John Maddox Roberts

SPQR 05. Saturnálie

Kapitola 1

Na italskou půdu jsem znovu vstoupil jednoho nevlídného prosincového dne. Studený déšť mi bičoval obličej a malý námořní kutr poháněný vesly pomalu připlouval do tarentského přístavu. Plavit se po moři v tuto roční dobu, dávno po plavební sezóně, bylo příšerné. Pochopitelně, pokud se mne týká, nic takového jako plavební sezóna neexistuje. Opustili jsme Rhodos za stejně nepříznivého počasí, proplétali jsme se mezi nekonečným řetězem ostrůvků a pak jsme zamířili vzhůru podél rozeklaného řeckého pobřeží. Přepluli jsme úžinu oddělující Řecko od Itálie a okolo jižního cípu jsme se dostali až do poměrně chráněných vod Tarentského zálivu.

Přešel jsem po lodní lávce a vstoupil na pevninu s obvyklým pocitem hluboké úlevy. Nepadl jsem na kolena a nepolíbil zemi jen proto, abych zachoval dobré mravy. Můj žaludek se začal okamžitě uklidňovat. Ale stále pršelo.

„Země!“ zvolal procítěně s upřímnou úlevou Hermes. V podpaží nesl rance s našimi věcmi. Nenáviděl moře ještě víc než já.

„Užívej si, dokud můžeš,“ poradil jsem mu. „Za chvíli vyměníš zvedající se žaludek za rozmlácený zadek.“

„Chcete říct, že musíme jet na koni?“ Koně měl v lásce asi tak jako moře.

„Snad sis nemyslel, že do Říma půjdeme pěšky?“

„To bych nejspíš vydržel. Jak je to daleko?“

„Skoro tři sta mil. Naštěstí je to celé po vynikajících cestách první třídy. Pojedeme po via Appia do Kapuy a pak podle podmínek po ní buď budeme pokračovat až do Říma, nebo zvolíme silnici via Latina. Obě cesty jsou skoro stejně dlouhé. Latina by mohla být v této roční době o něco sušší.“

„To je tak daleko?“ zeptal se Hermes. Jako můj otrok se už nacestoval o mnoho více než většina chlapců jeho věku, ale zeměpis mu stále nějak unikal. „Vždyť jsme v Itálii!“

„Itálie je mnohem větší, než si myslíš. Teď dojdi pro zbytek našich zavazadel.“

Rozmrzele se vrátil na loď pro moji truhlu a pár dalších věcí. Když odešel, po molu ke mně přistoupil úředně vyhlížející muž doprovázený svým tajemníkem.

„Kvintus Silanus,“ představil se, „správce přístavu. A vy budete…?“

„Decius Caecilius Metellus mladší,“ řekl jsem mu.

„Cenzorův syn, že? Dozvěděli jsme se, že byste se mohl vylodit zde nebo v Brundisiu. Vítejte zpátky v Itálii, senátore. Postarali jsme se, abyste se do Říma dostal co nejrychleji.“

Ohromilo mě to. Ještě nikdy jsem nebyl považován za tak významného. „Skutečně? Jak jste se postarali?“

„Pojďme pryč z toho deště,“ navrhl Silanus. Následoval jsem ho do budovy úřadu hned vedle přístaviště. Nejprve jsme vešli do podloubí u vchodu a setřásli z šatů kapky vody. Pak jsme vstoupili do jeho kanceláře, stísněné místnosti se stěnami pokrytými přihrádkami na dokumenty.

„Prosím, tady je něco na uklidnění žaludku,“ řekl Silanus. Otrok mi nalil pohár bílého vína. Bylo to slušné bruttijské, ne příliš ředěné vodou.

„V městských stájích u Appianské brány na vás čekají koně a někde tady mám pro vás potvrzené průvodní dopisy, abyste mohl nechat cestou do Říma koně nakrmit a ustájit. Pokud budete potřebovat, vymění vám je za čerstvé.“ Asi minutu probíral spisy v přihrádkách, až se kolem něj hladce protáhl jeho tajemník, sáhl do jedné z nich a vytáhl kožený sáček plný malých svitků.

„Kdo to všechno zařídil?“ zeptal jsem se.

„Cenzor,“ odpověděl Silanus. „Vy jste to nečekal?“

„Ani ne,“ přiznal jsem. „Povolání k návratu jsem obdržel na Rhodu a skočil na první loď směřující do Itálie, ale myslel jsem, že do Říma se budu muset dostat sám. Obvykle, když se vracím domů, můj otec nevyběhne ze dveří s vlající tógou a rozevřenou náručí, aby mě přivítal, jestli víte, co mám na mysli.“

„Nu, otcové už jsou takoví,“ prohlásil Silanus a nalil si pohár. „Nemůžete očekávat, že se budou chovat jako vaše stará sabinská chůva.“

„To jistě ne. Jak to v současné době vypadá na venkově?“

„Nezvykle klidně. Pro změnu můžete nechat své zbraně v zavazadlech.“

„A ve městě?“ zeptal jsem se.

„To nemohu říct. Slyšel jsem, že poslední dobou je to tam nebezpečné.“

„Klodius?“ V tom roce kandidoval Klodius na tribuna. To byl tehdy v Římě nejvýznamnější úřad: kdyby Klodia zvolili, měl by po celý rok neomezenou moc a zároveň by byl i nedotknutelný a zákony nepostižitelný. Jen při tom pomyšlení se mi svíral žaludek. Předpokládalo se, že ve volbách velmi snadno zvítězí. Klaudiovci byli patricijové, a tedy vyloučeni ze zastávání tohoto úřadu, a Klodius musel dlouho a vytrvale usilovat o to, aby ho přeřadili mezi plebejce. Nakonec díky Caesarově a Pompeiově vlivu dosáhl svého cíle tím, že ho adoptoval nějaký podivný plebejský příbuzný jménem Fonteius. Všichni, kdo bojovali proti jeho přeřazení mezi plebejce, očekávali nadcházející rok s nepříjemnými pocity.

„Je to Caesarův pes,“ prohlásil Silanus, „ale říká se, že ho konzul nedrží na krátkém řetězu.“ Silanus, stejně jako všichni ostatní, hovořil o Caesarovi, jako by byl jediným konzulem. Druhý konzul, Bibulus, byl taková nula, že Římané o tom roku mluvili vždy jako o „konzulátu Julia a Caesara“. Vzal jsem si průvodní dopisy, vyzvedl svého otroka i věci a plahočil jsem se v dešti až k Appianské bráně.

Všichni se shodli na tom, že bych se neměl do Říma vracet dřív, než bude Klodius bezpečně pryč ze svého úřadu, nejlépe vůbec pryč z Říma. Ale to by nesměl zemřít Metellus Celer. Výzva mého otce, abych se vrátil, byla naprosto rezolutní, mám-li to vyjádřit velmi jemně.

Náš příbuzný Kvintus Caecilius Metellus Celer je mrtvý: má se za to, že byl otráven. Rodina se svolává na jeho pohřeb. Okamžitě se vrať do Říma.

Zdálo se to trošku přehnané. Jistě, Celer byl sice tehdy nejvýznamnější z rodiny Caeciliů, ale za normálních okolností by se jeho pohřbu zúčastnili jen nejbližší členové rodiny a příslušníci rodu, kteří se náhodou v době jeho smrti nacházeli v Římě. Ti všichni by dohlédli na obvyklé náležitosti provázející odchod prominentního muže. Povolat Caecilie z tak vzdálených končin, jako byl Rhodos, značilo, že je na obzoru politická krize.

My Metellové jsme byli politiky do morku kostí, avšak já byl jediným členem rodiny, jehož přítomnost v Římě se považovala za politickou přítěž. Můj talent dělat si nepřátele byl u muže tak prostého politických ambicí vskutku pozoruhodný. Lidé, kteří něco skrývali, v mé přítomnosti hned znervózněli.

U městské brány jsme si s Hermem vyzvedli dva koně, na třetího jsme naložili naše skrovná zavazadla a odklusali jsme. Hermes poskakoval v sedle způsobem, který byl bolestivý, i když jste se na něj jen dívali. Pochopitelně jsem se tomu srdečně smál. Sám jsem jezdil na koni celkem slušně. Když jsem byl malý, začínal jsem na mírných klisnách na našem venkovském statku; když jsem dospěl v muže, poslal mě otec do cirku, aby mě vycvičili jezdci, kteří cválají vedle závodních vozů a pobízejí čtyřspřeží. Tenhle trénink se mi moc hodil ve Španělsku, kde jezdectvo často pronásledovalo vzbouřence v kopcích. Přesto se ze mne nikdy nestal vášnivý milovník koní a raději jsem z pohodlí tribuny sledoval při jízdě profesionály. Bylo to však lepší než chůze nebo nedej bože plavba po moři.

Jako veškeré naše silnice, i via Appia byla skvěle udržovaná. Byla nejstarší z našich hlavních cest a táhla se mezi Kapuou a Římem. Její stavbu započal Appius Klaudius Caecus téměř před třemi sty lety a i zbytek je skoro tak starý, takže topoly a cedry vysázené podél ní byly majestátní a vzrostlé. Hrobky postavené vedle cesty většinou vypadaly příjemně prostě a odrážely vkus zašlých časů. Každých tisíc kroků stál milník, na kterém byly vyryty vzdálenosti do nejbližších měst a vždycky i přesná vzdálenost ke zlatému milníku umístěnému ve Foru Romanu. Proto kdekoli v naší říši římský občan přesně ví, jak daleko je k centru společenského života. Z nějakého podivného důvodu nám to připadá uklidňující. Snad proto, že když bloudíme mezi barbary, jen těžko věříme, že Řím vůbec existuje.

Není lepší nebo trvalejší důkaz síly a geniality Říma než naše silnice. Lidé přihlouple obdivují pyramidy, které nebyly postaveny k jinému účelu, než je uložení mrtvol dávno zesnulých faraónů. Kdežto římské silnice mohou lidé z celého světa používat. Barbaři se zřídkakdy namáhají své cesty vydláždit. Ti, kteří to dělají, se spokojí s tenkou vrstvou naštípaného kamene, snad ještě položeného na tenké vrstvě štěrku. Římská silnice se podobá zdi zapuštěné do země, někdy až do hloubky patnácti stop s pravidelně se střídajícími vrstvami sutě, kamenů a štěrku, aby pevně spočinula na podloží. Střed je nepatrně vyvýšený, aby voda mohla odtékat pryč.

Římské silnice vedou rovně po celém světě jako pevně natažené provázky, s ohromujícím důvtipem na nich mosty překlenují údolí i řeky a tunely provrtávají horské výběžky, které jsou příliš velké na to, aby se daly pohodlně obejít. Čeho dosáhli při stavbě silnic ostatní? Ty naše jsou ryzím vyjádřením jedinečnosti, kterou představuje Řím.

Dobře, silnice jsme se naučili budovat od Etrusků, ale stavíme je lépe, než to kdy dokázali oni. Rozhodně je stavíme na místech, o kterých se Etruskům ani nesnilo.

Zaobíral jsem se těmito příjemnými myšlenkami, když jsme pomalu jeli k Venusii. Příliš dlouho jsem pobýval mezi cizinci a toužil jsem být znovu ve velkém městě, i když v něm byl Klodius.

Po třech dnech jízdy jsme dorazili do Kapuy. Nádherné město, nejkrásnější v Kampánii, leželo uprostřed nejúrodnější půdy celé Itálie. Jak jsme se přibližovali, slyšeli jsme rachot proslavených kapujských bronzových dílen. Po celém městě byly rozesety slévárny a kovárny a hluk z kovadlin nikdy neutichal. Všechny předměty vytepané z bronzu od lamp až po slavnostní brnění se vyráběly v Kapui.

Také se ozývalo řinčení zbraní. Nebyly to zvuky války, ale cvičení. Za hradbami města byla asi dvacítka gladiátorských škol, protože Kampánie bývala vždycky srdcem sportu. Římané měli gladiátory rádi, ale v Kampánii se z nich stávaly přímo idoly. Když jsme kolem jedné projížděli, myslím, že to byla škola Ampliatova, něco mě napadlo.

„Připomeň mi, až se dostaneme do Říma, abych tě nechal zapsat do Statiliovy školy.“

„Nechcete mě snad prodat?“ zeptal se zděšeně Hermes.

„Samozřejmě že ne, ty tupče, ačkoli ta myšlenka má svůj půvab. Ale jestli mi máš být k užitku, musíš se umět ubránit. Už jsi dost starý na to, abys začal trénovat.“ Hermovi bylo tehdy asi osmnáct a byl to pohledný mladík s talentem pro kdejakou lumpárnu. Bylo naprosto legální vycvičit otroky v boji a tenkrát ještě neplatily žádné zákony o tom, že otroci nesmějí nosit zbraně, pokud doprovázejí svého pána za hradbami věčného města.

„Gladiátorská škola?“ Viděl jsem, že se mu ten nápad zamlouvá. Neměl ani ponětí, jak tvrdý bude trénink. Jako většina mladých chlapců se domníval, že život gladiátora je vzrušující a fascinující. Neuvědomoval si, že těch pár skvělých okamžiků v aréně v pozlacené zbroji s pery je výsledkem mnoha let dřiny pod dozorem krutých dohlížitelů s prasečíma očima, kteří si vynucují disciplínu bičem a rozžhaveným železem. Pochopitelně jsem neměl nejmenší úmysl nechat ho vytrénovat pro arénu, ale musel se naučit tolik, aby přežil pouliční rvačky a noční přepadení, které se staly běžnou součástí římského politického života.

Via Latina se na závěrečný úsek z Kapuy do Říma ukázala jako moudřejší volba. Cestou jsme nocovali v zájezdních hostincích nebo v domech přátel a příbuzných. Po devítidenním putování s častým střídáním koní jsme se celí rozlámaní a urousaní přiblížili k cíli. Hradby Říma byly na dohled.

Kapitola 2

Můj otec vzhlédl od svitků rozložených před ním na stole. „Proč ti to trvalo tak dlouho?“ chtěl vědět. Byl to jeho obvyklý pozdrav.

„Zdrželo mě počasí, moře, roční období a několik líných koní. Zkrátka jako obyčejně. Těší mě, že tě nacházím při dobrém zdraví, otče.“ Skutečně si na svůj věk vedl skvěle. Jizva, která mu téměř rozpůlila obličej a nos, se zdála hlubší než kdy dřív a měl více vrásek a méně vlasů, ale vypadal stejně rázně a energicky jako vždy. Díky svému úřadu cenzora dosáhl na vrchol římského společenského života, ale to ho neukolébalo k nečinnosti. Bral se za zájmy ostatních členů rodiny stejně iniciativně a bojovně jako dřív.

„Nesmysl. Jako všichni synové se jen třeseš na dědictví. Posaď se.“

Usadil jsem se. Byli jsme na nádvoří otcova městského domu. Zdi chránily před větrem a díky dopolednímu slunci tam bylo příjemně. „Proč je mě tady zapotřebí? Na Celerův pohřeb přijíždím jistě dost pozdě.“

Moji otázku přešel. „Kretikus mi napsal o tvém bláhovém dobrodružství v Alexandrii. Mohli tě zabít kvůli něčemu, co pro Řím nemá žádnou důležitost.“

„Ukázalo se, že pro Řím to mělo velikou důležitost!“ zaprotestoval jsem.

