutu. Všiml jsem si, že Fausta a Berenike je se zájmem pozorují. Gepardy už naštěstí odvedli.

„Vskutku nezapomenutelný večer, Výsosti,“ zalichotil jsem princezně.

„Snažíme se. Fausta mi zrovna vyprávěla, jaké gladiátorské zápasy uspořádala s bratrem o pohřebních hrách svého otce. Naši kněží, filozofové a jim podobní by souboje na život a na smrt nikdy nepřipustili. Škoda, zní to zajímavě.“

„Munera jsou nedílnou součástí našeho náboženství,“ vysvětlil jsem. „Ostatním občas přijdou jako poněkud silné víno.“

„V průběhu dvaceti dní jsme představili na tisíc gladiátorských dvojic,“ pochlubila se Fausta, „nemluvě o stovkách lvů a tygrů a nosorožců. Nechyběli samozřejmě ani běžnější medvědi a býci. Senát proti takové extravaganci protestoval, ale komu záleží na senátu, že ano?“ Tak promluvila pravá dcera Sullova. „Ženám jsou munera přirozeně zapovězena, my však na to nedbáme. Pro mne jsou daleko zábavnější než závody válečných vozů.“

„Obojí má něco do sebe,“ namítl jsem. „Na závody se kupříkladu může otevřeně sázet, kdežto na sázky na zápasy se pohlíží s nevolí. Mimochodem, když už mluvíme o náboženství,“ řekl jsem mazaně, „velice by mne zajímalo, jak Vaše Výsost objevila Ataxanta a Baala-Ahrimana.“ Fausta si mě tázavě změřila. Byl to ten poslední námět k hovoru, který by ode mě čekala.

„Ách, to byl nezapomenutelný zážitek. Stalo se to v zahradě mého alexandrijského paláce, krátce před posledními záplavami, kdy ke mně promluvilo zjevení Horovo.“

„Promluvilo?“ otázal jsem se se zájmem a usilovně se přitom snažil zachovat vážnou tvář.

„Ano, velmi zřetelně. Bůh řekl: Dcero, zvěstuji příchod nového boha, který bude vládnout zemi Červené a Černé. Jeho prorok tě navštíví ještě před záplavami. Přijmi jej, jak se sluší a patří na posla nesmrtelných bohů egyptských.“

„Nic víc?“ chtěl jsem vědět. Podle většiny ostatních svědků podobných zjevení byli bohové přece jen upovídanější.

„Nic víc nebylo třeba,“ řekla Berenike.

„A mohu vědět, zda se bohova ústa, či zobák, při řeči pohybovala?“ Snad bych měl dodat, že Horus je jedním z méně ohyzdných egyptských bohů, s ušlechtilou hlavou sokola.

„Toho jsem si nepovšimla. Padla jsem před ním tváří na zem, dřív než promluvil. Před božstvem se i princezna musí sklonit.“

„To se rozumí samo sebou,“ ujistil jsem ji.

„Dovedete si tedy představit, jaká radost se mne zmocnila, když se u mého dvora objevil svatý Ataxas a zvěstoval pravdu Baal-Ahrimanovu. Vystupoval tak skromně a prostě. Ohromilo jej, když jsem mu prozradila, že Horus předpověděl jeho příchod.“

„Není divu, není divu. A projevil od svého příchodu nějaké nadpřirozené schopnosti?“

„Ovšem. Vyléčil například mnoho věřících postižených hluchotou či obrnou. Přikázal sochám promluvit a ony jej poslechly a předpověděly Egyptu zářnou budoucnost. Své schopnosti však nestaví na odiv. Hlásá, že je pouhým prostředníkem velkolepé moci Baal-Ahrimanovy.“ Když básnila o Ataxantovi, měla rozostřený zrak, jako by viděla něco nesmírně vzdáleného nebo jako by neviděla vůbec nic.

„Říkáte zářnou budoucnost. Je již alespoň náznakem známo, v čem ona zářnost spočívá?“

„To ne, jsem však přesvědčena, že právě to bude předmětem božského oznámení Baala-Ahrimana.“

Měl jsem ještě další otázky, přerušil mne však příchod princeznina majordoma, dalšího eunucha, který sotva lapal po dechu.

„Vaše Výsosti, jeden z hrochů vyskočil z jezírka a napadl krétské tanečníky!“

„Nejspíš si myslí, že to je znovu Zeus v přestrojení,“ ušklíbl jsem se, „a hledá další smrtelnou ženu, kterou by mohl poplenit. Kdyby se mu některá nabídla, mohla by to být docela zajímavá podívaná.“

„Asi bych na to měla dohlédnout,“ řekla Berenike. „Seti, svolej stráže, a ať si přinesou dlouhá kopí. Snad to zvíře zaženou zpátky do jezírka. Nesmí mu však ublížit. Je zasvěceno Taueret.“

„Berenike je živoucí odpovědí na otázku, proč bohové neschvalují incest,“ prohodil jsem, když princezna odešla.

„Řím je taky plný bláznů,“ pokrčila rameny Fausta. „Jen v cizí královské rodině je to obzvlášť pikantní.“

„Asi ano. Ale chtěl-li Horus oznámit příchod nového boha, proč se nezjevil Ptolemaiovi? Proč si zvolil jeho vyšinutou dceru?“

„Její historka se ti tedy nezamlouvá?“

„Ani trošku. V bájích a pověstech jsou božská zjevení docela běžná, leč v kontextu oněch hrdinských dob znějí přece jen uvěřitelněji. Mého vlastního děda sice navštívili Dioskurové, ale to bylo ve spánku a myslím, že navíc opileckém.“

„A co že se tak náhle zajímáte o náboženství, Decie? Doufám, že vás Egypt nenakazil svými starými mániemi.“ Jakožto pravá dcera Sullova nevěřila Fausta v nic, snad kromě hamižnosti a touhy po moci.

„Náboženství je mocné a nebezpečné, Fausto. Proto jsme jej také my, Římané, před staletími využili ku prospěchu říše. Proto jsme učinili kněžské řády součástí státní služby. A proto se obracíme na Knihy Sybilliny jen v nejkrajnějších případech a jen na příkaz senátu.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že nejnebezpečnější odrůdou náboženství je ta vrtošivá, vášnivá, kterou po ulicích roznášejí charizmatičtí kazatelé Ataxantova typu. Jejich proroctví se většinou ukáží jako pravdivá, protože je vyplní jejich fanatičtí stoupenci. Lidé jsou neuvěřitelně důvěřiví. Vyléčil například hluchotu a obrnu, tedy choroby, které lze nejsnadněji předstírat. Vsadím se, že ještě nikdy nikomu nevrátil useknutou nohu nebo ruku.“

„Ataxanta byste si ani nevšiml, kdyby to byl jen obyčejný šejdíř, který se obohacuje na úkor hlupáků,“ zhodnotila mne. „Máte v jeho případě podezření na nějakou vyšší hru?“

„Podezření v každém případě, jen si nejsem jist podrobnostmi.“

„Proč vás vůbec zajímají problémy nějakého Egypta?“ chtěla vědět.

„Inu, protože prakticky vše, co se stane zde, má vliv na římské zájmy. Ať už Ataxas chystá cokoli, určitě se nám to nebude líbit. Byla by škoda posílat sem legie, když by stačilo jen vše řádně vyšetřit.“

Fausta se usmála. „Julia tvrdí, že jste blázen, ovšem velmi zajímavý. Začínám již chápat, co tím myslí.“ Sotva pronesla tuto záhadnou větu, přistoupila k nám má drahá polovička.

„Celý tenhle večírek se už úplně zvrhl,“ prohlásila Julia. „Decie, asi bychom se měli vrátit na velvyslanectví.“

„Mluvíš, jako byste už byli svoji,“ podotkla Fausta.

„Půjdeš s námi?“ zeptala se jí Julia, aniž by počkala na můj názor.

„Ještě ne,“ odvětila Fausta. „Celý život poslouchám historky o zhýralém egyptském dvoru a teď mám konečně možnost přesvědčit se na vlastní oči. Jen klidně běžte. Však tu zůstane dost římských úředníků, samozřejmě pouze z diplomatické povinnosti.“ Většina z nich byla již sice v bezvědomí nebo se k němu statečně propíjela, ale já o Faustině schopnosti postarat se o sebe nikdy nepochyboval.

Nastoupili jsme do člunu a podnikli krátkou cestu k palácovému přístavišti.

„Hezky jsem si popovídala s konkubínou parthského velvyslance,“ prohodila Julia.

„Takže Jeho Excelence je tady bez manželky?“ odhadl jsem.

„Ne. Ženy a děti zůstávají v Parthii a ručí za velvyslancovo slušné chování.“

„To mi je ho líto. A copak ti ta utěšitelka prozradila?“

„Šťastnou náhodou je to velmi vzdělaná řecká hetéra. Velvyslanec sám na tom není s řečtinou nejlépe a ona mu pomáhá s řecky psanými listinami. Většinou jde o běžnou úřednickou nudu, ale nedávno mu předčítala jisté ilustrované dokumenty, které on překládal do parthštiny. Originály a překlad poslal králi Fraatovi v zamčené truhlici v doprovodu početné stráže.“

Ucítil jsem známé mravenčení, jaké mívám, vždy když důležitý dílek skládanky zapadne na své místo. „A povaha oněch dokumentů?“

„Plány válečných strojů. Z nákresů samých mnoho nepochopila a většina textu sestávala z technických termínů, které ona neznala, ale bylo tam jakési zařízení na podpalování lodí a další sloužící k prorážení zdí a vrhání balvanů. Byla tam také stvrzenka na značnou sumu peněz vyplacených za tyto plány Ifikratovi z Chiosu. Přišlo jí velmi podivné, že byl zavražděn jen tak krátce poté.“

„Budu si tedy pamatovat, abych se nikdy nesvěřoval žádné povídavé Řekyni. Vzpomíná si ještě na něco?“

„To vše bylo jen nepatrnou součástí mohutného přívalu podrobností z jejího osobního života. Připadlo mi nemoudré naléhat. Východňané ženy ignorují a ona umírala touhou s někým si popovídat.“ To, jak se později ukázalo, byl poněkud nešťastně zvolený slovní obrat.

Kapitola 6

„Jmenuje se Eunos,“ řekl Amfytrion. „Je ze Rhodu a dva roky byl Ifikratovým osobním sluhou.“

„Umí číst?“ chtěl jsem vědět.

„Ovšem. Všichni osobní otroci v Muzeu musejí splňovat jisté požadavky na vzdělání. Když je takový otrok poslán pro nějakou knihu, musí ji být schopen najít.“

„To je moudré,“ přikývl jsem. „Nevíte náhodou, zda Ifikrata navštěvoval generál Achillas nebo jiný příslušník vojenské elity?“

Podíval se na mě, jako bych pozbyl rozumu. „Nic proti urozeným poddaným Jeho Veličenstva, ale jeho vojáci jsou ignorantská banda makedonských hlupců. Proč by se scházeli s učencem jako Ifikrates?“

„Byl někdy Ifikrates delší dobu nepřítomen?“

„Ano, byl. Každý měsíc podnikal výlety člunem proti proudu řeky, měřil výšku hladiny a pozoroval vliv tekoucí vody na břehy. Choval hluboký zájem o dynamiku vody. Sám jste viděl systém propustí, který navrhl..“

„To viděl. Jak dlouho býval pryč?“

„Nechápu sice, kam míříte, ale nešť. Vyplouval vždy na začátku každého měsíce a vracel se za šest dní.“

„Je zde takové chování běžné?“

„Naši učenci mají naprostou svobodu, v rozumných mezích samozřejmě, věnovat se svému studiu, jak uznají za vhodné. Dokonce ani nemusejí přednášet, pokud nechtějí. Našim cílem zde v Muzeu je ryzí vědění.“

„Velmi chvályhodné,“ zamumlal jsem. Začal jsem mít vážné pochybnosti o ryzosti Ifikratových vědomostí. Ozvalo se zaklepání a do pokoje vešel asi čtyřicetiletý Řek v livrejované tunice Muzea. Uklonil se nám a zůstal stát s oním důstojným, vyrovnaným výrazem typickým pro otroky, kteří jsou si vědomi nadřazeného postavení mezi svými.

„Eune, senátor se tě chce vyptat na Ifikrata z Chiosu.“

„Eune,“ začal jsem, „sloužil jsi Ifikratovi v noc jeho zavraždění?“

„Ano, senátore. Pomohl jsem mu připravit se na banket, načež mne můj pán propustil. Již jsem mířil chodbou ke svému pokoji, když mne zavolal zpět a požádal mne ještě o několik lamp navíc. Učinil jsem, jak přikázal, a přinesl mu lampy do studovny. Chtěl jsem je i zažehnout, on mne však propustil, a tak jsem odešel.“

„Máš nějakou představu, proč potřeboval další lampy, když se chystal na banket?“

„Můj pán měl návštěvníka. Nevšiml jsem si, kdy přišel.“

„Viděl jsi mu do tváře?“ zeptal jsem se.

„Když jsem se vrátil s lampami, seděl vzadu v ložnici. Bylo šero. Vypadal, že je středně vysoký, s tmavými vlasy a bradkou zastřiženou po řeckém způsobu. Nepodíval se na mě. Víc jsem neviděl.“

„Vzpomínáš si na cokoli jiného, co by mi pomohlo určit totožnost toho muže? Zachoval se třeba Ifiktrates nějak neobvykle?“

„Je mi líto, pane, ale nikoli.“ Propustil jsem ho a chvíli seděl v zamyšlení. Nepřekvapovalo mne, že se Eunos nepřihlásil sám. Žádný rozumný otrok zásadně nemluví, pokud není tázán. Naopak Amfytrion tak docela bez viny nebyl, když jej ihned nevyslechl, ale i to je pochopitelné – naslouchat otrokovi by bylo pod jeho filozofickou důstojnost.

„Chtěl bych se znovu podívat do Ifikratova pokoje,“ řekl jsem Amfytrionovi a vstal.

„Jak je libo, senátore, ale pamatujte, že Ifikratův majetek budeme muset brzy vystěhovat. Zanedlouho nás má navštívit Zenodotos z Pergama, význačný hudební učenec, a my ten pokoj budeme potřebovat.“

Vyhledal jsem Asklepioda, který právě dokončil přednášku z anatomie, a přemluvil jej, aby se ke mně připojil. Ifikratova studovna byla uklizená a na rozměrném stole ležel kompletní soupis inventáře. Vzal jsem do ruky jednu stříbrnou mísu.

„Řekl jsi mi, že Ifikrates zkoumal vlastnosti parabolického zrcadla,“ obrátil jsem se na Asklepioda. „Co mi o nich můžeš povědět, mimo to, že soustřeďují světlo?“

„Soustřeďují také teplo,“ odpověděl lékař. „Pojď, ukážu ti to.“ Vyšli jsme na dvůr. Asklepiodes vzhlédl k nebi a zamžoural do slunce. Pomocí mísy vrhl světelný kotouč na nyní již osiřelý model vodní propusti. Pak mísu naklonil a kotouč se smrskl až na oslnivý bod o rozměrech měděného asu. Polož na to místo ruku a uvidíš.“

Opatrně a bázlivě jsem sklouzl rukou po dřevěném povrchu, až se drobounký světelný bod dotkl mé dlaně. Byl nesporně teplý, ne však tolik, aby to bylo nepříjemné.

„K čemu Archimedes tato zařízení používal?“ chtěl jsem vědět.

„Říká se, že tak zapaloval římské lodě.“

„A myslíš, že je to možné? Nezdá se mi to dostatečně silné k založení požáru.“

„Tohle je jen malá mísa. Zrcadla, která používal Archimedes, musela být větší než štít. Navíc jich měl spoustu, možná i několik set, seřazených nad přístavními hradbami Syrakus. Jsem přesvědčen, že s takovým množstvím je klidně možné zapalovat útočící lodě. Taková loď se vznítí jedna dvě.“

A tak jsme chvíli experimentovali se stříbrnými mísami. Když jsme zaměřili všechny čtyři na jedno určité místo, povedlo se nám vymámit z dřevěného modelu pár slabých obláčků dýmu. Když jsme se vrátili dovnitř, prošel jsem si soupisy ve snaze vypátrat nějaký náznak toho, co měl ten nesnesitelný vědátor za lubem.

„Předměty: schránka s rozličnými vzorky lan, každý z nich označen štítkem,“ přečetl jsem. „Co to podle tebe znamená?“ Chvíli jsme kutali v Ifikratových věcech, až jsme řečenou krabici našli. Obsahovala několik desítek kousků lan, nejrůznějším způsobem zkroucených a spletených a z nejrůznějších materiálů, zvířecích i rostlinných. Každý kousek měl asi stopu a na každém visel papyrový štítek označený zkratkovitým nápisem a řadou číslic.

Asklepiodes jich pár vzal do ruky. „Tyhle jsou z lidských vlasů,“ prohlásil. „K čemu asi může něco takového sloužit?“

Pročítal jsem štítky a snažil se dopátrat smyslu nápisů. „Z lidských vlasů jsou údajně ty nejlepší lana pro torzní katapulty. Během obléhání Kartága obětovaly jeho obyvatelky své kadeře na stavbu válečných strojů. Scipio dobyl město plné plešatých žen. Podívej, tyhle zkratky značí rasu a národnost každého dárce. Ten chlap byl neuvěřitelný puntičkář.“

„A ta čísla?“ Projednou byl i Asklepiodes s rozumem v koncích.

Na okamžik jsem se zamyslel. „Řekl bych, že udávají váhu či stupeň napnutí, kdy lano konečně prasklo. Jak ale něco takového zjišťoval, to skutečně netuším.“ Pokud jsem Ifikratovým zkratkám dobře rozuměl, byly v tomto ohledu nejméně hodnotné vlasy černých Afričanů, zatímco vlasy plavých Germánek byly nejpevnější a nejodolnější. Žádné rostlinné vlákno či provaz ze zvířecích kůží se s lidskými vlasy nemohl měřit. Dokonce i hedvábí, jinak velmi pevné, vykazovalo nedostatky z hlediska pružnosti, neboť bylo, přeložil-li jsem nápis správně, „příliš poddajné“. A navíc příšerně drahé.

Tlumočil jsem Asklepiodovi, co mi prozradil Eunos. „Alespoň teď máme popis vraha, třebaže poněkud zběžný.“

„Středně vysoký, tmavé vlasy, řecký vous…, to nám tedy pomohlo. Mužů odpovídajících tomuto popisu nebude v Alexandrii jistě víc než nějakých dvacet třicet tisíc.“

„A jedním z nich je generál Achillas,“ podotkl jsem.

„To je přinejlepším mlhavá souvislost.“

„Mně stačí,“ stál jsem si na svém. „Muž zmiňovaného vzezření navštíví Ifikrata v noc jeho vraždy. Dalšího dne se tady bez varování či důvodu zjeví generál Achillas a protestuje proti mému vyšetřování.“

„Přesvědčivé, ovšem zdaleka ne usvědčující.“

„To není všechno. Před pár dny, v rozpoložení zahálčivé zvídavosti, zatoulal jsem se na cvičiště makedonských kasáren. Všiml jsem si jakéhosi nedokončeného válečného stroje a chtěl si jej prohlédnout blíže. Ten hulvát Memnon mne však velmi hrubě vyhnal. Vsadím se, že kdybychom na ono cvičiště zabloudili nyní, byl by stroj ten tam.“

„Jenže pokud, jak zjevně předpokládáš, Ifikrates skutečně navrhoval pro Achillanta válečné stroje, proč by jej generál vraždil?“

„To mi také vrtá hlavou,“ připustil jsem. „Možná Ifikrates nabízel své návrhy i jiným panovníkům, čímž porušil nějakou dohodu, kterou s Achillantem měl. Dozvěděl jsem se, že za jakési nákresy obdržel značnou částku od parthského krále Fraata.“

„Ale stejně,“ zamyslel se Asklepiodes, „copak by tím Achillas dělal něco nezákonného? Mohl by si někdo jeho aktivity vysvětlit jako provokaci.“

„Rozhodně ano. Naše zahraniční politika je někdy složitá. Jakmile cizí král přijme naši pomoc a ochranu, převezmeme vládu nad vojenskými záležitostmi. Takové je naše právo coby národa s nejmocnější armádou na světě. Když zjistíme, že dotyčný král začne zbrojit, nezbude nám než usoudit, že zbrojí proti nám, jelikož s námi po boku se nikoho jiného bát nemusí.“

Asklepiodes zareagoval oním známým odkašláním, jímž se dává najevo skepse. „Je ovšem možné, že někteří králové si – zcela v rozporu se zjevnými fakty samozřejmě – bezpečností římské ochrany nejsou tak jisti.“

„Inu, občas se nějaký ten masakr či vyplenění města přihodí, než přijdou na pomoc legie, ale celkově je systém spolehlivý. Někdy je požádáme, aby v gestu dobré vůle strhli část svých městských hradeb. Když je pak znovu zbudují, aniž by nás o tom spravili, hned víme, že mají něco za lubem. Dohoda s Egyptem není tak oficiální, ale ten náhlý zájem o modernizaci výzbroje je nanejvýš podezřelý.“

„Neexistují žádní jiní nepřátelé, kteří by ospravedlňovali takovéto přípravy?“

„Když je teď starý Mithridates po smrti a Tigranes přišel o zuby, nikdo jiný Egypt neohrožuje. Parthie je příliš daleko.“

„Snad tedy vzpoura nespokojené aristokracie? Slyšel jsem, že některé provincie zbrojí a chtějí se odtrhnout.“

„To je úkol pro pěchotu a jezdectvo,“ zavrtěl jsem hlavou. „Procestoval jsem většinu země až k prvnímu kataraktu. Nejsou tam žádná opevnění, která by stála za řeč. Tuto část Egypta chrání před nepřátelskou invazí poušť. Jediná opevněná města jsou tady nahoře v deltě a všechna má Ptolemaios pod kontrolou.“

„Zdá se tedy, že tvé podezření je opodstatněné. Jak s ním ale hodláš naložit? Tví nadřízení nemají ve zvyku jednat ukvapeně.“

„Máš pravdu, musím shromáždit víc důkazů. Mají mne, samozřejmě zcela neoprávněně, za člověka, s nímž jsou jen samé potíže, a pokud jim nepředložím něco podstatnějšího, neuvěří mi ani slovo.“

„A jak chceš potřebné informace získat?“

„Asi se budu muset znovu vydat na cesty.“

Rozloučil jsem se s Asklepiodem a zašel do Knihovny. Obrovský chrám vědění čpěl zaprášenými knihami a bzučel monotónním drmolením předčítajících učenců. Navzdory rozměrům a robustnosti budovy nepanovalo uvnitř šero. Právě naopak, mimořádně velký nástřešek a nesčetné světlíky z nejčistšího skla propouštěly dovnitř učiněnou záplavu světla a navíc byl všechen interiérový mramor bílý. Stály zde sochy nejrůznějších bohů vědění – Apollona, Athény, Thovta s hlavou ibise a dalších – a také busty velkých filozofů. Stěny až k nástřešku lemovaly police s kosočtvercovými přihrádkami na svitky, podobné vinným regálům, přičemž každá přihrádka nesla označení svého obsahu.

Vyptal jsem se obsluhy a ta mne nasměrovala do Křídla pergamských knih. Tam jsem našel Eumena z Eleusidy dohlížejícího na opisování několika svých vzácných svitků.

„Mohu vám pomoci, senátore?“ nabídl se, sotva mne spatřil.

„Doufám, že ano. Ta kniha, která zmizela ze studovny zesnulého Ifikrata – řekl jste, že ji napsal Biton a jmenuje se O válečných strojích?“

„Tak jest.“

„Neměl byste opis?“

Vážně přikývl. „Ovšem. Pořizujeme kopie všech knih, které získáme. Některé vzácnější originály jsou tak ušetřeny nadměrné manipulace.“

„A přesto Ifikrates trval na originálu?“

„Byl velmi neústupný. Tvrdil, že se nehodlá potýkat s chybami, které nevyhnutelně vznikají při každém opisu.“

„Ach tak. Mohu si tedy půjčit jednu kopii?“

„Ovšem, senátore.“ Následoval jsem jej k jedné z polic, v níž byly uloženy stovky knih se štítky visícími z rukojetí. Eumenes ji proletěl znaleckým pohledem a z jedné přihrádky vytáhl svitek. Byl o poznání menší než masivní originál, který jsem zahlédl v Ifikratově studovně.

„Je to v jednom svazku?“ přeptal jsem se.

„Ano, není to dlouhá práce. Chcete-li si ji přečíst, rozvinujte ji, prosím, s nejvyšší opatrností. Pravděpodobně do ní nikdo nenahlédl od doby, co zde byla téměř před sto lety uložena.“

„Jak vůbec Muzeum přišlo k originálu, když ten byl věnován Attalovi I. z Pergama? Čekal bych, že bude součástí pergamské sbírky.“ Vládcové Pergama založili po vzoru Alexandrie vlastní knihovnu a ta se tehdy těšila pověsti druhé nejproslulejší svého druhu.

„Jeden z dřívějších Ptolemaiů si jej… ehm… vypůjčil s úmyslem nechat si pořídit opis. Vinou politováníhodného přehlédnutí byla Pergamu namísto originálu vrácena mimořádně zdařilá kopie.“

„Je takové přehlédnutí časté?“

„Ehm, z pergamské knihovny zde máme několik tisíc rukopisů.“

To sedělo. Král nebo pěšák, všichni Makedonci jsou zloději.

„Přejete-li si přečíst si knihu nyní, senátore, je zde několik volných stolů.“

„Raději bych si ji vzal na velvyslanectví a prostudoval, až budu mít čas, je-li to možné.“

„Mimo Knihovnu naše svazky běžně nepůjčujeme, senátore. Když jsme nyní přišli o originál, je toto jediný kus, který máme.“

„Bude-li mé vyšetřování úspěšné,“ nedal jsem se, „s největší pravděpodobností vám vrátím i originál.“ Svitek jsem držel velice pevně.

„V tom případě, a s ohledem na králův neobyčejně srdečný a vstřícný vztah k Římu, snad můžeme učinit výjimku.“

„Jsem vám hluboce zavázán, jakož i senát a lid římský,“ ujistil jsem jej.

Vrátil jsem se na velvyslanectví a zašel za Kretikem. Zastihl jsem jej pohrouženého do korespondence s Římem a ostatními kouty říše.

„Nebude-li to vadit, pane, rád bych si vzal pár dní volno a vyjel si někam na lov.“

Podezřívavě ke mně vzhlédl. „Ty že chceš dělat něco namáhavějšího než sledovat, jak druzí závodí v cirku? Co máš zase za lubem?“

„Potřebuji jen trochu pohybu. Příliš pohodlný život mi nesvědčí.“

„Inu, nic pořádného na práci tu stejně nemáš. Vezmeš s sebou Julii?“

„Myslím, pane, že by to nebylo vhodné. Ještě nejsme svoji.“

„Tebe že zajímá tvá pověst? Teď vím určitě, že něco chystáš. Co to tvé vyšetřování?“

„Pár dní může počkat.“

„Běž si tedy. Hlavně se do ničeho nepřipleť.“

Herma můj plán také překvapil.

„Lovit?“ užasl. „Jako lovit zvířata?“

„Co jiného se dá lovit? Kromě zběhlých otroků?“

„Vždyť jste to nikdy nedělal.“

„O důvod víc, abych s tím začal co nejdřív. Sežeň nějakou loveckou výstroj. V Paláci je k mání šatstvo a vybavení pro každou myslitelnou činnost. Odjíždíme zítra s rozbřeskem.“ Za tichého mumlání a kroucení hlavy odešel splnit můj příkaz.

Se džbánem vína jsem usedl do pohodlného kouta, abych se ponořil do Bitonova díla. Vyňal jsem jej z tuhého koženého obalu a jal se křehký svitek opatrně rozvinovat. Na rozdíl od originálu byl z egyptského papyru, což byl další důvod jeho menších rozměrů.

Biton svou práci zahájil pojednáním o historii válečných strojů. Ty byly poměrně vzácné a primitivní u Babyloňanů a Egypťanů a ještě vzácnější u dávných Řeků. Kupříkladu řecká armáda, která obléhala Tróju, neměla ani jeden, snad kromě dřevěného koně, což ovšem není totéž. Jak ale přibývalo opevněných měst, staly se stroje nutností. Nejprve to byly jen věže ke ztékání hradeb, krytá beranidla na kolech a nejrůznější katapulty a vrhače. Alexandr vedl většinu bitev na otevřeném prostranství a strojů využíval jen zřídka.

Pak přišli Nástupci. Ti již neměli co dobývat, zato však vydatně zápolili mezi sebou o mršinu Alexandrovy říše. Tato nekonečná tahanice sestávala zejména z obsazování přístavů, pevností a hlavních měst. Takový způsob válčení přirozeně vyžadoval obléhací stroje a v tomto ohledu trpěli Nástupci stejnou vášní pro velikost a složitost, jakou projevovali na poli stavitelství.

Nejpozoruhodnějším z nich byl Demetrius „Obléhatel“ Poliorcetes, syn Antigona Jednookého a největší nadšenec do vojenství všech dob. Navrhl některé z nejpodivnějších a určitě největších válečných strojů, jaké kdy svět viděl, kupříkladu věž usazenou na několika spojených lodích k obsazování přístavních hradeb nebo věž sto stop vysokou, cele pobitou železem a vyzbrojenou desítkami katapultů.

Ostatní však nebyli nijak zvlášť pozadu. Dionýsus, syrakuský tyran, založil jakousi vojenskou akademii, kde ti nejlepší stavitelé navrhovali stroje, válečné lodě a nové typy zbraní a zbroje.

Všechny tyto vojenské pokusy však vzaly rychlý konec s nástupem Říma. Porazili jsme všechny ostatní, neboť jsme věděli, že nejdokonalejšími zbraněmi je římský legionář a organizace římské legie. S nimi šel i průměrný generál z vítězství do vítězství s téměř jednotvárnou pravidelností. Nápaditý generál jako (dokonce i dnes to přiznávám jen krajně nerad) Caesar pak konal doslova zázraky. Nástupci se navíc starali jen o válčení. Nic jiného ani neuměli. Římané si však cení také zákona a pevné vlády. A nyní si někdo zřejmě usmyslel, že tento neodvratný nástup římské moci může být odvrácen pomocí nějaké kouzelné zbraně, která by přemohla i nepřemožitelné legie.

Následovala rozvláčná pasáž opatřená nákresy, pojednávající o rozmanitých strojích včetně bizarního Demetriova netvora. Poslední část se zabývala obranným systémem, který pro Syrakusy navrhl veliký Archimedes. Biton zmínil i zápalná zrcadla, neposkytl však žádný podrobnější popis. O jeřábu zvedajícím lodě, který zesměšnil Ifikrates, jsem nic nenašel. Zřejmě si jej někdo vymyslel až později. Biton uvedl jen jakési kyvadlo, které se mohlo zhoupnout nad hradbami a upustit na útočící loď balvan či jiný těžký předmět. Snad na jeho základě vznikla ona pohádka o jeřábu.