„Ale proto ses do toho nenamočil!“ pravil důrazně a uhodil dlaní o stůl, až pera a nádobka s inkoustem nadskočily. „Způsobila to tvoje nepřístojná láska ke čmuchání a bezpochyby i tvoje slabost pro společnost prostopášných žen.“

„Ne žen,“ zamumlal jsem, „Múz.“

„Cože? Přestaň plácat. Je před námi důležitá záležitost a pro jednou budeš moct čmuchat, co hrdlo ráčí, a navíc s požehnáním rodiny.“

To znělo slibně. „A co Klodius?“

Neklidně se zavrtěl, což nedělal často. „S Caesarem jsme věci trošku urovnali, takže dokud bude ve městě, ten malý zmetek tě nejspíš nechá na pokoji. Ale koncem roku Caesar z Říma odjíždí a ty taky. Slyšel jsi o Caesarově prokonzulárním úřadu?“

„V Egyptě jsme se doslechli, že on a Bibulus dostali na starost správu italských kozích stezek a úklid hnoje, ale na Rhodu se nám doneslo, že Vatinius pro Caesara uhájil Předalpskou Galii a Ilýrii.“

„To je pravda. Teď mu ještě senát přidal Zaalpskou Galii spolu s prokonzulátem na pět let.“

Spadla mi čelist. „Dosud nikdo neměl tak rozsáhlé území, ani nebyl na tak dlouho jmenován do úřadu!“ vydechl jsem. „Všichni vědí, že Galie každou chvíli vybuchne jako sopka. A oni celé to území svěřili Caesarovi?“

„Mám úplně stejný názor. Většina senátorů doufá, že se buď zostudí, nebo že ho zabijí. V každém případě bude pět let z Říma pryč.“

„To je šílené,“ prohlásil jsem. „Caesar má víc rozumu než zbytek senátu dohromady. Za pět let si vybuduje větší klientelu, než měl Marius, a bude dost silný na to, aby mohl vytáhnout proti Římu.“

„Myslíš, že jsi jediný, koho to napadlo?“ Pohrdavě mávl rukou. „To není tvoje starost. Když ses teď vrátil, svolám schůzku rodinné rady. Přijď sem dnes večer těsně před západem slunce.“ Obrátil svoji pozornost zpět ke svitkům. To bylo všechno. Byl jsem propuštěn.

Cítil jsem zmatek, ale také velkou úlevu. Navštívil jsem svého otce, a tím jsem splnil nejdůležitější povinnost. Teď jsem si mohl dělat, co se mi zlíbilo. Takže jsem si to pochopitelně namířil na Forum. Říman odloučený příliš dlouhou dobu od Fora trpí nemocí ducha. Chřadne a hyne žalem. Ví, že ač je jeho práce důležitá a radosti v místě pobytu nezměrné, je daleko od středu světa. Cítil jsem se báječně, když jsem se blížil k místu, ke kterému mě dovedlo tolik stovek milníků.

Vynořit se ze změti úzkých uliček a průchodů před Forem bylo jako vyjít z uzoučké horské stezky na rozlehlou planinu. Pohled se otevřel a já nad sebou viděl konečně víc než jen úzký proužek nebe. Velké baziliky, pomníky, řečnickou tribunu rostra, kurii, kde se schází senát a která nebyla v poslední době vypálena, a hlavně nejmilovanější budovy ze všech – chrámy. Od překrásného malého kruhového Vestina chrámu sahaly až nahoru a byly završeny nádhernou korunou Kapitolu, sídlem Jupitera Optima Maxima.

Ale snad ještě víc než architektura tvořili Forum samotní obyvatelé. Jako obvykle tam byla tlačenice, dokonce i v tak chladný prosincový den. Občané, propuštěnci i otroci, ženy, cizinci a děti nerozlišitelného stavu, ti všichni spěchali, procházeli se či si jen hráli podle toho, jak jim nálada velela. A právě to bylo vzrušující. Každý, kdo je úzce spjat se srdcem Říma a napojen na jeho tlukot, a já k takovým lidem patřím, vycítí rozpoložení města stejně, jako matka vycítí náladu svého dítěte: strach, smutek, rozjařenost, rozhořčení, zlost, to vše je patrné člověku, který ví, jak číst v náznacích.

Věděl jsem, že to nemůže být jen očekávání saturnálií, které měly započít za několik dnů. Římané sice milují veselí spojené se saturnáliemi, ale tyto svátky v sobě nesou i něco ponurého, protože je to doba, kdy musíme platit své dluhy. Ne, tohle bylo něco jiného, další malá spletitá záhada, co čekala na rozluštění.

Vnořil jsem se do davu a začal zdravit staré přátele a domlouvat si večeře. Přes všechnu obrovskou moc a slávu je Řím jen přerostlé farmářské městečko, a ať jsem se podíval kterýmkoli směrem, vždycky jsem zahlédl nějakou známou tvář. Hermes se mi držel za patami a oba jsme pomalu procházeli Forem až vzhůru na Kapitol, kde jsem učinil oběť jako poděkování za svůj šťastný návrat.

Zkraje odpoledne jsem Herma poslal domů pro mé lázeňské potřeby a pak jsem odpočíval v páře a horké vodě, zatímco přátelé a známí klábosili o vozatajích, gladiátorech, ženách skandální pověsti a tak podobně. Přišlo mi zvláštní, že se nikomu moc nechtělo hovořit o politice. Ne že by se báli, což by se mohlo stát v případě, že je u moci šílený tyran nebo nemilosrdný diktátor, jako tomu bylo poslední rok za Maria nebo za Sullovy hrůzovlády. Teď to spíš vypadalo, jako by byli zmateni. Poslední věc, kterou Říman přizná, je to, že netuší, co se děje.

Proto jsem se rozhodl navštívit egyptskou ambasádu. Velvyslanec Lisas byl v Římě už celou věčnost a sbíral klepy ze všech koutů světa, protože svůj čas věnoval jen zábavě a uplácení římské vlády a ostatních velvyslanectví. Ten tlustý, starý zvrhlík mě jako vždy přijal velmi pohostinně. S jistým zděšením jsem si povšiml, že pod silným nánosem líčidel je jeho obličej zjizven spoustou drobných ranek. Nejspíš budeme brzy potřebovat nového egyptského velvyslance. To by mě zarmoutilo, protože Lisas, abych to vyjádřil velmi volně, byl neocenitelnou studnicí informací.

„Vítejte, senátore, vítejte,“ rozplýval se starý muž. Zatleskal a přiběhli otroci, aby mi umyli ruce a nohy, přestože jsem právě vyšel z lázně. Jeden mi sundal tógu, druhý mi vrazil do ruky pohár. Další nás zuřivě ovívali. Nebylo horko a nelétaly žádné mouchy, ale ti otroci zřejmě potřebovali trošku pohybu. Přešli jsme do malé kruhové jídelny, která byla jedním z mnoha výstředních rysů egyptské ambasády. Nedržela se žádných architektonických pravidel, která jsem byl schopen rozpoznat.

„Jeho veličenstvo mě informovalo, že jste mu loni prokázal mimořádné služby. Je vám velice zavázán.“ Hovořil, a jakoby zázrakem se na našem stole objevily lahodné pokrmy. Vždycky mě ohromilo, že ať jsem se u Lisa zastavil v kteroukoli dobu, byl čas oběda nebo večeře. Římané jsou velmi puntičkářští, pokud jde o dobu hlavních jídel, ne tak Lisas. I pro nečekanou zdvořilostní návštěvu měl připraveno víc než jen obvyklé ovoce, sýr a olivy, ale byl tu i čerstvý chléb, ještě teplý z pece, a pečená drůbež s krásně křupavou kůrčičkou.

Při jídle jsme si povídali o bezvýznamných věcech. Poptal jsem se na zdraví nejmladšího Ptolemaiova synka, který byl ještě v břiše své matky, když jsem opouštěl Alexandrii, a Lisas se mě zeptal na můj pobyt na Rhodu, protože doufal, že jsem byl na nějaké tajné misi. Bohužel, bylo to jen jedno z mnoha mých neoficiálních vyhnanství.

„Jsem trošku zmatený z římské politické situace,“ přiznal jsem, když mi otrok nalil sladké dezertní víno. „Byl jsem pryč moc dlouho a mí přátelé mi v tomto ohledu vůbec nepomohli.“

„Těžko se divit,“ prohlásil Lisas. „Události posledních měsíců jsou nebývalé. Caesarův konzulát je jedním z nejvýkonnějších.“

„Většina konzulů si jen odsedí dobu svého úřadu a doufá, že jim poté svěří nějakou bohatou provincii,“ prohodil jsem.

„Přesně. Ale Caesar takový není. Téměř okamžitě prosadil zákon na podporu Pompeiových veteránů. Nato postoupil třetinu smluv Krassovým přátelům, výběrčím daní v Asii.“

Pokrčil jsem rameny. „Dluhy z vojenského tažení. Ti tři drží při sobě tak pevně jako moje neprovdané tety. A kdyby mu ti dva nepomohli, Caesar by se nikdy nestal konzulem.“

„To je pravděpodobné. Samozřejmě tomu přispívá i to, že se chová, jako by byl konzulem jediným.“

„A jak se to stalo?“ zeptal jsem se. „Jistěže je Bibulus bezpáteřní, ale copak se alespoň nepokusil svého kolegu přemoct?“

„Pochopitelně se o to pokusil.“ Lisas bezmocně rozhodil ruce po egyptském způsobu. „Ale vyštvali ho z Fora pod otevřenou pohrůžkou násilí a on se uchýlil do svého domu. Nato oznámil, že čeká na znamení.“

Nahlas jsem se zasmál. „To už zkoušeli před ním!“ Podle starých zákonů se musely odložit všechny veřejné záležitosti, pokud augur čekal na příznivé znamení. Byl to běžný způsob, jak intrikáni zdržovali přijímání zákonů, ale zřídkakdy fungoval déle než den nebo dva, rozhodně ne po celou dobu konzulátu.

„Caesar Bibula vůbec nevzal na vědomí a sám pokračoval v konání. Všiml jste si, že nyní už každý přestal používat jména Gaius a Julius a hovoří o něm pouze jako o Caesarovi? Některé lidi to znepokojuje.“

„To by mělo,“ prohlásil jsem. „Jen králové a otroci jsou nazýváni jedním jménem. A nějak se mi nezdá, že by se Caesarovi zamlouvala role otroka.“

„Přesně tak. Caesar také velmi elegantně přesvědčil senát, aby schválil Jeho Veličenstvu postavení krále Egypta, přítele a spojence římského lidu.“ Lisas zářil spokojeností.

Nechtěl jsem se ptát, jaký úplatek musel Ptolemaios nabídnout, protože jsem věděl, že musel být obrovský. Ale stál za to. Od nynějška nemohl žádný cizinec napadnout Egypt, aniž by vstoupil do války s Římem, a pokud by někdo Ptolemaia sesadil, Řím by získal záminku anektovat Egypt. Vrátil jsem se k původnímu tématu.

„Říkáte, že Bibula vyhnali z Fora násilím. Nebyl v tom náhodou zapletený Klodius?“

„Kdo jiný? Jeho chátra podporuje Caesara a populáry.“

„A co Milo?“

„Hádají se, ale momentálně je na vzestupu Klodius. Milo se spojil s Ciceronem a Cicero si teď nejspíš balí zavazadla. Až Klodius převezme úřad tribuna, prvním rozkazem ve funkci pošle Cicerona do vyhnanství a jako záminku použije popravu Katilinových spiklenců.“

„Jinak to nešlo,“ řekl jsem v rozpacích. Samotnému se mi nelíbila představa poprav, ale pro jednou jsem s Katem souhlasil: bylo pošetilé poskytnout ústavní ochranu lidem, kteří v té chvíli zrovna chtěli ústavu násilím svrhnout.

„Mě nemusíte přesvědčovat,“ prohlásil Lisas. „Je to jen výmluva. Cicero bojoval proti Klodiově přeřazení mezi plebejce vším legálním a politickým umem, kterým disponoval, a že nebyl malý. A Klodius nezapomíná.“ Napil se vína a postavil pohár na stranu. „Ale konec Caesarova úřadování se blíží. Události v Galii se začínají hýbat.“

„Byl jsem tam na velvyslanectví s Kretikem těsně předtím, než jsme odjeli na misi do Alexandrie. Místní lidé jsou z nás velmi nešťastní.“

„Jsou to neosvícení barbaři. Spojenci Říma odpadávají a přidávají se ke komukoli, kdo je schopen klást odpor další římské expanzi v Galii.“

„Za to je těžko můžu odsuzovat. Myslím pochopitelně ty svobodné. Občas si velmi nenuceně dopomáháme k územím cizích lidí. To však není žádný důvod, aby nás naši spojenci zrazovali.“

„Nicméně se v tom objevil nový činitel,“ prohlásil Lisas. Protahoval své sdělení z čirého potěšení, že mě napíná a tak s podrobnostmi otálel co nejdéle.

„Nový činitel? Snad ne invaze z toho ostrova na severu, z Británie, či jak se jmenuje?“

„Ach ne. Východní Galové se už několik let perou jen mezi sebou.“

„O tom jsem věděl. Mám pocit, že jednu frakci vedl Aedui a druhou Arverni. Situace se však mění tak rychle, že je obtížné ji sledovat.“

„Je to stále přibližně tak. Nicméně se říká, že Arverniové prohrávali, a tak se bláhově rozhodli, že potřebují, nu… spojence.“

Vzalo mi to dech a málem jsem upustil pohár. „Jupitere, ochraňuj nás! Chcete říct, že Germáni opět překročili Rýn?“

„Nejspíš to tak bude. Zatím jen žoldáci, ale mají nového a očividně ctižádostivého krále, nějakého Ariovista. Naposledy jsem slyšel, že je východně od Rýna, ale moje zdroje teď tvrdí, že na západním břehu by mohlo být víc než sto tisíc germánských válečníků. A Germáni už dlouho, předlouho prahnou po úrodné půdě Galie.“

Zasténal jsem. Cizinci se většinou dělili na tři kategorie. Na komické, jako byli například Egypťané nebo Syřané. Pak na ty, kteří byli jak komičtí, tak děsiví, jako Galové. A zbývali Germáni, kteří byli jen děsiví.

„Senát jistě neposílá Caesara do Galie s rozkazem odehnat Germány?“

„V žádném případě. Mám za to, že Caesar nejprve zajistí, aby se Helvéti nestěhovali na římské území. Toho se obáváme už celé roky. Nemůže jen tak napochodovat k Rýnu a nechat si je za zády. Myslím si, že má v úmyslu obsadit Helvetii a pak se obrátit na severovýchod a podrobit si Germány a jejich galské spojence.“ Vrhl na mě omluvný úsměv. „Pochopitelně to je jen moje teorie. Nejsem voják.“

Lisas se potýkal se světem ze svého velvyslanectví, ale uměl číst v mapách a moc dobře chápal politiku tak, jak se odehrávala ve světovém měřítku. Nepochyboval jsem, že při popisu situace je velmi blízko pravdě. Římské teritorium sice nesahalo až k Rýnu, ale celé generace ho považovaly za naši neoficiální hranici. Pokud by ho Germáni překročili, značilo by to jasné nepřátelství.

„Ještě nikdy nikdo nezískal velké bohatství tím, že bojoval s Germány,“ řekl jsem. „Galové jsou v porovnání s nimi zámožní lidé.“

„Ale člověk může získat slávu a vítězství,“ podotkl Lisas. „A kdo byl poslední Říman, který porazil Germány?“

„Samozřejmě Marius,“ odpověděl jsem. „V bitvě u Aquae Sextiae a Vercellae.“

„A jaké je Caesarovo největší přání kromě toho být novým Mariem? Celou svoji kariéru nadbíhal populárům a neustále zdůrazňoval, že Marius je jeho strýc, protože se přiženil k nim do rodiny.“

„Dává to smysl,“ připustil jsem. „Ale udivuje mě, že i takový muž jako Caesar věří, že má dostatek schopností na to, aby porazil Germány! Několik vítězství ve Španělsku rozhodně nemá takovou váhu. Marius ty bitvy vyhrál, protože vybudoval své legie od nuly a k vítězství je vedl dvacet let. Nemůžete jako nový prokonzul převzít velení nad již ustavenými legiemi a očekávat od nich takové výkony a takovou oddanost.“ Už když jsem to říkal, věděl jsem, že se nejspíš mýlím. Všichni, včetně mě, už celé roky Caesara podceňovali.