Když jsem skončil, bylo již šero a můj džbán téměř prázdný. Bylo to napínavé čtení, některé otázky však zůstaly nezodpovězeny. Stále jsem nevěděl, proč vrah odcizil originál. Musel přeci vědět, že v Alexandrii existuje nejméně jedna kopie a jistě i mnoho jiných v dalších městech. Je možné, že Ifikrates opatřil originál poznámkami? To sotva. Knihovníci by to považovali za svatokrádež. Text a nákresy by měly značnou hodnotu pro hlavního stavitele vojska hodlajícího oblehnout město či pevnost, já však v knize neobjevil nic, co by přesvědčilo i toho nejdůvěřivějšího rádoby dobyvatele, že by nějaká zbraň mohla svrhnout římskou nadvládu. Došel jsem k závěru, že opis není kompletní a že víc najdu v originálním Bitonově rukopise, věnovaném Attalovi Pergamskému před více než sto lety.

Kapitola 7

Při světle lampy jsem se oblékl do loveckého oděvu, který Hermes našel v dobře zásobeném šatníku velvyslanectví. Sestával z cihlově červené tuniky se dvěma olivově zelenými pruhy, které se táhly od ramenou k lemu, a vysokých bot z červené kůže, nahoře lemovaných skrvnitou kožešinou ze servala, jehož útlé packy ladně přikrývaly holeně. Byl to skutečně apartní úbor a já jen zalitoval, že mne v něm neuvidí Julia.

Hermes již čekal přede dveřmi mého pokoje. Na zádech vlekl zbytek našeho vybavení – krátké lovecké oštěpy, dva srolované pláště, kabelu s proviantem a ohromný měch s vínem.

„Doufám, že to nebudu muset nést nikam daleko,“ fňukal.

„Herme, Herme, jak ty bys asi pořídil u legií. Máš představu, kolik toho nosí vojáci?“

„Co mi po nich,“ odfrkl si. „Legie jsou stejně jen pro občany. A vsadím se, že vy jste se nikdy moc nenanosil. Byl jste přece šarže.“

„Abych zodpověděl tvou otázku – nikoli, většinu cestování si odbudeme po vodě.“

I přesto to byla dlouhá procházka. Tak brzy bylo město jako po vymření. Když jsme míjeli makedonská kasárna, bylo již dost světla, abych si všiml, že podivný stroj je, jak jsem předpokládal, ten tam. Odbočili jsme na Kanopskou cestu a prošli jí téměř přes celé město až ke kanálu, který protíná Rakótis od severu k jihu a spojuje přístav Kibotos s nilským kanálem a jezerem Mareotis.

Zastavili jsme se na mostě nad kanálem a Hermes s namáhavým supěním odložil své břímě. Sešel jsem po schodech vedle mostu na široké dlážděné nábřeží, u něhož se tísnily nesčetné čluny a prámy patřící většinou farmářům, kteří do města vozili svou úrodu. Opodál jsem spatřil řadu cestovních lodí. Jejich majitelé posedávali na palubě. Když jsem přišel blíže, přistoupil ke mně správce doků a změřil si můj oděv.

„Chystáte se na lov, pane? Nedaleko odsud jsou lvi, gazely, antilopy…“

„Ohledně lovné zvěře jsem se ještě nerozhodl,“ přerušil jsem jej. „Nejprve chci vědět, jestli je zde člověk, který brával filozofa Ifikrata na jeho každoměsíční výlety.“

Muž se zatvářil udiveně, ale otočil se a křikl na bárkaře něco egyptsky. Jeden z nich vystoupil na břeh a vyměnil si pár slov se správcem.

„Tento muž plul s Ifikratem třikrát,“ oznámil mi správce.

„Pověz mu, že chci, aby mne vzal na stejné místo.“ Po další krátké výměně názorů jsme se dohodli na ceně. Hermes s bárkařem naložili naši výbavu do malého člunu a já jsem se uvelebil na přídi. Nato bárkař odešel na záď, chopil se bidla a brzy jsme již tiše proplouvali probouzejícím se městem.

Bárkař byl typický říční Egypťan. Měl krátké křivé nohy a za celý život vstoupil na pevninu nejspíš jen párkrát. Jeho řečtina nebyla nejjistější a latinsky neuměl ani slovo. Své plavidlo postrkoval kupředu s nevzrušeným klidem, podoben nástěnné malbě.

Zakrátko jsme se ocitli v tunelu, který se provrtával břehem jezera; velká dvojitá mříž uzavírající vstup byla již vytažena. V tuto hodinu byl říční provoz nejrušnější, většina lodí však mířila do města. Opačným směrem plul jen málokdo. Minuli jsme odbočku k nilskému kanálu a pokračovali k jezeru. Otočil jsem se a zavolal na bárkaře.

„Nejezdil Ifikrates na Nil měřit vzestup a pokles hladiny a kontrolovat břehy?“ Nebyl jsem si jist, zda rozuměl celé otázce, smysl však pochopil.

„Jezdil na jezero,“ odpověděl.

Brzy jsme se již pohupovali na klidných vodách jezera Mareotis, které obepínaly nízké mokřinaté břehy porostlé papyrem. V rákosí se míhalo vodní ptactvo – divoké kachny, husy, racci, volavky a sem tam nějaký ibis. Propluli jsme kolem bahniska, kde se rochnili hroši, jejichž usměvavé tlamy a legračně stříhající uši zastíraly jejich obecně nepřátelskou a popudlivou náturu. Hermes na tato obrovská, divoká zvířata ustrašeně poulil oči.

„Jsou tak blízko! Nezaútočí na nás?“

„Předtím ses jich nebál,“ připomněl jsem mu.

„To jsme byli na větší lodi. Tuhle bárku by slupli jako malinu.“

„Kdyby na ni měli chuť. Naštěstí se živí trávou. Pokud jim nebudeme překážet, nechají nás na pokoji. Ovšem tihle,“ ukázal jsem na cosi připomínající plovoucí kládu, „by si na tobě náramně pochutnali, kdybys spadl do vody.“ Kláda, jako by mě slyšela, se otočila a změřila si nás skelným pohledem. Hermes zbledl ještě víc.

„Proč ty příšery nevyhubí?“ zeptal se přiškrceně.

„Krokodýli jsou posvátná zvířata Sobekova. Domorodci je mumifikují a pohřbívají v chrámových kryptách.“

„Egypťani! Existuje vůbec něco, co neuctívají a nemumifikují?“

„Otroci,“ odvětil jsem suše. „Žádný bůh otroků není.“

„A určitě ani Římanů,“ kontroval.

Pluli jsme na východ k deltě. Když už stálo slunce téměř v nadhlavníku, dorazili jsme k nízkému mysu, kde se do vody nořilo kamenné molo. Bárkař k němu obrátil nos svého člunu.

„Co je to?“ chtěl jsem vědět.

„Tady muž z Muzea vystoupil.“

V dáli jsem viděl velký dům a zoraná pole.

„Čí je to sídlo?“

Pokrčil rameny. „Krále nebo nějakého bohatého pána.“ Byl to bezpečný odhad, jelikož prakticky všechno patřilo králi či bohatým pánům.

„Jeď dál,“ poručil jsem. „Přistaneme, až ti řeknu.“

Otočil se k molu zády. Nikde jsem neviděl žádnou obsluhu. Zdálo se, že si nás nikdo nevšiml, což však nebylo nijak zvlášť důležité, neboť toho rána jsme nebyli zdaleka jediným plavidlem na jezeře. Kolem nás se své práci věnovali rybáři a lovci ptactva a nákladní čluny vozily sem a tam úrodu z plantáží rozesetých kolem jezera. Potkávali jsme bárky podobné té naší, které zásobovaly objemnými svazky papyrového rákosí papyrové továrny v Alexandrii. Nebylo tady vyloženě přelidněno, ale jedna loď navíc určitě nevzbudila žádnou pozornost.

Asi míli východně od mola jsem spatřil malou zátoku, která pronikla rákosovým porostem ke břehu. „Tady nás vylož,“ nařídil jsem.

Bárka najela nosem na písčitý břeh lemovaný palmami. Vynesli jsme naši výstroj a rozložili ji mezi stromy. Bárkař se nejistě rozhlédl kolem.

„Tady moc zvěře nebude.“

„My to riskneme,“ odbyl jsem ho. „Vrať se pro nás zítra ve stejnou dobu a zaplatím ti dvojnásobek toho, co dnes.“

Bylo mu to jedno, a tak souhlasil. Lidé na celém světě mají cizince za blázny, takže chová-li se turista jako podivín, nikdo se nad tím nepozastaví. Bárkař se odstrčil od břehu a brzy nám zmizel z dohledu. Odnesli jsme výstroj na místo kryté vysokými křovinami a spočinuli ve stínu palem.

„Tak,“ ozval se Hermes, „co tady vlastně děláme? Na lov určitě nejdeme.“ Při zašustění v nedalekém roští polekaně vyskočil. Když spatřil, že jde jen o rozhořčeného ibise, uklidnil se.

„Ifikrates měl ve zvyku vyplouvat každý měsíc na několikadenní výlet. Údajně měřil hladinu Nilu a pozoroval břehy. Jak jsem se však právě dozvěděl, k řece se ani nepřiblížil. Namísto toho navštěvoval tuto usedlost a já hodlám zjistit, co tady pohledával.“

„Jestli tajil, kam jezdí, měl k tomu důvod,“ prohlásil Hermes. Otroci mají obzvlášť vyvinutý nos na podvod. „Není to nebezpečné?“

„O tom vůbec nepochybuj. Proto jsem se také pojistil, jak to jen šlo. Na lov do divočiny se cizinci vydávají docela běžně, takže náš odjezd z města by neměl vzbudit žádné podezření. Chci ten statek prozkoumat, ovšem s nejvyšší opatrností. Ještě je příliš brzy. Vyjdeme, až bude slunce níž.“

„My?“ přeptal se Hermes.

„Ano, my. Neboj, bude se ti to líbit. Přesně takové dobrodružství máš nejraději.“

„Myslíte nechat se chytit a mučit jako špeh?“

„Naopak, Herme, nenechat se chytit, to ty máš nejraději.“

A tak jsme se co nejpohodlněji uvelebili a celé dopoledne a většinu odpoledne prodřímali. V chládku nadcházejícího večera jsme rozdělali malý ohýnek, na kterém jsem ožehl pár rozměklých, zahnívajících kousků palmového dřeva. Hned poté jsme oheň uhasili, aby nás neprozradil kouř.

Pár let tomu jsem sloužil pod mým příbuzným Kvintem Caeciliem Metellem Piem v Hispánii. Bylo to v době Sertoriovy vzpoury, ale já se neúčastnil žádných standardních bitev na otevřeném poli. Místo toho jsme vedli partyzánské boje v horách. Takové válčení považovala většina Římanů za nedůstojné, neboť politické kariéře nejvíce prospívala slavná a velká tažení. Já si však díky tomu osvojil řadu užitečných postupů a technik. Naši iberští horští zvědové mne naučili základům svého umění a ty mi nyní přišly náramně vhod.

Celou tu dobu byl Hermes jako na trní. Jakožto pravé dítě metropole byl pevně přesvědčen, že venkov se přímo hemží divokými krvelačnými zvířaty bažícími po jeho mase. Každé šplouchnutí v jezeře bylo krokodýlem lezoucím na břeh. Každé tichounké zašelestění v křovinách bylo kobrou, hlasité lvem. Štíři, jimiž byla Alexandrie zamořena, představovali daleko větší nebezpečí, ale ty Hermes vídal každý den. To se však netýká pouze otroků. Z nějakého důvodu se většina lidí bojí, že zemře nějakou exotickou, výstřední smrtí.

Ožehlým dřevem jsem si začernil tvář, ruce a nohy a pokynul Hermovi, aby učinil totéž. Pak jsme se hojně pomazali načervenalým jílovitým bahnem u břehu. Egypťané svou zemi dělí na Červenou a Černou. Červenou zemí myslí sice Horní Egypt, tedy jižní polovinu, ale nazrzlá půda se nachází prakticky po celém Egyptě, vyjma blízkého okolí řeky a delty. S pomalovanou tváří a rukama a v temně červených tunikách jsme ve slábnoucím světle dokonale splynuli s okolím.

Vzal jsem si jeden krátký lovecký oštěp a druhý podal Hermovi. Držel si ho jako brejlovce, který jej může uštknout, ale já doufal, že zbraň mu dodá trochu odvahy. Hroty jsme rovněž natřeli sazemi a jílem, aby se neleskly, a vyrazili jsme.

První půl míle se nám šlo snadno, neboť rákosí a houštiny byly tak vysoké, že jsme mohli jít vzpřímeně. Kolem nás se to hemžilo divou zvěří, což Hermovi na klidu nepřidávalo. Jednou jsme vyplašili rodinku malých šeredných prasat a z křoví nás sledoval párek hyen. Opodál k nám natočil své velké slechy šakal, což je docela roztomilá malá šelma podobná lišce.

„Herme,“ šeptl jsem, když již asi podvacáté nadskočil leknutím, „jediná skutečně nebezpečná zvířata jsou stále daleko před námi. Poznáš je snadno, protože s sebou budou mít zbraně.“ To jej uklidnilo.

A pak hustý pobřežní porost náhle skončil a my se ocitli na hranici obdělávané země. Kousek před námi se do výšky asi deseti stop zvedal hliněný val, pravděpodobně ochrana před občasnými záplavami. Po čtyřech jsme na něj vyšplhali. U vrcholku jsem pomalu zvedl hlavu a vyhlédl přes okraj.

Na druhé straně se prostírala pole, na nichž však rostla jen tráva. Odhadl jsem, že leží ladem asi rok či dva. Na bujném pažitu se stoicky popásalo pár kousků strakatého egyptského skotu s typicky zahnutými rohy podobnými lyře. V dáli jsem matně rozeznával několik budov a podivných siluet, včetně jedné, která vypadala jako vysoká věž. Hodlal jsem si je prohlédnout blíž, ale stále bylo příliš jasno, než abychom se mohli odvážit na pastvinu, kde bychom byli každému na očích. Kousek nalevo jsem spatřil datlový sad. Skrčil jsem se zpět za násep a Hermes také.

„Doufám, že nechcete jít přes to pole,“ prohlásil. „Je plné kravinců a ty potvory mají ostré rohy.“

„Žádné býky sice nevidím, ale můžeš být klidný. Vezmeme to k tomu datlovému sadu a dál půjdeme ve skrytu stromů.“ Nadšeně přikývl. Byl to od přírody lstivý a kradmý lump a naše dobrodružství se mu, kromě všech těch zvířat, zjevně zamlouvalo.

Ušli jsme pár set kroků, vyšplhali na násep a seběhli do chladivého přítmí palmového lesíka. I ten nechali majitelé ležet ladem. Na zemi hnilo loňské ovoce, krmení pro prasata a paviány, a to letošní hbitě očesávaly opice, které se nám proháněly nad hlavou.

„Tohle jsou jedny z nejúrodnějších polí na světě,“ řekl jsem, „a oni je nechávají takhle pustnout. To se Egypťanům vůbec nepodobá.“ Ten pohled otřásl zbytky mé selské římské duše, jen Herma nechal zcela klidným. Je ovšem pravda, že dnes dřou na polích otroci, zatímco statkáři se už jen oddávají jakési agrární nostalgii a vyprávějí si pastorální poetikou prodchnuté příběhy o našich ctnostných předcích.

Pomalu jsme postupovali vpřed a opatrně se rozhlíželi kolem. V jednu chvíli nás přepadla skupinka paviánů, vřískala a zasypávala nás hnojem a datlemi. Tohle nebyli oni krotcí služebníci u královského dvora, nýbrž protivná a nerudná zvířata, podobná chlupatým trpaslíkům s protáhlými zubatými tlamami.

„Myslíte, že nás ten randál prozradil?“ prohodil Hermes, když jsme je konečně nechali za zády.

„Paviáni takhle vřeští pořád, na nezvané hosty nebo na sebe navzájem. Všichni tu už na ně budou určitě zvyklí.“

Na konci sadu jsme již viděli střechy budov, ale vysoká tráva zakrývala vše ostatní, až na neobyčejně vysokou věž, která v zapadajícím slunci žhnula matně rudým leskem. Hermes na ni ukázal.

„Co je to?“ šeptl.

„Myslím, že vím, ale chci se podívat blíž,“ zašeptal jsem v odpověď. „Od téhle chvíle buď zticha a pohybuj se jen velmi pomalu. Dívej se a dělej to, co já.“ Lehl jsem si na břicho a začal se opatrně plazit vpřed na kolenou a loktech; oštěp jsem posouval po zemi vedle sebe. Byl to poněkud bolestivý způsob postupu, ale nedalo se nic dělat. Lokty jsem rozhrnoval trávu a dával pozor na hady, na něž je Egypt obzvlášť bohatý. Takovou hrůzu jako Hermes jsem z nich neměl, ale byl bych blázen, kdybych je bral na lehkou váhu. Koneckonců, když se člověk sune po břiše jako plaz, dá se říci, že vstupuje do jejich rajonu a měl by být hotov přijmout jejich výzvu.

Po pár minutách jsem dorazil na kraj vysoké trávy a zastavil se. Hermes se mi připlazil po bok. Pomalu, jako herci v pantomimě, jsme rozhrnuli porost před sebou a vyhlédli ven.

Uprostřed pásu velkých zemědělských budov v typicky egyptském jílovém stylu se prostíralo široké pole udusané hlíny, podobné vojenskému cvičišti. Přimhouřil jsem oči a spatřil, že to také je cvičiště, jelikož se po něm proháněli vojáci. Se zbrojí či přilbou se sice neobtěžovali, ale vojáky jsem v nich poznal podle jejich vojenských bot a opasků, bez nichž by si zřejmě připadali jako nazí. Byla to smíšená skupinka Egypťanů a Makedonců a nacvičovali zacházení s tou nejdůmyslnější obléhací technikou, jakou svět viděl od dobývání Syrakus.

Jedna četa obsluhovala vynález, který sestával z šesti obřích kuší svázaných k sobě. Vypadal legračně, ovšem jen do chvíle, než s ohlušujícím třeskem vypálil šest těžkých oštěpů, které rozrazily sestavu několika proutěných figurín na opačné straně cvičiště. Stroj divoce poskočil a některé oštěpy proletěly čtyřmi i více figurínami, než konečně zastavily.

V jiné části pole pobíhali muži kolem ohromného katapultu; na konci dlouhého ramene opatřeného protizávažím byl namísto obvyklého koše prak. Do něj vhodili vojáci objemný balvan a ustoupili vzad. Kdosi křikl signál, protizávaží kleslo k zemi a rameno opsalo ladný oblouk. Zastavilo se až o lanem omotanou dřevěnou zarážku, prak se zhoupl vpřed, rozevřel se a vrhl balvan do neuvěřitelné výšky a dálky, tak daleko, že jsme ani neslyšeli zadunění.

Viděli jsme i jiné, běžnější zbraně, například mohutná krytá beranidla, jejichž bronzové konce měly skutečně podobu beraní hlavy se zkroucenými rohy, obrovské augury k provrtávání zdí, malé rychlé katapulty metající kameny a oštěpy a spoustu jiných. Středobodem, zastiňujícím vše ostatní, však byla věž.

Byla přinejmenším dvě stě stop vysoká a cele pobitá železem. Proto ten podivný rudý lesk. Z hlavního tělesa vyčnívaly v různé výšce plošiny vybavené katapulty a chráněné sklopnými štíty. Každou chvíli se některý štít vyklopil vzhůru, vypustil střelu a hned se zase zavřel.

„Tohle,“ řekl jsem Hermovi, „je odpověď na tvou dřívější otázku. Mladší sestra Demetriovy uchvatitelky měst, největší obléhací věže všech dob. Ačkoli tahleta je zřejmě ještě vyšší.“

Vtom, za šeredného sténání a skřípění, se ten kolos začal pohybovat! Mučivě pomalu se posouval kupředu, zatímco muži uvnitř a na vrcholku nadšeně jásali. Obléhací věže se pochopitelně pohybují, jinak by také byly k ničemu, ale vždy prostřednictvím volů, slonů či alespoň otroků. Tahle bestie se však sunula vpřed bez jakéhokoli viditelného pohonu. A navíc je cosi nepřirozeného na tom, když se pohybuje něco tak obrovského. Kdybych netiskl hlavu k zemi, jistě by mi spadla čelist.

„Magie!“ vykvikl Hermes. Chtěl vyskočit, ale já jej popadl za rameno a pevně jej přidržel.

„Jaká magie, ty troubo! Pohání ji nějaký mechanismus uvnitř, rumpál, vratidlo, co já vím, zkrátka něco s ozubenými koly. Nákresy podobných vynálezů jsem studoval zrovna včera.“

Ve skutečnosti jsem měl jen velice nejasnou představu, co by to mohlo být. Mně i to nejjednodušší vodní kolo připadalo nepochopitelně složité. Přesto jsem dával přednost mechanickému vysvětlení. V magii a nadpřirozeno jsem byl ochoten věřit jen v té nejmenší možné míře. A navíc, kdyby Egypťané ovládali tak mocná kouzla, proč by se námi nechali vodit jako loutky?

Vtom zaryčela trubka a všichni vojáci a mechanici opustili své stroje. Služba právě skončila. Z věže vypochodovalo na dvacet mužů a za nimi asi třicet volů. Pak dovnitř vešli otroci s koši, aby po zvířatech uklidili. A je po magii, pomyslel jsem si.

„Viděl jste, co jste chtěl?“ zeptal se Hermes netrpělivě.

„Náš bárkař se pro nás vrátí až zítra. Chci se podívat blíž. Pojďme zpátky do sadu. Brzy padne pořádná tma.“ Začali jsme se plazit jako předtím, jen pozpátku, dokud jsme nedorazili do bezpečí stromů.

Dvě hodiny nato jsme znovu pronikli travnatým porostem, ale tentokrát jsme již šli, třebaže shrbeně. Pomalu a velmi opatrně jsme se přikradli k okraji cvičiště. Kdyby to byl římský tábor, museli bychom se mít na pozoru před strážemi, ale tohle byli barbaři, líní a neschopní, kteří berou vojenskou službu jen o málo vážněji než kmenové potyčky o dobytek. To, že byli na svém území a v okruhu tisíce mil nečíhali žádní nepřátelé, je neomlouvalo. Legionáři zabezpečují každé své ležení, i když se nachází na dohled od římských hradeb. Nám se to ovšem hodilo.

Stroje vypadaly v měsíčním svitu jako bájné nestvůry. Sestávaly z dřevěných částí, které byly pečlivě vyřezané a vytvarované, poté vyhlazené pískem a v některých případech i nabarvené. Běžné válečné stroje se obvykle stavějí až na místě z nahrubo nasekaných polen a po bitvě jsou často ponechány svému osudu, jen bez kovových součástí a lan.

I mé nezkušené oko poznalo, že tyto stroje drží pohromadě hřeby a klíny, aby se daly rozebírat a převážet. To, odhadl jsem, byla Ifikratova inovace. V Egyptě je dřevo vzácné, snad kromě palmového, které je však měkké a vláknité a k podobným účelům se nehodí. Dřevo na tyto stroje sem musely dovézt lodě, mnoho a mnoho lodí.

Přešli jsme k úpatí věže, odkud vycházel silný, nepříjemný zápach.

„Co je to za puch?“ zašklebil se Hermes.

„Na takovou hromadu železa je potřeba spousty oleje, jinak by zrezivělo,“ vysvětlil jsem. „Je ho tady dost na zbroj pro tři legie.“ Prsty jsem prozkoumal plát, který se trochu uvolnil. Byl to dobrý kov, o přibližné tloušťce prsního krunýře. Vyšel jsem po záďové rampě a nahlédl dovnitř, ale byla již úplná tma a slabé měsíční světlo, které sem pronikalo otevřenými příklopy, toho příliš neodhalovalo. Navzdory snaze uklízecí čety se uvnitř převaloval hutný volský smrad. Ten, spolu s puchem žluklého olivového oleje, mne nakonec odehnal pryč.

Ostatní stroje mi prozradily malinko víc. Všechny byly důmyslně navržené a pečlivě sestavené. Usoudil jsem, že i ony jsou poznamenány nějakou Ifikratovou inovací, i kdyby šlo jen o snadnou rozebratelnost a přepravitelnost.

„Co teď?“ chtěl vědět Hermes.

„Mohli bychom si obhlédnout ty budovy,“ odvětil jsem, „ale tam jsou nejspíš jen kasárna a skladiště. Všechno důležité se stejně odehrává v Alexandrii. Tohle je jen cvičiště a arzenál.“ Na chvíli jsem se zamyslel. „Ale nebylo by špatné všechno to tu zapálit.“

„To je nápad!“ Hlas mu přetékal škodolibou radostí. „Odněkud bych mohl štípnout pochodeň a ve skladištích musí být hromada oleje na mazání všech těch strojů. Než zjistí, co se děje, bude všechno v plamenech!“ V Římě je žhářství hrdelním zločinem, a tak si ho našinec příliš neužije.

„Jenže pak by začali hledat viníky. Jako vojáci sice nestojí za nic, ale uprchlíky zřejmě vypátrat umějí.“

„Tak to se raději nebudeme špinit.“

„A navíc mi tohle hnízdo může posloužit jako důkaz.“

„Důkaz čeho?“

Dobrá otázka. Řím by se na takové konání díval s velkou nelibostí, ale rozhoupal by se senát k činu? O tom jsem pochyboval. A jak to vše souviselo s Ifikratovou vraždou? V hlubokém zamyšlení jsme se potají vrátili k našemu místu u jezera.

Kapitola 8

Jedním z předpokladů úspěšné kariéry v římské politice je strastiplná, leč nevyhnutelná služba ve státní správě. Všem se protiví, ale člověk se alespoň naučí, jak státní aparát pracuje. Proto také tolik králů vládne tak špatně. Veřejný život znají jen seshora. Mají rádi ty příjemné stránky – bojovat s nepřáteli, popravovat zajatce, sekýrovat všechny kolem sebe a čnět nad zákonem. Ty ostatní je však nudí a ponechávají je mužům nebo někdy eunuchům, kteří mají vlastní ambice. A jelikož králové nevědí, jak vlastně soukolí jejich vlády funguje, nepoznají, že jejich poskoci jsou neschopní, nebo že je dokonce okrádají či proti nim pletichaří.

Umytý od bahna a sazí a znovu přístojně oblečen, dostavil jsem se na Pozemkový úřad, který sídlil v rozlehlé vládní budově nedaleko Paláce. Věděl jsem, že zde naleznu přesné hranice a vlastníka každého čtverečního palce egyptské půdy. Egypťané vynalezli umění zeměměřičství z čiré nezbytnosti, neboť jejich pozemky se každoročně ocitají pod rozvodněným Nilem a hraniční kameny bývají často odplaveny. Ptolemaiovci, jako většina dobyvatelů, převzali nejužitečnější zvyklosti svých nových poddaných a dotyčný úřad spravují téměř výhradně domorodí Egypťané. Když jsem vstoupil do předsíně, přispěchal ke mně otrok a poklonil se až k zemi.

„Jak vám mohu pomoci, pane?“

„Kde najdu mapy a záznamy o pozemcích v nejbližším okolí Alexandrie?“

„Pojďte, prosím, za mnou.“ Prošli jsme několika pokoji, kde seděli písaři – po egyptském způsobu se zkříženýma nohama – s papyrovými svitky na napnutých suknicích, štětečky v rukou a kalamáři po boku. Jiní se skláněli nad mapami rozloženými na dlouhých stolech.

„Zde se nachází správa Královské provincie, senátore, a toto je Sethotep, hlavní královský zeměměřič Severní marky.“

Řečený muž vstal od stolu a přistoupil k nám. Byl místní a oděn stejně prostě jako ostatní, ale tou dobou jsem už uměl rozeznávat společenské postavení podle kvality paruky a suknice. Sethotep byl vysoký funkcionář, zhruba na úrovni římského equite. Učinili jsme zadost formalitám a já spustil svou naučenou řeč.

„Pojal jsem úmysl vypracovat zeměpisnou studii o Egyptě. V latině nebyla žádná podobná napsána již padesát let. Všechny dřívější práce jsou pak překlady z řečtiny a hemží se chybami. Jsem přesvědčen, že potřebujeme vlastní, původní dílo.“

„Chvályhodný projekt,“ řekl uznale Sethotep.

„Práci jsem již zahájil pojednáním o Alexandrii a chci nyní pokračovat studiem přilehlých území, konkrétně jezera Mareotis a okolí. Máte nějaké mapy jezera? Dal bych přednost zeměměřičským mapám s údaji o pozemcích a jejich majitelích.“

„Ovšem, senátore,“ přikývl Sethotep. Přešel k podobné polici, jaké jsou k nalezení v Muzeu, a vzal z ní rozměrný svitek. „Všechna půda v Egyptě přirozeně patří Jeho Veličenstvu králi Ptolemaiovi, ten však, dle dávného obyčeje, přiděluje pozemky svým věrným poddaným.“ Přesně to jsem chtěl slyšet.

Vyňal mapu z koženého pouzdra a přenesl ji k velkému stolu. Z něj posbíral několik kousků papyru, přelétl je pohledem a hodil do velké krabice na kraji, která byla již z poloviny plná. Egyptská byrokracie produkuje desetkrát více papyrového odpadu než ta římská. Papyrus je tady levný a oni se jej neobtěžují znovu využít.

„Kam dáváte všechen ten odpad?“ zeptal jsem se jen tak mimochodem.

„Každý měsíc si pro něj chodí výrobci rakví,“ odpověděl.

„Výrobci rakví? Vážně?“ Další egyptská podivnost.

„Ó ano. Dřevo je zde velmi vzácné. Jen bohatí lidé si mohou dovolit dřevěná pouzdra na mumie. Chudáci a střední třída kupují rakve vyrobené ze směsi papyru a lepidla. V zavřené hrobce vydrží údajně stejně dlouho jako ty dřevěné. Osobně věřím spíše dřevu. Má vlastní hrobka je téměř hotová a rakev pro sebe a svou ženu jsem nechal udělat z nejlepšího libanonského cedru.“ Římané si v pohřbech a přípravách na ně také libují, ovšem v Egyptě, kde věří na rajský posmrtný život, je to učiněná mánie. Když jim dá člověk příležitost, dokáží o tom klábosit celé hodiny.

„Tady máme jezero,“ oznámil Sethotep nad rozloženou a v rozích zatíženou mapou. Ta ukazovala, že Mareotis má nepravidelný tvar, jako ostatně většina jezer. Linie nakreslené v různých rozestupech kolem něj vymezovaly hranice pozemků, ovšem text byl psán takzvaným démotickým písmem, což je zjednodušená forma hieroglyfů, kde jednotlivé symboly představují hlásky jako v řecké či latinské abecedě, ale používá se pouze pro egyptštinu. Tak si Egypťané pojišťují své místo v ptolemaiovských službách – jen oni umějí číst své mapy a záznamy.

„To jsou jména majitelů?“ chtěl jsem vědět. „Chystám se na cestu po pozemcích kolem jezera a chtěl bych některé z nich navštívit.“

„Tak se na to podíváme. Půjdeme-li západně od kanálu…“

„Vlastně jsem chtěl začít od východu. Čí je tento úsek?“ Zabodl jsem prst do místa našeho nedávného dobrodružství.

Sethotep chvíli četl text. „Majitelem pozemku je pán Kassandros. Ve vlastnictví domu Kassandrů je již od dob společníka Ptolemaia Sotera, prvního z královské linie.“

To pro mne bylo hořké zklamání. Nikdy jsem o něm neslyšel.