„Caesar má přirozené nadání strhnout prosté lidi. A nejsou obyčejnější muži než legionáři. Jsou nejmocnější silou na světě, mocnější než politici a konzulové a mocnější než senát. Marius to věděl a Sulla také. Pompeius to nikdy nepochopil, a proto jeho hvězda zapadá.“

Při odchodu mi Lisas stiskl paži. „Decie, příteli, vždycky vás rád vidím, ale nečekal jsem, že se objevíte dřív, než koncem příštího roku, kdy Klodiovi vyprší tribunát.“ Zasvětil mě do některých důvěrných informací a teď očekával, že mu jeho laskavost oplatím.

„Musím přiznat, že mě to také překvapilo. Z Rhodu mě nečekaně povolali zpátky. Má to co dělat s Celerovou smrtí.“

Oči se mu rozzářily spikleneckým jasem. „Převelice významný muž. Jeho předčasný skon nás velmi zasáhl. Vaše rodina očekává, že v této záležitosti prokážete své… výjimečné nadání.“

„Nevidím jiný důvod, proč mě tu chtějí. Nejsem v rodině zrovna oblíbený.“

„Ale máte před sebou skvělou budoucnost,“ rozplýval se. „Jsem si jistý, že za deset dvacet let budete nejvýznamnější ze všech Metellů. Musíte mě chodit často navštěvovat, když jste teď v Římě. Je možné, že vám pomůžu. Doslechnu se totiž spoustu věcí.“ A pochopitelně chtěl, abych mu pověděl všechno, co se dozvím. Třeba to bude poctivý obchod.

Příliš jsem nesdílel jeho víru v mou světlou budoucnost. V té době se v Římě dalo dosáhnout význačného postavení jen válečnými úspěchy nebo mimořádnou dlouhověkostí (Cicero byl – jako vždycky – výjimkou). Vojenský život se mi hnusil a naděje, že se dožiju svých čtyřicátých narozenin, byla pramalá. Kupodivu jsem nakonec dosáhl úspěchu, který mi Lisas před mnoha lety předpověděl, ačkoli se tak stalo způsobem, o kterém se ani jednomu z nás nesnilo. Jsem jediný z rodiny Caeciliů své generace, který je stále ještě naživu.

Ale v Caesarovi se mýlil. Caesar nechtěl být novým Mariem; chtěl být jediným Juliem Caesarem.

Kapitola 3

Schůzka se konala v domě mého otce. Když Hermes zaklepal na dveře, janitor otevřel a my jsme vešli dovnitř. Staré sídlo bylo nezvykle tiché.

„Pán je s ostatními v trikliniu,“ informoval mě starý vrátný. „Váš hoch bude muset zůstat v zadní části domu s ostatními otroky.“ To vysvětlovalo zvláštní klid.

Hermes se ušklíbl. „Já počkám venku před domem na ulici.“

„Myslíš v té hospodě na rohu,“ opravil jsem ho. „Upaluj dozadu.“ Nakvašeně odkráčel. Cítil jsem s ním. Skutečný důvod, proč nechtěl jít do zadní části domu, byl ten, že můj otec neměl ve svém městském sídle žádné mladé pěkné otrokyně.

Kromě mého otce se v trikliniu sešli tři Caeciliové. Všichni se jmenovali Kvintus, protože moje rodina, co se týče jmen, zrovna nevynikala představivostí: Kretikus, momentálně nejvýznamnější člen rodu, bývalý konzul a pontifex, s kterým jsem několikrát sloužil v cizích zemích; Nepos, který byl v předešlém roce prétorem, a nakonec jeden adoptovaný Caecilius, pyšnící se zvučným jménem Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika, byl pontifikem a právě sloužil jako tribun lidu. Zbytek významných členů rodiny pobýval toho roku mimo Itálii.

Vyměnili jsme si stručné pozdravy. Chybělo obvyklé víno a občerstvení. V místnosti nebyl ani džbán s vodou. Tito muži se sešli kvůli důležité záležitosti.

„Jsem překvapený, že jsi stále v Římě, Nepote,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že jsi dostal Sardinii.“

„Předal jsem ji dál,“ odpověděl. „Vzal si ji Vettius.“ Nepos byl vysoký, vojácký muž, který jako jediný z předních členů rodu podporoval Pompeia. Trpělo se mu to, protože kdyby se Pompeius stal diktátorem, alespoň jednoho z nás by nepopravili nebo neposlali do vyhnanství a rodina by si udržela většinu majetku.

„Mám pro tebe pochopení,“ řekl jsem mu. „Taky bych Sardinii nepřijal, ani kdybych ji vyhrál v kostkách.“

Kretikus se ušklíbl. „Ty ses nezměnil, Decie. V politice jsi naprostý hlupák. Nepos zůstává v Římě, protože bude příští rok kandidovat na konzula.“

„To leccos vysvětluje,“ řekl jsem. „Prokonzulární provincie je vždycky lepší než Sardinie. Která se nabízí?“

„Pokud v zahraničí nenastane nějaká mimořádná situace, dostane přední Hispánii,“ řekl otec. Nikdo ani nenaznačil, že by Nepota mohl někdo porazit, nebo že by kvůli mimořádné situaci vytouženou provincii nezískal. Když se rodina Caeciliů Metellů rozhodla nějaké prokonzulární území získat, dostala ho. A Španělsko už bylo územím Metellovců dobrých dvě stě let. Vládli jsme tam tak dlouho, že to po italských državách byla naše nejmocnější základna.

„Příští rok bude špatný,“ podotkl Kretikus. „Klodius bude stát proti Ciceronovi a jako tribun může způsobit velké škody. V následujícím roce budeme potřebovat mít co nejvíc vlivu, abychom dokázali odčinit vše, co Klodius napáchá. Scipio bude kandidovat na post kurulského edila.“

Scipio přikývl. Byl to bledý, vznešený, asi pětatřicetiletý muž. „Jako edil zajistím konání otcových pohřebních her. Zamýšlím uspořádat gladiátorské hry výjimečné velkoleposti.“ Jeho adoptivní otec Metellus Pius starší zemřel před čtyřmi lety. Stalo se zvykem pozdržet pohřební hry do té doby, než se dědic stal edilem a mohl rozhodovat o veřejných podívaných. Takto mohl zároveň splnit své občanské i synovské povinnosti a získat na oblíbenosti pro zvolení do vyššího úřadu. Když byl edilem Caesar, nasadil při výdajích na hry neuvěřitelně vysokou laťku.

„Klodius si proti sobě popudí prostý lid a nic si nekoupí jejich věrnost lépe, než pěkná řada her,“ prohlásil jsem. „Ale bude to drahé.“

„Očekáváme, že přispěješ,“ odsekl otec. Měl jsem raději mlčet.

„Tohle všechno je dnes večer podružné,“ řekl Kretikus. „Decie, víš, že Celer byl otráven, ne?“

„Věděl jsem, že je mrtvý a že nezemřel násilím, na nemoc nebo při nehodě, které by byl někdo svědkem. Lidi vždycky hned napadne jed, když bez zjevné příčiny zemře význačný muž, ale existují stovky nemocí, které dokáží zabít bez jakýchkoli varovných signálů.“

„Otrávili ho,“ důrazně prohlásil Kretikus.

Povzdychl jsem si. Toho jsem se obával. „A můžu jen hádat, koho z toho podezříváte.“

„Nemusíš hádat,“ řekl Kretikus. „Udělala to jeho žena, ta coura Klodia. Chceme, abys proti ní shromáždil důkazy, abychom mohli vznést obvinění a nechali ji popravit nebo ji poslali do vyhnanství.“

„Nechápeš, jak to chodí,“ vzdychl jsem. „Jestli mám vyšetřovat, shromáždím důkazy a potom rozhodnu, kdo je vrah, pokud byl tedy Celer skutečně zavražděn.“

„Jak myslíš,“ prohlásil Kretikus.

„Taky to nemusela být Klodia,“ řekl jsem.

„Kdo jiný by to udělal?“ chtěl vědět otec.

„Nemám tušení, ale žádný muž se ještě nestal konzulem a nevelel armádám v provinciích, aniž by si nenadělal spoustu nepřátel. Bojoval proti Katilinovcům a nemálo jich nechal popravit. Jejich rodiny mu to nezapomenou. Mohl se zaplést se ženou špatného muže. Byl ženatý s Klodií, takže si umím představit, že hledal ženskou náruč jinde.“

Nepos si odfrkl. „Který muž spáchá vraždu kvůli bezvýznamné nevěře? Celerovi nepřátelé nebyli z těch, co by se uchylovali k jedu.“

„Správně,“ přikývl Scipio. „Kdyby byl slušně napaden a zabit na ulici, byli bychom si naprosto jistí, že za tím stojí političtí nepřátelé. Jed je ženský nástroj.“

„A proč by ho měla zabít?“ zeptal jsem se. Všichni se na mě rázem překvapeně zadívali.

„Ta žena je přímo sériová vražedkyně,“ podotkl Kretikus. „Proč ne?“

Bylo to pro ně tak typické. Vražda se v Římě stala běžnou záležitostí, ale oni věděli, že muž musel mít zásadní politické nebo osobní důvody, aby k takovému činu sáhl. Naproti tomu žena skandální pověsti zabíjí, protože to má ve své povaze. A každá žena, o níž se na veřejnosti mluví, je žena skandální pověsti. Urozené římské dámy měly žít v anonymitě.

„Dobře. Jaké budu mít pravomoci?“

„Chceme to zařídit diskrétně,“ prohlásil Kretikus. „Koneckonců je to v rodině. Ale jestli narazíš na nějaké potíže, můžeš říct, že jednáš pro Scipia. Jako tribun vznese obvinění proti té venefice.“ Použil starý výraz pro travičku.

„Uvědomujete si, že otrava je pravděpodobně ze všech vražd nejobtížněji dokazatelná?“ řekl jsem.

„V podobných případech jsem několikrát vedl žalobu – dokonce jsem jednáním předsedal,“ prohlásil otec. „Kretikus také. Dones nám důkazy pro věrohodnou žalobu a my se jí zbavíme.“

„Proč si ji Celer vůbec bral?“ zeptal jsem se.

„V té době jsme potřebovali získat spojence mezi Klaudiovci,“ odpověděl Kretikus. „Co jiného?“

Opravdu, co jiného?

Když jsme odcházeli z otcova domu, vzal Hermes ze stojanu jednu pochodeň a začal ji zapalovat o lampu hned vedle dveří.

„Nech toho,“ řekl jsem mu. „Dnes v noci pěkně svítí měsíc.“

Pokud noci nebyly zrovna černé jako uhel, raději jsem se v Římě pochodním vyhýbal. Jejich plamen se třepotá, a tak vám porušuje noční vidění. Útočníkovi stačí přehodit přes pochodeň plášť nebo ji zhasit vodou, a než se vaše oči přizpůsobí okolní tmě, jste jako slepí. A navíc světlo přitahuje pozornost.

Vyšli jsme ven a pár minut jsme postáli u brány, aby si naše oči přivykly na šero. Potom byly ulice docela schůdné. Měsíci chyběla jen čtvrtka do úplňku, stál nám téměř nad hlavou a vrhal své paprsky i do těch nejužších uliček.

„Co ses dozvěděl?“ zeptal jsem se Herma, když jsme vyrazili.

„Nic moc. Váš otec není ke svým otrokům zrovna přátelský.“

„Ale doslechnou se různé věci,“ prohlásil jsem. „Beru tě všude s sebou přece proto, abys mezi otroky poslouchal drby!“

„Pokud mohu soudit, starý pán se chová jako vždycky. Jen nepoužívá bič tolik jako dřív. Možná měkne.“ Na chvilku se odmlčel. „Za posledních pár měsíců se konalo několik takových pozdních schůzek, kdy služebnictvo poslali do zadní části domu.“

„To moc neznamená,“ prohlásil jsem. „Rozhodně ne u takových politických prospěchářů, jací jsou v mé rodině. Mluví se o Celeru Metellovi? Nebo o jeho ženě Klodii?“

„Říkají, že ho otrávila, ale to se tak povídá po městě, není to žádná důvěrná informace z rodiny. Kvůli tomu se konala dnešní schůzka?“

„Přesně. Rodina chce Klodii potrestat a mě posílají, abych někde vyhrabal důkazy.“ S Hermem jsem o takových věcech mluvil otevřeně. Navzdory svým zločineckým sklonům mi mohl prokázat neocenitelnou pomoc při pátrání a pro tuhle práci měl velký cit. Trochu mě to znepokojovalo. Měl Hermes instinkty vyšetřovatele, nebo jsem měl já instinkty otroka?

„Tohle je vaše příležitost!“ prohlásil. „Ta žena je jako meč, co vám už celé roky visí nad hlavou. Teď se jí budete moct nadobro zbavit.“

„Já vím. Měl bych se z toho radovat, ale nejde mi to.“

„Proč? Aha, chápu – je to sestra Publia Klodia. Bude mít o důvod víc, aby vás nenáviděl.“

Pokrčil jsem rameny. „Tím to není. Zabít mě může jen jednou a už tak to plánuje na nejbližší možnou příležitost. Ne, něco se mi na tom všem nezdá.“ Chvilku jsem přemýšlel a přitom jsme procházeli Forem, až strašidelně ozářeným měsícem. Ze svých piedestalů na nás shlíželi mrtví politici, jako bychom byli Galové, co znovu přišli vyplenit Kapitol. Zastavil jsem se.

„Co se děje?“ zeptal se Hermes.

„Najednou mi něco došlo. V ulicích i na Foru mi dnes každý připadal hrozně veselý.“

„Všiml jsem si toho. Je to kvůli saturnáliím?“

„Ne. Je to proto, že rok je téměř u konce a ten příští bude vyplněn naprostým politickým chaosem. Právě jsem si uvědomil, že Římané milují politický chaos!“

„Občané možná…,“ prohodil Hermes.

„Nebuď pokrytecký. Otroci milují občanský neklid víc než kdokoli jiný. Mnohem víc jim toho projde. Když se muži hádají na ulicích, nevylévají si hněv bitím svých otroků.“

„Tak tohle o tom víte,“ řekl, ale já už jsem o téma ztratil zájem.

Přemýšlel jsem, proč mě povolali z Rhodu. Samozřejmě že jsem měl pověst dobrého vyšetřovatele, ale jen z poloviny tak schopný iudex by shromáždil dostatek podkladů, které se braly jako důkaz u římského soudu, kde výmluvnost žaloby byla mnohem důležitější než důkaz viny. Možná si to nechtěli rozházet se ženou Klodiiny pověsti. Otrava totiž není jen obtížně prokazatelná, ale je také těžké se jí vyhnout.

Kapitola 4

Kato mě probudil příliš brzy a Kassandra mi přinesla podnos se snídaní. Moji dva staří otroci byli většinou dotěrní a vlezlí, ale vždycky pár dnů po mém návratu z cizích zemí se chovali pěkně. Potom se vraceli ke svým běžným tvrdohlavým způsobům.

„Jsou mí klienti venku?“ zeptal jsem se.

„Ne, ještě se k nim nedoneslo, že jste zpátky ve městě, pane,“ řekl Kato. „Měl byste pro ně poslat kluka.“

„Rozhodně ne!“ ohradil jsem se. „Nechci, aby za mnou chodili hned po ránu. Čím déle budou v nejistotě, tím lépe.“ Sundal jsem z podnosu ubrousek a odkryl horký chléb, nakrájené ovoce, vařená vejce a hrníček medu. Snídaně byla jednou z pokleslých neřímských zvyklostí, na kterých jsem byl závislý.

Najedl jsem se, oblékl a s Hermem v závěsu jsem se vydal k holiči na rohu, aby mě oholil a ostříhal mi vlasy. Během plavby a dlouhé jízdy mi kolem uší nepravidelně přerostly. Bylo to tedy nutné, ale navíc není lepší místo, kde se člověk doslechne, co se ve městě povídá.

„Vítejte zpátky v Římě, senátore,“ řekl holič, nějaký Bassus, který právě stříhal vlasy statnému řezníkovi. Ostatní čekající muži mě uctivě pozdravili. V okolí jsem byl oblíbený a tenkrát se i od patricijských senátorů očekávalo, že se budou stýkat s prostými občany, obzvlášť dopoledne.

„Je příjemné znovu dýchat římský vzduch,“ prohlásil jsem a okázale ho nosem nasál. Páchl, ostatně jako v Římě vždycky. „Patří tahle čtvrť stále Milonovi?“„Neochvějně,“ přikývl řezník a rukou si přejel po čerstvě oholené hlavě. Leskla se olejem. „Příští rok bude krušný, ale rok nato bude náš.“ Ostatní horlivě přikyvovali.

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Protože Milo bude příští rok kandidovat na tribuna,“ podotkl Bassus.

„Milo tribunem!“ zvolal jsem.

„Přísahá, že když ten úřad může zastávat Klodius, on to dokáže taky,“ zakuckal se smíchy tlustý bankéř. Na jeho ruce se třpytil prsten equites. „A proč ne? Když se za tribuna může zvolit i ta malá expatricijská krysa, proč ne čestný, poctivý ničema jako Milo?“

Milo a Klodius v té době vládli v Římě dvěma nejmocnějším gangům. Ale Klodius byl ze starobylé urozené rodiny, jako byla ta moje, která považovala vyšší úřady po právu za svoje už od narození. Milo byl nikdo odnikud. Zvolili ho kvestorem a teď byl senátor, což už bylo samo o sobě obtížně představitelné. Ale tribun? Budu ho muset navštívit.

Vlastně jsem měl vykonat řadu návštěv. Pokud jsem měl vést vyšetřování, musel jsem zjistit, s jakou podporou a pomocí jsem ve městě mohl počítat. Důležití muži trávili spoustu času mimo Řím. Taky jsem se musel dozvědět, kde jsou moji nepřátelé.

„Jak se poslední dobou Klodius chová?“ zeptal jsem se, když jsem si sedal na holičovu stoličku.

„Na jeho poměry docela slušně,“ prohlásil bankéř. „Je hrozně šťastný, protože za pár týdnů převezme svůj úřad, a tak se jen nakrucuje a natřásá a jeho muži se ani neperou s Milonovými, pokud tedy na sebe zrovna nenarazí v nějaké uličce. Navíc oba konzulové pro příští rok jsou jeho stoupenci. Slyšel jsem, že Cicero už se pakuje.“

„Kdo jsou ti konzulové?“ zeptal jsem se. „Někdo mi to napsal v dopise, ale už jsem to zapomněl.“

„Snadno se na ně zapomene,“ přikývl Bassus. „Kalpurnius Piso a Aulus Gabinius. Klodius jim po skončení jejich úřadu slíbil tučné provincie. Udělají, co bude chtít.“ Čím dál víc se zdálo, že nejlépe bude strávit příští rok mimo Řím.

„Klodius snad ani nebude zastávat úřad tribuna,“ prohlásil jsem. „Spíš to vypadá, že bude vládnout.“

„Náš tribun je Ninnius Kvadratus,“ řekl řezník. „Nenávidí Klodia. Terentius Kulleo taky vyhrál a prý se přátelí s Ciceronem. Ale moc toho neudělají. Klodiův gang vládne ulicím ve většině čtvrtí a ovládají i via Sacra, což znamená Forum.“ Všichni byli zajedno, že tohle dávalo Klodiovi nespravedlivou a téměř nepřekonatelnou výhodu.

Jestli se to zdá zmatené, je to proto, že Řím v té době ovládaly dva druhy politiky. Velcí muži jako Caesar, Pompeius a Krassus chtěli vládnout celému světu, a to znamenalo, že museli spoustu času trávit mimo Řím. Ale volby, které určovaly postavení a budoucnost každého, se konaly v Římě. Obyvatelé mnoha obcí měli římské občanství, ale pokud se chtěli účastnit voleb, museli se vydat až do Říma. Volební moc tak zůstávala prakticky monopolem obyvatel města.

Proto se objevili muži jako Klodius a Milo. Ti bojovali pouze o vládu nad městem. Každý velký muž potřeboval zástupce, aby ovlivnil volby, třeba i silou, pokud to bylo nezbytné, a aby hlídal jeho zájmy, když byl pryč. Politika gangů a ovládání jednotlivých městských čtvrtí byla stejně složitá jako senát a celá říše. Klodiovy a Milonovy gangy rozhodně nebyly jedinými, byly pouze těmi nejmocnějšími a nejpočetnějšími. Byly tu tucty jiných a ty operovaly ve složité síti měnících se spojenectví.

K tomu všemu velmi přispíval fakt, že Řím nebyl jedním městem, jako například Atény, ale byl to vlastně shluk vesnic uvnitř jedněch hradeb. Kdysi dávno to skutečně bylo sedm samostatných vesnic na sedmi různých pahorcích. Jak ve vesnicích přibývalo obyvatel, rozšiřovaly se po svazích dolů, až se nakonec spojily. Forum bývalo jejich společnou pastvinou a tržištěm. Proto starobylá a uctívaná Romulova chatrč nestojí ani blízko Fora, ani na Kapitolu, jak by si člověk myslel. V podstatě se nachází mezi jinými posvátnými místy na úpatí Palatina blízko dobytčího trhu. To bylo nejspíš celé město Řím v době, kdy ho založil.

Proto se Římané ztotožňují se svými čtvrtěmi nebo původními vesnicemi ve stejné míře jako se samotným městem. Jen když jsou za branami Říma, považují se skutečně za Římany. Moji sousedé byli Subuřané, kteří se pyšnili svou hlučnou, divokou čtvrtí, kde se, jak tvrdili, rodili ti nejtvrdší Římané. Dívali se spatra na ty, co se narodili na via Sacra a mysleli si, že jsou nejsvatější, protože bydlí u staré triumfální cesty. V obou čtvrtích se tradičně odehrávaly proslavené pouliční boje při oslavách Říjnového koně. A to byly jen dvě čtvrti mezi mnohými.

Tyto věci plus skutečnost, že Řím neměl žádnou policii, umožnily gangům ovládat ulice, a mně to tak vyhovovalo. To už je teď minulost. První občan nám zajišťuje mír, bezpečí a stabilitu; a zdá se, že podstatná část lidí je šťastná, že tomu tak konečně je. Ale když jsme to přijali, vzdali jsme se většiny toho, co z nás činilo Římany.

Tehdy mi to nedošlo. Zajímal jsem se jen o to, jak několik příštích týdnů přežít se zdravou kůží, a pokoušel jsem se rozhodnout, kde přečkám příští rok. Miloval jsem Alexandrii, ale tamní lidé mě chtěli zabít. Galii bylo třeba se za každou cenu vyhnout. Byla plná Galů a teď tam přibudou ještě Germáni a navíc i Caesar, co proti nim bude bojovat. V Makedonii se taky válčilo. Ve Španělsku jsem strávil už příliš mnoho času a ta země mě nudila. Ještě přicházely v úvahu rodinné venkovské statky, ale farmaření se mi hnusilo stejně jako vojenský život. Možná bych se mohl nechat přidělit k Ciceronovu bratru do Sýrie. Vypadalo to jako zajímavé místo, jen kdyby Parthové dali pokoj. Stálo to za úvahu.

Podrbal jsem si hladce oholenou bradu a ucítil obvyklé strniště okolo staré rozeklané jizvy po iberském kopí. Od té doby odolávala úsilí všech holičů.

„Herme,“ řekl jsem. „Mám pro tebe pochůzku.“

Neklidně se rozhlédl. „Nechystáte se procházet sám, ne? Tady v Subuře o nic nejde, ale jinde byste neměl. Ať vám Milo půjčí pár gladiátorů jako stráž.“

„Dojímá mě tvůj zájem, ale pokud mají sousedé pravdu, za denního světla bych měl být v bezpečí. Klodius se opět chová jako obyčejný, bodrý člověk. Chci, abys doběhl do domu Lucia Caesara a zjistil, jestli je doma paní Julia Minor. Poslední dopis jsem od ní dostal z Kypru před několika měsíci. Jestli tam bude, chci ji navštívit.“

Hermes vyrazil na cestu loudavým krokem, což bylo jeho obvyklé tempo, pokud zrovna nemířil na gladiátorské zápasy, závody, zahrát si kostky nebo neměl schůzku s něčí nešťastnou, pěknou, mladou služebnou.

Julia byla neteř Julia Caesara a moje snoubenka. Jelikož všechny sňatky mezi slavnými rodinami byly politické, čekalo se na správný politický okamžik, než se stanovilo datum. S mojí ani její rodinou nijak nesouviselo, že to byla ta žena, se kterou jsem se skutečně toužil oženit. Metellové se chtěli spojit s Julii a my dva jsme se o to měli postarat. Nejsem si jistý, zda domluvené sňatky byly vůbec k něčemu dobré. Kretikus provdal svou dceru za mladšího Marka Krassa a oba byli bláznivě šťastní. Caesarova dcera si vzala Pompeia a zdálo se, že spolu vycházeli celkem dobře, dokud nezemřela při porodu. Celer se oženil s Klodií, aby zajistil dočasné spojenectví s Klaudiovci, a já jsem měl zjistit, jestli se s ním jeho žena rozhodla krutě a neodvolatelně rozvést.

V jedné záležitosti jsem neměl vůbec jasno a rozhodl jsem se, že než budu pokračovat dál, napravím to. Obrátil jsem své kroky na západ a vydal se na dlouhou procházku podél řeky až do Zátibeří.

Asklepioda jsem našel v jeho prostorné ordinaci v ludus Statilia Taura. Když mě viděl vejít, jeho inteligentní obličej se rozzářil úsměvem. Vlasy i vousy měl o maličko šedivější, než když jsem ho naposledy viděl v Alexandrii, ale jinak se vůbec nezměnil. Dával příkazy otrokovi, který vtíral mast do ramene rozložitého Numidijce.

„To mám radost!“ prohlásil a stiskl mi ruku. „Neslyšel jsem o žádných nových zajímavých vraždách v Římě. Co tě tak náhle přivádí domů?“

„Jako obvykle,“ odpověděl jsem. „Jen se nejedná o novou vraždu.“

„Musíš mi o tom všechno povědět.“ Propustil otroka i zraněného gladiátora. „Vykloubené rameno,“ prohodil. „Pořád Statiliovi říkám, že trénovat se štíty dvojnásobné hmotnosti způsobuje víc zranění, než je možné ospravedlnit prospěchem, který tím snad přinášejí. Ale je to tradice, a on na to proto nechce slyšet.“

Posadil jsem se k oknu. Ze cvičného dvora pod ním se k nám neslo melodické řinčení zbraní.

„Rád bych se s tebou poradil o tajemstvích tvé profese,“ řekl jsem mu.

„Ale samozřejmě. Jak ti můžu pomoct?“

„Co víš o jedech?“

„Dost na to, abych věděl, že je nesmím předepisovat, protože jsem vázán přísahou.“

„Sofistika,“ ušklíbl jsem se. „Každou chvíli je používáš ve svých lécích.“

„Pravda, hranice je nepatrná. Spousta účinných léků může při předávkování zabít. Lék, který srdce zpomaluje, ho může i zastavit. Ale předpokládám, že se zajímáš o jedy, které jsou oblíbené při vraždách.“

„Přesně. Moje rodina po mně chce, abych vyšetřil smrt Metella Celera.“

„To jsem si myslel. Jako všichni jsem pochopitelně slyšel, co se povídá. Význačný muž si vzal nechvalně známou ženu a najednou nečekaně umírá, což automaticky znamená, že se jedná o otravu.“

„Musím se pustit do pátrání,“ prohodil jsem. „Musím klást otázky. Ale co vlastně hledám?“

Asklepiodes se posadil a zamyslel se. „Nejdřív musíš zjistit příznaky. Měla oběť křeče? Měla pěnu u úst? Stěžovala si na bolesti břicha nebo měla třes? Vyzvrátila něco neobvyklého tvaru nebo barvy? Měla v útrobách krvavý výron?“

„To zní docela prostě,“ prohlásil jsem.

„To je nejspíš ta nejjednodušší část. Musíš si uvědomit, že o jedech koluje mezi lidmi mnohem víc pověr než skutečných znalostí.“

„Já vím,“ připustil jsem. „Tady v Itálii se otravy spojují spíš s čarodějnicemi než s lékaři nebo lékárníky.“

„Přesně jak říkáš. Málo jedů účinkuje hodně rychle, málo jedů je smrtelných během několika minut, málo jich může být podáno, aniž by se daly posléze vystopovat. Některé se podávají ve velmi malých množstvích po dlouhou dobu. Jejich účinek pomalu narůstá. Pak to vypadá, že oběť zemřela na nějakou dlouhodobou nemoc.“

„Jinými slovy říkáš, že otrava je záležitost pro odborníka.“

Přikývl. „Nebo pro vraha, který nějakého odborníka zná. V tomhle oboru vždycky pracuje několik profesionálů, kteří nemají o zkušenosti nouzi. Nezapomínej, že spousta lidí se k travičům dostává proto, že chtějí spáchat sebevraždu. Mezi těmi, kteří nejsou vázáni přísahou mé profese, je tohle téměř legitimní praxe. Ani bohové ani úřady sebevraždu nezakazují.“

„Jak takový travič donutí svou oběť, aby jed pozřela?“ zeptal jsem se ho.

„Nejběžnější způsob, tedy ten, se kterým ses obeznámil i ty, když ho na tobě neúspěšně vyzkoušeli, je ústy. Toho se téměř vždycky dosahuje pomocí jídla nebo pití, které látku doprovází, i když není zase tak neobvyklé, že jed se vydává za lék. Potíž s orálním podáním je v tom, že většina jedů má silně nepříjemnou příchuť.“

„V takovém případě tedy pomůže, když se jed vydává za medicínu,“ podotkl jsem. „Většina léků chutná odporně.“

„Svatá pravda. Většina jedů je tekutých, nebo jsou to prášky. Mohou se smíchat s nápojem, nebo se jimi posype jídlo. Některé se vyskytují ve formě pasty nebo gumy a jen několik málo se jich spaluje, aby se docílilo jedovatého kouře.“

„Opravdu? To je pro mě novinka. Věděl jsem, že kouř z konopí a opia je omamný; netušil jsem, že existují smrtelně jedovaté kouře.“

„Otrava vdechnutím je možná nejvzácnější a obvykle se jedná spíš o nehodu, není záměrná. Řemeslníkům, kteří pracují se rtutí hlavně tam, kde se používá pro získávání zlata z rudy, se občas do plic dostanou jedovaté výpary. Na světě jsou ale místa, kde se nebezpečné plyny vyskytují běžně, jako třeba v blízkém okolí sopek. A některé bažiny jsou tím notoricky známé.“

„K vraždě by se tedy nejspíš plynné jedy nepoužily?“

„Bylo by to obtížné. Jedy se také můžou podávat konečníkem. Jistě to představuje určité obtíže, ale milostné choutky některých lidí mohou jejich důvěrným společníkům poskytnout přístup i k této části těla. Jedy mohou být stejné jako ty, co se podávají ústy, ale při jejich aplikaci je nutné být poněkud energičtější.“

„To si myslím.“ Klodia však byla schopná všeho.