„On je tedy tím, koho musím požádat o svolení?“

„Pán Kassandros již několik let žije v ústraní v provincii Arsinoene, na březích Fajúmu.“

„Má tedy více než jednu usedlost?“

„Ptolemaiovci, jako mnozí další vladaři, přidělují významnějším šlechticům několik menších území rozesetých po celém království namísto jedné velké držby. Tato politika zmírňuje vzájemnou nevraživost a závist a zajišťuje, že každý z králových nejmocnějších poddaných dostane část znamenité půdy, část průměrné a část pustiny.“

Mimoto musí cestovat po svých usedlostech a nemůže si vybudovat jednu velkou mocenskou základnu, pomyslel jsem si.

„Velmi moudré. S kým si mám tedy promluvit?“

Upravil si paruku, kterou měl trochu nakřivo. „Je možné, že o pozemek se stará správce nebo některý z Kassandrových synů. Nejstarší je pán Filip, který je však zároveň správcem královských kamenolomů a většinu času tráví poblíž prvního kataraktu. Mladší syn, pán generál Achillas, obvykle pobývá zde v Alexandrii. Žádost můžete podat v makedonských kasárnách či v Achillantově městském sídle, jsem si však jist, že Jeho Veličenstvo vaším jménem ochotně vyšle posla. Nic nás netěší víc než vycházet vstříc Římu.“

Málem jsem jej políbil. „Ihned tak učiním, příteli Sethotepe. Přeji hezký den.“

„Ale to není zdaleka vše,“ namítl.

„Snad příště. Mám neodkladnou schůzku v Paláci.“

Nepotěšilo jej, že již odcházím. Cítil jsem s ním. Úředník má zřídkakdy možnost promluvit si s někým vyjma nádeníků ve své vlastní pracovně. Návštěva Pozemkového úřadu však nebyla zbytečná. Konečně jsem měl v ruce něco pádného.

Kretikus rozmrzele vzhlédl od svého stolu. Očividně jsem minulé noci zmeškal večírek.

„To byla vskutku krátká lovecká výprava. Trefil jsi něco?“

„Ne, ale připadl jsem na slibnou kořist. Máte chvíli čas a je zde bezpečné probírat citlivé záležitosti?“

„Vypátrals konečně spiknutí dle svého gusta? Tak dobrá, pojď, projdeme se po zahradě. Mám za to, že někteří zdejší otroci nejsou k latině tak hluší, jak předstírají.“

V olivovém sadu jsem mu pověděl o svých podezřeních a zjištěních. Vážně přikyvoval, já však věděl, že tak činí jen ze zvyku. Je to umění, jemuž se učí každý římský politik. Klidně mohl uvažovat, kdo vyhraje příští závody.

„To jsou neblahé zprávy,“ připustil, když jsem skončil. „Proč tě ale tolik potěšilo, že jde o Achillantův pozemek, kromě toho, žes dal na pamětnou jeho pobočníkovi, z čehož se tajně raduje velká část královského dvora?“

„Inu, přeci protože není Ptolemaiova,“ řekl jsem.

„A to tě těší proč?“

„Protože to za prvé znamená, že vzpurného generála bude moci ukáznit sám Ptolemaios, aniž bychom do toho museli příliš otevřeně zasahovat, což by Egypťany zajisté pobouřilo. A za druhé mám toho starého opilce prostě rád – je neškodný a je s ním legrace, když je při vědomí. Nemyslím, že k Římu chová nepřátelství.“

Kretikus zavrtěl hlavou. „Decie, Decie, na pletichy a pikle máš nos, ale pro samé stromy mnohdy nevidíš les.“

„Jak to myslíte?“

„Několik lodí plných stavebního dříví, říkáš?“

„Přinejmenším.“

„A ta kolosální věž je pobitá železem úplně celá?“

„Myslíte, že přeháním? Není na ní jediné volné místo…, ach tak, už chápu.“

„Tak vidíš. Za jakého boháče vlastně Achillanta máš? V Egyptě není nikdo tak zámožný jako Krassus a nákup tolika železa najednou by zruinoval menší království.“

Že jsem na to nepomyslel! Když mi Sethotep prozradil, že Achillas je mladší syn, měl jsem si uvědomit, že zřejmě nevlastní víc než své zbraně a svou nadutost. Za těmi vojenskými vymyšlenostmi však stálo ohromné bohatství.

„Ale Ptolemaios je přece žebrák!“ namítl jsem.

„Což člověka vede k zamyšlení, kam se poděly všechny ty peníze, které jsme mu věnovali, že ano?“

Mozek mi pracoval na plné obrátky. I když jsem odhlédl od své poněkud dojemné náklonnosti k tomu starému kašparovi, nedokázal jsem si jej představit jako strůjce tak výstředního spiknutí. Napadlo mne něco jiného.

„Co když je Achillas jen nastrčenou osobou bandy oněch rebelantských satrapů, o nichž tolik slýcháme,“ zkusil jsem.

„To už je pravděpodobnější. Já ale nevěřím, že by dokázali dát dohromady své bohatství a zároveň to udržet v tajnosti. Slovní podpora, to ano, a přísliby pomoci a spojenectví v případě vypuknutí války, to si představit dovedu. Ale vzdát se značné peněžní sumy? Tahle bezvýznamná makedonská a egyptská princátka si navzájem příliš závidí, než aby byla schopna takové spolupráce. Každý by byl přesvědčen, že dává víc než ostatní, že jej všichni berou na hůl. A Decie, o velkých zahraničních spiknutích proti Římu ti povím jedno. Teď dobře poslouchej, protože se s tím setkáš mnohokrát, budeš-li ovšem žít dostatečně dlouho.“ To byla chvíle, kdy starší pokolení Metellovců udílelo lekci té mladší, a tak jsem seděl a ani nedutal. Věděl jsem, že to bude zatraceně cenná rada, poněvadž má rodina se vyznala v domácí i světové politice jako málokdo.

„Je-li větší počet méně významných mužů požádán, aby se spojil proti nám, najde se pokaždé někdo, kdo pochopí, že bude daleko výhodnější přeběhnout na naši stranu a prozradit nám, co se chystá. Nejeden druhořadý náčelník se tak stal králem v našich službách.“ Tato slova jsem si připomněl o mnoho let později, kdy jsem poznal Antipatera a jeho nadaného, leč krutého syna Heroda. „Zatím však za námi nepřišel nikdo, kdo by chtěl vyměnit novinu o tomto spiknutí za Ptolemaiův trůn.“

„Kdo za tím tedy může být?“ zakroutil jsem hlavou. „Někdo si zjevně usmyslel, že moc Říma lze svrhnout pomocí oněch absurdních vynálezů, a vsadil na tuto možnost ohromné jmění.“

„Právě to je, jak všichni tvrdí, přesně tvoje parketa. Pusť se po stopě.“ S těmi slovy mne zanechal v zamyšlení ve stínu olivovníků. Tam mne také zastihla Julia.

„Dnes ráno vypadáš nezvykle vážně,“ poznamenala.

„Tak vypadám vždy, když se zmítám mezi euforií a depresí,“ vzdychl jsem, načež jsem ji seznámil s nejnovějšími událostmi předešlého dne a onoho rána.

„Proč jsi mě na ty výzvědy nevzal s sebou?“ řekla, přesně jak jsem očekával.

„Tak především nejsi příliš zběhlá v partyzánském způsobu boje.“

„Ty sis chtěl zkrátka nechat všechno dobrodružství pro sebe,“ odsekla.

„Bylo to velmi nebezpečné. Nechci, aby se ti tady něco stalo. Caesarovci by mi to neodpustili do nejdelší smrti.“

„Jako by ti na nich záleželo.“ Když tak dosáhla jistého slovního vítězství, pokračovala dál. „Viděl jsi dnes ráno ulice?“

„Připadaly mi dost přelidněné. Slaví se dnes nějaký náboženský svátek?“

„Lidé se do města hrnou z celého širého okolí. Povídá se, že Ataxas měl další vidění. Baal-Ahriman promluví již brzy a jeho proslov bude počátkem nového věku pro Egypt i celý svět. Lidé všeho nechávají, jen aby toho mohli být svědkem.“

„Jestli je takový nával před Palácem, jak asi vypadá Rakótis?“

„To hodlám zjistit. Berenike a početná svita jejích věrných se dnes odpoledne chystají do chrámu. Pozvala i mne a Faustu. Chceš jít taky?“

„To si rozhodně nenechám ujít!“ řekl jsem.

Přimhouřila oči. „Nejspíš se těšíš, že znovu dojde na bičování kněžek.“

„Ale kdepak. Ty chuděry si ještě lížou rány z minula. Jde mi o něco docela jiného.“

Z jejích očí se staly škvírky. „O co?“

„Ještě nevím. Čekám, až mne políbí múza.“ Svou bezděčnou slovní hříčku jsem si hned neuvědomil.

„Múza? A kterápak je Múzou čmuchalů a slídilů?“

„Dobrá otázka. Nejblíže by byla asi Klio. Je Múzou historie a já se snažím odhalit pravdu pohřbenou pod hromadou historických lží. Ale možná existuje další, bezejmenná Múza pro lidi jako já.“

„Tvůj genius je velmi zvláštní. Strýček Gaius to říkával velmi často.“ No ovšem, strýček Gaius.

Zašel jsem za Rufem a několika činorodějšími zaměstnanci velvyslanectví a pověděl jim o nadcházející události. Nechali jsme si přinést obří nosítka úřadu a naložili je jídlem a vínem na menší banket. Nakonec nás bylo šest, přičemž každý z nás s sebou měl osobního otroka. Dostavili jsme se před hlavní bránu Paláce jali se čekat na Berenike.

„S takhle přecpanými ulicemi,“ prohlásil Rufus, „by to do Rakótis těmhle neckám trvalo několik hodin.“ Věděl, že s královským doprovodem bude vše jednodušší.

Před Bereničiným průvodem šel klínový útvar přinejmenším sta makedonských vojáků, který jim čistil cestu. Makedonci na sobě měli nablýskanou bronzovou zbroj a na přilbě vysoký šarlatový chochol, odznak palácové stráže. Za nimi pak plul princeznin ohromný palankin s jejími osobními oblíbenci, včetně Julie a Fausty, zástupem otroků, trpaslíků a tanečníků a početným houfem syčících gepardů a dovádějících paviánů.

„Jsem tak ráda, že jste se rozhodli jít s námi!“ křikla Berenike do všeho toho rámusu. „Zařaďte se hned za má nosítka. Ostatní vám uvolní místo.“

Učinili jsme, jak řekla, ačkoli osazenstvo zbylých dvou nosítek se tvářilo nakvašeně, že jsme se takto vmáčkli mezi ně a jejich bohyni. Obzvlášť rozezlený pohled na mne vrhl Achillas, který jel ve druhých nosítkách. Nepřekvapilo mne, že ho vidím. A pak, za kvílení píšťal, dunění bubnů, brnkání harf a chřestění sister, jsme vyrazili.

I s vojenským doprovodem jsme proplouvali Alexandrií jen velmi neuspěchaně. Cesty byly tak přeplněné, že lidé téměř neměli kam ustupovat. Z Paláce jsme se vydali jižně Argeovou ulicí ke Kanopské cestě, kde jsme odbočili na západ jako flotila válečných lodí vplouvající do přístavu. Davy nás zdravily jásotem a na Bereniku pěly chválu, přestože je vojáci odstrkovali kopími z cesty. Okvětní lístky na nás přímo pršely, neboť téměř každý měl v ruce girlandy. Spousta lidí byla rovněž ověšena hady, které na nás naštěstí nikdo neházel.

„Vypadá to na zajímavý den,“ prohodil Rufus s růžovým věncem na hlavě.

„V chrámu musí být pěkné pozdvižení,“ řekl jsem a nastavil pohár, jenž Hermes bryskně naplnil.

„Tímhle tempem propásneme hlavní představení,“ zabručel jeden z našich společníků.

„Žádný strach,“ uklidnil jsem ho. „Bůh nepromluví, dokud nebude princezna a nejvýznamnější hodnostáři na místě.“

„Pokud má takovou úctu k aristokracii,“ zakroutil hlavou Rufus, „proč působí prostřednictvím toho umaštěného mrňavého Asiata?“

„Cizí bohové jsou podivní, že ano?“ přitakal jsem. „Ti naši projevují svou vůli skrze znamení seslaná augurům – řádný a účelný systém. Asijská božstva jsou naproti tomu vznětlivá a nevypočitatelná cháska. Jsou příliš závislí na entuziasmu, neurčitých výrocích a náhodných okolnostech. Ty poslední se občas ukáží být pro toho či onoho podezřele šťastnými.“

„He?“ udělal Rufus. „Už zase mluvíš nesmysly, Decie.“

„Uzavřeme malou sázku,“ opáčil jsem. „Pět set denárů na to, že tenhleten bůh předpoví náhlý posun v římsko-egyptských vztazích.“

„Ty něco víš, Decie,“ přimhouřil na mě oči. „Mě nepřevezeš. Vsázíš na závody a gladiátory a říkáš si odborník. Nikdy bys nenabídl takovou sázku, kdybys neměl přístup k nějaké tajné informaci. Oč jde? Nezašel sis k některé té kněžce na trochu toho soukromého bičování?“

„Ale jdi,“ ohradil jsem se, jelikož byla dotčena má důstojnost. „K tomuto závěru jsem dospěl díky logické dedukci.“ Na to se všichni hlasitě rozesmáli.

„Trávíš tolik času s těmi starými filozofy, Metelle,“ řekl kdosi. „že už sis začal připadat jako jeden z nich. Prý dedukce!“

„Mimoto chci,“ pokračoval jsem, nevšímaje si jich, „abyste všichni dosvědčili před Kretikem, že jsem to předpověděl. Jinak by si myslel, že jsem si to vymyslel až potom.“

„Asi jsi moc dedukoval o víně, Decie,“ uchechtl se Rufus. Ostatní hlasitě přitakali a jali se mne zasypávat růžovými květy, které se povalovaly po podlaze palankinu.

„Pak tedy,“ procedil jsem mezi zuby, „si jistě všichni vsadíte pět set denárů, že se pletu.“

Na to se zarazili, ale pak Rufus přijal a ostatní, aby nebyli za zbabělce, si také jeden po druhém přisadili. Hermes se ke mně naklonil a dolil mi pohár.

„Kde vezmete pět set denárů?“ šeptl.

„Jen klid. Už teď začni přemýšlet, jak mě o ně obereš.“

Když jsme míjeli Velké Serapeum, viděli jsme ohromné zástupy tísnící se na jeho schodech, taková byla v oné části města tlačenice. Za tím, pomyslel jsem si, nestojí jen nějaká náhlá, letmá zvěst. Tyhle davy sem přivedl nějaký pečlivý a předem promyšlený plán. Zastoupena zde byla celá vícejazyčná populace Alexandrie, lidé všech ras a odstínů, ale drtivou většinu představovali domorodí Egypťané, dokonce ještě drtivější, než jakou by člověk čekal v egyptské čtvrti. Šlo především o rolníky z venkova, ale byla zde i spousta obchodníků, řemeslníků a písařů. Jedinou skupinou, jejíž příslušníci zde nápadně chyběli, byli kněží tradičních bohů, ačkoli někteří mohli přijít v přestrojení, což u egyptského kněze znamenalo sundat si levhartí kožešinu a nasadit si paruku.

Když jsme dorazili na místo, vyhrnuli se z chrámu Baala-Ahrimana akolyté a kněžky a prorazili nám v davu cestu. Pak se vrhli na zem a skučeli chválu na princeznu a královskou rodinu. Když jsme poněkud nejistě vystoupili z nosítek, jali se kvílet poněkud umírněnější chválu na Řím celkově a na nás zvlášť. Po kotníky v závějích okvětních lístků jsme se přebrodili ke schodům chrámu a vyšli nahoru.

Na vrcholku kamenné plošiny hrála bez přestání hudba. Tanečníci zběsile vířili a jejich krátké bílé suknice vlály kolem nich. Hudebníci vydávali uši drásající rámus, ale na tanečníky byl příjemný pohled. Sešikovali jsme se a čekali na Ataxanta. Spatřil jsem Achillanta a protlačil se k němu.

„Vidím, generále, že jste se rozhodl odpočinout si od vojenských povinností a udělat něco pro své duchovní zdraví,“ poznamenal jsem.

„Je-li člověk poddaným krále,“ odpověděl, „musí být připraven kdykoli vyhovět rozmarům jeho princezen.“

„Jinak by vás sem nedostali ani párem volů, že ano? Netušíte náhodou, co má Baal-Ahriman na srdci?“

Zamračil se. „Jak bych mohl?“

„Víte vy,“ řekl jsem s lehce přehnanou podroušenou dikcí, „že muž odpovídající vašemu popisu byl spatřen v Ifikratových komnatách krátce před jeho zavražděním?“

„Chcete mne z něčeho obvinit?“ Jeho kožená zbroj se se zapraskáním napjala.

„Jen se s vámi dělím o ovoce mého vyšetřování.“

„Římane.“ Přistoupil blíž a téměř zašeptal: „Mnozí zde mají až po krk vaší nadutosti a vašeho vměšování. Bez tebe a tobě podobných by bylo Egyptu nekonečně lépe. Zařídit váš odchod by nemuselo být zase tolik složité.“

„Vidím, generále Achillante,“ pokýval jsem hlavou, „že jste bezvýhradně oddán králově prořímské politice.“

„Opatrně, senátore,“ zasyčel. „Na mě vám caestus a povedený úder stačit nebude.“

Dál jsem si ho popichovat netroufal. „Podívejte!“ ukázal jsem na blížícího se Ataxanta. „Zábava začíná!“ Achillas ustoupil. Chystaný proslov pro něj byl důležitější než naše roztržka.

Ataxas vypochodoval z chrámu jako náměsíčný. Ruce měl zkřížené na prsou a jeho dlouhý vous spletený do drobných prstýnků se natřásal, jak se jeho majitel zmítal v extázi či prorockém vytržení. Oči měl obrácené vsloup, takže mu byla vidět jen bělma, což byl zřejmě jeden z důvodů jeho obezřetné chůze. Zastavil se před námi a všechno ztichlo.

„Veliký Baal-Ahriman promluví!“ zvolal. „Vstupte, vy, kdož jste byli vyvoleni!“ Otočil se na patě a stejně pomalu odkráčel do chrámu. Akolyté a kněžky kvapně oddělili vyvolené od nevyvolených. Dovnitř vešla přirozeně celá královská skupina včetně gepardů. A včetně římských hostů. Za námi se sunul početný zástup a zakrátko nebylo v chrámu pro nedočkavé věřící k hnutí.

Interiér byl cítit o poznání lépe než minule. Bůh už naštěstí svlékl svůj plášť z býčích varlat a podlaha byla umyta od krve. Vzduch byl plný kadidlového kouře. Jediným světlíkem pronikal úzký kužel světla, který dopadal přímo před modlu. Kromě něj poskytovaly osvětlení již jen mihotavé plameny svíček a koše na oheň.

Ataxas se postavil před sochu a pustil se do vysokého kvílení, monotónního prozpěvování v jakémsi cizím jazyce. Přinejmenším jsem předpokládal, že jde o jazyk; třeba jsme poslouchali jen sled nesmyslných slabik, které si Ataxas vybral pro jejich tajuplnou melodii. Vtom se tlumenými údery rozezněly bubínky a sistra a akolyté začali téměř šeptem prozpěvovat obdobně nesrozumitelná slova či zvuky.

„Schválně si budu dávat pozor, jestli bude při řeči pohybovat rty,“ prohodil kdosi od nás.

„A jak to poznáš?“ zeptal se Rufus. „Vždyť vypadá, jako by mu obličej rozleptala lepra.“

„Pšt,“ zaznělo od dobrých sta okolostojících.

My, vyvolení, jsme stáli v kruhu obepínajícím prostor před modlou. Pod ní žhnul koš s uhlíky, z něhož ke stropu stoupal úzký proužek dýmu. K Ataxantovi přistoupil akolyta se skloněnou hlavou, podal mu malou stříbrnou misku a couvl zpět. Ataxas zvedl misku vysoko nad hlavu a zadeklamoval, tentokrát řecky:

„Velký Baale-Ahrimane! Vyslyš své bázlivé, pokorné věřící! Zjev se jim, jak jsi slíbil! Pocti je svými božskými slovy, přiveď je na cestu, kterou jsi jim vyvolil. Velký Baale-Ahrimane, promluv k nám!“

Vyprázdnil misku do koše, z něhož se vyvalil oblak parfémovaného kouře. Pak padl na kolena a hluboko se poklonil. Misku si tiskl k břichu. Paprsek ze světlíku nyní dopadal přímo na něj.

Rozhostilo se naprosté ticho. Vsadil bych se, že nikdo ani nedýchal. Napětí vzrůstalo, vzrůstalo, až bylo jako přetažená struna, která každou chvíli musí prasknout. Nastala chvíle, kdy jediné zasmání mohlo obrátit v trosky celé tak pracně vystavěné kulisy, když vtom bůh, s dokonalým načasováním, konečně promluvil.

„AEGYPTOI!“ zaznělo v řečtině a já jsem první slovo záměrně nepřeložil, neboť zní tak majestátně. Zvuk jako by přicházel ze všech koutů chrámu, hluboký, hřmotný hlas, dunivý jako vodopád. Ozvalo se hromadné zalapání po dechu a několik lidí omdlelo. My Římané, kteří jsme z tužšího těsta, jsme do sebe jen kvapně obrátili poháry a nastražili uši.

„EGYPŤANÉ! JÁ, BAAL-AHRIMAN, K VÁM PROMLOUVÁM JAKO NOVÝ HLAS BOHŮ EGYPTA! PROMLOUVÁM HLASEM STARODÁVNÝCH BOHŮ, AMONA, HORA, ISIDY A OSIRISE, APIDA A SEKHMET, THOVTA, SOBEKA, ANUBIDA, NUT A SETA! PROMLOUVÁM HLASEM HAPIHO HORNÍHO NILU A HAPIHO DOLNÍHO NILU, PROMLOUVÁM JAKO PILÍŘ DŽED A PÍRKO MA’AT! PROMLOUVÁM HLASEM BOHŮ ŘECKA: DIA, APOLLONA, AREA, DIONÝSA, HERMA, AFRODITY, HÉRY, ATHÉNY, HEFAISTA, PANA. PROMLOUVÁM ZA VŠECHNY FARAONY EGYPTA A ZA BOHY ALEXANDRIE, SERAPIDA A BOŽSKÉHO ALEXANDRA!“

Nutno dodat, že po celý úvodní proslov se ústa modly skutečně pohybovala! Čelisti však v žádném případě nevisely na mechanických pantech. Tak hrubozrnný podvod bychom okamžitě odhalili. Namísto toho se zubatá tlama jakýmsi záhadným způsobem kroutila přesně v rytmu slov. Mimoto z ní šlehaly bledé výboje, jako miniaturní blesky, jako by bohova slova neměla být jen slyšet, ale také vidět. Věděl jsem, že je to nějaký trik, ale i přesto mi běhal mráz po zádech. Mrkl jsem po straně na své společníky a pomyslel si, zdali vypadám stejně komicky jako oni, se spadlou čelistí a vykulenýma očima.

Mnozí věřící sebou plácli na zem. Berenike se přitiskla tváří k mramoru. Julia a Fausta stály nad ní a tvářily se znepokojeně a zahanbeně zároveň. Achillas vše pozoroval se samolibým úsměvem.

„SLYŠTE! ZVĚSTUJI NOVÝ ÚSVIT PRO ZEMI ČERVENOU A ČERNOU! NAD EGYPTEM VYCHÁZÍ HOROVO SLUNCE! NASTÁVÁ SOUMRAK BARBARŮ!“

„Tak barbarů!“ zafuněl Rufus. „Sami jsou barbaři!“

„EGYPT JE PRVNÍ MEZI NÁRODY SVĚTA. EGYPT JE NEJSTAROBYLEJŠÍ ZE VŠECH. TŘI TISÍCE LET BYL EGYPT JEDINOU CIVILIZACÍ NA ZEMI. A EGYPT ZNOVU POVSTANE! TAK PRAVÍM JÁ, BAAL-AHRIMAN, NOVÝ, NEJVYŠŠÍ BŮH EGYPTA! KE SVÉMU LIDU PROMLUVÍM ZNOVU! MUSÍ VŠAK DOKÁZAT, ŽE JE HODEN VYSLYŠET MÁ SLOVA!“ Konečně bůh ztichl a jeho ústa se přestala pohybovat, pokud ovšem vůbec kdy začala.

Lidé začali rozechvěle vstávat na nohy. Někteří zůstávali ležet tváří k zemi, kvíleli a kroutili hlavou. Další vyběhli ven, zřejmě aby se s tou radostnou novinou podělili s ostatními věřícími. Místní si mezi sebou cosi mumlali a někteří vrhali temné pohledy naším směrem.

„Myslím, že je načase vrátit se na velvyslanectví,“ podotkl Rufus. On i ostatní vypadali trochu otřeseně, třebaže ne vyloženě omráčeně. Znepokojily je neblahé důsledky bohova proslovu. Já však ještě nebyl připraven k odchodu. Zatímco se ostatní hrnuli ven, přešel jsem k Achillantovi.

„Myslíte, že když starý dobrý Baal-Ahriman mluvil o tom, jak padá soumrak na barbary, počítal k nim i Makedonce?“ zeptal jsem se.

Usmál se a ukázal své dlouhé ostré zuby. „My, Makedonci, vládneme Egyptu už od dob Alexandra. Sami jsme už prakticky domorodci. Nikoli, mám za to, že bůh nás žádá, abychom z naší země vyhnali zpupnou římskou čeládku. Já jsem však pouhý pokorný služebník krále. Výklad proroctví ponechám kněžím.“ Ukázal bradou na Ataxanta.

Ten ležel na zádech, zmítal se v křečích a z úst se mu řinula pěna. Stříbrná miska stála vedle něj a od naleštěné vnitřní strany se odrážely paprsky ze světlíku.

„A teď, Římane,“ zavrčel Achillas, „uděláš nejlépe, když se se svými kumpány vzdálíš. Alexandrijci jsou náladoví a snadno vzplanou hněvem. Pokud se rozhodnou vyložit si tuto událost jako výzvu k vykázání Římanů, nebudu schopen zaručit vaši bezpečnost.“

„Máš tady stovku vojáků. Co je proti nim ta chátra venku?“

Pokrčil rameny a zbroj mu znovu zapraskala. „Naší povinností je strážit princeznu, nikoli tlupu římských čumilů, kteří sem přišli za zábavou.“

„Jsou s námi i dvě patricijské dámy,“ připomněl jsem. „Předpokládám, že jsou pod princezninou ochranou.“ Obrátili jsme pohled směrem k Julii a Faustě, které pomáhaly Berenice na nohy. Ta na tom nebyla o mnoho lépe než Ataxas. Její vlasy a šaty se za úžasně krátkou chvíli proměnily k nepoznání a bylo na nich vidět, že akolyté si při vytírání podlahy nedávali příliš záležet.

„Ale ovšem, princezniny čestné hosty budu střežit jako oko v hlavě,“ ušklíbl se. „Šťastnou cestu, Římane.“

Otočil jsem se k němu zády a přešel k Julii.

„Venku se nejspíš něco semele,“ řekl jsem tiše. „Tenhle výstup měl za úkol poštvat Egypťany proti nám. Zůstaň s princeznou. Achillas slíbil, že vás ochrání, ale my muži musíme vzít nohy na ramena.“

Zamračila se. „Ale o Římu nepadlo ani slovo.“

„Jistě. Nevinnost sama. Co myslíš, že si teď lidé na ulicích vyprávějí? Tak zatím, drahá, uvidíme se v Paláci.“ S těmi slovy jsem se dal na ústup. Věřil jsem, že se jim nic nestane. Na sobě měly roucha, jaká nosí i Řekyně, a pokud z úst nevypustí něco v latině, nikoho ani nenapadne, že jsou Římanky. My to tak snadné neměli. Naše tógy, krátké vlasy a čistě oholené tváře mluvily samy za sebe.

Venku už na mne zbytek naší výpravy netrpělivě mával, abych honem nastoupil do nosítek. Lidé drmolili a brebentili, nikdo nevěděl, co se vlastně stalo, avšak zatím jsme nemuseli čelit žádnému otevřenému projevu nepřátelství.

„Pospěš, Decie!“ zavolal Rufus. Chvatně jsem vyšplhal do nosítek. Nosiči si nás vyzvedli na ramena a začali si razit cestu davem.

„Oč tady jde?“ chtěl vědět jeden kolega. „Co to všechno znamená?“

„To znamená,“ odpověděl jsem a nalil si doušek, „že mi každý dlužíte pět set denárů.“

„Protestuji,“ ozval se kdosi. „Ta malomocná zrůda nemluvila o Římu!“

„Řekl jsem, jak si jistě vzpomínáte, že jeho slova přivodí náhlý posun v římsko-egyptských vztazích,“ připomněl jsem. „Bůh prohlásil, že Egypt bude znovu prvním národem světa. Není-li tohle posun v římsko-egyptských vztazích, tak jsem panna vestálka.“ Ti, kdo nás před chvílí zasypávali okvětními lístky, teď po nás házeli slupky z ovoce.

„Ten proslov byl moc krátký,“ řekl Rufus a obratně se vyhnul kuličce mrvy. „Čekal jsem něco obsažnějšího.“

„Má-li být taková maškaráda uvěřitelná, musí být krátká,“ vysvětlil jsem. „Ještě chvíli a určitě bychom ten trik s pohyblivými ústy rozlouskli.“

„Jak to asi udělali?“ ozval se tajemník. „Bylo to vážně působivé.“

„To hodlám zjistit,“ odvětil jsem. Lidé z celého náměstí si na nás významně ukazovali, a to nás ještě čekala projížďka ulicemi.

„Zatím jsem nezaslechl žádná protiřímská hesla,“ poznamenal tajemník. Lidé jako on byli zvyklí slýchávat podobné slogany v nejrůznějších koutech světa.

„To protože nikdo z nás nemluví egyptsky,“ řekl jsem. „Akolyté už jistě šíří značně přibarvenou verzi toho, co Baal-Ahriman předpověděl.“

„Přijde mi, že toho víš nějak moc, Decie,“ zabručel Rufus.

„Říká se tomu inteligence,“ odpověděl jsem. „Logika, to je moje. Nemůžou ti nosiči zrychlit?“ Ještě nás nikdo nenapadl, ovšem déšť pošklebků a zemědělských produktů stále houstl.

„To rozhodně můžou,“ řekl Rufus. Jal se prohrabávat polštáře. „Hm, tady někde by měl být bič. Aha!“ Vytasil se s dlouhým, hadovitým pletencem z nosorožčí kůže. Vyklonil se přes zábradlí nosítek a mocně jím šlehl nad hlavou: „Pohněte kostrou, chátro!“ Jelikož však zacházení s bičem nepatřilo k jeho přednostem, zasáhl sám sebe a skončil s krásným pruhem táhnoucím se od levé hýždě k pravému rameni. S bolestivým zavytím se sesul zpět do nosítek a my propukli v neovladatelný záchvat smíchu.

„Tak už jsem se dlouho nezasmál, ale ta lůza je čím dál protivnější,“ řekl tajemník.

To už jsme projížděli ulicemi a Velké Serapeum jsme nechali za zády. Lidé před námi o božím slově dosud neslyšeli, i přesto však uhýbali z cesty jen velmi neochotně.

„To by stačilo,“ ozval se kdosi. „Načase odlehčit loď. Otroci přes palubu.“

„Jen přes tvoji mrtvolu!“ ohradil se rozhodně Hermes. „Tam venku by každého s římským účesem snědli zaživa.“

„Ty drzý dobytku,“ zavrčel kdosi. „Potřeboval by ukáznit, Metelle.“

„A ty zase vystřízlivět,“ opáčil jsem. Vzal jsem bič, přelezl zábradlí a sešel po schodech až k nosným tyčím. Švihl jsem bičem nad hlavou, ten se zahvízdáním prořízl vzduch a hromově zaburácel. V mládí jsem bral lekce od vozataje Červených.

„Rychleji už jít nemůžeme, pane,“ namítl předák nosičů.

„Tak se připravte na běh,“ odsekl jsem. Zapráskal jsem bičem nad hlavou lidí před námi.

„Ustupte!“ zahulákal jsem. „Ustupte z cesty majestátu Říma, vy hloupí domorodci!“ Jako šílenec jsem zapráskal ještě několikrát a dav se bleskurychle rozutekl. Neměl jsem nejmenší ponětí, kudy se všichni vytratili. Zřejmě dveřmi a okny. Když se jim zrovna nepěnila krev, nebylo ochotnějšího a poslušnějšího obyvatelstva než toho alexandrijského.

Nosiči se dali do klusu a pak do cvalu a já nám bičem čistil cestu, jako bych chtěl každou ranou zasáhnout útočící harpyji. Římané v nosítkách tleskali a povzbuzovali mě. Po chvíli jsem zalitoval, že v dohledu nejsou druhá nosítka, s nimiž bychom mohli závodit. Do Paláce jsme doběhli v rekordním čase. Po první čtvrtině míle nám už téměř nikdo nepřekážel, jelikož prakticky celá Alexandrie byla v Rakótis, ale všichni se bavili tak královsky, že jsem držel tempo až do cíle.

Jakmile jsme se ocitli v bezpečí velvyslanectví, nosítka se s námi málem překotila, poněvadž všichni nosiči na pravé straně se jako jeden muž za hlasitého kašlání a zvracení zhroutili na zem. I této pohromě jsme však unikli a vystoupili jsme živí a zdraví.

„Nevěděl jsem, že to takhle umíte s bičem,“ řekl trochu nervózně Hermes.

„Tak si to zapiš za uši,“ poradil jsem mu. Ostatní členové římské výpravy mi začali blahopřát a plácat mne po ramenou.

„Hlavně nezapomeňte na těch pět set denárů,“ připomněl jsem jim a vydal se za Kretikem.

Kapitola 9

Vedoucí osobnosti římské komunity v Alexandrii se shromáždily v zasedací síni velvyslanectví, aby přednesly své stížnosti Kretikovi a ostatním členům římské delegace. Byla to vcelku početná sešlost, v níž měli největší zastoupení obchodníci. Občané z vyšších příček společenského žebříčku obchodníky tradičně pohrdali, ale tihle nebyli jen tak leckdo. Zámožní kupci s obilím patřili k nejvlivnějším mužům říše. Půjčovatelé peněz si s nimi v ničem nezadali, snad kromě oblíbenosti. Byli zde i mnozí další obchodníci – hojně zastoupeni byli vývozci papyru a knih, jelikož Egypt byl prakticky jediným zdrojem papyru a Knihovna zase největším vydavatelským domem na světě. Byli zde kupci se slonovinou a peřím, exotickými zvířaty i otroky. Dostavil se dokonce i muž, který se živil výhradně tím, že zásoboval cirky a amfiteátry římského světa vysoce kvalitním pískem.

„Pane velvyslanče,“ začal mluvčí celé skupiny, holohlavý muž s velkým nosem, který se, pokud si dobře vzpomínám, jmenoval Fundanius, „situace zde v Alexandrii se stává neudržitelnou. My, římští obchodníci a živnostníci, jsme veřejně napadáni a ostouzeni. Egypťané po nás házejí zvířecími vnitřnostmi a naše ženy častují těmi nejohavnějšími nadávkami. Budete čekat, až tyto útoky přejdou v otevřené násilí, nebo podniknete něco hned?“

„A co bych měl podle vás podniknout?“ chtěl vědět Kretikus. „Jsem velvyslanec, ne prokonzul. Nemám impérium ani legie. Nemohu zapískat a přivolat si vojenskou pomoc, protože vy jste nervózní. Nemusím vám snad připomínat, že Egypt je nezávislý stát, přítel a spojenec Říma. Mohu vaši stížnost tlumočit Jeho Veličenstvu, ale to je tak vše, co pro vás mohu udělat. Pošlu také dopis senátu, v němž vylíčím naši situaci.“

„Ten starý opilec by za naše zájmy nedal ani děravý denár,“ prskl Fundanius. „A co zmůže dopis senátu? Než dojde do Říma, povraždí nás všechny v postelích.“

„Masakr římských občanů by senát určitě rozhoupal k činu, je-li to jaká útěcha,“ podotkl jsem.

„To je skandál!“ rozhorlil se Fundanius. „Egyptská lůza s námi jedná jak se psy! S občany Říma!“

„Pane,“ řekl Kretikus, „vy jste půjčovatel peněz a to je, jak známo, všeobecně nenáviděná živnost. Můžete děkovat bohům, že jste ještě neskončil na kříži.“

„Vám se to mluví!“ odfrkl si Fundanius. „Vy patricijové si tady hovíte v pohodlí Paláce, nacpáváte si břicha, a my, kteří pro říši odvádíme skutečnou práci, jsme vystavováni všemožným nebezpečenstvím!“

„Jen pro přesnost – gens Caecilia je plebejský,“ poznamenal Kretikus. „Připouštím ovšem, že skutečnost, že sdílím tutéž společenskou třídu s půjčovateli peněz a výběrčími daní, mi žádné velké potěšení nepřináší.“

Nato povstal vývozce knih. Byl to vysoký muž důstojného vzezření.

„Pánové, prosím, to nám nepomůže. Nemáme zapotřebí otevírat staré rány po bratřích Gracchových, když nám hrozí nepřítel zvenčí. Tak či onak, toto není spor mezi Egyptem a Římem, nýbrž dílo zlovolného náboženského podvodníka z Malé Asie. Ctihodný pane velvyslanče, nemůže král s tím šarlatánem něco udělat? Ataxas prostřednictvím toho svého údajného boha rozdmychává v nevzdělaných masách protiřímské vášně a to Ptolemaiovcům nepřináší o nic větší užitek než nám.“

„Alespoň někdo tady mluví rozumně,“ zabručel Kretikus. „Právě teď se nacházíme v poněkud choulostivé situaci. Král Ptolemaios by rád přikročil k činu, bojí se však, že pouliční bouře by se rozšířily do provincií a poté přešly v občanskou válku. Dlouhá léta měli Lukulus a Pompeius v Asii své legie, na dohled od egyptských hranic. Celou tu dobu museli Egypťané tančit, jak my pískali. Nyní se většina aktivní římské armády připravuje na potíže v Galii. Může trvat velmi dlouho, než budeme schopni zasáhnout proti Egyptu.“

To byla moudrá slova a všichni v sále měli dostatek římské krve, aby pochopili jejich závažnost. Ať už v obchodě, politice či legiích, Římané vždy uvažují v měřítku celého světa, nikoli jen jeho malého koutku jako většina ostatních národů.

„Co Antonius v Makedonii?“ zeptal se kdosi.

Kretikus si odfrkl. „Tak předně jej Makedonci porazili na hlavu. Pokud vím, nebyl dosud uvolněn ze služby. Na přesun vojsk po moři není vhodná roční doba a po souši je to sem z Makedonie dlouhá cesta.“

„Co tedy máme dělat?“ otázal se vývozce knih.

„Pokud se tolik bojíte o svou bezpečnost,“ odpověděl Kretikus, „bude asi nejlepší vzít si na čas dovolenou a odjet z Alexandrie. Krásně je například na Kypru, Rhodos a Kréta také nejsou k zahození. Vezměte s sebou své rodiny a obchodní záležitosti přenechejte svým propuštěncům.“

„Přece nemůžeme jen tak odjet!“ zvolal Fundanius. „Máme zde značný majetek. Naše domy a sklady budou vyrabovány a vypáleny. Většina našich propuštěnců jsou také Římané. Těm jde také o krk.“

„Pánové,“ chlácholil je Kretikus, „takové obavy nejsou na místě. Události nemusejí dospět tak daleko. Slibuji, že budu dál naléhat na krále, aby proti tomu absurdnímu kultu zasáhl.“ Vstal a v této neradostné náladě slyšení ukončil.

„Jak se k tomu Ptolemaios staví doopravdy?“ zajímal jsem se, když všichni odešli.

„Jako pištec,“ odpověděl Kretikus. „Odmítá uvěřit, že tyto události předznamenávají něco významnějšího. Prý nařídil Berenice, aby s Ataxantem nadobro skoncovala, já ovšem pochybuji, že ta husička toho starého násosku vůbec poslouchá.“

„Vyptal jste se jej na ten arzenál u jezera?“

„Vyptal. Tváří se jako neviňátko a trvá na tom, že Achillas je jeho nejvěrnější poddaný. Jen je trochu zvláštní…“

„Co?“

„Pokaždé, když mluví o Achillantovi, působí oním nezaměnitelným dojmem člověka, který má z dotyčného hrůzu.“

„Achillas je samolibý a ctižádostivý. I malá Kleopatra říká, že on a Memnon se chovají drze, a to je jí jen deset. Jak odhadujete jeho šance na převrat?“

Kretikus se na chvíli zamyslel. „Egypťané jsou vůči jakékoli změně mimořádně odolní. Od prvního Ptolemaia jim vládne stále tatáž dynastie. Cizáky na trůně rádi nevidí, ale nemají na vybranou. Před Makedonci to byli Peršané, a dokonce Núbijci. Že si je podrobil Alexandr, jim tolik nevadilo, jelikož jej považují za boha. Každopádně si už na Ptolemaiovce zvykli a nikoho jiného na trůně nechtějí. Achillas je pro ně jen další makedonský náfuka. I kdyby si vzal některou princeznu, za pravoplatného panovníka by jej neuznali.“

„A když se k tomu přidají buřičské provincie, můžeme mít na krku občanskou válku.“

„O to méně je pravděpodobné, že chystá puč, že ano?“

„Kdyby si nějak obstaral pověst velkého vojevůdce,“ podotkl jsem, „byl by pro Egypťany stravitelnější. A jediným nepřítelem, který mu ještě zbývá, jsou Římané. Kolik našich posledních válek začalo povstáním domorodého obyvatelstva?“

„Většina,“ připustil.

„Stejné to bylo s Mithridatem a několika dalšími. A stejná jiskra roznítí i válku v Galii, bude-li jaká. Místní král nebo jiný náčelník vyšle agitátory, aby rozdmychali nevraživost vůči místním Římanům – což většinou není nic těžkého. A než se člověk naděje, vypuknou násilnosti a všeobecné vraždění. Když všichni konečně vystřízliví, je už pozdě. S Římem jsou ve válečném stavu a nezbývá jim než postavit se za svého vůdce, který to vlastně všechno spískal.“

„Je to účinná taktika,“ souhlasil Kretikus. „Římská veřejnost je vždy ochotna podpořit válku, když cizinci zmasakrují římské občany. Kdyby Egypt nebyl tak zatraceně bohatý a lákavý, ani mně by nevadilo nějaké to bleskové tažení. Ale na válku v Egyptě není vhodná doba. Makedonie skončila fiaskem a na spadnutí je válka v Galii. Ani římské legie nejsou nevyčerpatelné, o zkušených veteránech nemluvě.“

„Pracujte dál na Ptolemaiovi,“ poradil jsem mu. „Jestli má z Achillanta vítr, jistě mu nebude vadit, když mu jej někdo odklidí z cesty.“

„Copak navrhuješ, Decie?“ povytáhl obočí Kretikus.

„Lépe jeden neposlušný, vzpurný voják než výtržnosti a válka, občanská i zahraniční.“

„No tedy, Decie, nikdy bych nepomyslel, že se z tebe stane úkladný vrah.“ V hlase mu zaznělo cosi jako rodinná pýcha.

„Na tom není nic úkladného,“ ohradil jsem se. „Jak já to vidím, mezi mnou a Achillantem teď zuří otevřený boj a vítězem může být jen ten lepší.“

„Tak promluvil pravý Říman,“ zazubil se.

Vrátil jsem se do svých komnat a připravil se na vycházku do města. Nejprve jsem si před sebou rozložil své zbraně – caestus, dýku a meč. Zavrhl jsem poněkud neskladný legionářský gladius, který jsem nosíval v armádě. Místo něj jsem si vzal šikovný krátký meč, jaký mají v oblibě někteří gladiátoři. Oproti tomu vojenskému byl asi tříčtvrtinový, lehký, se zúženou středovou částí a špičkou a ostřím tak nabroušeným, že si člověk mohl pořezat oči, jen když se na něj podíval.

„Vy chcete vážně vyrazit do ulic?“ zeptal se Hermes s dojemnou starostí o mé bezpečí v hlase.

„Nic se mi nestane,“ uklidnil jsem ho. „Pokud nebudu oblečený jako Říman a nepromluvím latinsky, nikdo si mě ani nevšimne.“ Na svých cestách proti proudu Nilu jsem si koupil několik slušivých pouštních oděvů na ochranu proti slunci. Měl jsem apartní proužkované roucho s kapucí, která skryje můj římský účes. Skopl jsem z nohou své římské sandály a nazul si lehké trepky z velbloudí kůže, jaké nosí průvodci karavan.

„Sepsal jste závěť?“ optal se Hermes. „Takovou, kde mě v případě své smrti propouštíte na svobodu?“

„Kdybych někdy náhodou spáchal takovou hloupost,“ podotkl jsem, „po zbytek svého života bych žil v neustálém strachu. Neboj, vrátím se v pořádku.“ Ve skutečnosti jsem závěť sepsal již dávno a nechal ji zaznamenat ve Vestině chrámu. Udělil jsem v ní všem svým otrokům svobodu a přidal i podíl z pozůstalosti. Ale člověk nikdy nesmí dát otroku najevo, že má měkké srdce.

Se zbraněmi připevněnými u těla jsem se navlékl do dlouhého pouštního roucha. Odolal jsem pokušení ztmavit si pleť. Takové triky jsou jen málokdy přesvědčivé a já nechtěl zbytečně riskovat. Lidé světlé pleti navíc nejsou na Východě žádnou vzácností, především díky nájemným žoldákům ve službách ohromné Perské říše a později Alexandrovým výbojným šikům a neméně pestrým armádám Nástupců, ve kterých již dvě století působí i Galové z Galatie. Mé typicky italské rysy snadno zapadnou, pokud si ovšem budu dávat pozor na jazyk. Lámanou řečtinou se domluvím všude.

„Tak tedy hodně štěstí,“ popřál mi Hermes.

„Nepřibližuj se k vínu,“ varoval jsem jej.

Na ulici jsem se snažil nepochodovat jako Říman. Nebylo to nijak obtížné, jelikož pouštní lidé chodí také nápadně vzpřímeně, jen pomaleji. My jsme navyklí na svižný legionářský krok, kdežto oni kráčejí rozvážně, aby si nepřivodili úžeh. Nebezpečí mi hrozilo snad jen v tom, že narazím na pravé obyvatele pouště, kteří se se mnou pustí do řeči, ale ani s tím jsem si nedělal velké starosti. V suchých končinách světa se mluví mnohými jazyky a já mohu vždy předstírat, že nerozumím. Pouštní lidé jsou stejně příliš pyšní a málokdy se uráčí vzít na vědomí příslušníka jiného kmene.

Procházel jsem se, co noha nohu mine, jako bych již prodal všechno zboží a jen zabíjel čas prohlídkou města, než znovu nasednu na velblouda a vydám se s karavanou domů. Takoví lidé byli v Alexandrii prakticky neviditelní a přesně to jsem potřeboval.

Většina čtvrtí, jimiž jsem procházel, byla ztichlá, třebaže jsem cítil lehkou nervozitu. Nežilo zde mnoho Egypťanů, a nebyly tudíž vhodným cílem pro Ataxantovu propagandu.

V Rakótis byla již situace docela jiná. Panovalo zde znatelné napětí. Lidé namísto obvyklého veselého brebentění jen tlumeně šeptali. Odtahovali se od každého, kdo nevypadal jako domorodec, a vůbec se chovali jako někdo, kdo se chystá k násilné akci proti cizincům. Tohle už jsem viděl jinde, konkrétně během svého nedávného pobytu v Galii, ačkoli tam se nám podařilo vzedmuté vášně načas utišit.

Já však jen nenasával atmosféru města. Sledoval jsem určitý cíl. Jednou z přísad mé výpravy byla i špetka nebezpečné nerozvážnosti, v čemž jsem ovšem nacházel potěšení. Netrvalo dlouho a stanul jsem na schodech chrámu Baala-Ahrimana.

Na nádvoří stále zůstávali lidé, jako kdyby na něco čekali. Vyšel jsem po schodech, aniž bych vzbudil podezření, jako jeden z mnoha turistů. A pak jsem stanul přede dveřmi samotného chrámu. Vešel jsem dovnitř.

Jak jsem očekával, svatyně byla prázdná. V Egyptě chrámy neslouží jako shromaždiště. Je-li třeba vykonat obřad, kněží vejdou a vykonají jej. Nikdo jiný dovnitř obyčejně nechodí. Proslov Baala-Ahrimana k věřícím byl výjimkou.

Nevelký prostor před ohyzdnou modlou stále ozařoval kužel světla. Vykročil jsem k soše. Držel jsem se ve stínech, dokud jsem ji neměl na dosah. Rozhlédl jsem se kolem, abych se ujistil, že jsem sám. Pak jsem natáhl ruku a uchopil sochu za čelist. Ani se nepohnula. Byla vytesána z kamene. Nahmatal jsem však cosi podivného, i naklonil jsem se, abych si tu zvláštnost prohlédl zblízka.

Těsně podél hnilobně vyhlížejících rtů té ohyzdné věci a souběžně s nimi se táhly úzké zářezy, rovněž ve tvaru rtů, jen ne tolik výrazné, jako by sochař začal tesat jedny rty, pak si to rozmyslel a vytesal další, aniž by svůj první výtvor zničil. Přejel jsem prsty po lvích zubech a zjistil, že i ty jsou vyvedeny ve dvou sadách. Viditelné zuby byly o poznání delší. Před nimi se pak krčily jejich kratší verze, vyrovnané v řadě jak legionáři sešikovaní v otevřené formaci. Prohmatal jsem vnitřek tlamy. Jazyk byl podivně rýhovaný a patro bylo začernalé. Proč asi? Aby neodráželo světlo?

Ohlédl jsem se na kužel světla, kde Ataxas prve klečel a tiskl si ruce k břichu. A co že v nich držel? Přeci stříbrnou misku. Stříbrnou misku podobnou těm, které jsem viděl v Ifikratově studovně.

Prohledal jsem svatyni a našel stůl, na němž ležela právě ona miska a krabice plné kadidla. Vzal jsem misku a vrátil se ke kuželu světla. Ještě jednou jsem se zběžně rozhlédl kolem a pak jsem si dřepl a nastavil misku tak, aby odrážela světlo na tvář Baala-Ahrimana. Opatrně jsem jí zakroužil, aby paprsky dopadaly na bohova ústa a čelist. Zářezy a falešné rty a druhá sada zubů, to vše bylo vytesáno v tak dokonalém souladu, že světlo odrážel vždy jen jeden komplet, čímž vznikal dojem, že se čelist pohybuje. Ale co záblesky světla, které vycházely zevnitř úst? Ve chvíli, kdy mne tato otázka napadla, proplul kolem tváře modly obláček bílého parfémovaného kouře a světlo se překvapivě odrazilo i od něj. Ve stříbrné misce bylo přeci kadidlo a Ataxas ji předtím, než padl na kolena, vyprázdnil do koše na oheň. Každý krok celého představení byl pečlivě naplánován.

„Co tady děláte?“

Otočil jsem se na patě a leknutím misku málem upustil. Byl to Ataxas s dvojicí svalnatých akolytů po boku. Člověk se zkrátka nikdy nesmí nechat příliš pohltit prací, ať už je sebezajímavější.

„Jen jsem obdivoval vaše pozoruhodné dílo. Prvotřídní práce. Blahopřeji.“

„Nevím, Římane, o čem to mluvíš,“ zasyčel, když mne poznal, „ale zneuctil jsi nejposvátnější z našich model. A proč jsi oblečený jako pouštní nomád?“ Přišlo mi, že jeho těžký východní přízvuk mu malinko sklouzává.

„Ulice dnes nejsou Římanům nakloněny,“ řekl jsem, poohlížeje se po nejrychlejší únikové cestě. „To asi kvůli tomu proslovu vašeho boha.“

Teatrálně povytáhl obočí. „Ale můj Pán se o Římu vůbec nezmínil.“

„Ani nemusel. I tak všichni jeho sdělení pochopili.“

„Mluvíš v hádankách. Nejsi zde vítán, Římane. Jdi, dokud jsi stále naživu.“

„Vyhrožuješ mi, ty orientální šarlatáne?“ vyjel jsem na něj.

Usmál se, položil si dlaň s roztaženými prsty na prsa a uklonil se. „Jak by mohl pokorný kněz z Malé Asie představovat hrozbu vyslanci veliké a mocné říše římské?“

„Sarkasmu by měli užívat jen ti, kdo jej dokáží uplatnit s dostatečným důvtipem.“

Otočil se na své poskoky. „Mí synové, vyveďte toho muže.“ Oba spustili paže z hrudi a vykročili ke mně.

Nikdy jsem o sobě netvrdil, že kdovíjak umně vládnu mečem, ale vždy jsem byl vcelku pyšný na své schopnosti pouličního rváče. Jakmile se přiblížil ten napravo, uzemnil jsem jej levým hákem, jemuž dodal patřičné váhy můj caestus. Muž se sesul k zemi s roztříštěnou sanicí.

Druhý se zřejmě pokládal za zápasníka a zkusil klasické přehození protivníka přes bok, což jsem mu překazil tím, že jsem jej bodl dýkou do levého podpaží. Se zavytím ode mne odskočil. Nechtěl jsem zhoršovat již tak neblahou situaci několikanásobnou vraždou, čímž jsem, myslím, prokázal obdivuhodnou zdrženlivost. Snadno jsem mohl vytáhnout meč a oba zabít.

To už však Ataxas ječel jako pominutý a přivolával k sobě stráže a akolyty a kněžky a zástupy věrných, aby pro něj toho drzého Římana rozcupovali na kousky. Na víc jsem nečekal a dal se na ústup. Vyřítil jsem se z chrámu Baala-Ahrimana, jako bych měl na nohou okřídlené sandály, v běhu zastrkávaje zbraně pod šaty. Ataxas mne chvíli pronásledoval, ale ve svém dlouhém těžkém rouchu neměl šanci. Než se vyškobrtal z chrámu, seběhl jsem po schodech a už pádil k nejbližší boční uličce. Lidé, které jsem míjel, byli od něj příliš daleko, než aby jej slyšeli, a nezmohli se na víc než jen překvapeně zamrkat. Zdáli však už ke mně dolehly zvuky začínajícího pronásledování.

Zjistil jsem, že Alexandrie není nakloněna prchajícím. Mohly za to všechny ty rovné, široké ulice. Můj milovaný Řím, to bylo něco jiného, učiněné lidské mraveniště. Řím se svíjel a stáčel do tolika zákrutů a uliček, že člověku stačilo udělat pár kroků a rázem zmizel z očí všem, kdo lačněli po jeho krvi. Svého času jsem před rozlíceným davem prchával vcelku často, leckdy i před úkladnými vrahy či dokonce žárlivými manželi, a věděl jsem tudíž, že pronásledovatelům se člověk nejlépe ztratí tak, že se ztratí sám. Ostatně, když sami nevíte, kde jste, jak vás může najít někdo jiný, že ano?

Ne tak v Alexandrii. Naštěstí jsem měl slušný náskok. Několikrát jsem náhodně zabočil do postranní uličky a nikdy jsem neuběhl více než blok, aniž bych změnil směr. K mé nevýslovné úlevě jsem po chvíli narazil na alexandrijský Solný trh. V této části světa mají na sůl monopol obchodníci, kteří jej dovážejí velbloudími karavanami od Mrtvého moře v Judeji. Mezi tolika dlouhými rouchy s kápí se to mé snadno ztratilo. Bylo samozřejmě nepoměrně čistší než ostatní, ale to šlo poznat jen zblízka.

Razil jsem si cestu davem, předstíraje zájem o sůl a jeho cenu. Kupujících bylo mnoho, takže Ataxantův gang, sestávající většinou z holohlavých akolytů, vpadl na přeplněné náměstí. Jeden z poskoků popadl nejbližšího nomáda a strhl mu kápi, čehož záhy jistě litoval. Nejenže onen muž nebyl mnou, ale nomádi jsou velice hrdí a nedůtkliví lidé, kteří dotek cizince pokládají za smrtelnou urážku. Muž tasil krátkou zahnutou dýku a ťal akolytu přes tvář.

Obchodníci z pouště z toho usoudili, že jsou napadeni, čemuž se nebylo co divit, vzhledem k proticizineckým náladám, které nedávno zachvátily celé město. Ke všemu si Ataxantovi poskoci zřejmě špatně vyložili pokyny svého mistra a mysleli si, že se mají pustit do každého muže v pouštním oděvu, kterého spatří. Právě taková drobná nedorozumění dokáží oživit nudný den každého města a na Solném trhu se záhy rozpoutala nefalšovaná pouliční válka. Ataxantových stoupenců bylo víc, leč málokterý z nich měl nějakou zbraň, snad kromě hole, zatímco dospělí nomádi chodí zásadně ozbrojeni – všichni měli dýky, někteří meče a spousta z nich se opírala o kopí jako o hůl.

Bylo z toho slušné krveprolití, ale já nepovažoval za moudré prodlévat zde příliš dlouho. Potichu jsem proklouzl do boční uličky a zamířil zpět k Paláci. Přinutil jsem se k vycházkovému kroku. Nikdo mne již nepronásledoval a já nechtěl zbytečně poutat pozornost. Když jsem se loudal kolem makedonských kasáren, všiml jsem si, že se vojáci o překot soukají do zbroje a šikují do dvojřadu. Sled štěkaných povelů je poklusem vyvedl do ulice a nasměroval k Rakótis. Rychlý posel již zjevně přinesl zprávu o nepokojích na Solném trhu.

Když jsem se ocitl na dohled Paláce, odbočil jsem do malé soukromé zahrady a stáhl si pouštní roucho přes hlavu. Do něj jsem si sroloval zbraně, balík zastrčil pod paži a v tunice prošel branou. Na pozdrav stráží jsem odpověděl jako obyčejně. Ve svých komnatách jsem ukryl zbraně i roucho a jal se trénovat nevinný pohled.

Netrvalo dlouho a obdržel jsem předvolání ke Kretikovi.

Když jsem vešel do jeho pracovny, již mne netrpělivě očekával.

„Decie, dnes ráno jsi byl viděn, jak opouštíš pozemek velvyslanectví z jakéhosi důvodu oblečen jako pouštní nomád. A před chvílí jsem se doslechl, že obchodníci se solí a egyptská lůza se rvou jak vzteklí psi a že byla vyslána jednotka, aby znovu nastolila pořádek. To nemůže být samo sebou. Co jsi vyvedl tentokrát?“

„Jen jsem si trochu zavyšetřoval, pane.“ Vylíčil jsem mu své nedávné dobrodružství.

„Chceš tím říct,“ pronesl oním trpělivým tónem, jaký obyčejně užívají nadřízení, když mají na koberečku neposlušného podřízeného, „že jsi se nastrojil do dětinského převleku, vyrazil do ulic a vyvolal chaos a pouliční bouři, jen aby ses přesvědčil, jak nějaký přivandrovalý šarlatán provedl jeden ze svých laciných triků?“ Psané slovo nedokáže plně vystihnout působivost jeho proslovu, který začal téměř šepotem, leč sílil každým slovem, až vyvrcholil čímsi velmi podobným zaječení.

„Je to mnohem složitější,“ bránil jsem se. „Za prvé jsem to nebyl já, kdo poštval ty blázny proti nomádům. Dále jsem si jist, že mluvící modla není dílem Ataxantovým, nýbrž Ifikratovým. To on zkoumal vlastnosti odraženého světla za pomoci vydutých zrcadel, která vypadala přesně jako Ataxantova mísa na kadidlo. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby také navrhl systém potrubí či něčeho podobného, který zesiloval boží hlas.“

„Pořád ti v hlavě leží ten mrtvý Řek? Se všemi problémy, které teď máme na krku, s římsko-egyptskými vztahy v troskách a protiřímskou vzpourou na obzoru tě pořád zajímá nějaký mrtvý matematik?“

„Teď už nejde jen o něj,“ trval jsem na svém. „Jde o to, co měl za lubem! Vše, co se zde dosud událo, s ním mělo nějakou spojitost a právě pro ni byl zavražděn.“

„Decie, to tvé fantazírování je rok od roku divočejší. Doufali jsme, že v Alexandrii se k ničemu nepřipleteš, ale ty bys dělal potíže, i kdybys byl zamčený v Mamertinu.“

Kretikus, jako většina mých příbuzných, postrádal schopnost skládat důkazy v ucelený obraz nezpochybnitelné skutečnosti. Ačkoli jediným z rodiny, kdo touto schopností kdy vládl, jsem byl vlastně já.

„Decie, chci, abys na toho Řeka zapomněl. Chci, aby ses teď soustředil jen na to, jak mi pomoci, což znamená uklidnit zdejší římskou komunitu a nebýt Ptolemaiovi a jeho rodině trnem v oku. Už žádné vyšetřování vražd. Žádné výlety do Ataxantova chrámu. A generálu Achillantovi se budeš vyhýbat obloukem. Rozuměls?“

„Dokonale, pane,“ přikývl jsem.

„A souhlasíš?“

„Naprosto, pane.“

Probodl mne dlouhým, zkoumavým pohledem. „Nevěřím ti.“

„To jste mne ranil, pane.“

„Vypadni, Decie. A dělej tak, ať o tobě hodně dlouho neslyším.“

Opustil jsem jeho pracovnu s úlevou, že jsem z toho vyvázl tak snadno. Když jsem se vrátil do svých komnat, zjistil jsem, že mým dobrodružstvím není pro ten den ještě konec. Hermes mi podal malý zapečetěný svitek.

„S tímhle sem dnes ráno přišla otrokyně. Říkala, že je to hrozně důležité a že byste si to měl hned přečíst.“

„Víš, kdo to byl?“

Pokrčil rameny. „Nějaká malá Řekyně.“

„Prozradila, komu patří?¨

„Ne, jinak už neřekla ani slovo. Podala mi dopis a utekla.“

„Co jsem tě vždy učil?“

„Byla slušně oblečená, ale to jsou všichni otroci v Paláci. Byla malá, tmavé vlasy a oči, jako většina Řeků. Myslím, že měla athénský přízvuk, ale já řečtinu moc neovládám.“

Aténský přízvuk pochopitelně vyučují všichni rétoři, ale mluví-li jím otrok, je s největší pravděpodobností z Athén. To však mnoho neznamenalo, jelikož otroci jsou navýsost kosmopolitním národem.