„Jedy se také mohou dostat do těla otevřenými ranami. Otrávené dýky a další zbraně nejsou neobvyklé. Ve skutečnosti řecký výraz pro jed, toxon, pochází z významu slova „z luku“ díky kdysi běžné praxi používat otrávené šípy. Nutno dodat, že vojáci si často myslí, že je poranil otrávený šíp, ale ve skutečnosti se jim rána jen zanítila.“

„Vojáci jsou banda důvěřivců,“ řekl jsem.

„Jed se může také vstřebat kůží. Přidá se někomu do koupelového nebo masážního oleje a tak se nenápadně dostane do těla. Někteří učenci tvrdí, že ti nešťastní dělníci, co pracují se rtutí, nejen dýchají jedovaté výpary, ale jed vstřebávají i kůží.“

„Nebezpečné řemeslo,“ poznamenal jsem.

„Jako to tvoje.“ Pohladil si hladce zastřižené vousy. „Pokud hovoříme o jedech, nesmíme zapomenout také na možnost využít určitá zvířata.“

„To bychom neměli,“ připustil jsem. „Co tím konkrétně myslíš?“

„Když se občas najde v posteli oběti jedovatý had, nemusel se tam zrovna dostat náhodou. A někteří lidé jsou velmi citliví na vosí nebo včelí bodnutí. Sršní hnízdo vhozené do okna takového člověka je účinným způsobem likvidace. A nejméně jeden faraón zemřel, když mu jeho konkurent naplnil královský nočník škorpióny.“

Trhl jsem sebou. „Existuje víc způsobů, jak někoho otrávit, než jsem si myslel.“

„Je jen málo věcí, na které se vyplýtvalo tolik vynalézavosti, jako je vražda. To je pro tebe velká výzva.“

„Musím se přiznat, starý příteli, že poprvé cítím hned na začátku vyšetřování zoufalství. Kdyby byl vrah jen trochu šikovný, otrava by se nikdy nedala dokázat. A já vím, že Klodia, co se týká vraždy, je mnohem schopnější.“

„Skutečná Médea. Slyšel jsem, že ji rovněž podezřívají z incestu s vlastním bratrem. A navíc je to veliká krasavice. Vhodný objekt pro básníky a tragédy.“ Jako Řek měl pro takové věci slabost.

„Katullus si to také myslel. Doslechl jsem se, že konečně prozřel ze svého poblouznění a našel si nějakou jinou zhýralou couru, za kterou běhá jako pejsek.“

„Je teď mnohem kultivovanější,“ prohlásil Asklepiodes. „Ty ho pořád vidíš jako kluka s vyvalenýma očima, co zrovna dorazil do Říma a kterého Klodia svými nástrahami obloudila. Sám jsi k nim tenkrát nebyl lhostejný, pokud se dobře pamatuji.“

Ta vzpomínka mě zabolela. „A teď proti ní mám najít důkaz, který možná ani neexistuje. Vysměje se mi.“

„Mnoho mužů si toho od ní vytrpělo víc. Můžeš se pak obrátit na mě a já tě vyléčím.“

„Ty máš lék na ponížení? Měl bys být bohatý jako Krassus.“

„Mám vynikající kyperské víno. Je po něm jen velmi mírná kocovina.“

Postavil jsem se. „Možná ho vyzkouším.“ Rozhlédl jsem se po zdech jeho ordinace. Visely na nich ukázky snad všech zbraní světa. Ke každé byl připevněn svitek s popisem, jaké zranění způsobuje. „Kéž by každý používal tak poctivé zbraně, jako jsou tyhle,“ postěžoval jsem si.

„Jak prostý by pak svět byl,“ řekl Asklepiodes. „To bychom skutečně žili ve zlatém věku. Ale takhle máme široký výběr zbraní. I ty nejzákeřnější jedy jsou primitivní proti nejoblíbenější zbrani v současném Římu.“

„Což je?“

„Řeči. Snažím se stát stranou římské politiky, ale jste hrozně hluční.“

„To jsme se naučili od Řeků,“ podotkl jsem. „Od Perikla a Demosthena a celé té užvaněné tlupy.“

„Měli jste si k napodobování vybrat spíš Sparťany než Atéňany. Byli to tupí hulváti, ale jako vojáci oceňovali v řečnickém umění stručnost. Samozřejmě nenarážím na vaše slavné rétory jako je Cicero a Hortensius Hortalus. Spíš mám na mysli ty, co burcují davy.“

„Caesara a Klodia?“

„Je jich mnohem víc. Netroufám si mluvit o věcech, ve kterých se vyznáš spíš ty, ale udělal bys dobře, kdyby ses informoval o jejich činnosti. Obávám se, že tu hrozí občanská válka.“

„To je snad trošku přehnané. Vždyť žádná nebyla už víc jak dobrých dvacet let. Nějaká malá vzpoura sem tam ničemu neuškodí. Pročistí vzduch a odplaví přebytečnou zášť.“

„Navýsost římský postoj. Ale tentokrát nepůjde o ukřivděné spojence a municipia. Půjde o boj třídy proti třídě.“

„Ani to není nic nového. Trvá to od porážky Gracchů. Možná ještě déle. Je to v naší povaze.“

„Kéž by ses tedy z toho radoval. Neváhej a kdykoli se na mě obrať.“

Poděkoval jsem mu a vyšel ven. Ve skutečnosti jsem nebyl takový optimista, jak jsem před Asklepiodem předstíral, ale zdráhal jsem se odhalit své obavy z římských sociálních nepokojů před cizincem, i když to byl přítel. Jestli se schylovalo k válce mezi třídami, ti, co burcovali mezi prostým lidem, nenesli vinu sami. Moje vlastní rodina sdílela pořádný kus zodpovědnosti.

Narodil jsem se jako aristokrat, ale o sobě rovných jsem měl pramalé iluze. Vlastní nekompromisností jsme zaseli nikdy nekončící sváry sami mezi sebou a Římem i celou říší. Krajní křídlo aristokracie odmítalo jakékoli zlepšení života obyčejných Římanů s bezmyšlenkovitým, reflexivním nepřátelstvím psa, který si hlídá svou večeři.

Uvažoval jsem o takových věcech, když jsem se vracel zpátky do centra. Řím už se dávno rozšířil za zdi vyznačené Romulovým pluhem. Římský přístav, oblast ležící za hradbami, překročil řeku a vytvořil novou čtvrť Zátibeří. Na Martově poli, kde se kdysi občané jednou ročně scházeli, aby se nechali zapsat do legií a hlasovali o důležitých záležitostech, probíhal rozsáhlý stavební ruch. Stále se tam chodilo volit, ale už jen málokdo měl zájem sloužit v legiích.

Pomyslel jsem si, že zanedlouho bude víc Říma mimo hradby než uvnitř. A odkud pocházely všechny ty přírůstky obyvatelstva? Rozhodně ne z narůstající porodnosti. Ve skutečnosti mnoho starých rodin vymíralo kvůli nezájmu. Plodnost v rodině Caeciliů Metellů byla nesporně výjimkou.

Ne, Řím se plnil rolníky z venkova a propuštěnými otroky. Zemědělci, kdysi páteř společnosti, byli nuceni prodávat půdu, protože je k bankrotu přivedly obrovské nevýnosné plantáže obhospodařované levnou prací otroků, dalším zlem, které moje třída způsobila republice. A otroci sami byli kořistí z našich nikdy nekončících válek v cizině. Ty nešťastníky, kteří skončili na plantážích nebo v dolech, upracovali k smrti, ale mnoho se jich používalo pro méně namáhavou práci v Římě, a jen málo z nich zůstalo otroky nadosmrti. Většinou byli z otroctví propuštěni a během jedné, maximálně dvou generací, se jejich potomci stali plnoprávnými občany.

V ulici u dobytčího trhu jsem zahlédl nabubřelého, nadutého senátora, jak pochoduje s houfem klientů v zádech. Vlastně někteří byli před ním a velkému muži proráželi cestu. Muselo jich být kolem stovky. Byl to jeden ze způsobů, jak předvádět vlastní důležitost – nechat se vidět s velkou clientelou. Proto narůstal počet propuštěných otroků, kteří se automaticky stávali vašimi klienty, svázaní pouty povinnosti a služby. Skutečně bohatí muži jich měli tisíce. A ke všemu jsem náhodou věděl, že tento senátor (nebudu ho jmenovat; jeho přecitlivělí potomci jsou v současnosti velmi mocní) byl sám vnukem propuštěného otroka.

Procházím se. To dělávám často. V mládí se mi hnusili staří nudní patroni, kteří věčně bědovali nad úpadkem časů a ubohými poměry, do kterých se republika dostala. Teď, když jsem starý, si to užívám dosyta.

Na dobytčím trhu jsem se proplétal mezi ohradami a klecemi a dával jsem dobrý pozor, kam šlapu. Vzduch čpěl dobytkem a zněl směsicí bekotu, bučení, kdákání a dalších zvuků. Navzdory svému jménu se na Foru Boariu prodalo velmi málo dobytka, snad až na ty kusy určené k obětování. Bylo tam ale mnoho jiných zvířat od oslů až po obětní hrdličky. Mohli jste je koupit živé nebo už podříznuté.

Kromě řezníků, farmářů a prodavačů dobytka tam bylo mnoho dalších prodejních stánků. Ale já nehledal nic ke koupi. Všiml jsem si, že z Fora zmizely věštecké stánky; bezpochyby je odtamtud vyhnali cenzoři nebo edilové. To se stávalo každých pár let, ale vždycky se za čas vrátily zpátky. Věštci si museli někde vztyčit své přístřešky a dobytčí trh bylo dobré místo, kde je hledat. Ale já jsem žádné neviděl.

Pak jsem zahlédl muže kárajícího prodavače koz. Řečník měl na sobě senátorskou tuniku, jako byla moje, ale jeho tóga byla prostá. Natáhl ruku a prodavač mu mrzutě podal hrst mincí. Vybírání pokuty na tržišti znamenalo, že to musel být jeden z plebejských edilů. Kurulští edilové nosili tógu s nachovým lemem.

„Promiňte, edile,“ řekl jsem a přistoupil k němu zezadu.

Otočil se a očima automaticky zaregistroval nachový pruh mé tuniky. „Ano, senátore? Co pro vás…“ V tom samém okamžiku jsme se navzájem poznali. „Decius Caecilius! Kdy ses vrátil?“ Natáhl ruku a já ji stiskl. Měl jsem co dělat, abych nezaskřípěl zuby. Byl to Lucius Kalpurnius Bestia, muž, kterého jsem nenáviděl.

„Teprve včera. Tvůj úřad ti svědčí, Lucie. Zhubl jsi.“

Zašklebil se. „Mizerná služba. Vůbec nemám čas se najíst a celé dny trávím tím, že prolézám budovy a hledám porušení stavebního zákona. Udržuje mě to ve formě. Navíc je to neuvěřitelně nákladné, protože peníze, kterými přispěl stát, byly složeny asi před třemi sty lety a od té doby ceny značně vzrostly. Rozdíl musíme vyrovnávat z vlastních peněženek. Ani nedokážu vyjádřit, jak jsem šťastný, že rok je téměř u konce.“ Pak se žoviálně zasmál. Skutečně mu vůbec nedocházelo, jak moc ho nemám rád. „Kdy budeš kandidovat na edila, Decie?“

„Asi za pět let, pokud se toho dožiju. Tehdy splním věkový limit.“

„Začni si na to půjčovat už teď,“ poradil mi. „Co tě přivádí na dobytčí trh? V životě bych sem nepřišel, kdyby to po mně nevyžadovala má práce.“

„Zajímalo mě, kam se poděli věštci. Na Foru nejsou a tady je taky nevidím.“ Ucítil jsem, že mě něco tahá za lem tógy a podíval jsem se dolů. Žvýkalo ho kůzle. Ucukl jsem od malého zvířete a zjistil, že se nestala žádná velká škoda. Kůzle vypadalo zklamaně a vrátilo se zpátky ke své koze.

„Vyhnali jsme je z města hned počátkem roku,“ řekl Bestia. „Víš přeci, jak si Caesar potrpí na pořádek. Jako konzul a pontifex maximus je hned svým prvním nařízením vypudil za brány Říma a nemohou se sem vrátit ani na nákup, pokud nemají povolení od některého z edilů.“

„Kde jsou teď?“ zeptal jsem se.

„Postavili si stany na Martově poli u Flaminiova cirku. Myslel jsem, že ty patříš k lidem, kteří na znamení nevěří. Co chceš po věštcích?“

„Vždycky se vyplatí být opatrný,“ řekl jsem mu. Bestia byl jedním z těch, se kterými jsem si rozhodně nepřál probírat své vyšetřování.

„Najdeš je tam. No tak, přiznej se: nějakou vznešenou dámu jsi přivedl do jiného stavu a potřebuješ zařídit potrat.“

„Uhádls. Caesarovu ženu.“

Rozřehtal se. „A ona prý je mimo podezření!“ I po čtyřech letech shledávali Římané Caesarova nabubřelá a pokrytecká prohlášení vtipnými. Nicméně jsme se Caesarovi smáli čím dál tím míň.

Poděkoval jsem mu a odešel. Bestia byl až po krk namočený v Katilinově šíleném spiknutí a téměř jistě měl na svědomí nějaké vraždy. Vyvázl z toho čistý, protože během těch událostí byl Pompeiovým donašečem. Nemělo valný smysl tvářit se morálně nadřazeně. V římském veřejném životě nebylo možné něčeho dosáhnout, aniž by člověk nemusel jednat s odpornými muži, jako byl Bestia. A to ještě zdaleka nepatřil k těm nejhorším.

K Flaminiovu cirku to bylo daleko, ale komu by vadilo se trošku projít po dnech strávených na moři a na koňském hřbetě? Opustil jsem město Karmentskou branou u jižního úpatí Kapitolu. To je to místo, kde jsou v Serviových hradbách dvě brány pár kroků od sebe, ale může se používat jen jedna, protože ta druhá se otevírá jen pro triumfální průvody.

Nehledal jsem žádnou konkrétní věštkyni, ale potřeboval jsem nahlédnout do prostředí světa, který mi byl téměř zcela neznámý: do podivného podsvětí čarodějnic.

Pokud mi bylo známo, italské čarodějnice se dělily na tři typy. Saga, tedy moudrá žena, většinou věštila a byla zběhlá v bylinkách a okultních záležitostech. Zřídkakdy je lidé považovali za zlé a úřady je pravidelně vyháněly z města jen proto, že občas předpovídaly politické události a úmrtí významných mužů. Tyto předpovědi se mohly snadno vyplnit, když vezmeme v úvahu, jak pověrčiví byli občané a jak moc čerpal Řím informace z pověstí.

Pak existovala striga, skutečná čarodějnice nebo kouzelnice. Vědělo se, že tyto ženy dokáží očarovat, proklít a používat těla mrtvých pro nečisté rituály. Lidé se jich obávali a jejich činnost byla zákonem přísně zakázaná.