„Tak co, nepřečtete si ten dopis?“ pobídl mě Hermes netrpělivě.

„Tyhle věci si žádají rozvážnost,“ poučil jsem jej. Zlomil jsem pečeť a rozvinul svitek. Text byl psán na kvalitním papyru vytříbeným řeckým rukopisem. Za psací potřebu však zjevně nesloužil brk či egyptský štěteček, nýbrž cosi jako pero z rozštípnutého rákosového stonku. To vše bylo zajímavé, ovšem nikterak podstatné. Na rozdíl od samotné zprávy. Stálo v ní:

Zdravím vás, Decie Caecilie Metelle mladší. Dosud jsme se nesetkali. Jsem Hypatia, konkubína Jeho Excelence Oroda, velvyslance parthského krále Fraata III. Musím vám sdělit naléhavou zprávu týkající se Parthie, Říma a Ifikrata z Chiosu. Vyhledejte mne dnes v noci v Nekropoli, v hrobce Khopšef-Ra. Je to největší hrobka na jižním okraji náměstí, jemuž vévodí Obelisk Sfingy. Přijdu za východu měsíce a počkám jednu hodinu.

Hermes mi doslova visel na rtech. „Předpokládám, že půjdete,“ prohodil ironicky. „Nic pošetilejšího už dnes stejně nestihnete.“

„Myslíš, že je to léčka?“ zamyslel jsem se.

Vyjeveně se na mě podíval. „Vy o tom pochybujete?“

„Proč ne. Ta dívka přece řekla Julii, že má přístup k důvěrné korespondenci mezi Ifikratem a parthským dvorem. Proč by nemohla vědět něco, co je podle jejího přesvědčení důležité?“

„A proč by měla zrazovat Parthii?“

„Protože je Řekyně a Řekové zradí kdykoli kohokoli. Navíc je to hetéra, pouhá najatá společnice. Velvyslanec se začas vrátí ke své ženě a ona si bude hledat jiného zákazníka, jen bude o pár let starší. Takový vztah nebývá základem věrnosti až za hrob.“

„Vy jen vymýšlíte záminku, abyste mohl jít ven a znovu se do něčeho namočit,“ řekl Hermes vyčítavě.

„Přiznávám, že zčásti ano. Kretikus mi zakázal dále se v této věci angažovat a to je pro mě stejné, jako když bestiarius v cirku zamává býkovi před očima červeným šátkem.“

„Účelem šátku,“ připomněl mi Hermes, „je vylákat hloupého býka na kopí.“

„Nedělej si legraci z mých metafor. Nebo analogií? Každopádně musím jít.“

A tak, přes zákaz římského úředníka a varování svého otroka, jsem vyrazil za soumraku do ulic, abych se sešel s luxusní řeckou prostitutkou.

Kapitola 10

Po setmění jsem již nepotřeboval pouštní roucho, stačil mi prostý cestovatelský plášť. Od moře vanul chladný vítr a rozechvíval plameny pouličních pochodní. Takové osvětlení by rozhodně prospělo i Římu, kde jsou ulice v noci tak temné, že kdyby v nich člověk oslepl, zjistil by to až ráno. Zde pochodně hořely zhruba v padesátikrokových rozestupech na deset stop vysokých žerdích. Byly vyrobeny z koudele či konopí napuštěného olejem a celou noc se o ně starali veřejní otroci. Díky nim a jasnému úplňku mohl člověk procházet ulicemi Alexandrie stejně rychle a bezpečně jako ve dne, či dokonce ještě rychleji, jelikož v noci nebyly tak přelidněné.

Míjel jsem jen malé skupinky nebo jednotlivce, kteří se vraceli z večeří, diskuzí, návštěv, tajných schůzek a podobně. Alexandrijci nechodí na kutě se západem slunce, jak tradice požaduje od Římanů.

Většinu cesty jsem šel po ulici, která se táhla souběžně s přístavem. Z ostrova Faros po mé pravici se k noční obloze zvedal mohutný sloupec ohně – vskutku úchvatný pohled. Prošel jsem kolem Poseidonova chrámu a severního okraje makedonských kasáren, dvou obřích obelisků a několika řad skladišť, které byly silně cítit papyrem, hlavním vývozním artiklem Alexandrie. U Měsíční brány jsem zabočil na jih na Somskou ulici a pak na západ na Kanopskou cestu.

Ta končila u Nekropolské brány. Zaplatil jsem strážnému, aby mi otevřel. Byla to věru výnosná služba, neboť v Alexandrii byla Nekropole oblíbeným útočištěm tajných milenců.

„Kudy k Obelisku Sfingy?“ zeptal jsem se jej.

„Za branou se ocitnete na Setově ulici. Půjdete tři bloky na západ a zabočíte vlevo na Anubidovu ulici. Obelisk Sfingy stojí o dva bloky dál. Nemůžete jej minout.“ Poděkoval jsem a prošel branou.

Nekropolis obecně se může zdát poněkud nezvyklým místem k setkávání milenců, ovšem Nekropolis alexandrijská není jako ostatní. Je rozvržena stejně jako její mateřské město, s širokými a rovnými ulicemi. Rozdíl je pouze v tom, že namísto domů lemují ulice v Nekropoli hrobky. Příznivou roli hraje i vzhled egyptských hrobek. Vypadají jako miniaturní domy. Ať již je výzdoba či stavební styl egyptský, řecký, perský či jiný, rozvržení je vždy tradiční egyptské. Vstupuje se do malé místnosti podobné atriu v běžném domě, kde se nechávají obětiny mrtvým. V zadní stěně je pak okénko, kterým mohou návštěvníci nahlížet do další místnosti, kde se nachází socha zesnulého, která, jak Egypťané věří, obsahuje jednu z duší mrtvého, či alespoň schránu, kterou duše navštěvuje, je-li jí nabídnuta obětina. Je rovněž útočištěm duše v případě, že dojde ke zničení mumie.

Právě díky pohřebním atriím těchto útulných budov se Nekropolis stala oblíbeným místem milenců. Když jsem procházel jejími ulicemi, doléhaly ke mně obvyklé vášnivé zvuky nesčetných dostaveníček.

V Nekropoli pochodně nebyly, ale úplněk poskytoval dostatečné osvětlení. Čtvrť se doslova hemžila všudypřítomnými egyptskými kočkami. Bylo mi řečeno, že je také zamořená myšmi, které sem chodí na jídlo zanechané mrtvým, a kočky že se na oplátku živí zase jimi. Přišlo mi to jako spravedlivý systém.

Jak řekl strážný, Obelisk Sfingy jsem našel bez problémů. Žulový kužel se zvedal z podstavce, na němž stál také lev s lidskou tváří vytesaný z bílého mramoru. Podle zakroucených beraních rohů jsem poznal, že jde o další portrét Alexandra, přizpůsobený egyptskému vkusu.

Přeletěl jsem pohledem jižní okraj malého náměstí a spatřil impozantní hrobku v starobylém stylu s mastabou, o nichž se vypráví, že jsou ještě starší než pyramidy. Nejstarší stále stojící pyramida je vlastně jen sledem zmenšujících se mastab nastavěných jedna na druhou. V Alexandrii je oprašování zapomenutých módních stylů oblíbenou zábavou, ostatně stejně jako v Římě – sem nedávno znovu přišlo do módy etruské umění a výzdoba. Přešel jsem k hrobce a stanul přede dveřmi.

„Hypatie?“ hlesl jsem.

„Pojďte dovnitř,“ uslyšel jsem naléhavé zašeptání. Té noci jsem byl odhodlán jednat pošetile, ovšem takhle hloupý jsem nebyl ani v nejhorší den svého života.

„Kdepak, ty vyjdi ven,“ opáčil jsem. „A máš-li tam ještě někoho, ať vyjde také.“ Uchopil jsem jílec svého meče, hotov tasit při první známce nebezpečí. Nejisté světlo mne netrápilo. Pro někoho uvyklého divokým honičkám v nočních římských uličkách to bylo jako na Foru v pravé poledne.

Uvnitř cosi zašramotilo a pak se ze dveří vynořila subtilní postava. Měla na sobě dlouhé šaty neurčité bledé barvy a hlavu jí zakrývala tmavá palla. Když vyšla ven, stáhla si ji a ukázala tvář klasické krásy. Měla přímé, vyrovnané obočí a nos s vysoko posazeným kořenem, který tak obdivovali staří řečtí sochaři. Její rty byly štědré, třebaže tvořily malinko tvrdou linii. Měla velké oči, kterými nervózně těkala po náměstí.

„Nikdo mě nesledoval,“ uklidnil jsem ji. „V těchhle věcech se já vyznám.“

„To říkala i Julia. Prý lovíte všechny, kdo konspirují proti Římu, s nesmiřitelností, která si nezadá s Přáteli.“ Obávané démony nazvala eufemismem, jelikož kdyby vyslovila jejich pravé jméno, mohla by je na sebe přivolat.

„Ta obvykle přehání, ovšem v minulosti jsem párkrát skutečně prokázal státu užitečnou službu. Co pro mě máš?“

„Jistou knihu, velký svitek z pergamského papíru a rumělkovými rukojeťmi.“

„Četl jsem opis. Jsem si jist, že knihovník pergamské sbírky bude za jeho navrácení vděčný.“

„Nepochybuji, že originál shledáte daleko zajímavějším. Ukrývá toho víc než kopie.“

„A to?“

„Nejprve cena.“

To jsem čekal. „Kolik?“

Zasmála se. „Peněz mám víc než dost. Vy však patříte k velké rodině Caeciliů Metellů.“

„Musejí mne trpět, nemají na vybranou.“

„Plebejci, ale vaši linii zdobí konzulové a generálové a významní úředníci a táhne se téměř až k založení republiky.“

„Máš dobré vzdělání.“

„Takže máte velký vliv. Chci do Říma. Žena bez ochránce je kdekoli ve světě méně než otrok, kromě Říma. V Římě majetnou ženu chrání zákon, i když není občankou. Jako římská obyvatelka a klientka Caeciliů Metellů budu moci žít v bezpečí, i když zestárnu a má krása povadne.“

„Chvályhodná prozíravost,“ uznal jsem. „Udělala bys ještě lépe, kdybys uzavřela sňatek z rozumu s některým nemajetným občanem. Existují muži, kteří se tím živí. Pak, i kdyby ses rozvedla, budeš mít plná občanská práva, pochopitelně mimo těch, která jsou vyhrazena mužům – tedy volit, zastávat úřad a podobně. Tvé děti budou občany.“

„Zvážím to. Nejprve se ale musím dostat do Říma. Po moři by to šlo snadno, nechci však být hned po připlutí vykázána z města, protože vaši cenzoři usoudí, že nemravná cizinka by kazila morálku spořádaných občanů.“

„To by šlo zařídit,“ řekl jsem. „A pokud je někdo z mé rodiny či našich spojenců cizineckým prétorem, bude to ještě snazší. Volby jsou každý rok a jistě nepotrvá dlouho, než do úřadu nastoupí někdo od nás. Neochráním tě před soudy, kdyby ses provinila provozováním veřejného domu, ale jinak se nemusíš ničeho bát. Samozřejmě za předpokladu, že ta kniha obsahuje důležitý důkaz.“

„O tom nepochybujte!“

„Máš ji s sebou?“

„Ne, je příliš objemná, než abych ji vláčela po městě. Ale mohu vám ji přinést. Budete zítra večer k nalezení na římském velvyslanectví?“

„Pokud vím, tak ano.“

„V Paláci se má konat recepce na počest nového arménského velvyslance. Bude tam i Orodes a většina parthské delegace. Tam vám svitek přinesu.“

„Domluveno. Nebudeš toho litovat.“

Přišla blíž a já poprvé ucítil její parfém. Jasmín, myslím. „Jaké závazky si římský patronát žádá?“ zeptala se.

„Nic, co by muž nemohl dělat na veřejnosti.“

Přidušeně se zasmála. „V tom případě můžeme náš obchod zpečetit tamhle,“ ukázala k tmavému průchodu do hrobky, „přestože to nenařizuje zákon. Podle všeho je to starý alexandrijský zvyk.“

Nikdy jsem nebyl přehnaně úzkostlivý, ale rychlovka v temné hrobce mne z nějakého důvodu příliš nelákala. A byla-li Julia navíc ve stejném městě… Co se jiných žen týkalo, měla téměř nadpřirozený smysl pro pravdu. Nevěřil jsem, že by na mne mohla poštvat svého strýčka, ale nehodlal jsem nic riskovat.

„Náš obchod bude zpečetěn, bude-li tvůj důkaz tak významný, jak tvrdíš,“ řekl jsem. „Nechci zneužívat situace.“

„Kdy se naposledy stalo, že Říman někoho či něco nezneužil? Jak si přejete, ale nevíte, oč přicházíte. Vsadím se, že s pravou athénskou hetérou jste ještě nebyl.“

Měla pravdu, ovšem na druhé straně na mne nikdy nedělalo velký dojem, že tyto ženy vynikají v konverzaci, výřečnosti a pohotovosti. Podle mého to svědčilo o tom, že zanedbávají ty oblasti, které jsou opravdu důležité.

„Snad jindy,“ řekl jsem. „Pojď, vrátíme se do města.“ Kráčeli jsme zpět jako obyčejný pár vracející se ze schůzky s mrtvými, já s rukou kolem jejích ramenou, ona kolem mého pasu. Strážný nám na zaklepání otevřel postranní branku a vzal si další poplatek.

„Kdyby tady postavili mýtnici,“ poznamenal jsem, „nebyl by Ptolemaios takový žebrák.“

Zasmála se jasným zvonivým hlasem, ale to mohl být také jen trik. „Líbí se vám Alexandrie?“

„Velmi, kromě jedné tajemné vraždy a skutečnosti, že mi usilují o život. Nemůže-li být člověk v Římě, ať jede do Alexandrie. Jak ses sem dostala ty?“

„Hledala jsem příležitosti. Vychovali mne a vycvičili v domě Chrysothemis, což je nejslavnější hetéra v Athénách. Byl to nejlepší život, jaký může žena v Athénách mít, ale to neznamená mnoho. Athéňané ani s urozenými ženami nejednají lépe než s otroky a bavit muže, kteří si chtějí jen tu a tam odpočinout od svých obvyklých chlapců, žádné velké uspokojení nepřináší. A tak jsem ušetřila peníze a vyrazila do Alexandrie. Zdejší velvyslanci si pravé řecké hetéry velmi váží, obzvláště je-li z Athén. Postupně jsem dělala konkubínu libyjskému, arménskému, bithyjskému a pontskému velvyslanci. Tomu poslednímu ještě v době, kdy byl králem Mithridates. Dnes sloužím velvyslanci Parthie.“

„Nikdy jsem nepotkal ženu s tak bohatými diplomatickými zkušenostmi,“ prohlásil jsem. „Ale nedivím se, že je ti Řím sympatičtější.“

„Má profese je nemilosrdná. Přitažlivost dívky trvá jen tak dlouho jako její krása. Jakmile ta povadne, bývá cesta dolů strmá. Znám ženy, které klesly z pozice skvěle placené konkubíny na obyčejnou pouliční porné za pouhé dva roky.“

„Svět je krutý,“ pokýval jsem hlavou.

„Po dnešku mi hned připadá lepší. Povězte, už jste byl v alexandrijské Dafne? Není tak slavná jako ta v Antiochu, ale rušná je až až. Dosud jste vedl život smetánky. Nechcete jít se mnou a zkusit něco zemitějšího?“

„Teď?“ vzhlédl jsem k úplňku. „Vždyť už musí být půlnoc.“

„To znamená, že u Dafne začíná být živo,“ opáčila.

Pokušení jsem nikdy nedokázal odolávat dlouho. „Tak tedy vzhůru!“

Alexandrijská Dafne, pojmenovaná po slavné zahradě rozkoší v Antiochu, se nacházela v překrásném hájku v Řecké čtvrti, poblíž Panea. Příchodovou cestu lemovaly pochodně a mezi nimi se procházeli pouliční obchodníci nabízející vše potřebné k celonočnímu hýření. K mému překvapení jsme si museli vzít masky. Ty byly vyrobeny z lisovaného papyru, dovedně vytvarovány a nabarveny, aby připomínaly nejrůznější postavy z mytologie a poezie. Podobaly se divadelním maskám, jen měly nezakrytá ústa, aby v nich lidé mohli jíst, pít a vykonávat všechny ostatní myslitelné funkce onoho otvoru. Já si vzal satyra a Hypatia tvář s prostopášnými rysy nymfy.

Povinné byly také věnce. Kolem krku nám pověsili girlandu z vavřínu a lístků vinné révy a Hypatia si své nádherné černé vlasy ozdobila myrtovým věnečkem. Já si vybral štědrý věnec z žaludů a dubového listí, abych zakryl svůj římský účes. Ne že bych si o něj dělal velké starosti právě tady, kde byli zákazníky především Řekové a jiní cizinci. Egypťané zde byli k vidění jen zřídka, pokud vůbec.

U vchodu nás přivítal tlouštík oděný jako Silenus. Měl na sobě bílý chiton, na hlavě věnec z révy, včetně volně visících hroznů, a v ruce pohár vína. Na uvítanou zarecitoval řecké verše v lidovém boiotském dialektu.

Přátelé, vstupte v tento posvátný háj,

s klidným srdcem a radostnou myslí.

Sem strašlivý Ares nezavítá,

zde pilný Hefaistos neková.

Zde jen Dionýsos s vinnou révou a Apollon se svou lyrou,

Eros a laskavé Múzy vládnou.

Zde každý muž je mladík,

každá žena bezstarostná nymfa.

Trápení a žal zanechejte přede dveřmi,

neboť zde nemají místo.

Vítejte, vítejte nadvakrát a ať se vám líbí!

Štědře jsem jej za ten výkon odměnil a vstoupil dovnitř. Hájek byl bludištěm vzájemně propojených besídek a altánků. Všude hořely pochodně, z nichž se linul parfémovaný kouř. Světlo odhalovalo jen tolik, aby byly vidět obrysy a syté barvy, ale nic víc. Stačilo udělat krok a člověk se ocitl v soukromí potemnělého koutku. Na zemi stály malé stolky, na nichž žhnuly lampy; v tlumeném světle vypadaly maskované tváře návštěvníků jako z jiného světa. Mezi stolky se proplétaly dívky ve stručných tunikách bájných nymf, muži přestrojení za satyry, chlapci se špičatýma ušima a ocasem faunů a divoce vyhlížející v levhartích kůžích bakchantek. Všichni nalévali z objemných amfor víno nebo na tácech nabízeli rozličné pochoutky nebo tančili či hráli bujnou hudbu na syringy, dvojitou flétny a tamburíny. To vše se římskému vkusu jevilo velmi nevázaně a prostopášně, ovšem zdejší živá a veselá nálada zcela postrádala fanatickou hysterii, jakou se projevovaly kupříkladu obřady v chrámu Baala-Ahrimana.

„Pojďte, sedneme si ke stolu,“ vybídla mne Hypatia. Vkročili jsme do bludiště a odbočili tolikrát, až jsem přestal doufat, že kdy nalezneme cestu ven. Jednou z předností těchto podniků je ovšem skutečnost, že člověk nakonec cestu ven ani nehledá. Našli jsme si stolek, který nebyl větší než bubínky přítomných hudebníků. Dívka s pronikavým pohledem před nás postavila poháry a nalila nám vína. Když se naklonila, z kratinké tuniky jí málem vypadla ňadra. Odtančila pryč a Hypatia ji doprovodila hodnotícím pohledem.

„Škoda že je tak chladno,“ poznamenala. „Většinou na sobě mají ještě méně.“

Pozvedli jsme číše a napili se. Poháry byly z jemně leštěného olivového dřeva a dokonale ladily s poetickou rustikální atmosférou podniku. Víno bylo řecké, s výraznou pryskyřičnou chutí. Chlapec přestrojený za fauna nám přinesl tác s ovocem a sýry. Po fantaskní stravě Paláce, jež byla potěchou pro oko a jazyk, ovšem pohromou pro žaludek, bylo tak prosté jídlo znatelnou úlevou.

Minul nás soubor mladíků a dívek z města Argos, který předváděl velmi starobylý jeřábí tanec. Po nich následoval ohromný svalnatý muž oblečený jako Herkules ve lví kůži, který bavil návštěvníky siláckými kousky. Procesí uzavírali zpěváci, kteří pěli erotické verše či chvalořečili bohy přírody. Zcela však chyběly epické ódy či písně o skutcích slavných válečníků, jako by všechny nepříjemnosti byly onu noc zapovězeny.

Zjistil jsem, že s maskou na tváři si člověk připadá jako někdo úplně jiný. Již jej nesvazují zásady a pravidla, s nimiž byl vychován, a může se buď ztotožnit s osobností své masky, nebo se od podobných omezení odpoutat zcela jinak, každopádně začne pohlížet na svět jako z plujícího obláčku. Stejně jako gladiátor, jemuž poskytne anonymitu přilba, přestane být usvědčeným zločincem či zruinovaným chudákem, který se upsal ludus, a stává se skvělým válečníkem bez bázně a hany, i já se převtělil v někoho jiného. Beze svého obvyklého kosmopolitního, či spíše cynického pohledu na svět jsem začal vnímat tyto hýřily a účinkující jako figury z pastorální poezie, za něž byli přestrojení.

Hypatia, ta cílevědomá profesionálka, se stala cizokrajným stvořením s květinami ve vlasech. Její ruce na olivovém poháru vypadaly jako oživlé lilie. Pastorální verš jsem vždy považoval za jednu z nejprostodušších forem literatury, teď jsem však začínal chápat jeho přitažlivost.

A co já? Inu, já jsem se rychle propracovával k opilosti. Prostředí a okolní společnost vyvolávaly v člověku zvláštní bezstarostné rozpoložení, na které jsem nebyl zvyklý. Doma jsem vždy musel přihlížet k možným politickým důsledkům i těch nejdůvěrnějších prohřešků. V Paláci jsem si stále dával pozor na to, koho mám za zády, i kdyby jen z čirého pudu sebezáchovy. Tady mi však za zády nikdo nestál. A již jsem ani nebyl Deciem Caeciliem Metellem mladším, mírně problematickým potomkem význačného římského rodu. Byl jsem postavou z jedné z oněch básní, kde se všechny ženy jmenují Fyllis nebo Foibe a muži nejsou muži, nýbrž mladíci, a všichni se jmenují Dafnis či nějak podobně.

Zkrátka a dobře jsem nakonec zcela polevil v ostražitosti. Vím, že to zní jako krajní nerozum, leč opatrný život je nudný život. Všichni skutečně obezřetní a důkladní muži, které jsem kdy poznal, byli šediví suchaři, zatímco ti, kdo se opatrnosti vyhýbali, vedli život zajímavý, třebaže mnohdy krátký.

Netrvalo dlouho a na klín se mi usadila dívka, která nás prve obsloužila, či některá jí podobná, a stejné místo na Hypatii obsadil jeden z faunů. Zpívali a házeli nám do úst hroznové víno a všichni jsme se chovali zcela nevázaně. V životě bych neřekl, že existuje tolik způsobů, jak někomu připít na zdraví v řečtině. Vskutku všestranný jazyk.

V jednu chvíli jsem se přistihl, jak stojím za Hypatií, ruce na jejích pružných bocích a čísi jiné na mých. Nejprve jsem se vylekal, ale pak se ukázalo, že jsme všichni nacvičovali jeřábí tanec pod vedením argoských dívek a mladíků. Ten, stejně jako pták, po němž je pojmenován, je jedinečným spojením elegance a nemotornosti. S Hypatií jsme se znamenitě doplňovali – ona představovala první rys, já ten druhý. Nikdy předtím jsem netančil. Římští muži zásadně netančí, pokud nepatří k některému z tanečních kněžských řádů. Přišlo mi, že tihle Řekové objevili docela zábavnou kratochvíli.

Měsíc stál těsně nad obzorem, když se celý zástup vyřinul z Dafne a zamířil po točité stezce k Paneu. K bronzovým stvořením podél cesty se připojila i ta živá, dováděla a veselila se po starobylém a úctyhodném způsobu zbožných venkovanů. V zápalu náboženské vášně odhodili mnozí nepohodlné šatstvo, jakož i veškeré zábrany a slušnost.

Ve svatyni jsme všichni zpívali tradiční ódy na Pana v arkadském nářečí. Mihotavé světlo loučí pableskovalo na bronzovém těle lesního boha a mně se zdálo, že mu na rtech pohrává úsměv, opravdový úsměv, žádné falešné pitvoření jako u Baala-Ahrimana. Ženy mu kolem krku a nadměrného falu věšely věnce a některé z maskovaných dam jej prosily o pomoc při početí. Kdyby jim měl bůh vyplnit jejich přání podle náruživosti jejich modliteb, všechny by jistě porodily nejméně dvojčata.

Z Panea k Paláci se nám šlo lehce, ale když jsem svůj dočasný domov znovu spatřil, padl na mne smutek. Jeho intriky a pletichy mne již unavovaly a po kouzelné noci v Dafne mi přes všechen svůj přepych připadal neradostný a chmurný.

„Zde tě musím opustit,“ prohlásila Hypatia, když jsme přišli k bráně nejblíže římské ambasády. „Můj ochránce mne ubytoval v domě kousek odtud. Ženy na parthské ambasádě bydlet nemohou.“

„Jak mě zítra najdeš?“ zeptal jsem se. Ještě jsem ji nechtěl nechat jít, třebaže rozum mne neoblomně postrkoval domů.

Zvedla si masku na čelo, přivinula se ke mně a políbila mne. Byla jako pytel právě ulovených úhořů a já byl odhodlán pronést ji branou a využít nabídku, kterou jsem prve v Nekropoli odmítl. Ona se však odtáhla a přitiskla mi prst na rty.

„Na to už je pozdě, ta pravá chvíle je pryč. Čekej mne zítra večer. Kdo má mnoho přátel, může se po Paláci pohybovat zcela volně, a já mám víc přátel než většina. Přinesu knihu a ty mi pomůžeš usadit se v Římě.“

„Dal jsem ti své slovo,“ ujistil jsem ji.

„Dobrou noc. Na viděnou zítra.“ Otočila se a zmizela ve tmě.

Povzdechl jsem si a připotácel se k bráně. Vzpomínám si, že jsem si sundal masku a zastrčil ji za tuniku. Strážný u brány mi ospale oplatil můj stejně ospalý pozdrav. Ubíral jsem se pečlivě vykládanými chodníčky a Palác kolem mne nebyl živější než Nekropolis.

Velvyslanectví bylo snad ještě mrtvolnější. Neviděl jsem dokonce ani otroky. To mi zcela vyhovovalo. Nepochyboval jsem, že mé vzezření v oné chvíli do puntíku potvrzuje Kretikovy nejhorší obavy. Nepozorován jsem proklouzl do svých komnat, shodil plášť na zem, zbraně hodil na stůl, pak si to rozmyslel a zamkl je do truhly. Masku jsem pověsil na zeď.

Nechal jsem tuniku tam, kam spadla, vytřepal si vinné lístky z vlasů a zhroutil se na postel. Byl to jeden z nejrušnějších dnů v mém životě. Skutečně začal mou návštěvou chrámu Baala-Ahrimana? Připadalo mi, jako by se to přihodilo před několika týdny. Nejprve rafinované intelektuální cvičení při luštění Ataxantova triku, pak útěk skrz Rakótis a bitva na Solném trhu.

Pak přišla noc, která začala ve městě mrtvých a skončila nefalšovaným arkadským obřadem plodnosti. Ani ve svých nejbujnějších letech jsem nebyl zvyklý na tak krkolomné přesuny a změny okolností. V Alexandrii číhala smrt za každým rohem a brala na sebe nejrůznější podoby, rozhodně mi však nehrozilo, že bych umřel nudou.

Vzpomínka na Hypatii, jak se svíjí v mém náručí, ve mně vzbuzovala neklid, ale já věděl, že příštího večera ji uvidím znovu. Pomyslel jsem si, že bychom mohli zkusit jiné dějiště cizokrajné zhýralosti. A že to, co mi má přinést, snad zodpoví všechny otázky kolem Ifikratovy smrti.

Z událostí onoho dne a vyhlídek na den příští jsem měl velmi dobrý pocit. Ještěže jsem usnul spánkem tak spokojeným a spravedlivým, protože když jsem se ráno probudil, ležela vedle mne mrtvá žena.

Kapitola 11

Nechápal jsem, proč mi do ucha kokrhá celé hejno kohoutů. Přece ti poegypštění Makedonci, i přes své výstřední choutky, nechovají v Paláci drůbež! Pak se mi začalo projasňovat v hlavě a já si uvědomil, že ten povyk tropí naši otroci. Byli mezi nimi i eunuši, kteří všeobecnou vřavu obohacovali o pronikavou fistuli. Co je to u všech všudy popadlo?

S vypětím všech sil jsem se posadil, promnul si oči a zaostřil zrak. Okamžitě jsem pochopil, že trpím oním obávaným typem kocoviny, kdy člověku připadá, že jej bohové ve spánku oloupili o mládí. V puse jsem měl jako na dně kádě na garum. Pryskyřičné víno dodalo té odporné chuti nádech lodních doků, takže mi připadalo, jako by mi někdo ústa vymazal dehtem.

Kalným zrakem jsem zamžoural na otroka, který stál ve dveřích, ukazoval na mne a blábolil cosi egyptsky. Za ním stál houf dalších, kteří jen vyjeveně zírali.

„Co na mě ukazuješ?“ vyjel jsem na něj. Chtěl jsem, aby to znělo výhrůžně, ale z hrdla mi vyšlo jen zakrákání. „Copak jste se všichni zbláznili?“

Vtom jsem si uvědomil, že otrok neukazuje na mne, nýbrž vedle mne. S mravenčením v zátylku jsem otočil hlavu a téměř vzápětí pevně zavřel víčka. Nepomohlo to. Když jsem oči znovu otevřel, byla tam stále – Hypatia, neodvratně mrtvá. Kdybych byl básníkem, řekl bych, že v očích se jí zračila výčitka, jenže její pohled byl úplně prázdný. Oči mrtvých jsou vždy prázdné.

Byla nahá a zpod levého ňadra jí vyčníval kostěný jílec dýky. Za levým uchem měla drobnou ranku a její nádherné havraní vlasy byly rozcuchané a slepené krví. Na zemi u postele jsem spatřil její krví potřísněné roucho.

„Co to má znamenat?“ Do pokoje vrazil Kretikus, a když spatřil odpověď na svou otázku, zbledl jak stěna. Za ním stanul Rufus a další.

„To já ne…“ V duchu jsem proklel svůj dřevěný jazyk.

Kretikus na mne ukázal. „Decie Caecilie Metelle, zatýkám tě. Svažte jej a zamkněte do sklepa.“ Přistoupili ke mně dva statní holohlaví pořízci a položili mi ruce na ramena. Byli to Uzel a Bič, otroci, kteří měli na ambasádě na starosti disciplínu. Nemívali mnoho příležitostí ukázat své umění na svobodném občanovi, takže se svého úkolu zhostili s chutí. Zkroutili mi ruce za zády a kolem zápěstí zacvakli okovy. Pak mne zvedli na nohy.

„Aspoň mě oblečte!“ sykl jsem.

„Decie, jsi nejen zhýralec, ale i blázen,“ prohlásil Kretikus. „Půjdu si promluvit s králem. Jelikož jsi členem velvyslaneckého sboru, nemůže žádat tvou hlavu, ale buď ujištěn, že tě poženu před senát a nechám vyhostit na ten nejmenší a nejpustší ostrov v moři!“

„Jsem nevinný!“ zakrákal jsem. „Přiveďte Asklepioda!“

„Cože?“ zamračil se Kretikus. „Koho?“

„Asklepioda, toho lékaře! Chci, aby prozkoumal to tělo, dřív než jej tihle Řekové zpopelní! Může vám dokázat, že jsem nevinný!“ Ve skutečnosti jsem si tím nebyl příliš jistý, ale neměl jsem na vybranou. „Rufe! Běž do Muzea a přiveď ho.“ Tvářil se vyděšeně, ale bez váhání přikývl. Ani nevím, zda mým slovům vůbec rozuměl.

Uzel a Bič mne hnali chodbami kolem vyjevených otroků a pak dolů po schodišti do sklepení. Tam mi kolem krku dali železný obojek a ten připoutali řetězem ke zdi. Přitom si mezi sebou vesele povídali jakýmsi barbarským jazykem a jejich opasky s bronzovými cvočky rozdíraly mou zmučenou pokožku. Se svými objemnými břichy a koženými popruhy na rukou vypadali jako opice napodobující lidi. Inu, kultivovanost nehraje při koupi kázeňských otroků velkou roli. Ještě naposled vyzkoušeli má pouta a zanechali mne mým myšlenkám. Ty nebyly nejrůžovější.

Bylo mi jasné, že mne někdo lapil do důmyslně nastrojené léčky. Nevěděl jsem sice, jak přesně to provedl, ale podle všeho jsem při tom plně spolupracoval. Nyní mne měl každý za vraha. Obětí byla svobodná žena, a navíc Alexandrijka, třebaže původem cizozemka. V nejlepším případě mi Ptolemaios milostivě dovolí, aby mne ve vší tichosti odvezli zpátky do Říma. Nechoval jsem nejmenší pochyby, že Kretikus svou hrozbu splní a postaví mne před senát. Římským úředníkům v cizích zemích se jistá libovůle trpěla, ovšem aby člen diplomatické mise zostudil Republiku, to byl skandál.

Jak z toho ven? Vše se přihodilo tak náhle a já byl ještě tak otupělý, že jsem stále nebyl s to pochopit, co se vlastně stalo, natož abych vymýšlel nějaký plán. Znal jsem několik faktů – dotyčnou ženou byla Hypatia, ležela v mé posteli a byla nade vši pochybnost po smrti. Co z toho, pokud vůbec něco, hrálo v můj prospěch?

Nůž, který vězel v jejím těle, nebyl můj. S úlevou jsem si vzpomněl, že ještě před usnutím jsem své zbraně zamkl. To by mohlo být důležité. Rozhodně jsem neměl důvod ji zabíjet, leč z předchozích zkušeností se soudními procesy s vrahy jsem věděl, že motiv je mezi rozhodujícími okolnostmi až na posledním místě, obzvlášť jsou-li důkazy viny dostatečně přesvědčivé. A v mém případě přesvědčivé byly.

Jak to bylo provedeno? Až příliš snadno. Celý Palác spal jako dudek a já byl tak namazaný, že bych si nevšiml ani nájezdu rozzuřených Galů. Vrahové či jejich poskoci zkrátka ubohou Hypatii položili ke mně do postele a zase vesele odešli, jako obchodník, který doručil zboží až do domu.

Proč ale nezabili mne? Jestli mi chtěli Achillas a Ataxas zabránit v dalším vyšetřování, bylo přece daleko snazší vrazit dýku do srdce mně, ne nějaké nevinné dívce. Ne snad, že by Hypatia byla přehnaně nevinná, ať už ve své profesi či ve svých záměrech vůči spiklencům. Ve vězeňské kobce, prosté jakýchkoli rušivých prvků, se nad takovými otázkami přemítá znamenitě. Jakožto rutinní postup to však nedoporučuji.

Zatoužil jsem se poradit se svými přáteli, Ciceronem a Milonem. Ciceronova právnická logika a Milonova zločinecká genialita by tu záhadu rozlouskly za pár minut. Cicero mi kdysi řekl, že nejeden muž, který se nepohodl se zákonem, nedokázal správně zhodnotit svou situaci, jelikož se vždy považoval za středobod problému. Každý člověk existuje v centru svého vlastního kosmu a je pevně přesvědčen, že se k němu upírá prvořadý zájem bohů a lidí. To je ovšem tragický omyl a je zapotřebí mít se před ním na pozoru.

Měl jsem silné podezření, že za vším stojí Achillas. Ataxas byl jeho spoluviník a bílý kůň. Milo mi jednou prozradil, že ostatní vůdce gangů porazil tak, že zkrátka uvažoval jako oni, a dokázal tak předvídat každý jejich útok. Nejobtížnější bylo, dodal, vcítit se do myšlenkových pochodů někoho hloupějšího než on sám, což musel podstupovat pokaždé.

Achillas mne chtěl odstranit, ale byl jsem vůbec natolik důležitý? Ten muž toužil po egyptském trůnu. Mé vyšetřování mu bylo na obtíž a hrozilo, že zhatí jeho plány, ale co to znamenalo v kontextu jeho dlouhodobějších záměrů? Po více než sto let platilo nepsané pravidlo, že vládcem Egypta se stane ten, kdo si získá přízeň Říma, a Řím se v zájmu stability a konzistence rozhodl pro slabé, bláznivé, leč tradiční Ptolemaiovce.

Achillantovým problémem jsem nebyl já, nýbrž Řím.

A já mu proti Římu neobyčejně vstřícně poskytl báječnou zbraň. Já, římský diplomat, jsem zavraždil svobodnou občanku Alexandrie. A navíc jsem to neprovedl někde v temné uličce, nýbrž přímo v Paláci. Město i beztoho vřelo protiřímskými náladami, a já ještě přilil oleje do ohně.

Existuje jedno galské přísloví o dvou ptácích a jednom šípu či nějak podobně. Zrádná Hypatia musela být odklizena v každém případě, tak proč z ní navíc neudělat mou ubohou, nevinnou oběť? Ta myšlenka obrátila mé úvahy jiným směrem. Byla její zrada odhalena, či ji Achillas plánoval od samého počátku? Je docela dobře možné, že zkrátka dostala svou roli, přičemž netušila, že odměnou jí bude dýka v srdci. Athénská hetéra prodělává výcvik srovnatelný s hercem a Hypatia dokázala pomocí ztracené knihy a svého prvotřídně školeného těla zařídit, abych polevil v ostražitosti. A také dobře věděla, že mladá žena ztratí nad mužem vládu, dá-li mu najevo, že je pro ni neodolatelný. Nebo příliš starý.

Ze zamyšlení mne vytrhl hluk z vrcholku schodiště. Otevřely a zavřely se dveře a horní schod se zaleskl světlem pochodně.

„Ať jste kdokoli, doufám, že jste mě přišel pustit na svobodu. Jsem nevinný!“

„To jsem já, Julia.“

„Jak ses sem dostala?“

„Po vlastních, ty troubo.“

„Aha. Ehm, Julie, raději s tím světlem nechoď moc blízko. Vytáhli mě z postele, ani jsem se nestačil obléknout. Jsem… inu, můj stav nejlépe vystihuje jediné slovo – nahý.“

Bez zaváhání ke mně přistoupila. „Máme-li se jednou vzít, dříve či později se tu strašnou pravdu stejně musím dozvědět. Mimoto, ta ubohá žena, kterou našli ve tvé posteli, je na tom prý stejně. Ach, Decie, co jsi to provedl tentokrát? Věděla jsem, že jsi lehkomyslný, ale nikdy jsi ještě nikoho nezavraždil.“

„Opravdu si myslíš, že jsem to udělal?“ Kdyby i má snoubenka uvěřila, že jsem vrah, bylo by to se mnou vážně nahnuté.

„Vím, že to nemůže být pravda, ale okolnosti jsou tak jednoznačné! Celý Palác nemluví o ničem jiném.“

„A já se vsadím, že vím, díky komu. Poslouchej, Julie, Asklepiodes musí prozkoumat to tělo, dokud je v mém pokoji, pokud jej už neodklidili. Myslím, že Rufus šel pro něj, ale nevím to jistě.“

„Postarám se o to,“ slíbila. „A teď mi pověz, co se stalo.“ A tak jsem jí všechno pověděl. Když jsem se dostal k Dafne, hluboce se zamračila.

„Chceš říct, že jsi s nějakou prostitutkou navštívil nejpochybnější hnízdo zhýralosti v Alexandrii?“

„Ale Julie,“ bránil jsem se, „ona byla má informátorka! Musel jsem jí vyjít vstříc.“

„No jistě. Cítil bys stejný závazek, kdyby byla stará a ošklivá?“

„Nemluv hloupě, Julie. Copak by si parthský velvyslanec vydržoval starou a ošklivou konkubínu?“

„Poslouchej mě, Decie. Udělám, co budu moci, abych tě odsud vytáhla živého, ale začínám pochybovat o tvé příčetnosti. Muž, který se dokáže dostat do tak bizarní situace, není zrovna nejperspektivnějším manželem, i kdyby se nestýkal s prostitutkami.“

„Musím vypátrat tu knihu, Julie,“ řekl jsem pevně. „To je ten klíč! S ní dokážu existenci spiknutí, vysloužím si nehynoucí vděčnost krále Ptolemaia, stanu se nejčerstvějším zachráncem Říma a vše mi bude odpuštěno!“

„Vkládáš příliš velké naděje do tak malé věci. Ta ženská tě klidně mohla vodit za nos.“

„To si nemyslím. Podle mého jde zrovna o případ, kdy nejsnazší vějičkou je pravda.“

„Ty ale nejsi v situaci, kdy bys mohl po něčem pátrat.“

„To želbohu nejsem. Nejenže vězím v řetězech jak vzpurný otrok, ale bezpečnostní opatření na parthské ambasádě jsou snad ještě přísnější než na římské.“ Vtom mne něco napadlo. „Julie, nepřekládala Hypatia tomu Parthovi korespondenci?“

„Tvrdila, že ano.“

„Ženy přece na parthskou ambasádu nesmějí! Kde se tedy scházeli?“

„Co já vím?“

„Platil jí dům kdesi poblíž Paláce. Tu knihu z Knihovny četli s největší pravděpodobností právě tam. Možná že tam pořád je!“

„Je-li tak kompromitující, Achillas už ji určitě sebral.“

„A třeba ne. Achillas je přesvědčen, že vyřešil všechny své problémy. Teď už nemusí nikam spěchat. Musím tu knihu získat!“

„Jak?“ zeptala se věcně.

„Kdybychom byli v Římě, požádal bych Milona a ten by mi dal k ruce tucet zkušených zlodějů.“

„I ty už sis určitě všiml, že tohle není Řím.“

„Což znamená, že to musím provést sám.“

Líně poklepala prsty na řetězy, které mi visely z končetin.

„Jistě, přiznávám, že to nebude snadné. Musím se dostat na svobodu. To nech na mně. Ty vypátrej Hypatiin dům. Dvorní dámy jsou nejvydatnějším zdrojem klepů, některé z nich musejí vědět, kde bydlela. Hypatia se zmínila, že má v Paláci spoustu přátel.“

„Udělám, co budu moci, ačkoli mám za to, že nejlepší by pro tebe byla rychlá loď do Říma a hezký, bezpečný proces před senátem. Můj strýček má vliv…“

„Nechci být Gaiovi Juliovi zavázán,“ odsekl jsem. „A kromě toho, k čemu je vliv konzula, když mne má vlastní rodina hodlá poslat do vyhnanství za zostuzení jejího jména? Prosím, vypátrej ten dům. Budu-li muset, podplatím otroka, aby mi přepiloval pouta. Běž už. A sežeň Asklepioda!“

Naklonila se a políbila mě, pak se otočila na patě a odběhla. Byla to hodná a statečná holka, ale já věděl, že ten večer v Dafne mne bude soužit po zbytek života.

Julia mi nechala pochodeň a díky slabounkému světlu jsem si po chvíli mohl konečně prohlédnout svůj skrovný příbytek. Byl to vinný sklep. Místností protékala otevřeným korytem voda, v níž se chladily amfory s vínem. Důmyslný systém podzemních kanálů propojuje Alexandrii s Nilem a podobnými koryty, které slouží jako zásobárna vody a kanalizace v jednom, jsou vybaveny sklepy většiny budov a domů ve městě.

Využívat těchto prostor k věznění zločinců bylo přímo ďábelsky vynalézavé, jelikož řetěz a obojek kolem krku držel provinilce v bezpečné vzdálenosti od vína, a ti tak trpěli muky Tantalovými. Naštěstí bylo víno to poslední, co mne teď trápilo. Umíral jsem však žízní a zurčení tekoucí vody mou trýzeň ještě umocňovalo.

Po chvíli se znovu otevřely dveře a po schodech ke mně sestoupilo několik mužů. Někteří měli zbraně. Byl mezi nimi i Kretikus. Na jeho pokyn mi Uzel a Bič odemkli pouta a zvedli na nohy.

„Decie,“ začal Kretikus, „zařídil jsem ti slyšení u krále Ptolemaia, dřív než se celá tahle situace úplně vymkne kontrole. Přislíbil nám bezpečnou cestu ke trůnnímu sálu a zpět.“

„Vodu,“ zachrčel jsem. Otrok ponořil misku do koryta a podal mi ji. Pil jsem, dokud jsem znovu mohl mluvit bez přidušeného kašle, doufaje, že z podzemní vody neonemocním nějakou smrtelnou chorobou.

„Nebylo by rozumnější, aby on přišel za mnou?“ zeptal jsem se. „Jsme tu na římském území.“

„Krále ani nenapadne, aby prokazoval laskavost zvrhlému vrahovi, ani když je to Říman. Buď rád, že tě vůbec přijme.“

„V tom má prsty Achillas,“ prohlásil jsem.

Kretikus se otočil na ostatní. „Umyjte ho a oblečte. Pospěšte si a hlavně ho nespouštějte z očí.“

Vyšel po schodech nahoru a mne vytáhli za ním. V lázni jsem se umyl a oholil a dosyta se napil. Čistý a v nových šatech jsem se cítil nepoměrně lépe. V tóze i zločinec vypadá k světu. Římská delegace se sešla v atriu. Rufa jsem nikde neviděl.

„Jdeme,“ štěkl Kretikus. „A chovejte se jako Římané!“ Sešli jsme po schodech velvyslanectví. Od úpatí schodiště až k Paláci se táhl vyrovnaný dvojřad makedonských vojáků. Vznešeným, státnickým krokem jsme vešli do takto zformované uličky, doprovázeni zvědavými pohledy kolemjdoucích.

V trůnním sále již čekal Ptolemaios nastrojený v plné královské polní. Byla to typicky alexandrijská směska. Měl na sobě makedonské královské roucho žhnoucí tyrským nachem a bohatě vyšívané zlatem, podobné římské triumfální tóze. Na hlavě měl dvojitou korunu Egypta, bílou část nasazenou na červené. Na průčelí koruny se vyjímala hlava kobry a supa. V Egyptě je vše dvojmo, kvůli Horní a Dolní polovině země. V rukou třímal berlu a důtky a u brady mu visel onen komický falešný vous, symbolizující moc faraonů. Kupodivu se zdál být střízlivý.

Přítomen byl i Achillas, jakož i několik mužů v parthském odění. Byla zde i Berenike, své gepardy, paviány a trpaslíky si však naštěstí nepřivedla. Viděl jsem i početný houf dvorních příživníků a mezi nimi i Julii, zabranou do hovoru s dámami. Fausta stála po boku Bereniky a tvářila se cynicky jako obvykle.

„Kvinte Caecilie Metelle Kretiku,“ začal Ptolemaios, „proti vašemu příbuznému Deciovi Caeciliovi Metellovi mladšímu byla vznesena vážná obvinění. Dnes ráno byla v jeho posteli nalezena mrtvola svobodné ženy, řecké obyvatelky Alexandrie. Všechny důkazy svědčí o jeho vině. Máte k tomu co říci?“

„Vaše Veličenstvo, můj příbuzný je impulzivní a zbrklý mladík, stěží by však byl schopen chladnokrevné vraždy. Tak či onak je však římská ambasáda dle starobylého zvyku římským územím a řečený zločin by měl posuzovat římský soud.“

„Vaše Veličenstvo,“ zvolal Achillas, „to mu nemůže tak snadno projít. Tento případ se týká i další ambasády. Žena, kterou mladší Metellus zavraždil, Řekyně jménem Hypatia, působila jako konkubína mého dobrého přítele, Jeho Excelence Oroda, velvyslance parthského krále Fraata III.“

Ptolemaios se podíval na vedoucího parthské delegace. „Je to pravda?“

Muž vystoupil z řady. „Ano, Vaše Veličenstvo.“ Rozvinul svitek a podržel jej králi před očima. „Zde je smlouva o konkubinátu. Povšimněte si, prosím, že do vypršení závazku zbýval ještě více než rok a tento muž,“ ukázal na mne dlouhým prstem, „mi nyní dluží příslušnou částku.“

„Ach tak,“ pokýval hlavou Ptolemaios. „Velvyslanče Metelle, jelikož se případ dotýká druhé ambasády, musím nařídit další vyšetřování. Trvá Decius na své nevině?“

„Ano, pane,“ řekl jsem, nečekaje na Kretika.

„Vaše Veličenstvo,“ ozval se znovu Achillas, „v jeho komnatách byla nalezena nejen zavražděná, ale také maska a věnce, jaké se rozdávají u Dafne. Na vaše přání mohu předvést svědky, kteří odpřisáhnou, že Hypatii a jejího vraha viděli včerejší noci v dotyčném podniku.“

Kretikus zrudl a začal se nafukovat jako ropucha. Jeho hněv se nyní zaměřil na Achillanta.

„Mohu se zeptat, pane, jakou roli hrajete v tomto případu? A jak víte, co bylo nalezeno v Deciově pokoji? Velvyslanectví je římským územím!“

„Pokud jde o mou roli, jsem věrným poddaným krále Ptolemaia a nepřeji si, aby se v jeho blízkosti potloukali nějací zvrhlí cizinci. A o tom, co se našlo na místě činu, již ví celý Palác. Vaši zaměstnanci jsou velice sdílní lidé.“

„Spíš placení špehové!“ sekl Kretikus.

V té chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Rufus následován Amfytrionem a Asklepiodem. Málem jsem omdlel úlevou. Když Asklepiodes procházel kolem mne, šibalsky se na mě usmál. Zachraň mě, starý brachu, pomyslel jsem si. Rufus se připojil k římské delegaci a naklonil se ke mně.

„Za to mi odpustíš těch pět set denárů,“ pošeptal mi.

„S největší radostí,“ slíbil jsem bez váhání. Věděl jsem, že je od něj dříve či později stejně dostanu – Rufus byl mizerným znalcem koní a vozatajů.

„A co vy tady, pánové?“ chtěl vědět Ptolemaios.

„Vaše Veličenstvo,“ uklonil se Amfytrion, „toto je lékař Asklepiodes, který v Muzeu přednáší na Lékařské fakultě.“

„Vzpomínám si,“ řekl Ptolemaios.

„Pane, Asklepiodes je považován za předního odborníka na zranění způsobená zbraněmi. Právě jsme dokončili prohlídku těla zavražděné a zjistili jsme zajímavou věc.“

„Vaše Veličenstvo!“ vzkřikl Achillas. „Je opravdu nutné, abychom zde poslouchali sofistiku těchto zaprášených filozofů?“

„Veličenstvo,“ ozval se Kretikus, „vážený Amfytrion mluví pravdu. Asklepiodes je uznávaným odborníkem v tomto oboru a v minulosti již několikrát vypovídal před římskými soudy.“

„Mluvte tedy, učený Asklepiode,“ vyzval lékaře Ptolemaios.

Asklepiodes přešel do středu sálu, po způsobu herců zavířil lemem roucha, a teprve pak začal.

„Vaše Veličenstvo, Vaše Excelence páni velvyslanci, vážení pánové a dámy, přísahám při Apollonovi Stříbrolukém, Hermovi Trojmocném a Hippokratovi, zakladateli našeho umění, že vše, co zde vypovím, je pravda a nic než pravda.“

„Má styl, to se musí nechat,“ šeptl Rufus.

„Pššt!“ sykl jsem.

„Žena jménem Hypatia, hetéra z Athén, zemřela ve velmi brzkých hodinách dnes ráno. Kousek pod levou prsní žlázou, mezi žebry oběti, byl nalezen nůž, který byl ovšem vpraven do těla až post mortem. Smrt způsobilo nepatrné proříznutí krkavice těsně pod levým uchem.“ Všichni se naklonili kupředu, aby lépe slyšeli. Asklepiodes přednášel svou výpověď znělým hlasem a za doprovodu rafinovaných, těžko popsatelných gest.

„Tělo bylo téměř úplně odkrvené, což je u podobných zranění častým jevem. V pokoji ani na loži však žádná krev nebyla, pouze na ženině oděvu, který ležel na zemi, a ve vlasech, v obou případech však pouze v zanedbatelném množství.“

„A to znamená?“ zeptal se Ptolemaios.

„Žena byla zabita jinde a teprve poté přenesena na velvyslanectví a uložena do lože obžalovaného.“ Sálem se rozlehlo překvapené vzdechnutí.

Achillas pokrčil rameny. „Tak ji zabil někde jinde a pak si ji přitáhl do postele. Římané jsou nekrofilové. Říkám to pořád.“

„A toto,“ pokračoval Asklepiodes, „je nůž, který byl zabodnut do těla oné nešťastnice.“ Zvedl do výše zbraň s kostěnou rukojetí, asi osm palců dlouhou čepelí, mírně zahnutou a jednobřitou. Teď zalapala po dechu římská delegace.

„Má to nějaký význam?“ zamračil se Ptolemaios.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Kretikus, „to zcela mění situaci! Nyní jsem mnohem ochotnější uvěřit v nevinu mého nezvladatelného mladého příbuzného.“

Ptolemaios si nůž potřísněný krví pozorně prohlédl. „Mně se zdá docela obyčejný.“

„Snad v Alexandrii,“ zvolal Kretikus, v němž zaplál duch právníka, „nikoli však v Římě! Pane, v Římě se této dýce říká sica. Povšimněte si, že má zahnutou čepel a jediné ostří. Římské právo ji označuje za nečestnou. Je to oblíbená zbraň pouličních hrdlořezů a thráckých gladiátorů. Čestnými zbraněmi jsou rovné, dvojsečné pugio a gladius. Takovými zbraněmi bojuje řádný občan!“

„Chcete říci,“ poškrábal se Ptolemaios na bradě, „že čestná zbraň se liší od nečestné pouhým tvarem čepele?“

„Přesně tak,“ potvrdil Kretikus. „Nevěřím, že by Metellovec spáchal zbabělou vraždu. A i kdyby ano, použil by pugio nebo gladius nebo třeba holé ruce, nikdy by se však nesnížil k tomu, aby vzal do ruky sica!“

„Slyšte, slyšte!“ zahlaholila sborově římská delegace včetně mne.

„Vaše Veličenstvo,“ zaprotestoval Achillas, „nejenže máme popřávat sluchu sofistům, ale ještě se po nás žádá, abychom uznali tak donebevolající nesmysl římským právem? Tento muž zhanobil celý egyptský dvůr, a k tomu dal zřetelně najevo, jak Řím pohrdá naší zemí!“

„Pane Achillante,“ zakabonil se Ptolemaios, „děláte příliš velký povyk kolem mrtvé šlapky. Ihned toho nechte.“ Potěšilo mne, že ten starý násoska umí ukázat zuby. Achillas nasupeně přikývl. Ptolemaios se otočil k nám.

„Vaše Excelence, přikláním se nyní k tvrzení vašeho příbuzného, třebaže mi celá věc není příliš jasná. Vaše právnické obyčeje nám připadají zvláštní, nemáme však pochyb, že z vašeho pohledu jsou zcela opodstatněné. Pane Orode,“ otočil se na Partha, „pomůže-li to urovnat váš spor s obžalovaným, odkoupím zbytek závazku zemřelé sám. A jelikož se její tělo nachází v mém domě, třebaže zde podle všeho nezemřela, postarám se také o pohřeb. Je to přijatelné?“

„Naprosto, Vaše Veličenstvo,“ zazářil Orodes.

Pak se Ptolemaios obrátil k nám. „Pověz, mladý Decie, jak ses vůbec ocitl ve společnosti té ženy a co jste vyváděli v Dafne?“

„Můj pane,“ odpověděl jsem poněkud otupěle, „s Hypatií jsme se setkali v Nekropoli.“ Na to celý dvůr zaryčel smíchy.

„Vaše Veličenstvo,“ ozval se Kretikus, „co je příčinou tohoto nemístného veselí?“

Ptolemaios si otřel slzy z očí. „Excelence, Nekropolis je místem odpočinku našich ctěných mrtvých, zároveň však také oblíbeným hnízdem rozkoše. Já sám jsem zamlada…, ale neodbočujme. Pokračuj, mladý Decie. Tohle za to brzké probuzení stálo.“

„Pane, prováděl jsem vyšetřování, k němuž jste mne sám zmocnil.“

„Na to jsem nezapomněl.“

„Hypatia si se mnou smluvila tajnou schůzku, neboť mi chtěla sdělit něco velmi důležitého. Řekl jsem si, že za takovou příležitost ta trocha úsilí stojí, a vyhověl jsem jí. Hypatia zamýšlela usadit se v Římě, potřebovala však záštitu patrona. Slíbil jsem jí, že jí v tom pomohu, pokud její důkaz shledám dostatečně přesvědčivým.“

„A o jaký důkaz šlo?“ chtěl vědět král.

„Měla mi jej doručit dnes večer, bohužel se toho již nedožila. Nevím, co to mělo být.“ Tak úplně jsem zase nelhal. Kniha sama kompromitující nebyla. Nestudoval jsem práva pro nic za nic.

„A co jste dělali v Dafne?“ zeptal se Ptolemaios.

„Požádala mne, abych ji tam doprovodil,“ odvětil jsem.

„A?“

„Noc byla mladá. Proč ne?“ Na to znovu všichni vybuchli smíchy, ovšem až na Achillanta a Oroda. A Julii.

„Kvinte Caecilie Metelle Kretiku.“

„Ano, Vaše Veličenstvo?“

„Dozvěděl jsem se dost, abych pochyboval o vině vašeho příbuzného. Propouštím jej do vaší péče. Doufám, že už nevyvede žádnou neplechu. Přelíčení je u konce.“ Komoří uhodil svou železem pobitou holí do mramorové podlahy, načež se králi všichni poklonili – Římané jen lehce, ostatní cizinci hluboce, Egypťané až k podlaze.

„Zpátky na ambasádu,“ zavelel Kretikus.

Otočili jsme se a důstojně vypochodovali z trůnního sálu. Asklepiodes se mi zařadil po bok.

„To bylo znamenité představení, dokonce i na mne,“ prohlásil samolibě.

„Také ti to nikdy nezapomenu. Je ještě něco, co jsi králi neřekl?“

„Pověděl jsem mu vše, co jej utvrdilo v názoru, že jsi nevinen. Tedy nevinen vraždou. Je toho však víc. Tělo bylo zle pohmožděno. Ta žena byla zabita velmi násilným způsobem.“

„Mučení?“

„Žádných takových známek jsem si nevšiml. Ale v ústech jsem našel tohle.“ Podal mi cosi, co vypadalo jako kousek mokré kůže, hnědé z jedné strany a růžové z druhé.

„Co je to?“ podivil jsem se.

„Lidské maso. Za předpokladu, že ta ženská nebyla kanibal, je to kus jejího vraha. Nebo jednoho z vrahů. Muž ve věku kolem padesáti, běloch, který však strávil většinu života na slunci.“

„Asklepiode, ty se překonáváš. Máš tušení, ze které části těla to pochází?“

„Z té, která obvykle bývá vystavena slunečním paprskům. Víc z takového kousku nevypozoruji. Není to však ani z tváře, ani z rukou, ani z nohou a ani z penisu. Hádám, že jde o část ramene či horní poloviny paže, ale dokonce ani při své odbornosti to nemohu zaručit.“

„To stačí,“ ujistil jsem ho. „Nakonec je dostanu všechny a tohle mi pomůže.“

„Nikoho nedostaneš,“ uzemnil mě Kretikus. „Poputuješ hezky do svých komnat a odtud první lodí zpátky do Říma. Možná nejsi vrah, ale naděláš víc škody než kohorta sicilských záložníků! Už o tobě nechci slyšet, krom oné potěšující noviny, žes nechal Faros za zády a pluješ k Římu. Hezký zbytek dne!“ S těmi slovy se otočil vysupěl po schodech velvyslanectví. Vykročil jsem za ním. Ostatní mne poplácávali po ramenou.

„Ani na chvilku jsem nevěřil, žes to udělal, Decie,“ slyšel jsem nejčastěji.

Asklepiodes mne doprovodil do mých komnat. Hypatiino tělo už odnesli, jakož i její zkrvavený oděv. Věděl jsem, že do té postele si už nikdy nelehnu. Zavolal jsem si pár otroků.

„Vezměte tu postel ven a spalte ji,“ nařídil jsem. „Sežeňte mi jinou.“ Takové věci se v Egyptě smí. Pak jsem si vzpomněl, že jsem ještě nejedl, a tak jsem si poručil něco na zub.

„Jak pokračuješ ve vyšetřování Ifikratovy vraždy?“ zajímal se Asklepiodes. Zatímco otroci prostírali a zatímco jsme jedli, pověděl jsem mu vše, co se seběhlo. Odmlčel jsem se, jen když byl v doslechu nějaký otrok. Věděl jsem, že přinejmenším někteří z nich donášejí Achillantovi. Asklepiodes mne poslouchal, přikyvoval a moudře mručel.

„To s tou miskou bylo chytré,“ uznal. „Jak vidno, Ifikrates se činil ve více oborech, než dával najevo. Copak mu asi Achillas slíbil?“

„Co? Nejspíš peníze.“

„Možná, ale Ifikrates mi nikdy nepřišel jako člověk, který nějak zvlášť miluje materiální bohatství. Mnozí učenci touží spíše po uznání a obdivu svých kolegů. Kdyby se Achillas prohlásil egyptským králem, mohl by Ifikrata jmenovat správcem Muzea. Ten by pak měl k ruce všechny služby a možnosti, které Muzeum nabízí, a mohl dál rozvíjet své grandiózní projekty. To je pro učence, který dává přednost práci před planým myšlením, který rád pozoruje, jak se jeho nápady mění z nákresů na papyru ve skutečnost, neodolatelné lákadlo.“

„Asklepiode,“ řekl jsem, „muži bojují a pletichaří a páchají nejhorší zvěrstva kvůli bohatství či pomstě. Znal jsem takové, kteří celý svůj život zasvětili válčení a politikaření, a dokonce se snížili k velezradě, aby získali vládu nad ostatními. Přiznávám, že mne nikdy nenapadlo, že jsou něčeho podobného schopni pro… intelektuální povýšení.“

Vlídně se usmál. „Máš opravdové štěstí, že jsi se nikdy nemusel stýkat s profesionálními filozofy.“

Kapitola 12

Přiměl jsem se čekat, dokud nepadne noc, což na mne byl úctyhodný výkon. Ačkoli Asklepiodes odešel, s návštěvami pro ten den nebyl zdaleka konec. První byla k mému překvapení Fausta. Přišla před setměním, chladná a panovačná jako obvykle. Ženy jako ona mi vždy naháněly husí kůži. Korneliovci se odjakživa považovali za privilegované, dokonce i mezi patriciji, a ona byla navíc dcerou Lucia Kornelia Sully, nejobávanějšího diktátora v dějinách Říma. Ale ani to ještě nebylo vše. Měla také bratra dvojče, a k tomu jednovaječné. To byla kombinace tak zlověstná, že k ní lidé nejen chovali patřičný respekt, ale většinou se jí i upřímně báli. Navzdory svému ohromnému majetku zůstávala neprovdaná, dokud se jí zcela nečekaně nezačal dvořit Titus Annius Milo, snad jediný absolutně nebojácný muž, jakého jsem kdy poznal.