Poslední byla venefica, o které jsem se už zmínil: travička. Neplánoval jsem, že hned vyhledám jednu z nich. A z pochopitelných důvodů tyhle ženy nikdy veřejně nevychvalovaly své zboží jako obyčejní prodavači.

Martovo pole se dřív užívalo pro shromáždění a jako cvičiště pro městské legie, ale jak přibývalo budov, volná prostranství se zmenšovala. Kdysi tu byl jedinou velkou stavbou Flaminiův cirkus, ale tehdy už všemu dominovalo obrovské Pompeiovo divadlo s rozsáhlým komplexem, který zahrnoval i shromažďovací halu senátu. Od jeho dokončení se tam konala většina zasedání. Alespoň tam byl dostatek prostoru. Sulla téměř zdvojnásobil počet senátorů, aniž by postavil senátu komoru, která by tomu velikostí odpovídala. Teď, po dvaceti letech a navzdory úmrtím a čistkám cenzorů, jich bylo stále ještě příliš mnoho, aby se pohodlně vešli do staré kurie.

Jakmile jsem se dostal na dohled Flaminiova cirku, okamžitě jsem spatřil křiklavě barevné stany i boudy pomalované pestrými kresbami. Nejčastějšími motivy byli hvězdy, hadi a srpky měsíce. Zdálo se, že se to tam jen hemží zákazníky, což byla další známka neklidné doby. Jako v mnoha jiných záležitostech, i v oblasti věštění měl Řím dvě tradice: oficiální a lidovou.

Na oficiální úrovni existovali augurové, kteří byli voleni a vyhodnocovali znamení podle přísné tabulky, ve které mělo vše svůj význam. Většinou se řídili ptáky, blesky, hromy a dalšími povětrnostními jevy. Nepředpovídali budoucnost, ale spíš odhadovali boží vůli v dané otázce v zadaný čas. Pro obyčejné lidi to bylo příliš povýšenecké, a tak se čas od času stát uchýlil k etruským haruspikům, kteří vykládali vůli bohů zkoumáním vnitřností obětních zvířat. Výjimečně se konzultovaly Knihy Sibyliny, což se dělo jen při neštěstích nebo při neobvyklých znameních. Knihy byly v držení kolegia patnácti učenců.

Byly to naduté osobnosti, jejichž prohlášení se obecně týkala státu a společnosti. Existovali i soukromí augurové a haruspikové, kteří nabízeli osobní konzultace a za své služby si účtovali poplatky, ale úředníci jimi opovrhovali. Stejně jako moudrými ženami, se kterými se prostí lidé radili o důležitých, ale i všedních záležitostech. Na rozdíl od oficiálních vykladačů, kteří nepředstírali zvláštní nadání, věštkyně často tvrdily, že mají schopnost vidět do budoucnosti. Lidé vznešení i prostí byli stále důvěřiví a četnost neúspěšných předpovědí nikdy neotřásla jejich vírou ve schopnosti těchto věštkyní.

První stánek, ke kterému jsem přistoupil, byl malý a omšelý, ale ne že by se ostatní daly splést s praetoriem. Vstoupil jsem a okamžitě jsem se začal dusit hustým, štiplavým kouřem. Podrážděnýma očima jsem sotva zahlédl starou babiznu okázale usazenou na bronzové trojnožce s krátkými nohami, jako by to byla skutečná sibyla.

„Co bys chtěl od Belly?“ zasyčela. „Bella odhalí to, co je skryté. Bella vidí, co přijde.“ Díky jejím téměř bezzubým ústům zněla slova šišlavě, a tím postrádala zamýšlený bázeň nahánějící účinek.

„Popravdě hledám někoho, kdo se vyzná v bylinkách a lektvarech,“ řekl jsem jí.

„Šestý stánek nalevo,“ prohlásila. „Pod obloukem cirku. Ptejte se po Furii.“

Poděkoval jsem jí a vycouval. Než jsem pokračoval dál, chvíli jsem stál, nastavoval tvář větru a zhluboka dýchal. Když mi přestaly slzet oči, vydal jsem se hledat tu, které říkali Furia.

K nadání staré báby očividně nepatřila obratnost s čísly, protože mezi její boudou a cirkem bylo dobrých dvanáct stánků. V zájmu jejích klientů jsem doufal, že její věštecká schopnost je větší než znalost matematiky. Ze stanů, které jsem míjel, se ozývalo drnčení, pískání i zvuky lkavých modliteb. Některé z těchto žen tvrdily, že dokáží své zákazníky spojit s jejich mrtvými příbuznými. Nikdy jsem nepochopil, proč tyhle stíny nikdy nehovoří normálním hlasem, ale vždy se uchylují k jekotu a sténání. Ani jsem nechápal důvod, proč se s nimi spojovat. Úplně mi stačily potíže, které mi způsobovali moji žijící příbuzní.

Klenuté podloubí v přízemí každého cirku vytvářelo takřka dokonalý improvizovaný trh a ten u Flaminiova byl oddělený závěsem s dalšími menšími závěsy místo přepážek. Bylo to pochopitelně nelegální, ale i malý úplatek dokáže zázraky. Pár otázek a trocha zvědavosti a brzy jsem našel stánek Furie.

Naštěstí neměla v oblibě kadidlo. Závěs, který halil oblouk, měl na sobě vyšitou révu a listy, houby a okřídlené penisy. Uvnitř bylo šero, ale viděl jsem košíky s bylinami a sušenými kořeny, z nichž některé měly velmi pronikavou vůni. Vzadu na rákosové rohoži seděla se zkříženýma nohama venkovanka. Na sobě měla obrovské černé roucho a podivný klobouk, který jako by byl vyrobený z tenké, pevné látky, utkané z černých žíní. Jeho okraj byl tak široký jako její ramena a dýnko mělo tvar vysokého, špičatého kuželu.

„Vítejte, senátore,“ prohlásila očividně bez bázně k mému postavení. „Jak vám můžu pomoci?“

„Jste Furia?“

„Jsem.“ Její přízvuk prozrazoval, že pochází z Tuskulu, což byla oblast na druhém břehu Tibery. Současní Etruskové se těší velké vážnosti jako kouzelníci.

„Jsem Decius Caecilius Metellus mladší a…“

„Pokud jste edilův pomocník, já jsem poplatky už zaplatila.“ Myslela pochopitelně úplatek.

„Na věštkyni nejsou vaše schopnosti předvídat nijak slavné. S edily nemám nic společného.“

„Ach výborně. Letos jich mám vážně dost. Úplně stačí, že musíme čekat na další.“ Byla to pohledná, robustní žena s upřímnou tváří a nepatrně šikmýma očima, běžnýma mezi potomky Etrusků. Tmavě hnědé vlasy měla sepnuté pod kloboukem. „Tak co pro vás můžu udělat? Když se se mnou chtějí poradit lidé z vaší třídy, obvykle pošlou otroka.“

„Vážně? No, některé záležitosti si radši vyřizuji osobně. Záležitosti týkající se – řekněme – velmi soukromých věcí.“

„Velice moudré. Nepředpokládám, že potřebujete léčivé byliny. Vsadila bych se, že se svými neduhy chodíte za nějakým řeckým doktorem.“ Když to říkala, podívala se dostatečně opovržlivě, aby jasně naznačila své pohrdání takovými moderními cizími praktikami.

„Momentálně se těším skvělému zdraví.“

„Sháníte tedy afrodiziakum? Mám několik vynikajících medicín, které vám vrátí mužnou sílu.“

„Obávám se, že ne; a ještě než to vyslovíte, nepotřebuji ani žádný prostředek na vyhnání plodu.“

Pokrčila rameny. „To jste ale potom vyčerpal mou nabídku.“ Její postoj byl zvláštní. Prodejci vám většinou vnucovali své zboží, ať už jste ho chtěli nebo ne. Tahle se zdála jiná, jakoby přezíravá.

„Dejme tomu, že jsem se dostal do stavu nejhlubšího zoufalství?“

„Najděte zkušenou děvku a džbán vína. To by vás mělo dát hezky do pořádku. Řádně vám to vylepší vyhlídky.“

Téměř se mi začínala líbit. „Ale já mluvím o nesnesitelné melancholii. Musím s ní skoncovat.“

„Zkuste řeku.“

„To by nebylo vůbec elegantní. Člověk se celý nafoukne a oždibují ho ryby.“

„Vypadáte, jako byste nějaký čas strávil u legií. Použijte meč. Nic uhlazenějšího už nenajdete.“ Pobavilo ji to, ale také se zdála rozzlobená.

„Chci najít snadnou a bezbolestnou cestu ze svých problémů. Je tak obtížné ji získat?“

„Senátore, vaše řeči jsou možná dobré na to, aby pohnojily květiny, ale to je tak všechno. Co přesně chcete?“

„Chci vědět, proč se tak zdráháte prodat mi naprosto legální prostředek k sebevraždě.“

Vztyčila se. Bez pomoci rukou se ladně zvedla ze zkříženého sedu. Byla vyšší, než jsem čekal. Přestože byla naboso, hleděla mi přímo do očí. Měla je zelené a překvapivě přímé. Postavila se velmi blízko, jen kousek ode mě. Jako zkušený řečník jsem věděl, že využívá své velké postavy, aby mě zastrašila. Fungovalo to.

„Senátore, odejděte. Slova jako ,legální‘ mohou mít nějaký význam v senátu, ale mezi námi ne.“ Její dech sladce voněl po hřebíčku.

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že nehodlám skončit jako Harmodia, stejně jako nikdo jiný z trhu. Zkoušejte to podle libosti, ale nikdo vám neprodá to, co chcete.“

„Kdo je Harmodia? A proč ta náhlá zdrženlivost, když se jedná o jed?“ Ale už jsem hovořil k jejím zádům. Elegantně vstoupila na rohož, udělala piruetu tak půvabně jako nějaká tanečnice a pak se snesla k zemi jemně jako obláček. Já bych to, aniž by mi praskalo v kolenou jako dříví v krbu, nedokázal.

„Věc je vyřízená, senátore. Teď odejděte. Pokud nechcete, abych vám předpověděla budoucnost.“ Nepatrně se usmála. Přemýšlel jsem, jestli mě jen škádlí.

„Proč ne?“

„Pak se sem tedy pojďte posadit.“ Ukázala na rohož před sebou tak ladně jako královna nabízející místo římskému velvyslanci. Klesl jsem na rákos a snažil se, aby to celé nevypadalo příliš trapně. Téměř jsme se dotýkali koleny. Sáhla za sebe a vyndala široký, oválný podnos velmi prastarého vzoru, ukovaný z bronzu, se stovkami podivných malých postav vytepaných do povrchu. Věděl jsem, že se jedná o etruskou práci. Položila si ho na kolena, zvedla bronzovou misku s víkem a podala mi ji. Pak víko sejmula.

„Třináctkrát s tím zatřeste, kružte doleva a pak to vysypte na tác.“

Miska obsahovala množství malých předmětů a já jsem udělal to, co mi přikázala. Vehementně jsem s ní třináctkrát zakroužil doleva. Pak jsem ji převrátil a všechny věci vypadly ven. Byly tam kamínky, peří, spousta maličkých kostí, ovčí klouby a duté kosti ptáků. Poznal jsem lebku jestřába, hada a tak starý žlutý tesák, že lva, kterému patřil, klidně mohl zabít sám Herkules. Zkoumala to a mumlala si něco pro sebe v jazyce, který jsem nepoznal. Světlo prodírající se dovnitř závěsem jako by potemnělo a mě ovanul chladný vítr.

„Pocházíte z Říma, ale trávíte hodně času pryč,“ řekla. „Vaše žena je urozená.“

„Jakou jinou ženu bych měl?“ prohodil jsem zklamaně. „A který senátor netráví polovinu svého času mimo Řím?“

Furia se lstivě usmála. „Je postavená výš než vy. A něčeho se na ní obáváte.“ To mě zarazilo. Julia byla patricijka. Ale bát se jí? Pak jsem si ale vzpomněl na to, čeho se na ní bojím: jejího strýce Julia Caesara.

„Pokračujte.“

„Ach, chcete zvláštní předpověď?“ Teď už byl její úsměv otevřeně potměšilý. Sesbírala své věci, vrátila je do misky a dala na ni víko. Pak tác odsunula. „Velmi dobře. Ale pamatujte si, že tohle jste chtěl.“

Usadila se a nasadila prázdný výraz, jaký mívají asijské kněžky.

„Podejte mi něco svého, abych to mohla sevřít v ruce. Máte něco, co vám patří už dlouhou dobu?“

Měl jsem jen své šaty, malou tobolku, sandály a dýku, kterou jsem obvykle ukrýval v tunice, když jsem vycházel ven v nejistých časech. Vytáhl jsem dýku.

„Bude tohle stačit?“

Oči jí tajemně zazářily. „Dokonale. Nebudu muset použít svůj vlastní nůž.“ To znělo hrozivě. Vzala dýku a chvilku ji jen držela.

„Zabil jste s ní.“

„Jen, abych ochránil svůj život,“ řekl jsem.

„Mně se nemusíte omlouvat. Je mi to úplně jedno, i kdybyste s ní zavraždil vlastní ženu. Podejte mi pravou ruku.“

Natáhl jsem ji. Uchopila ji a dlouho se dívala na mou dlaň. Než jsem ji ale mohl vzít zpátky, rozřízla špičkou ostří masitý polštářek kořene palce. Čepel byla tak ostrá, že jsem necítil žádnou bolest, jen celým mým tělem projelo roztřesení, jako když praskne struna lyry. Ucukl jsem.

„Držte klidně!“ zasyčela a já měl pocit, jako bych přirostl do země. Ztratil jsem veškerou schopnost pohybu. Rychle přetáhla ostří přes vlastní dlaň a pak stiskla obě ruce pevně k sobě, jen mezi ně vložila jílec dýky. Smrtelný stisk se naší krví stával kluzkým.

Byl jsem pln úžasu, ale ona mě překvapovala dál. Zvedla volnou ruku k límci svého šatu a strhla ho dolů, až odhalila levé ňadro. I na tak junonskou ženu bylo větší, než jsem si myslel, plné a lehce povislé. V šeru její bílá kůže proti černé látce téměř zářila. Přitáhla si k sobě moji ruku a přitiskla si obě ruce i s dýkou na teplé, měkké ňadro.

Na chvilku jsem si pološíleně pomyslel: Tohle je rozhodně lepší než všechna vyvrhování posvátných prasat! Pak začala rychle a monotónně mluvit, spojovala slova dohromady, takže bylo obtížné je sledovat, a její zářivé zelené oči se ztrácely do prázdna.

„Jste muž, který přitahuje smrt, jako magnetovec přitahuje železo. Jste Plutonův oblíbenec, jeho honící pes, co pronásleduje provinilé, mužská harpyje, která rozerve maso prokletých a sečte jejich dny, protože i vaše budou sečteny.“ Pustila mou ruku, téměř ji na mě hodila. Když jsem si neohrabaně zastrkoval dýku zpátky do pochvy, zahleděla se na pavučinu našich smíchaných krví, která pokryla téměř celé její ňadro, jako kdyby v tom vzoru nacházela nějaký význam. Na vyvýšeném středu bradavky se jí usadila velká kapka, její nebo moje, kdo to mohl poznat?

„Celý váš život bude provázet smrt toho, co milujete,“ prohlásila.

Ztěžka jsem se postavil na nohy. Byl jsem tak nervózní, jako bývám málokdy. Tohle nebyla obyčejná saga předpovídající budoucnost. To byla opravdová striga.

„Ženo, očarovalas mě?“ chtěl jsem vědět a ani jsem se nestyděl za třesoucí se hlas.

„Mám, co potřebuju. Přeju vám dobrý den, senátore.“

Neohrabaně jsem hledal pod tógou a snažil se z váčku vyndat pár drobných. Nakonec jsem jí ho hodil celý. Nezvedla ho, ale hleděla na mě s posměšným úsměvem.

„Kdykoli se vraťte, senátore.“

Doklopýtal jsem k závěsu, ale když jsem ho uchopil, znovu promluvila.

„Ještě jedna věc, senátore Metelle.“

Otočil jsem se. „Co je, čarodějnice?“

„Budete žít dlouhou, předlouhou dobu. A budete si přát, abyste býval umřel jako mladý.“

Vypotácel jsem se ze stánku do dne, který už nebyl příjemný. Celou cestu domů se mi kolemjdoucí vyhýbali, jako bych měl nějakou smrtelnou nákazu.

Kapitola 5

K večeru jsem překonal největší obavy a přemýšlel, co se vlastně přihodilo. Pokud se tedy vůbec něco přihodilo. Trochu jsem se za sebe styděl, protože jsem zpanikařil, a jako nějakého neotesance mě poplašila slova venkovské věštkyně. A co vůbec řekla? Jen nějaké bláboly, které tihle podvodníci vždycky používají, aby oklamali důvěřivce. Já mám žít dlouhou, předlouhou dobu? To byla dost bezpečná předpověď, protože ji jistě nebudu moct vyhledat, kdyby se snad ukázala mylnou.

Pak jsem si vzpomněl na hustý, dusivý dým v prvním stanu. Ta žena Bella určitě pálila konopí, durman a opium, aby byly její oběti vláčnější. Když jsem vyhledal Furii, byl jsem jistě pod vlivem těchto drog navozujících vidiny. Tak jsem se uklidňoval a ulehčoval své zraněné pýše.

Hermes vešel v okamžiku, kdy jsem si obvazoval ruku.

„Co se stalo?“

„Řízl jsem se při holení. Proč ti to trvalo tak dlouho? Dům Lucia Caesara odtud není tak daleko.“

„Ztratil jsem se.“ Zjevná lež, ale rozhodl jsem se ji ignorovat. „Teda, Julia je doma a posílá vám tohle.“ Podal mi úhledný svitek.

„Přines mi něco k jídlu a pak mi připrav věci do lázní.“ Odešel do kuchyně. O pár minut později se vrátil s podnosem plným chleba a sýra. Přežvykoval jsem ten suchý pokrm, zapíjel ho řádně ředěným vínem a přitom jsem si pročítal Juliin narychlo naškrábaný dopis.

Decie, začínal bez jakýchkoli obvyklých pozdravů a úvodů, mám radost ze zprávy, že jsi v Římě, přestože teď není zrovna nejpříhodnější doba, aby ses zdržoval ve městě. Můžu se jen dohadovat, že tvoje přítomnost zde znamená potíže. Ach moje Julia, pořád tak romantická. Můj otec je s Oktaviem v Makedonii, ale je tu moje babička, která na mě pečlivě dohlíží. Brzy si najdu nějakou záminku, abych se s tebou mohla setkat. Vyhýbej se potížím.

Tak končil Juliin dopis. No, napsala ho dost ve spěchu. Vzpomněl jsem si, že rodiny Caesarů a Gaia Oktavia jsou spřízněny manželským svazkem. Když jsem dojedl svůj skromný oběd, pokusil jsem se to spojení rozplést. Oktaviova žena byla Atia a vybavil jsem si, že byla dcerou Julie, sestry Gaia a Lucia Caesarových a počatá jakýmsi bezvýznamným Atiem. Tenhle Oktavius byl rodným otcem našeho současného Prvního občana, což byla skutečnost, kterou jsme si v té době blaženě neuvědomovali. A to bylo celé spojení Prvního občana s Juliovci, ačkoli on rád předstírá, že v jeho žilách koluje krev celého klanu.

Z mého domu jsem se s Hermem vydal do ulice blízko Fora, kde se nacházely jedny z mých oblíbených lázní. Bylo to docela velkolepé zařízení, ačkoli lázně v té době zdaleka nedosahovaly velikosti těch postavených nedávno Agrippem a Maecenem, kde byly několikery thermae a tělocvičny, knihovny, přednáškové sály, zahrady, sochy a mozaiky. Tyhle měly několik slušných soch ukořistěných v Korintu, zručné maséry z Kypru a horké koupele asi pro tucet mužů, kteří spolu mohli pohodlně rozmlouvat. Příjemný rozhovor s vrstevníky je polovinou potěšení z koupelí. V dnešních obrovských thermae, kde zní ozvěna a do kterých se najednou vejde sto i více lidí, je obtížné se slyšet.

Veřejné lázně, do kterých jsem chodil, povětšinou navštěvovali senátoři a členové jezdeckého stavu, takže to bylo příhodné místo, kde se dalo něco zaslechnout o nejnovějších činech vlády. Nechal jsem šaty v atriu pod nepříliš bdělým Hermovým dohledem, co nejrychleji prošel studenou částí a pak se ponořil do caldaria, do báječně horké vody. Když jsem vstoupil do tmavé místnosti plné páry, rozladilo mě, že jsem v koupeli zahlédl jen dvě další osoby – muže, které jsem neznal.

Zdvořile jsem je pozdravil, vstoupil do lahodně teplé vody a uvelebil jsem se v ní až po bradu. Ke vchodu jsem seděl zády a strávil jsem v lázni jen pár minut, když moji noví společníci vzhlédli ke dveřím s poplašeným výrazem na tváři. Nenamáhal jsem se otočit, když jsem za sebou uslyšel hluk a nějací muži začali sestupovat do lázně. Byli velcí, s drsnými obličeji pokrytými jizvami. Rváči z arény nejhoršího druhu. Moji bývalí společníci spěšně uvolnili svá místa. Za okamžik se mnou sdílelo vodu šest mohutných surovců. Jen napravo ode mě nechali volné místo. Tam se ponořil mladší, pohlednější, zhýralého vzezření. Měl na sobě drobné šrámy, z nichž některé jsem mu zasadil já sám.

„Vítej zpátky do Říma, Decie,“ řekl.

„Děkuji, Klodie.“ Dostal mě. Neexistoval jediný způsob, jak bych ho mohl přemoci nebo jak bych mohl utéct, a bylo by nedůstojné, kdybych se o to pokusil. Tolik o mém předpovězeném dlouhém, předlouhém životě.

„Uklidni se, Decie. Jsem nastávající tribun a v současné době se zaobírám spoustou důležitých záležitostí. Momentálně jsi nejmenší z mých starostí. Nepleť se mi do cesty a nemusíš se ničeho obávat.“

„Mám radost, že to slyším,“ prohlásil jsem a myslel vážně každé slovo.

„Pominu i tvoje přátelství s tím šíleným psem Milonem, pokud se s ním proti mně nespojíš.“

„Nehledám potíže, Klodie,“ řekl jsem.

„Výborně. Pak si my dva rozumíme.“ Zdál se lehce příčetnější než obvykle, i když to o mnohém nesvědčilo. „Vlastně,“ kupodivu zaváhal, „existuje způsob, kterým bychom mohli věci mezi sebou urovnat, abych tak řekl, začít od začátku.“

To bylo skutečně matoucí.

„Co máš na mysli?“

„Už víš, že můj švagr, tvůj příbuzný Metellus Celer, byl otráven?“

„Vím, že je mrtvý,“ řekl jsem opatrně. „Jen jsem slyšel pověsti, že ho otrávili.“

„Ach ano, já zapomněl. Ty jsi jeden z těch filozofů-logiků.“

Nechal jsem tu urážku bez poznámky. „Dávám přednost důkazům před klepy,“ pověděl jsem mu.

„No, říká se, že Celera otrávila jeho žena, moje sestra Klodia. Moji nepřátelé a obyčejní lidé si šeptají za mými zády, že je vinna, a to jen proto, že opovrhuje konvencemi a podporuje moji věc.“

„Svět je plný nespravedlnosti,“ ujistil jsem ho.

„Prý jsi dobrý v pátrání, Metelle. Chci, abys zjistil, kdo zabil Celera, a očistil Klodiino jméno.“

Tak mě to ohromilo, až jsem málem sklouzl pod vodu. Bral moje váhání za neochotu.

„Když to zvládneš, můžeš ode mě žádat cokoli. Jako tribun toho pro tebe budu moct udělat spoustu: pocty, vyznamenání, jmenování, cokoli chceš. Dokážu je v lidovém shromáždění prosadit takřka bez námahy.“

„Nepožaduji úplatek, abych zjistil pravdu,“ prohlásil jsem nafoukaně. Nicméně to pokušení bylo silné, takže proto jsem možná byl tak povýšený.

Mávl rukou. „Samozřejmě, samozřejmě. Ale jsem si jistý, že nebudeš nic namítat na štědrý dárek k saturnáliím, že ne?“ To byl běžný způsob, jak zdvořile úplatek nabídnout.

Pokrčil jsem rameny. „Koho by urazilo něco takového?“ Rád bych věřil, že jsem to řekl jen proto, protože jsem věděl, že bych z místnosti nikdy nevyšel živý, kdybych s jeho návrhem nesouhlasil. Už se párkrát stalo, že muži se v lázni utopili.

„Pak jsme domluveni,“ prohlásil s konečnou platností. „Výborně. Začni hned. Budeš muset navštívit Klodii. Dnes večer pořádá hostinu. Jsi pozvaný.“

„To je dost narychlo,“ namítl jsem.

„Mám spoustu práce a málo času. A ty přeci nebudeš v Římě dlouho, Decie, nemám pravdu?“ Pronesl to způsobem, který nesnesl žádný nesouhlas.

„Jen tak dlouho, než rozřeším Celerovu smrt.“

„Skvěle, skvěle. Nemyslím si, že musíme pokračovat v našem sporu, až bude tahle nemilá záležitost za námi, ale upřímně, čím méně přátel budou mít Milo a Cicero ve městě během mého tribunátu, tím budu šťastnější.“ Poklepal mě po mokrém rameni. „My jsme muži velkého světa, viď? Všichni víme, jak funguje politika. To, že se muži na některých záležitostech neshodnou, jim ještě nebrání, aby spolu nemohli harmonicky spolupracovat v záležitostech společného zájmu.“ Jako všichni politici dokázal Klodius nasadit přívětivou tvář, kdykoli to bylo zapotřebí.

„To se rozumí samo sebou,“ zamumlal jsem.

„Přesně.“ Nastříkal si vodu na obličej a vlasy. „Například já a Kato se nenávidíme. Ale příští rok pro něj budu mít nanejvýš významný úřad, takový, který bych nesvěřil žádnému svému příteli.“

„Nech mě hádat, že je to místo, které ho udrží daleko od Říma,“ řekl jsem.

Zakřenil se. „Neexistuje důvod, proč nemůžu jedním zákonem získat dvě užitečné věci, ne?“

„Co je to za místo?“ zeptal jsem se s opravdovým zájmem. Všechno, co Klodius jako tribun udělá, nějakým způsobem ovlivní mě nebo moji rodinu.

„Už brzy k naší říši připojíme Kypr. Chystám se Katovi svěřit výjimečný úřad quaestor pro praetore, aby dohlédl na předání a poskytl senátu celkové zúčtování. Jeho pravomoc vydrží tak dlouho, dokud si bude myslet, že je tam potřebný.“

„To je dobrá volba,“ připustil jsem závistivě. „Ostrov je strategicky důležitý a bohatý. V rukou většiny mužů by to znamenalo udělit povolení k jeho vyplenění a zasetí zlé vůle mezi místní obyvatelstvo na generace dopředu. Kato je naprosto neúplatný; ne že by proto byl sympatičtější. Provede poctivé zúčtování.“

„Přesně to si myslím.“

„Mám za to, že neplánuješ žádné smíření s Ciceronem?“

Jako mávnutím jeho úsměv zmizel a objevil se skutečný Klodius. „Některé záležitosti jsou až za hranicí požadavků politické prospěšnosti. Chystám se ho poslat do vyhnanství a nijak se tím netajím.“

„Uvědomuješ si, že tak připravíš Řím o jednoho z nejlepších politiků a právníků? Cicero je jeden z nejschopnějších mužů naší doby.“

Klodius si odfrkl. Možná jen potřeboval dostat vodu z nosu. „Decie, jako většina aristokratů žiješ v minulosti. Mezi Sullovou diktaturou a současností jsme měli období, kdy se obnovila stará republika, ale dlouho nevydržela. Důležité osobnosti současnosti jsou muži činu, muži jako Caesar a Pompeius, ne právníci jako Cicero.“

„Nezapomínejme na Krassa,“ prohlásil jsem znepokojený jeho až příliš přesným zhodnocením doby. „Bohatí muži jsou také nanejvýš důležití.“

Klodius pokrčil rameny. „A kdy tomu tak nebylo? I králové jsou v první řadě boháči, když pomineme jejich pokrevní linii původu. Ale zámožné muže, co nejsou zároveň mocní, brzy připraví o jejich bohatství muži, kteří mají hodně stoupenců a ostré meče. Během Sullových proskripcí byli bohatí muži běžně odsuzováni, aby se mohl zabrat jejich majetek.“

„Zdá se, že máš na všechno odpověď,“ řekl jsem.

Přikývl. „To mám.“ Postavil se a jeho poskoci přispěchali s ručníky. „Už musím jít, Decie. Mám před sebou důležitý úkol. Pomalu se formuje nová vláda. Uvidíme se dnes večer u Klodie.“

„Bydlí stále v Celerově domě?“ zeptal jsem se.

„Ano, prozatím. Po saturnáliích se přestěhuje do Klaudiovské rezidence. Je to bezpečnější.“

Vyložil jsem si to tak, že tou dobou už bude přečtena Celerova poslední vůle, ve které Klodii nic nezanechal. To znamenalo, že dům pravděpodobně připadne Nepotovi, Celerovu nevlastnímu bratrovi. Byl to Pompeiův člověk a Klodia podporovala svého bratra, který patřil k Caesarovým stoupencům. Tohle nebyl nijak zvlášť složitý případ majetkových, rodinných, manželských a politických vztahů a byl pro tuhle dobu typický.

Když byl Klodius i se svými muži pryč, po špičkách se ke mně přikradl Hermes.

„Pane, vůbec jsem je neviděl přicházet. Byl bych vás varoval, ale vzhlédl jsem a uviděl ty gladiátory a Publia Klodia a já…“

„Nic se neděje, Herme,“ řekl jsem. Dál jsem si prohlížel strop a radoval se, že stále dýchám. „Myslel jsem si, že tě zabili. Klodius má tak rád svá malá překvapení.“

„A já myslel, že vás najdu plavat bradou dolů,“ přiznal. „Jsem rád, že vás nechal naživu.“

„Tak se pojďme radovat nad vzájemným přežitím.“ Skoro jsem měl pocit, že se dostanu z koupele bez toho, že by se mi kolena příliš ostudně třásla. Nikdy jsem se nezdráhal bojovat s Klodiem jako muž proti muži nebo s našimi stoupenci, ať už ozbrojenými nebo beze zbraní. Mnohokrát jsme se střetli v ulicích a při vyrovnaném počtu mužů jsem se ho nebál. Ale je značně nemužné být přistižen nejúhlavnějším nepřítelem o samotě, ve značné přesile, zahnaný do kouta bez možnosti útěku a úplně nahý. Z hrdého a bojechtivého Římana jsem se stal něčím, co spíš připomínalo medúzu.

„Co se stalo?“ zeptal se Hermes.