Věděl jsem, že toho jednou bude litovat. Přes všechen svůj neodolatelný šarm a pronikavý intelekt postrádal ubohý Milo zkušenosti se ženami. Patřil k těm lidem, jejichž hlavní a nejdůležitější ctižádostí je moc. V honbě za ní opomíjel ty stránky života, které považoval za druhořadé, jako jsou kupříkladu nezbytné, ač někdy matoucí vztahy mezi muži a ženami. A Milo si zmatek nemohl dovolit.

Pro Milona byla Fausta ve skutečnosti jen další akvizicí. Titus byl obyčejný kluk z Ostie, který si usmyslel dobýt Řím. Začal od nuly, vypracoval se v předního vůdce pouličních gangů a nyní měl políčeno na politickou kariéru. Potřeboval ženu, která by byla urozená, nejlépe patricijka. A vůbec by neškodilo, kdyby navíc vypadala k světu. Z jeho pohledu byla Fausta dokonalá. Co na tom, že Fausta byla především Fausta. Bylo to stejné jako kupovat koně jen podle vzhledu a plemene a nemyslet na to, že to ušlechtilé zvíře člověka klidně shodí a s radostí roznese na kopytech, přijde-li mu to jako dobrá zábava. Ale to vše měla přinést až budoucnost.

„Začínám rozumět tomu, co k vám Julii přitahuje,“ prohlásila úvodem.

„Že se nechávám věznit v kobkách a soudit za hrdelní zločiny?“

Uvelebila se na úzkém egyptském sedátku. „Jaké to je, být nahý a přikovaný řetězy ke zdi? Je to vzrušující?“

„Chcete-li,“ odvětil jsem, „můžu zavolat Uzla a Biče. Vezmou vás do sklepa a hezky přikovají. Přejete si i nějaké dodatečné služby?“

„Nudí mne, když je to jen hra.“

„Paní Fausto, jistě jste nepřišla, jen abyste se mnou probírala své neobvyklé choutky?“

„Ne, přinesla jsem vám toto.“ Podala mi složený papyrus. „Od Julie. Chystáte se provést něco bláznivého?“

„Při první příležitosti,“ ujistil jsem ji. Vzal jsem papyrus a otevřel jej. „Proč to Julia nepřinesla sama?“

„Berenike trvala na tom, že jí Julia musí pomoci vybrat šaty na večerní banket. A jelikož jich má několik stovek, svou milou hned tak neuvidíte. Mimochodem, Julia se mi svěřila, že bez šatů prý vypadáte dobře.“

„Má skvělý vkus.“ Přečetl jsem si zprávu. Dům, kde bydlela Hypatia, je na Tesařské ulici, naproti východnímu křídlu divadla. Má červené průčelí a zárubně jsou zdobeny rytinami akantových lístků. Hlavně nevyváděj nic pošetilého.

„Vy jste to četla?“ zeptal jsem se.

„Přirozeně. Nejsem žádný poslíček. Nač chcete vědět, kde ta ubožačka bydlela?“

„Své důvody si nechám pro sebe. Proč se ptáte?“

„Pokud vás tolik mocných mužů tak nenávidí, musí ve vás být víc, než jsem si myslela.“

„Jaká čest, být členem vaší uzavřené společnosti. Ano, i já bývám oblíbeným terčem nájemných vrahů.“

„Takoví muži jsou podle mého názoru zajímavější a přitažlivější. Ubohá Julia však nesouhlasí. Ta se o vás dokonce bojí.“ Nato k mé úlevě vstala. „Musím jít, Decie. Myslím, že pokud nepřijdete o krk, může z vás být zajímavý muž.“ A s těmi slovy odešla.

Chvíli nato se stavil Rufus, aby mi sdělil, že Kretikus si nechal zjistit, zda v nejbližší době nepluje nějaká loď do Říma. A pokud ne do Říma, tak kamkoliv jinam. Bylo jasné, že na urovnání záležitostí v Alexandrii mám velmi málo času. Naštěstí mne Kretikus nedal hlídat. Mohl mi sice přidělit společnost Uzla a Biče, ale jelikož jsem již nebyl obviněn z vraždy, nebylo by případné poštvat na mne otroky.

A tak když padla tma a všichni šli na lože, oblékl jsem si plášť a vyšel ven.

Znovu jsem se ocitl v nočních ulicích Alexandrie. Divadlo je jednou z významných budov města a já k němu zamířil. Řecká divadla jsou zasazená do úbočí kopců a využívají přirozených krajinných prvků. Jelikož je však Alexandrie plochá jako chlapec, hostí zdejší divadlo volně stojící budova, podobná té, jakou tehdy stavěl Pompeius na Martově poli v Římě. Viděl jsem ji už zdálky, prakticky hned, co jsem opustil zdi Paláce.

Alexandrijské divadlo je významným dějištěm pouliční prostituce, jako byl a stále je římský Circus maximus. Stinné průchody toto nejstarší řemeslo zřejmě něčím přitahují. Obveselení zde nabízeli muži i ženy, a dokonce i pár takových, kteří se zdáli být kombinací obou běžných pohlaví.

Předstíral jsem, že se procházím a obhlížím zboží, srovnávám vzhled, cenu a speciální služby, ačkoli jsem ve skutečnosti neměl zájem, a celou dobu pokukoval po domě s červeným průčelím a vyřezávanými zárubněmi. Barva byla i ve světle loučí rozeznatelná. Pokud jde o vyřezávání, musel jsem doufat, že lístky na zárubních jsou skutečně akantové. Nepoznal bych akant od topolu. Mého zaujetí si povšimla osoba s obrovskýma vodnatýma očima a neurčitého pohlaví a nenápadně ke mně přistoupila.

„Tuhle si dovolit nemůžete,“ prohlásila žena (píši žena pro nedostatek vhodnějších výrazů).

„Jak to víš?“ zeptal jsem se.

„Tu si vydržují jen boháči. Pěkně si ji hýčkají a asi by se jim nelíbilo, kdyby se o ni měli dělit s příliš mnoha muži.“

„Chceš tím říct, že má víc než jednoho zákazníka?“

„Střídají se u ní nejméně tři a někdy jsou tam všichni společně. Musí znát hodně dobré triky, aby je zabavila všechny najednou.“

„Co jsou zač?“ chtěl jsem vědět.

„Proč se na ni tak vyptáváte?“ zatvářila se podezřívavě.

Málem jsem jí pověděl o té vraždě, ale naštěstí jsem se včas zarazil. Určitě by už se mnou nepromluvila ani slova, kdyby se lekla, že bych ji mohl zatáhnout do vyšetřování.

„Mám důvod se domnívat, že je to otrokyně ze Syrakus, která uprchla od svého pána.“

„Pak je za její dopadení jistě vypsána odměna.“

„Za užitečnou informaci ti zaplatím.“

„Jednu jsem vám už dala,“ řekla drze.

„Tvoje chyba.“ Vyňal jsem dva stříbrné denáry a upustil je do měkké dlaně. „Popiš ty tři stálé hosty.“

„Jeden je odněkud z Východu, Syřan nebo Parth. Ten je tam skoro každou noc. Dále pak urostlý pohledný muž, který rád chodí v šatech vojenského střihu. Ten třetí je malý Řek. Myslím, že ne přímo z Řecka, ale z některého z východních řeckých měst.“

„Podle čeho to poznáš?“

„Koupil si tady pár chlapců. Slyšela jsem ho mluvit. Snaží se o athénský přízvuk, ale moc mu to nejde. Má ale příjemný hlas, jako školený řečník.“

„Je některý z těch chlapců tady?“ zeptal jsem se.

„Těžko. Ti moc dlouho u řemesla nevydrží, většinou to jsou uprchlíci, otroci i svobodní.“

Hodil jsem jí další denár a vykročil k domu. Orodes ani Achillas mne nepřekvapili, ale kdo byl ten Řek? Žena jako Hypatia si mohla bokem vydržovat libovolný počet milenců, ale ta prostitutka řekla, že ji občas navštěvovali všichni najednou. Na tom však nezáleželo. Mne zajímala jen jistá kniha.

Vypadalo to, že uvnitř se nesvítí, ale to ještě nic neznamenalo. Do ulice vyhlížela jen dvě okýnka v prvním patře. I sousední budovy vypadaly jako obytné domy. Obešel jsem blok. Na opačné straně lemovala ulici řada malých krámků. Většina měla na noc spuštěné okenice, ale přímo uprostřed bloku byla malá vinárna, a navíc, pokud jsem dokázal odhadnout, sousedila zády přímo s Hypatiiným domem. Vešel jsem dovnitř a usadil se ke stolu. Vinárna se podobala římským podnikům téhož ražení, jen byla lépe osvětlená a větraná. Od ulice ji dělila stěna se sklápěcím oknem, které bylo otevřené, aby se hosté nadýchali večerního vzduchu.

Podél další stěny se táhl dlouhý pult. Druhá polovina místnosti byla vyhrazena několika malým stolkům, u nichž posedával, popíjel a tlumeně hovořil asi tucet zákazníků. Když jsem vešel, nikdo mi nevěnoval nejmenší pozornost. Přistoupil jsem k pultu a objednal si pohár chioského. Na pultu ležely tácy s obvyklým hospodským jídlem a já si vzpomněl, že už to bylo pěkně dlouho, co jsem jedl naposled. Loupit na prázdný žaludek se nevyplácí, a tak jsem si naložil vydatnou porci chleba, sýra, fíků a klobásek.

Když jsem všechno spořádal, zamyslel jsem se, co dál. Musel jsem se dostat do toho domu a nejsnazší cestou se zdála být zadní část vinárny. Zanesl jsem prázdný pohár a podnos k pultu.

„Přídavek, pane?“ zeptal se hostinský, jednooký muž ve špinavé tunice.

„Zatím ne. Máte tu někde vzadu latrínu?“

„Ne, veřejná latrína je na ulici kousek odtud.“

„To mi nepomůže. Pravdou je, že tady mám schůzku s jistou dámou a musím jít zadem, aby mě nikdo neviděl,“ přiznal jsem pravdu.

Počastoval mě křivým úsměvem a sebral stříbrný denár, který jsem mu podal. „Pojďte za mnou, pane.“

Provedl mne dveřmi se závěsem do zadní části podniku. Byla to spižírna s amforami – plné napravo, prázdné nalevo – a nejrůznějšími potravinami. Po straně vedlo schodiště do prvního patra, kde zřejmě hostinský bydlel. Odsunul západku zadních dveří a pustil mne ven.

„Půjdete tudy i zpátky?“ zeptal se.

„Nejspíš ne, ale je to možné.“

„Nemůžu nechat dveře bez zástrčky, ale když zabušíte dost silně, přijdu vám otevřít.“

„Kdyby to bylo třeba, zbohatneš o další denár,“ slíbil jsem.

„Tak tedy pěkný večer, pane.“ Přišlo mi, že takové žádosti nevyhověl poprvé.

Za vinárnou se rozkládal velký dvůr, společný většině domů v bloku. V Alexandrii, stejně jako v Římě, vyhlíželo do ulice jen několik málo domů. Dvory oddělovaly zdi vysoké asi jako člověk a opatřené vstupními brankami. Na jednu z nich jsem vylezl a obhlédl okolí. Na dvorech ani balkonech v prvním patře jsem nikoho neviděl. Všude bylo ticho. Po nízkých zídkách chodily kočky, neslyšně jako duchové.

Dům, který dle mého odhadu patříval Hypatii, byl temný. Přešel jsem po zdi a seskočil do dvora. Ten byl plný květináčů s kvetoucími kytkami. Uprostřed stál mramorový stůl a bronzové židle. Ve dne to muselo být příjemné místo. Ubohá Hypatia zde jistě často sedávala.

Prošel jsem kolem květin a zkusil dveře v přízemí. Tiše se otevřely. Opatrně jsem vešel dovnitř. V domě stále mohli být otroci s lehkým spánkem. Nechtěl jsem si dojít pro světlo k jedné z pouličních pochodní, dokud jsem se neujistil, že jsem sám. A tak jsem další hodinu procházel po špičkách celým domem a řídil se jen dotekem. Ani na jednom patře jsem nikoho nenašel. Vzal jsem si nerozžehnutou lampu a jal se scházet po schodech, blahopřeje si ke svému důvtipu a štěstí. Vtom jsem u dveří zaslechl jakési zvuky. Kdosi se neobratně snažil vsunout do zámku klíč. Znovu jsem po špičkách vyběhl po schodech nahoru a do největšího pokoje v prvním patře. Byla to ložnice a já se schoval pod postel jako manželčin mladý milenec v nějaké frašce.

Zdola ke mně dolehly mužské hlasy a na stěnách schodiště se zalesklo slabé světlo. A pak se hlasy rozlehly v pokoji. Z mého poněkud přízemního pohledu jsem viděl tři páry nohou, jeden v trepkách, jeden v řeckých sandálech a jeden ve vojenských botách.

„Je v té skříni,“ řekl hlas s těžkým přízvukem. „Mohl jsem pro ni zajít sám.“

„Je toho spousta, co bychom mohli dělat sami, kdybychom si vzájemně důvěřovali.“ To se ozval kultivovaný řecký hlas s nepatrným přízvukem. Tajemný neznámý.

„Nemáme na to celou noc,“ upozornil třetí hlas, strohý a vojenský. „Pospěšme si.“

To musí být Achillas, pomyslel jsem si, ačkoli mluvil trochu upjatě, jako by přemáhal zlost. Inu, spiklenci spolu málokdy vycházejí v dobrém. Ozvalo se šoupání nohou a vrzání nábytku. Hlasitý praskavý šelest mi prozradil, že kdosi rozvinul těžký svitek.

„Velice zajímavá práce,“ prohlásil Řek. „Bitonovo pojednání o válečných strojích je jen první částí. Kniha obsahuje také spis Aenea Taktika a rovněž jedinečnou práci jistého Athenea o fakultě mechaniky, kterou založil syrakuský diktátor Dionýsos I. za účelem rozvoje vojenského strojírenství. Vše je hojně ilustrováno.“

„To všechno jsem četl už před mnoha lety,“ řekly Vojenské boty. „Užitečné čtivo, ale to opravdu důležité je až dál.“

„Pravda,“ přitakaly Řecké sandály. „Zde…“ znovu šelest, „…jsou původní plány válečných strojů od samého Ifikrata, včetně pohonného systému velké věže, zrcadel zapalujících nepřátelské lodě – povšimněte si, že fungují jen o slunečném dni – a podobně. Proč o ně král Fraates tolik stojí?“

„Parthové jsou jízdní lučištníci,“ vysvětlily Vojenské boty. „To jim dává proti Římanům výhodu na otevřeném prostranství. Římané jsou v poli převážně těžká pěchota. Jsou však také mistry v dobývání i bránění opevněných pozic, což na koních a se šípy nelze. Válka mezi Římem a Parthií by byla krvavá a nerozhodná – Parthie by vítězila na otevřeném poli, Římané by dobývali a drželi pevnosti, města a přístavy. S těmito stroji a školenými staviteli, které jim pošleme, se nebude muset Parthie Říma bát.“

„Ach tak. Á, tady jsou dřívější pracovní verze dohody, a jelikož už nemáme k dispozici služby zesnulé Hypatie…“

„Bylo opravdu nutné ji zabíjet?“ sykly Asijské trepky.

„To rozhodně,“ prohlásily Řecké sandály. „Chtěla nás všechny prodat tomu Římanovi.“

„Zradu neodpouštíme,“ řekly Vojenské boty. „Ani athénské šlapce, ani chioskému filozofovi.“

„Ano, ten muž zřejmě musel zemřít,“ uznaly Asijské trepky. „Jednání s králi Numidie a Arménie se ještě dala přehlédnout, ale vydírání nikoli. Přesto,“ povzdechl si, „byl jedinečným zdrojem nápadů a bude nám chybět.“

„Přečtu nyní dohodu odstavec po odstavci,“ prohlásily Řecké sandály. „Vy pak můžete překládat do parthského jazyka. Vzhledem k nepřítomnosti své drahé konkubíny se obávám, že budete muset důvěřovat přesnosti mého čtení.“

„V této fázi,“ opáčily Asijské trepky, „se již obojetnosti neobávám. Musíte však mít na paměti, že vše závisí na tom, zda se pán Achillas stane egyptským králem.“

„O tom nemusíte pochybovat,“ ujistily jej Řecké sandály. „To my Řekové vynalezli myšlenku proroctví, které se samo vyplní. Baal-Ahriman velmi brzy předpoví, že pán Achillas je synem zesnulého krále Ptolemaia a skutečným dědicem dvojité koruny. Uzurpátora a nepravého Ptolemaia odstraní z cesty a ožení se s princeznou Berenikou a možná také s Kleopatrou a Arsinoe. Pak navrátí Egyptu dávnou moc a slávu.“

„Pokud tím nezkříží parthské zájmy,“ podotkly Asijské trepky.

„I na to dohoda pamatuje,“ řekly Vojenské boty. „Honem, projděme si ji, ať jsme do svítání pryč.“

A tak ji pročítali, odstavec po odstavci. Týkala se spojenectví Egypta a Parthie proti Římu. Ifikrates a Achillas přesvědčili Fraata, že s těmi směšnými stroji porazí římské legie, kdykoli si bude přát. Daleko zlověstnější však bylo, že ustanovovala egyptsko-parthskou osu včetně válečných plánů. Ve sjednaný čas zabere Egypt Sinaj, Judeu a Sýrii až po Eufrat. Fraates vyšle své jízdní lučištníky i se svými krásnými novými stroji přes Pont, Bithýnii a Malou Asii až k Hellespontu a obě armády vytěsní Řím ze všech těchto území. Jejich plán byl neuvěřitelně ambiciózní a byl by zcela nerealistický, nebýt jedné věci. Chystali jsme se na válku s Galií. Když zemřel Mithridates, nechali jsme se ukolébat v domnění, že Východ je zpacifikovaný. A já si právě uvědomil, že se nám to může stát osudným.

To jsem však nemínil připustit. Vše jsem slyšel. Byl jsem na místě činu, spiklence i usvědčující dokumenty jsem měl na dosah, ale především mne trýznila nyní již zcela bezodkladná potřeba močit.

Ležet několik hodin bez hnutí pod postelí, nemoci se posunout, poškrábat ani kýchnout, je samo o sobě náročné více než dost, i když si člověk předtím nezavdá trochu chioského.

„Myslím, že tím je naše věc u konce,“ prohlásily Vojenské hlasy, stále podivně napjatým hlasem. „Venku se rozednívá.“

„Knihu i dokumenty pošlu králi Fraatovi,“ řekly Asijské trepky.

„A mne je třeba v chrámu,“ dodaly Řecké sandály. „Pánové, přeji vám hezký den a celou krásnou novou éru.“

„Ne tak rychle!“ křikl jsem a vyrazil zpod umně zdobené egyptské postele, která se nemilosrdně roztříštila o stěnu. Tasil jsem meč. „A mám vás!“ Všichni tři polekaně klopýtli nazad a vytřeštili oči. Okamžitě jsem si všiml, že Vojenské boty nejsou Achillas, nýbrž Memnon. Na čelisti, kde jej poznamenal můj caestus, měl obvaz. Není divu, že mluvil trochu toporně. I on tasil.

V asijských sandálech vězel, jak jsem čekal, Orodes, ale třetího muže jsem neznal, ačkoli mi připadal povědomý. Byl to Řek se zastřiženou bradkou a vlasy, které mu akorát zakrývaly uši. Ruka mu zajela pod tuniku a vynořila se s podivnou sekerou se zakřiveným ostřím a ostrým bodcem na opačné straně hlavice. Topůrko bylo nahrubo uťaté asi na stopu délky. Zazubil jsem se na něj.

„Bez paruky a falešného vousu vypadáš lépe, Ataxante,“ řekl jsem. „Ale co ta sekera? Je to ta, kterou zabíjíš býky? Inu, otrok se holt nikdy nenaučí zacházet se zbraněmi svobodných.“

„Římane!“ zavrčel Memnon a obdařil mne úsměvem, který jej jistě musel bolet. „Přísahám, že ti ty rány oplatím i s úroky!“

Orodes se vrhl po knize. Ta byla znovu svinutá a vedle ležela malá hromádka dalších svitků. Natáhl se po knize, ale já kmitl špičkou svého meče a otevřel mu předloktí od zápěstí po loket. Orodes zavřeštěl a uskočil.

„Kdepak,“ řekl jsem. „Ta patří mně. Předložím ji nejprve králi Ptolemaiovi a pak senátu. Už se těším na ty soudy s velezrádci a následná ukřižování.“

Memnon se zachechtal. „Předpokládáš, Římane, že se odsud dostaneš živý a zdravý. Ale to se pleteš.“ Vykročil ke mně v onom neohrabaném, přikrčeném postoji, který prozrazuje zkušeného šermíře. Vyšel jsem mu vstříc, jak mne to učili, s těžištěm na špičkách. Jako štít jsem před sebe zvedl úzkou židli. Memnon si za stejným účelem omotal kolem předloktí svůj plášť.

Zkusil mne bodnout do tváře, ale měl řecký meč, delší než já a s rozšířeným hrotem. O chlup pomalému výpadu jsem se vyhnul a oplatil mu vlastním. Když člověk bodne mečem jako gladius, stává se jeho paže snadným cílem. Proto si také gladiátoři chrání ruku s mečem brněním. Můj výpad byl tedy krátký a rychlý jako hadí jazyk. Chtěl jsem Memnona zasáhnout do hrdla, on se však zaklonil a já ho jen škrábl na bradě. Stáhl jsem paži tak rychle, že po ní nestačil seknout, pokusil se mne však bodnout do břicha. Odskočil jsem vzad, krapet neobratně, vinou dlouhého pobytu pod postelí. Stočil jsem židli k zemi a odstrčil mu meč stranou. Hned nato jsem pokročil vpřed a učinil výpad na jeho hruď. Žádný thrácký gladiátor v amfiteátru by ten manévr neprovedl dovedněji.

Memnon však nebyl včerejší. Zvedl předloktí s pláštěm a odrazil mou čepel nad své levé rameno, načež mi okamžitě sekl po břichu. Máchl jsem židlí dolů a jeho meč se v ní nečekaně zaklínil. Škubl jsem židlí na stranu, jeho meč širokým obloukem odletěl ke stěně a já mu následným výpadem vrazil svůj gladius do břicha, těsně pod hrudní kost. Abych nic neponechal náhodě, bodl jsem ještě vzhůru k srdci, a než jsem čepel vytáhl, ještě jsem jí otočil. Z rány vytryskl mohutný proud krve.

Memnon se zhroutil na stůl a strhl lampy s sebou. Pokoj se však nepohroužil do tmy, jelikož nad obzor se zrovna vyhouplo slunce a jediným malým okénkem nakouklo dovnitř. Poprvé od chvíle, kdy na mě Memnon zaútočil, jsem měl čas podívat se, co dělají druzí dva.

Orodes zmizel. Neslyšel jsem nikoho scházet po schodech, ale je pravda, že jsem měl jiné starosti. Boj na život a na smrt si klade nepřiměřené nároky na pozornost. Vystrčil jsem hlavu z okna a spatřil jej, jak chvátá k Paláci a tiskne si poraněnou paži k tělu. Vtom vyrazil z hlavních dveří pode mnou Ataxas a rozběhl se k Rakótis. Nesl něco objemného. Otočil jsem se zpátky na rozbitý stůl. Kniha byla pryč.

Věděl jsem, že mi nezbývá než se pustit za Ataxantem, ale nejprve jsem musel vyřídit jistou neodkladnou záležitost. Dostal jsem lákavý nápad, že se vymočím na Memnona, ale znesvěcovat těla mrtvých se nedoporučuje. Nikdy jsem nebyl pověrčivý, ale opatrnosti není nikdy nazbyt. Stačí si vzpomenout, jak dopadl Achilles, poté co vyvláčel Hektora za svým vozem. Váza mi posloužila stejně dobře. Zastrčil jsem meč, aniž bych se obtěžoval s jeho čištěním. Aspoň bude mít Hermes co na práci.

Vyrazil jsem ze dveří právě včas, abych ještě spatřil Ataxantovu zmenšující se postavičku zahýbat za roh divadla. Rozběhl jsem se za ním, k nemalému překvapení občanů, kteří znovu začali plnit ulice.

Byl to zajímavý závod. Každý z nás měl své výhody i nevýhody a sázky byly hodně vysoko. Ataxanta tížil rozměrný svitek, ale měl náskok. Byl to bývalý otrok, který zřejmě v životě nestrávil ani hodinu v palaestra, o stadionu nemluvě, kdežto já měl kompletní vojenský výcvik, třebaže jsem byl z formy. Oba jsme věděli, že pokud stačí doběhnout do svého chrámu, bude v bezpečí. Já byl naopak ve městě, kde Římané kvapem ztráceli na oblibě a velice brzy se měli stát terčem násilností.

Tentokrát mi alexandrijské ulice hrály do karet. Vzhledem k širokým bulvárům a dlouhým rovným blokům bylo téměř nemožné, aby mi zmizel z očí na více než pár sekund. Doháněl jsem ho, celý nedočkavý, až ho chytím, měl jsem však dost rozumu, než abych zrychlil do plného sprintu, v kterémžto případě bych se jistě zhroutil bez dechu na dláždění, dřív než bychom doběhli do Rakótis.

Míjeli jsme pouliční krámky a drkotající farmářské vozy, hýkající osly, mručící, páchnoucí velbloudy, a dokonce i pár slonů mířících na jakousi slavnost na Hippodromu. Slepice nám s kdákáním uskakovaly z cesty a kočky nás ostražitě pozorovaly. Lidé k nám se zájmem vzhlíželi a pak se vraceli ke své práci. Alexandrie je město, kde není o rozmanitou zábavu nouze, a my nabízeli jen chabou podívanou.

A pak jsem si všiml, že lidé jsou tmavší. Začaly převažovat bílé suknice a černé paruky. Ocitli jsem se v Rakótis. Začal jsem hmatatelně cítit svůj římský účes a latinské rysy. Kdybych pronásledoval Egyťana, nejspíš by se na mne ostatní okamžitě sesypali. Věděl jsem, že musím chytit Ataxanta a ztratit se odsud, dřív než se k tomu rozhodnou stejně.

Doběhl jsem jej na ulici těsně před velkým náměstím obklopujícím Velké Serapeum. Měl jsem nutkání probodnout jej jako podsvinče, ale tak násilný čin na veřejnosti by nepochybně skončil mou smrtí, pravděpodobně na oltáři nějakého ohyzdného boha s kančí hlavou. A tak jsem jej popadl za rameno a otočil k sobě.

Byl rudý ve tváři, lapal po dechu a třásl se vyčerpáním. Postrčil jsem jej do mezery mezi dvěma budovami. Opodál se párek koček na chvíli přestal rvát o zbytek ryby a zasyčel na nás. Vítězoslavně jsem Ataxantovi vytrhl svitek z rukou. Nepřesvědčivě hmátl po své krátké sekyře, ale hned si to rozmyslel, když jsem jej nakopl do rozkroku.

„Já nejsem bezbranný matematik, Ataxante,“ upozornil jsem ho, zatímco se svíjel na dláždění. „Caecilius Metellus se nějakého nadutého zběhlého otroka nelekne.“

„Kolik chceš, Římane?“ zasupěl. „Dám ti bohatství, o jakém se ti ani nesnilo. Celou tuhle zemi ti složím k nohám.“

„Mně bude stačit, když uvidím, co ti udělá Ptolemaios. Nebo ještě lépe tví vlastní stoupenci, až zjistí, že Ataxas je uprchlý řecký otrok v paruce a s falešným vousem. Do tvého chrámu vpadnou královi vojáci s perlíky, rozbijí tvou kouzelnou sochu na padrť, vytrhají podlahu a stěny a objeví potrubí, kterým jsi zfalšoval Baalův-Ahrimanův hlas. Tebe pravděpodobně roztrhají a snědí pomstychtivé kněžky se zjizvenými zády.“

„Příliš se spoléháš na Ptolemaia, Římane,“ ušklíbl se Ataxas. „Jeho dny jsou sečteny, stejně jako dny Říma v Egyptě.“

„Ne až doručím do Paláce tohle,“ zamával jsem mu svitkem před očima.

„To může být těžší, než si myslíš, Římane,“ opáčil s nezanedbatelnou dávkou pravdy. Byli jsme v Rakótis a tam právě Římanům pšenka nekvetla.

„Buď zdráv, Ataxante, dokud můžeš,“ popřál jsem mu. „Přijdu na tvou popravu, pokud se ovšem dožiješ řádného soudu.“ Otočil jsem se a vyšel z uličky. Ještě předtím jsem se však rozhlédl na obě strany. Hlavní ulice byla přelidněná, ale nikdo si mě nevšímal. Sotva jsem se však vmísil do davu, uslyšel jsem strašlivé zaskučení, které rázem ustalo. Napadlo mě, že Ataxas nejspíš ze samé zlosti neartikulovaně vřeští. Pak mi něco narazilo do zad a s žuchnutím spadlo na dláždění. Užasle jsem se otočil. U nohou mi bez hnutí leželo cosi šedého a chlupatého. Vše se stalo tak nečekaně, že jsem tu věc zprvu nepoznal. Vtom kolem mne do ulice proběhl Ataxas, ukazoval na mne a zděšeně poulil oči.

„Ten Říman zabil kočku!“ zakřičel a pak přímo hysterickým jekotem zopakoval: „TEN ŘÍMAN ZABIL KOČKU!“

Lidé v ulici zírali s ústy dokořán – střídavě na mě a na to prašivé zvíře, jako by jim stále nedocházela čirá svatokrádežná hrůza toho, co vidí.

Poodstoupil jsem od mrtvoly. „Zabil kočku!“ začali lidé reptat, řecky i egyptsky. „Ten Říman zabil kočku!“ Šok však trval jen krátce, načež se začalo odevšad ozývat:

„ZABTE TOHO ŘÍMANA! ZABTE VRAHA KOČEK!“

Otočil jsem se na patě a dal se chvatně na ústup. Tentokrát však tížila kniha mne a toho rána to byl již druhý závod na život a na smrt. Vzpomněl jsem si na onoho Řeka s tím nekonečným jménem, který běžel z Marathonu do Sparty a zpátky a pak až do Athén, kde padl mrtev k zemi, a dobře mu tak. Jeho přece žádná rozzuřená alexandrijská lůza nehonila.

Pokaždé když jsem se ohlédl přes rameno, houf za mnou nakynul. Zprávy o bezbožnosti, jíž jsem se dopustil, se šířily rychleji než stepní požár. Lidé volali nejen po mé smrti, ale po smrti všech Římanů. Začít však chtěli u mne.

Přišlo mi dosti absurdní, že bych měl být roztrhán na kusy běsnícím davem za zabití kočky. Ale že by se tak mělo stát za kočičí vraždu, v níž jsem byl zcela a naprosto nevinně, bylo přímo donebevolající. Neměl jsem ty svádivé bestie rád, ale nikdy by mě nenapadlo je zabíjet.

Z Rakótis jsem vyběhl, jako by mne nesly sandály Hermovy, ale v bezpečí jsem zdaleka nebyl. Lůza vtrhla do řecké čtvrti a i tam přibírala na síle. Egypťané žijí ve všech koutech Alexandrie a všude jsou lidé, kteří se s radostí připojí ke každé výtržnosti, jež se jim namane. Sám jsem tak několikrát učinil, bylo-li to pro dobrou věc.

Když jsem běžel kolem makedonských kasáren, zakřičel jsem: „Vzpoura! Vzpoura! Vojáci do zbraně! Město je v plamenech!“ Pochodující žoldnéři se na mě nechápavě podívali, ale důstojníci zaštěkali rozkazy, načež zaduněly bubny a zavřeštěly trubky.

Ohlédl jsem se a spatřil, že se vojáci vyvalili z brány a srazili s krvelačným davem. Mnozí pronásledovatelé však proběhli skrz a pokračovali v lovu. Chtěl jsem zabočit do uličky, která vedla na sever k Paláci, ale část lůzy se tam dostala přede mnou a odstřihla mě. To všechno bylo Ataxantovo dílo. Proč jen jsem toho zloducha nezabil, když mi byl vydán na milost?

Nezbývalo mi než běžet dál na východ, třeba až k deltě, budu-li muset. Tou dobou jsem již těžce lapal po dechu a s každým zasípáním mi v plicích zachrčely hleny. Kolem mne se začali zjevovat lidé v dlouhých hábitech, se špičatými čapkami a dlouhými vlasy až na ramena. To znamenalo, že jsem v židovské čtvrti. Dotyční byli pravověrní Židé, neboť většina Židů v Alexandrii nosila stejné šaty a účes jako Řekové a mnozí z nich mluvili jen řecky.

S posledním vypětím sil jsem zrychlil a před mstiteli koček vběhl do nejbližší uličky. Tu křížila další, a tak jsem znovu zabočil. Bylo to osvěžující, téměř jako v Římě. Zabušil jsem na nejbližší dveře.

„Pusťte mne dovnitř!“ zachrčel jsem úpěnlivým hlasem.

„Co se děje?“ ozvalo se seshora. Hlas patřil muži s úzkými rysy v červenobílém rouchu. V očích měl mírně fanatický lesk.

„Pronásledují mě Egypťané!“ řekl jsem.

„Egypťany nemám rád,“ prohlásil muž. „Mnoho pokolení drželi můj lid v otroctví.“

„Pak mne před nimi musíte zachránit! Myslí si, že jsem zabil kočku!“

„Egypťané jsou neobřezaní modláři,“ zavrčel. „Uctívají zvířata a bohy se zvířecími hlavami.“ To druhé byla nepochybně pravda, ačkoli jsem netušil, jak s tím souvisí stav jejich penisu.

„Makedonci vyrazili do ulic, aby zjednali pořádek, ale někteří ti modláři unikli a jdou mi stále po krku. Pusťte mě dovnitř!“

„Makedonce také nemám rád,“ prohlásil. „Král Antiochus Epifanes povraždil naše kněží a pošpinil naše nejsvětější město!“

Začala mi docházet trpělivost.

„Poslouchejte, jsem římský senátor, člen diplomatického sboru. Pusťte mě dovnitř a Řím se vám štědře odmění!“

„A nemám rád ani Římany!“ zvolal muž. „Váš generál Pompeius vtrhl na Chrámovou horu, znesvětil naši svatyni a uloupil chrámový poklad!“ Že jsem musel zrovna narazit na někoho, kdo proti nám byl zaujatý. Vtom mi kdosi poklepal na rameno. Otočil jsem se a spatřil muže v řeckém oděvu.

„Pojďte za mnou,“ vybídl mě naléhavě. „Nejsou ani ulici odsud.“ Následoval jsem jej uličkou a do nízkých dveří. Místnost, v níž jsem se ocitl, byla prostá a skromně zařízená. „U Ámose byste se pomoci nedočkal. Nemá to v hlavě v pořádku. Já jsem Simeon, syn Simeonův.“

„Decius, syn Deciův,“ představil jsem se. „Těší mě.“ Začal jsem dýchat o malinko klidněji. „Celá tahle situace je příliš složitá, než abych ji tady zevrubně vysvětloval, každopádně jde o spiknutí, které má poštvat Egypt proti Římu. Musím do Paláce, ne však dřív, než bude na ulicích znovu bezpečno.“

„Půjdu ven,“ nabídl se Simeon, „a rozhlásím, že jste byl spatřen, jak probíháte Kanopskou branou a míříte k Hippodromu. V naší čtvrti tu lůzu nechceme.“

„Rozumný přístup,“ pochválil jsem jej. „S vaším dovolením si u vás na chvilku vydechnu. Půjčil byste mi pak nějaké šaty? Řím se vám štědře odmění.“

Pokrčil rameny. „Nemá smysl počítat odměnu, když vám jde stále o život. Promluvíme si o tom později.“ S těmi slovy odešel.

Poprvé za zdánlivě celou věčnost jsem neměl co na práci. Vyšel jsem do patra a objevil pokoj podobný tomu v přízemí. Ani známky po ženě či dětech. Další schodiště vedlo na střechu, a tak jsem vyšplhal ještě výš. Držel jsem se v bezpečné vzdálenosti od parapetu a naslouchal zvukům dole. Odevšad se ozývalo hulákání davu a řinčení zbraní. V každém jiném městě by takovou pouliční bouři doprovázely sloupce dýmu a ohně, které by nakonec splynuly v jeden velký požár. Plameny si obvykle vyžádají víc životů než výtržníci.

Ne tak v ohnivzdorné Alexandrii. Mohl jsem sledovat postup největších band jen podle lomozu, který vydávaly. Skutečně se zdálo, že se pomalu valí ke Kanopské bráně. Pak jsem uslyšel vojáky pochodující stejným směrem. Po pár hodinách se celá ta kakofonie vrátila, přičemž tentokrát odezněla na západ. Vojáci zřejmě zablokovali ulice a hnali lůzu zpátky do Rakótis.

Napadlo mě, co by se asi dělo, kdyby někdo zabil kočky dvě.

Než se město znovu utišilo, bylo už nějakou chvíli po půlnoci. To však neznamenalo, že už mi nic nehrozí. Rozběsněnému davu jsem sice unikl, ale Achillas na mne stále někde čekal. Zdola ke mně dolehly zvuky.

„Římane? Senátore Decie? Jste tam?“

„Simeone?“ zavolal jsem v odpověď. „Je vzduch čistý?“

Žid vyšel na střechu. „Vojáci zahnali lůzu zpátky. Vytekla spousta krve a teď v ulicích hlídkují početné oddíly. Jakmile se Egypťané obrátili proti jednomu cizinci, obrátili se proti všem. My zde žijeme již od založení Alexandrie, ale oni nás stále považují za cizince.“

„Chybí jim osvícený římský přístup k občanství,“ poučil jsem jej. „Musím se vrátit do Paláce. Půjčíte mi nějaké šaty?“

„Milerád, ovšem žádný dospělý Žid nechodí bezvousý a ani se nestříháme tak nakrátko jako vy. Podívám se po domě, snad něco najdu.“

Sešel do přízemí a chvíli se prohraboval v prádelníku. Nakonec vytáhl velmi hrubý plášť a jeden egyptský šátek, který místní nosí přehozený přes paruku.

„Patřilo to otrokovi, kterého jsem po sedmi letech propustil,“ prohodil Simeon. „Zkuste si to.“

„Po sedmi letech?“ podivil jsem se, když jsem si navlékl svědivý plášť a komický šátek.

„Mé vyznání zapovídá vlastnit otroka jako majetek,“ vysvětlil. „Povoluje nejvýše sedmiletou službu, pak musí být otrok propuštěn na svobodu.“

„Takový zákon by se nám hodil,“ poznamenal jsem. „Pravděpodobně by nám ušetřil nesčíslně problémů. Senát jej ovšem nikdy neschválí.“

Simeon mi půjčil ještě hrubý pytel na svitek, načež jsem se cítil dostatečně zamaskovaný, v rámci možností. Nepochyboval jsem, že ulice se budou hemžit Achillantovými muži, kteří budou mít příkaz doručit mne do Paláce nakrájeného na malé kousky.

„Kudy odsud nejrychleji k moři?“ zeptal jsem se.

„Když půjdete k městským hradbám a vydáte se podle nich na sever, dojdete k Rybářské bráně.“

„Bude to asi rozumnější než jít přímo přes město. Buďte zdráv, Simeone. Brzy se dočkáte hmatatelného důkazu mé vděčnosti.“

„Hlavně když učiníte konec té proticizinecké hysterii, senátore. Bývalo to tak báječné město.“

Vykročil jsem ze dveří do prázdné uličky. Po pár krocích jsem dospěl na hlavní východozápadní cestu a tam zahnul na východ. Čtvrť byla jako po vymření, všichni se nejspíš krčili za zamčenými dveřmi. To mi zcela vyhovovalo. Bez potíží jsem došel k městským hradbám, kde jsem však narazil na zvlášť početnou patrolu vojáků, kteří obcházeli po cimbuří a ostřížím zrakem pátrali po sebemenší známce neklidu. Zabočil jsem na sever a po chvíli dorazil k menší bráně. Na den byla otevřená a další otrok prohýbající se pod těžkým břemenem nestál nikomu ani za pohled.

Za branou se prostíralo dlážděné nábřeží, z něhož několik malých kamenných mol vybíhalo do mělké nazelenalé vody. Většina rybářských člunů již vyplula za obživou, jen několik nočních rybářů sedělo na molech a opravovalo sítě. Byli to domorodí Egypťané, pročež jsem k nim přistoupil s největší obezřetností.

„Potřebuji člun, který by mne dopravil do Velkého přístavu,“ řekl jsem zaměstnaně vyhlížející dvojici, která posedávala vedle svědomitě udržované loďky. „Dobře vám zaplatím.“

Zvědavě si mne změřili. „Čím ty bys mohl zaplatit?“ opáčil se jeden z nich, ne však nepřátelsky. Mluvil obstojnou řečtinou. Vytáhl jsem váček s mincemi a zacinkal. To je přesvědčilo. Složili sítě, hodili je do člunu a za pár minut již veslovali podél pobřeží mysu Lochias.

Během krátkého hovoru jsem se dozvěděl, že nejsou z Alexandrie, nýbrž z malé rybářské vesničky, která stála na kůlech ve vodě kousek na východ od městských hradeb. Nepokoje v Alexandrii jim byly lhostejné, snad kromě dopadu na trh s rybami. Svlékl jsem si tedy plášť i šátek. Bylo jim to jedno. Zřejmě by nerozeznali Římana od Araba.

Minuli jsme pevnost Akrolochias, zabočili kolem špice poloostrova, propluli mezi ní a nejbližším z přilehlých ostrůvků, z nichž každý zdobila malá Poseidonova svatyňka. Když jsme vraceli podél opačného břehu mysu, měli jsme po pravici ostrov Faros, z něhož jako obvykle stoupal ohromný sloup dýmu. Rybáři zamířili k dokům, ale já je zarazil.

„Zavezte mne tamhle,“ ukázal jsem na úžinu mezi kořenem mysu Lochias a ostrovem Antirrhodos.

„Ale to je královský přístav,“ namítl jeden z rybářů. „Jestli tam přistaneme, popraví nás.“

„Jsem římský senátor a člen římské diplomatické mise,“ oznámil jsem jim důležitě. „Nikdo vám neublíží.“

„Nevěřím ti,“ řekl druhý.

Tasil jsem meč potažený krvavým škraloupem. „Tak vás oba zabiju!“ Bez dalšího reptání zamířili ke královskému přístavu.

Královské molo dekorovala jen dvojice strážných ve zlacené zbroji. Přišourali se k místu, kde jsme přirazili, a pohoršeně mručeli, když jsem odměňoval rybáře.

„Jsem senátor Decius Caecilius Metellus z římského velvyslanectví!“ křikl jsem na ně. „Vztáhnete-li na mne ruce, podepíšete si ortel smrti. Musím vidět krále Ptolemaia!“

„Nemůžeme vás vpustit, senátore, a nemůžeme ani opustit své stanoviště,“ namítl jeden z vojáků. „Musíme to oznámit kapitánovi hlídky.“

Dozajista Achillantův muž. „Proč?“ zeptal jsem se nervózně a těkal přitom pohledem po přístavu jak otrok v nějaké komedii. „Nevidím, že by zpoza Faru vyplouvala nepřátelská flotila. Pusťte mne dál.“

„Je nám líto, pane. Máme své příkazy.“

„Chováte se jako hlupáci,“ sykl jsem.

„Odpustil byste zanedbání služby římskému vojákovi?“ opáčil mladší z nich. Trefná poznámka.

„Říkáte, že nemůžete opustit stanoviště?“ zkusil jsem.

„Tak jest, pane,“ odpověděl ten starší.

„Tak to mě ani nemůžete pronásledovat.“ Proběhl jsem jako střela mezi nimi a zamířil k Paláci. Zatímco ti dva za mnou křikem přivolávali posily, napadlo mne, že budu muset začít běhat pravidelně. Dnes už jsem prchal potřetí. Odpočinek v Simeonově domě si však vybral svou daň. Nohy jsem měl ztuhlé a rozbolavělé a pohyboval jsem se nejistě, jako kdybych právě stanul na břehu po dlouhé a strastiplné plavbě po moři.

Proběhl jsem kolem královského zvěřince, kde se lvi a ostatní šelmy daly do ohlušujícího řvaní a skučení. Jakmile něco běželo, bylo to pro ně jídlo. Otroci při pohledu na divoce vyhlížející přízrak s tajemným břemenem zděšeně uskakovali z cesty. Konečně jsem před sebou spatřil schodiště vedoucí do trůnního sálu. Věděl jsem, že Ptolemaios bude někde poblíž, a v duchu jsem se zapřisáhl, že Bakchovi obětuji kozu, bude-li střízlivý.

Vyběhl jsem po schodech nahoru a rázem se zastavil, když se kolem mne shlukly stráže s napřaženými kopími, leč s oním nezaměnitelným nejistým výrazem, který mají vojáci všude na světě, když se musejí vypořádat s nečekanou situací.

„Senátor Metellus z římského velvyslanectví žádá audienci u krále Ptolemaia!“ křikl jsem. Vojáci mumlali a šoupali nohama, ale pak ze stinného portiku za nimi kdosi vystoupil. Nebyl to však Ptolemaios, nýbrž Achillas.

„Zadržte toho blázna,“ rozkázal studeně. „A vezměte jej dovnitř.“

Inu, za pokus to stálo. Naštěstí pro mne je i vycházkové brnění těžké víc než dost. Držel jsem si před řinčícími strážemi několik kroků náskok až k římské ambasádě. Uskakovali-li přede mnou otroci a kolemjdoucí na cestě k trůnnímu sálu, činili tak s dvojnásobnou ochotou při pohledu na tu vlnu ostré, nabroušené ocele, která se valila za mnou.

Konečně jsem měl velvyslanectví na dohled. Nečekala však na mne ona poklidná scenerie, na niž jsem byl zvyklý. Na schodech se tísnili muži v tóze a ženy v římském oděvu, a dokonce i děti, chlapci v tóze s purpurovým lemem. A co víc, před nimi stál šik zachmuřených vojáků s kopími namířenými ven. Už jsem myslel, že je po mně veta, když jsem si všiml staromódního tvaru velkých oválných samnitských štítů. Byli to římští vojáci, nikoli legionáři, nýbrž námořníci.

„Pomoc!“ zakřičel jsem. „Jsem senátor!“ Hroty kopí se ani nezachvěly.

„Zatkněte jej!“ zaječel Kretikus z vrcholku schodiště. „Svažte jej a přiveďte sem nahoru!“ Formace se rozevřela jen tolik, abych proběhl skrz, a hned se zase plynule zacelila. Za mnou se královská garda za skřípění cvočků o dláždění překotně zastavila. Popadlo mne několik párů paží a vytáhlo na vrchol schodiště. Unikl jsem lynčování cizí lůzy, jen abych se jej dočkal od svých vlastních krajanů. Vojáci mne srazili na zem před Kretikovýma nohama. V náručí jsem stále svíral svůj svitek.

„Vsaďte jej do řetězů!“ křičel Kretikus. „Zbičujte jej! Možná budeme muset vyhledat kněze, aby toho zhoubného démona očistil!“ Byl vzteky bez sebe.

„Prosím, uklidněte se…“

„Uklidnit se?!“ zavřeštěl a zrudl ve tváři. „Uklidnit se? Decie, máš vůbec představu, co jsi spáchal? Byli napadeni římští občané! Jejich domy rozbořeny, majetky vypleněny. A proč? Protože ty ses proti mému příkazu vyplížil z velvyslanectví a zabil kočku! Kočku!“ Lekl jsem se, že ho každou chvíli raní mrtvice.

„Zachránil jsem Řím!“ namítl jsem. „Nebo přinejmenším velkou a bohatou část říše.“

„Dost toho chvástání! Přineste řetězy.“

„Ještě moment,“ ozvala se Julia a protlačila se kolem něj. Ve tváři byla bílá a v očích se jí zračilo vyčerpání. Klekla si ke mně a rohem šátku mi otřela zpocený obličej.

„Decie, opravdu jsi zabil kočku?“

„Rozhodně ne!“ ohradil jsem se. „Já mám přece ty lísavé potvory rád. To všechno Ataxas. To on ji zabil a svedl to na mě. A já mám důkaz, který je všechny usvědčí.“

Postavila se a zahleděla se Kretikovi do očí. „Vyslechněte jej.“

„Vyslechnout ho?! Právě proto tohle všechno začalo! Že jsem ho poslouchal! Už nikdy víc! Nechám jej odsoudit za velezradu a svrhnout z Tarpejské skály! Nechám jeho zrádnou mršinu vláčet na háku po schodech k Tibeře a hodit do řeky!“

Julia nehnula ani brvou. Stála jako socha, tvář na tři palce od Kretikovy, a hlas se jí ani nezachvěl.

„Kvinte Caecilie Metelle Kretiku, jestli jej nevyslechnete, můj strýček, nově zvolený konzul Gaius Julius Caesar, si s vámi po návratu do Říma vážně promluví.“

Kretikus tam stál asi pět minut, než se mu do obličeje vrátila obvyklá barva. Pak štěkl: „Přiveďte ho dovnitř.“ Přešli jsme do atria. „Mluv rychle a přesvědčivě.“

„Válka,“ zasípěl jsem z posledních zbytků sil. Kde se vzal, tu se vzal, u boku se mi náhle objevil Hermes s plným pohárem. Požehnaný chlapec. Vyprázdnil jsem jej jediným douškem. „Válka s Parthií. Povstání v Egyptě. Tohle je ta ztracená kniha.“

„Kniha!“ zvolal Kretikus. „Vyvolal jsi pouliční bouři kvůli kočce a teď chceš válku kvůli knize?!“

Měl jsem toho tak akorát. Uchopil jsem svitek za jeden konec a zbytek pustil na zem. Rozvinul se přes celé atrium a pokračoval až do chodby. Očím všech přítomných se ukázalo jemné řecké písmo, pečlivé nákresy a dodatečné dokumenty. Zvedl jsem pohár, Hermes jej vzal a téměř okamžitě vrátil plný. Přešel jsem k rozházeným dokumentům, sebral je a podal Kretikovi.

„Tajná dohoda mezi Achillantem a parthským Fraatem. Plánovali svrhnout krále Ptolemaia a pak si mezi sebou rozdělit východní římská území. Je tady nejen konečná verze, ale i pracovní návrhy.“ Zatímco Kretikus četl, probodl jsem pohledem zbytek osazenstva ambasády, který nervózně postával naproti. „A vám, vy pacholci, těch pět set denárů jen tak neprojde.“

Kretikus během čtení bělal a bělal, až byl jako stěna. „Vysvětli,“ řekl nakonec. A tak jsem vše v kostce vypověděl, od Ifikratovy vraždy až k tomu, jak jsem se objevil pod schody velvyslanectví.

Zatímco jsem vyprávěl, někdo pode mne podsunul židli a já kvapně vyprazdňoval třetí pohár.

„Dobrá,“ zabručel Kretikus. „Dávám ti dočasný odklad trestu. Svým vyšinutým způsobem možná ještě prokážeš státu nějakou službu. Pojďme ven.“

Na nádvoří se mezitím shromáždil početný zástup palácových stráží, ale my se za šikem našich námořníků cítili bezpečně. Vypotácel jsem se za Kretikem a stanul vedle něj. Julia se mi postavila po bok. V davu Římanů jsem zahlédl Faustu. Tvářila se radostně, jako bychom tohle představení nacvičili jen pro její pobavení. Achillas stál v čele svých vojáků. Myslel jsem, že bude zuřit, ale podcenil jsem ho. Byl klidný a mlčky čekal na svou příležitost.

„Myslíš, Decie, že vezme ambasádu útokem?“ prohodil Kretikus, zachovávaje onen povýšený výraz, pro nějž jsou římští úředníci pověstní po celém světě.

„Neodváží se,“ šeptl jsem a tvářil se stejně pyšně. „Znamenalo by to válku příliš brzy. Potřebuje spojenectví s Parthií a smlouva ještě nebyla podepsána.“

Náhle se zadní část davu zavlnila neklidem. Vypadalo to, jako by k velvyslanectví plula loď.

„Ptolemaios,“ oznámil Kretikus. „Doufejme, že je střízlivý.“

Nosiči postavili ohromná nosítka na zem a Achillas a jeho vojáci se poklonili. Otroci spustili schodiště a rozvinuli králův předlouhý koberec, za nesmírných nákladů obarvený tyrským purpurem. Když Ptolemaios vyšel ven, byl střízlivý a nebyl sám. Za ním šla jeho čerstvě těhotná královna, následovaná chůvou s malým Ptolemaiem v náručí. A ještě za nimi princezny – Berenike, vážná Kleopatra a poslední malá Arsinoe, držící se za ruku dvorní dámy. Námořníci se rozestoupili, aby královský průvod mohl projít, a pak se znovu semkli, kopí v pohotovosti.

Byl to jednoduchý vzkaz – Ptolemaios a jeho rodina se ukryli pod ochranná křídla Říma. Když došel na vrchol schodiště, Kretikus mu beze slova podal smlouvu. Zatímco jeho rodina pokračovala do budovy ambasády, král dokument chmurně pročítal. Pak se otočil k davu.

„Generále Achillante, přistup,“ rozkázal.

Jednu věc musím Achillantovi přiznat – nikdy jsem neviděl chladnokrevnějšího a otrlejšího ničemu. S dokonalým sebeovládáním vyšel po schodech a hluboce se uklonil.

„Co si můj král žádá?“ zeptal se.

„Vysvětlení,“ odtušil Ptolemaios. Podržel mu usvědčující dokument před očima. „Snažil ses zatknout mladého senátora Metella, když mi chtěl tohle doručit. Můžeš mi prozradit proč?“

„Jistě, Vaše Veličenstvo. Byl zjevně nepříčetný, nebezpečný sobě i okolí. Alexandrie dnes není Římanům nakloněna a já jej chtěl zadržet pro jeho vlastní dobro.“

„A tenhle cár papíru?“ povytáhl obočí Ptolemaios.

„Nikdy jsem ho neviděl,“ prohlásil zcela přesvědčivě. Ptolemaios se na mne tázavě podíval.

„Konečnou verzi vyhotovil jeho poskok Memnon, společně s parthským velvyslancem Orodem a podvodným svatým mužem Ataxantem, který dělal písaře.“

„Memnon byl dnes ráno nalezen mrtev,“ oznámil Achillas. „Ví o tom senátor něco?“

„Byl to čestný souboj. Osnoval spiknutí proti králi Ptolemaiovi a proti Římu. Zasloužil si zemřít. Jednal však tvým jménem, Achillante.“

Generál prostudoval dokument s hranou vážností. „Pak tak činil bez mého vědomí. Nevidím zde ani podpis, ani pečeť dokazující mou účast. Protestuji proti tomu, že někdo považuje mé jméno napsané cizí rukou za usvědčující důkaz.“

„Přiveďte parthského velvyslance!“ zavelel Ptolemaios.

„Bohužel,“ řekl Achillas, „pán Orodes byl dnes ráno poblíž palácové brány nalezen mrtev. Zdá se, že vykrvácel ze sečné rány na ruce.“

„Nesmysl!“ ohradil jsem se. „Sotva jsem ho škrábl. Na podlaze by po něm zůstalo mnohem víc krve.“

„Činil jsi se víc než gladiátor o munera sine missione,“ poznamenal Kretikus.

„A jak odpovíš,“ řekl Ptolemaios, „přikáže-li ti tvůj král, abys přivedl kněze Ataxanta?“

„Mí důstojníci mi oznámili, že byl dnes ráno při nepokojích zabit. Víte, jak to v takových případech chodí, pane. Nejprve chce lůza pobít Římany, pak se spokojí s kterýmkoli cizincem. Zdá se, že byl oděn a oholen jako asijský Řek a svatého Ataxanta v něm nikdo nepoznal. Tragédie.“

Ptolemaios si povzdechl. „Generále Achillante, provincie u prvního kataraktu se bouří. Má odbytiště na ostrově Elefantina jsou ve velkém nebezpečí. Shromáždíš vojsko a ještě před soumrakem vyrazíš na jih. Nevrátíš se, dokud pro tebe nepošlu.“

Achillas se uklonil. „Vaše Veličenstvo!“ zvolal jsem pobouřeně, když Achillas sešel po schodech a začal na své vojáky štěkat rozkazy. „Ten muž je pro vás smrtelně nebezpečný! Spikl se proti vám a proti Římu. Nechal zavraždit Ifikrata, když se dozvěděl, že matematik tajně jedná s jinými králi. Nechal umlčet Oroda a Ataxanta, dřív než mohli být zatčeni a vyslechnuti. Měl by být okamžitě ukřižován.“

„Jeho rodina má velký vliv, mladý Decie,“ odpověděl Ptolemaios. „Nemohu teď proti němu nic podniknout.“

„Zapřísahám vás, abyste si to ještě rozmyslel,“ naléhal jsem. „Pomyslete, jak by se s takovou situací vypořádali vaši předkové. To byli surovci k pohledání. Na místě by jej zabili, pak vyvraždili jeho rodinu a pak by se vypravili až do Makedonie, našli vesnici, odkud pochází, a srovnali ji se zemí!“

„Inu, svět byl tehdy mladší a jednodušší. Mé potíže jsou velmi složité. Děkuji ti za tvé služby, ale státnické záležitosti nech na mně.“ Pak se otočil na Kretika. „Vaše Excelence, musíme jít dovnitř a probrat jisté velmi důležité záležitosti. Musím vás požádat o ochranu před svými vnitřními nepřáteli. Všem římským občanům, kteří v Alexandrii utrpěli škodu, vyplatím plnou náhradu.“

Oba se odebrali dovnitř a zbytek osazenstva ambasády s nimi. Zůstal jsem sám na vrcholku schodiště, nad zástupem římských uprchlíků. Achillas skončil s udílením rozkazů a s širokým úsměvem se jal stoupat po schodech ke mně. Měl jsem sto chutí tasit meč a vrhnout se na něj, ale byl jsem tak unavený, že by mi jej nejspíš sebral a ještě mne jím probodl. Konečně stanul na stopu ode mne a změřil si mě zvláštním pohledem, v němž se mísila nenávist, zmatek a chmurný respekt.

„Proč jsi to udělal, Římane?“ zeptal se.

To bylo prosté. „Neměl jsi vraždit na posvátné půdě Chrámu devíti Múz,“ odvětil jsem. „Takové chování vzbuzuje hněv bohů.“ Na chvíli se na mne podíval, jako bych byl opravdu blázen, pak se otočil na patě a vrátil se na dvůr. K smrti vyčerpán jsem odklopýtal zpět na velvyslanectví. Zaútočili, jakmile jsem překročil práh.

Se smíchem a výskáním mě členové ambasády povalili na zem a svázali mi ruce za zády. Pak mi spoutali i nohy u kotníků.

„Ještě pořád si myslíte, že vám projde těch pět set denárů!“ zasípěl jsem, příliš sláb, než abych se zmohl na cokoli jiného.

„Nezapomeňte na roubík!“ zavolal Kretikus. Ústa mi převázali hadrem a pod temenem udělali těsný uzel. Kretikus ke mně přistoupil a dloubl mne palcem u nohy do žeber.

„Decie, pokud by tě zajímalo, odkud se tu vzali ti námořníci, pak věz, že v přístavu kotví válečné galéry Neptun, Labuť a Triton. Dal jsem vzkázat na Labuť, aby se dostavila do královského přístavu a vyzvedla si tě. Vojáci z Neptuna si vyrazili na menší výlet na usedlost pána Achillanta, kde si trochu pohrají s ohněm. Pak flotila odpluje na Rhodos. A tam tě také vyloží.“

„Překrásné místo, ten Rhodos,“ přisadil si Ptolemaios. „Ačkoli poněkud nudné. Žádná armáda, žádná politika. Kromě škol tam není vlastně vůbec nic.“

„Možná bys mohl navštívit pár přednášek, Decie,“ poradil mi Kretikus škodolibě a znovu mne dloubl palcem. „A přiučil se trochu filozofii, co říkáš?“ Pak se ti dva rozesmáli, až jim po jejich starých zhýralých tvářích tekly slzy.

Odnesli mne do přístavu a hodili na palubu lodi. Julia mne v slzách doprovázela a držela mne za svázané ruce, v nichž jsem pomalu začal ztrácet cit. Prohlásila, že za mnou co nejdříve přijede na Rhodos. Nejspíš, aby se setkala se všemi těmi učenci, pomyslel jsem si. Hermes nesl mé zbraně a džbán vína a pod vousy láteřil. Už teď se mu začínalo stýskat po pohodlném alexandrijském životě.

Když loď odrazila od břehu, přešel Kretikus na molo a zavolal: „Jestli se nám donese, že se Rhodos potopil, budeme vědět, kdo za to může. Kapitáne, nerozvazujte ho, dokud nenecháte Faros za zády!“

Když jsme propluli kolem majáku, zvedl se kousek na východ od města další sloup dýmu. Věděl jsem, že z takové hromady dřeva bude pořádný oheň. Blahopřál jsem si, že jsme od něj dostatečně daleko a nemusíme dýchat zápach všech těch hořících lan z lidských vlasů.

Než jsem se nadál, ztratila se mi Alexandrie z očí. Neměl jsem ji spatřit po dalších dvanáct let, ale když jsem se vrátil, bylo to s Caesarem a Kleopatra byla královnou a ve světle následných událostí vypadalo mé dřívější malé dobrodružství nudné a nezáživné a já si konečně vyrovnal účty s Achillantem.

Tyto události se odehrály v Alexandrii roku 692 po založení města Říma, za konzulátu Metella Celera a Lucia Afrania.