„No, jak ti to mám povědět?“ Stále jsem pozoroval strop. „Ta dobrá zpráva je, že v ulicích budeme nějakou dobu v bezpečí. Klodius stáhl své psy. Ta špatná ale je, že i on chce, abych vyšetřil Celerovu smrt, ale jen proto, abych Klodii očistil a zbavil obvinění. Cítím tu jistý konflikt zájmů.“

Hermovi netrvalo dlouho, než na problém přišel. Otrok vždycky přesně ví, odkud mu hrozí nebezpečí.

„Dokažte, že je nevinná, a odcizíte se rodině,“ řekl. „Dokažte, že je vinná, a Klodius vás zabije.“

„Tak tomu rozumím i já,“ ujistil jsem ho. „Pochopitelně Klodius má v plánu mě zabít bez ohledu na to, co udělám. Takže ne že by jeho hrozba pro mě znamenala něco nového. A moje rodina mě rozhodně zabít nenechá. Nicméně se můžu těšit, že strávím zbytek svých dnů vysoušením bažin na nejhorších rodinných statcích.“

„Mohl byste věnovat svou podporu Pompeiovi,“ dumal Hermes. Učil se rychle.

„Ne, to nemohl. Nebudu podporovat Pompeia, Caesara ani Krassa. Já jsem republikán.“

„Cožpak to netvrdí všichni?“ Jeho chápání reality se stále zlepšovalo.

„Samozřejmě že to tvrdí. Ale oni lžou, kdežto já ne. Sulla tvrdil, že obnovuje republiku, a dokázal to tím, že vyvraždil polovinu senátu, a své nohsledy pak jmenoval senátory, ať už sloužili v armádě nebo ne. Z Pompeia se stal konzul bez toho, že by byl předtím zvolen do nějakého úřadu, a to je bezprecedentní a proti ústavním zákonům! A Caesar je z nich vůbec nejhorší, protože nikdo neví, co má za lubem, kromě toho, že má v úmyslu stát se diktátorem!“

„Váš hlas tu moc hezky zní,“ poznamenal Hermes, „chci říct, že se tak pěkně odráží od stěn.“

„Přines mi ručník,“ přikázal jsem mu. Unaveně jsem se vyškrábal z horké koupele a zamířil k masážním stolům.

O hodinu později jsem už byl oblečený, namasírovaný a potřený čerstvým olejem; překonal jsem druhý šok tohoto dne. Měl jsem pocit, že jsem připravený pokračovat ve svých záležitostech. Život v Římě byl rozhodně přinejmenším povzbuzující. Dokonce jsem už začal přemýšlet, co bude Klodia podávat k večeři.

Do hostiny v Celerově domě zbývalo ještě několik hodin. Pokud jsem si pamatoval, Klodia ráda začínala večírky pozdě. To se považovalo za skandální, a nejspíš proto to dělala. Měl jsem tedy čas na ještě jednu důležitou návštěvu.

Milonův dům, lépe řečeno pevnost, se nacházel ve spleti hustě obydlených uliček, takže bylo obtížné ho napadnout přímo. Tak si to taky plánoval. Jednou mi řekl, že dům s průčelím na náměstí je velkolepý, ale poskytne vašim nepřátelům spoustu prostoru k rozběhu a použití beranidla. Díky mimořádné předvídavosti se Milo stal nejprominentnějším římským gangsterem. Měřit se s ním mohl jedině Klodius.

Milo byl v té době Ciceronovým spojencem. Protože Ciceronova hvězda zapadala, Milonovo postavení uvadalo taktéž. Bylo jednou z mnoha ironií politické a sociální scény, že aristokraté podporovali Cicerona, novus homo z Arpina, kterého v ulicích podporoval Milo, jinak taky nikdo odnikud, zatímco zástupci prostých lidí byli Caesar a Klodius, oba patricijové z neuvěřitelně starobylých a věhlasných rodin.

U brány hlídal jako obvykle Berbix. Byl to bývalý gladiátor galského původu, dobře známý u římských soudů. Měl neobyčejně bystrý zrak a dokázal rozpoznat Klodiovy stoupence na dálku, a zblízka pak jejich ukryté zbraně.

„Vítejte zpátky, senátore,“ přivítal mě a při úsměvu odhalil zuby samou mezeru. Začínal jsem si přát, aby lidé řekli někdy něco originálnějšího.

„Je Milo doma?“ zeptal jsem se.

„To je pořád, pokud není na Foru,“ odpověděl Berbix. „Pro ty, kdo ho chtějí navštívit, má dveře vždycky otevřené. Běžte dál.“ Dýce pod mou tunikou nevěnoval pozornost. Byl jsem jedním z mála mužů, kteří směli zůstat v Milonově přítomnosti ozbrojeni. Ne že by někdo, ať už se zbraní nebo bez ní, představoval pro Tita Annia Milona Papiana velkou hrozbu.

Jeho přístupnost byla částečně vykalkulovaná politická prozíravost a také tím chtěl vzbudit dojem, že je něco jako tribun. Podle pradávného zvyku měly být totiž dveře tribuna lidu neustále otevřeny. Milo byl přesvědčen, že politická moc vyrůstá z úzkého kontaktu s občany, ne z dobrých vztahů se senátory. Vždycky byl připravený lidem prokázat laskavost. Potom od nich ale pochopitelně očekával, že oni zase prokážou laskavost jemu.

Našel jsem ho u malého stolku ještě s jedním mužem, člověkem s drsným obličejem a v senátorské tunice; připadal mi trochu povědomý. Oba muži probírali svitky, zřejmě popsané jmény. Když jsem přistoupil, Milo vzhlédl a po tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Decie!“ Vyskočil a sevřel mou poměrně malou ruku ve své obrovské tlapě, jejíž dlaň jako by byla pokryta spojenými kovovými plátky. V mládí býval veslařem na galéře a nikdy se nezbavil mozolnatých rukou patřících k téhle profesi.

„Slyšel jsem, že se ti daří dobře, Tite,“ řekl jsem.

„To je pravda,“ přikývl a samolibost ho ovinula jako tóga. U jiného muže to mohlo vypadat odpudivě, ale Milo přijímal dary Fortuny způsobem, jakým takové dary přijímají bohové. Navíc i jako bůh vypadal, což mu u voličů nikdy neškodilo. Otočil se a pokynul ke svému společníkovi. „Myslím, že znáš Publia Sestia?“

Teď jsem si vzpomněl. „Jistě. Oba jsme zastávali úřad kvestora v době, kdy Cicero a Antonius Hibrida byli konzuly.“ Všechno se mi to vybavovalo a natáhl jsem ruku, kterou Sestius potřásl. „Nikdy jsme se moc nevídali. Pokud se nepletu, zvítězil jste v hlasování a přidělili vás k osobním úředníkům konzulů. Já jsem skončil u státní pokladny.“

„Byl to pozoruhodný rok,“ prohlásil Sestius, což vyjádřil víc než diplomaticky. Měl vzezření aristokrata, který byl zároveň pouličním rváčem. Hádám, že totéž se mohlo říct o mně.

Milo zatleskal a jeden hrdlořez přinesl podnos s vínem a poháry spolu s obvyklými ořechy, sušenými fíky, datlemi, hráškem a tak podobně. Navzdory svému bohatství neměl Milo mezi svým služebnictvem žádné půvabné dívky, co by servírovaly pokrmy, ani vzdělané sluhy či baviče. Každý člen domácnosti byl v první řadě schopen ubránit dům a svého pána.

„S Publiem pracujeme na naší strategii pro volby tribuna v příštím roce,“ vysvětloval Milo. „Nejspíš strávíme většinu času v úřadu nápravou všech škod, které Klodius příští rok způsobí. Klodius pošle Cicerona do vyhnanství a my ho povoláme zpátky. To bude vyžadovat dost tvrdé práce.“

„Právě jsem zažil podivné setkání s Klodiem,“ řekl jsem a významně se zadíval na Sestia.

„A jsi pořád naživu? Mluv otevřeně, Publius není Klodiův přítel.“

Stručně jsem jim popsal zvláštní rozhovor s Klodiem. Milo poslouchal s jemu vlastní napjatou pozorností. Nikdy mu neunikl žádný odstín toho, co vyslechl. Na konci mého vyprávění si hodil do pusy hrst slaných hrášků.

„Bojím se, že z Klodia neuděláš šťastného muže. Ta harpyje Celera otrávila tak jistě, jako že slunce vychází každé ráno.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Je zlomyslná a svým manželem pohrdala; ale někoho si vzít musela a Celer byl z nabídky jeden z nejlepších. Měl pěkný dům a v podstatě ji nechal, aby si dělala, co chtěla.“ To v mé třídě představuje šťastný svazek.

„Celer byl ke konci trošku moc nepřátelský k jejímu malému bratříčkovi,“ namítl Milo.

„To je pravda,“ přitakal Sestius. „Decie, byl jste příliš dlouho pryč z Říma. Metellus Celer jako konzul bránil minulý rok Klodiově požadavku, aby byl přeřazen mezi plebejce. Jistě v tom nebyl sám, ale Celera to úplně dovádělo k šílenství. Poslední měsíce v úřadu ztrácel smysl pro umírněnost.“

„Byl to rušný rok,“ poznamenal jsem. „Doslechl jsem se, že Caesar, Pompeius a Krassus urovnali své politické neshody.“

„Dočasně,“ řekl Milo. „Dlouho to nevydrží. Ale prozatím běžné spory odpočívají. Caesar nechal Klodia přeřadit mezi plebejce, aby mu umetl cestičku k tribunátu, zařídil, že ho adoptoval muž jménem Fonteius, a hádej, kdo celou adopci řídil jako augur?“

V duchu jsem si prošel seznam augurů a pokoušel si vzpomenout, který z nich byl v Itálii a ještě naživu. „Snad ne Pompeius!“

„Pompeius Magnus osobně,“ přitakal Milo.

„Ze světa se stává velmi podivné místo,“ poznamenal Sestius. „Když se nemůžete spolehnout ani na takové lidi, že si vzájemně podříznou hrdlo, na co se pak můžete spoléhat?“

„Brzy se věci vrátí do normálních kolejí,“ prohlásil Milo. „Klodius příští rok způsobí takový zmatek, že lidé budou požadovat návrat pořádku.“

Osobně jsem o tom pochyboval. „Klodius je nepochopitelně oblíbený,“ řekl jsem. „Je pravda, že hodlá zdarma rozdávat obilí jako zaručené právo všech občanů?“

„Radikální koncept, není-liž pravda?“ prohodil Sestius.

„To mu vyhrálo tribunát tak, jako by to nedokázalo nic jiného,“ okomentoval Milo a vzal si několik oříšků. „Kéž bych na to byl přišel jako první.“

„Děláš si legraci!“ vyhrkl Sestius. „Jestli se příděl obilí zinstitucionalizuje, místo aby se jednalo o mimořádné opatření, nejenže ztratíme jeden z nejmocnějších politických nástrojů, ale každý propuštěnec, zkrachovalý rolník i svobodný barbar v Itálii si to namíří přímo do Říma a přihlásí se!“

„To už stejně dělají,“ podotkl jsem.

„Není důvod se z toho radovat,“ zabrblal Sestius.

„My věci vyřešíme,“ prohlásil sebevědomě Milo.

Může se zdát podivné, že muži jako Klodius, Milo a Sestius hovořili s tak optimistickou jistotou, jako by měli vládnout jako králové, a ne sloužit jako zvolení úředníci. Ale za posledních několik let slavil tribunát velký návrat. Sulla zcela připravil tribuny lidu o jejich pravomoci, ale tribunové jeden po druhém prosazovali v lidovém shromáždění každý rok zákony, které jim vracely původní postavení. Teď byli důležitější než kdy předtím a měli nesmírnou moc předkládat nové zákony a prosazovat je na shromážděních. Přidělovali nebo zamítali prokonzulská jmenování, rozdělovali státní peníze a posílali lidi do vyhnanství. Sami konzulové byli ve srovnání s nimi téměř bezmocní a ze senátu se stal debatní kroužek. Skutečná moc ležela v rukách prostých občanů a jejich volených zástupců, tribunů.

Slíbil jsem, že budu Milona dál seznamovat se situací, a pak jsem se rozloučil. Uvažoval jsem, jestli mám přijít do Klodiina domu ozbrojený. Taky jsem litoval, že mě nenapadlo zeptat se Asklepioda, zda existuje spolehlivý prostředek, jak se vyhnout tomu, aby vás někdo otrávil.

Kapitola 6

Dům zesnulého Metella Celera se rozkládal na úpatí pahorku Esquilin ve čtvrti, která jako zázrakem unikala nejhorším požárům pravidelně pustošícím město. Byla to poměrně skromná budova. Patřila rodině už několik generací, takže se musela posuzovat podle měřítek běžných v době před punskými válkami, kdy i ty nejproslulejší rodiny byly jen o něco málo víc než bohatí farmáři.

Hermes mě doprovázel se smíšenými pocity obav a očekávání. Klodia ho děsila, ostatně jako každého. Ale také patřila k té nové generaci Římanů, kteří našli zalíbení v krásných věcech pro ně samotné, spíš než pro jejich hodnotu kořisti. Proto se obklopovala nádhernými předměty, včetně otroků. Klodia se běžně objevovala na trzích s otroky, kde nakupovala nové krasavice a krasavce, protože se pravidelně zbavovala těch, co se dostali za zenit svého půvabu.

To byl další rys její skandální povahy. Většina slušně vychovaných lidí, včetně mé vlastní rodiny, předstírala, že si nikdy žádného otroka nekoupili, ale využívají jen těch, kteří se v domácnosti narodili. Když chtěli koupit otroka z trhu, diskrétně vyslali majordoma. Klodia to ale nedělala. Živý inventář si ráda prohlížela sama, osobně kontrolovala zuby, tiskla otrokům svaly a vlastníma rukama je štípala, zda netrpí větry.

„Snaž se, ať tě s dívkami nenachytají při něčem nepřístojném,“ varoval jsem Herma.

„Samozřejmě že ne, pane,“ prohlásil se zjevnou neupřímností. „Ale chcete, abych vyzvěděl nějaké informace, ne?“

„Přestaň slintat blahem. Ano, zajímá mě, jestli něco vědí o Celerově smrti nebo jestli Klodia neměla nějaké podivné návštěvníky. Já samozřejmě vím, že má spoustu zvláštních hostů, ale my se pídíme po čarodějnicích, podomních prodejcích lektvarů, zkrátka po lidech, co s největší pravděpodobností prodávají jedy.“

Měl jsem dost chabou naději. Klodia byla na ženu velmi zcestovalá a mohla si pořídit exotický jed téměř kdekoli. Byla to jistě jedna z věcí, po kterých se poohlížela. Ale existovala možnost, že získala jed otevřeně, přímo tady v Římě. Aristokraté jako Klodia zřídka činili opatření, aby zakryli důkazy svého zločinu. Považovali se za předem vyloučené z podezření nebo alespoň za soudně nestíhatelné.

V okamžiku, kdy se otevřely dveře, jsem poznal, že mě čeká zajímavý večer. V minulosti mohla Klodia uplatňovat svůj vkus jen v části domu, který měla vyhrazený pro sebe. Zbytek obydlí byl typickým jednotvárným zatuchlým Metellovským sídlem. Takový pořádek však vyletěl do povětří spolu s kouřem z Celerovy pohřební hranice.

Janitor, který nám dveře otevřel, vypadal jako řecká socha mladého atleta. Měl uvolněné svaly, dokonalou kůži a husté, kudrnaté lokny. Kromě hlavy byl všude vyholený, což byl běžný jev mezi vysoce urozenými ženami, ale zřídka se s ním setkáte u mužů kromě egyptských otroků, a tenhle chlapec naprosto zřejmě nebyl Egypťan. Jediný ústupek slušnosti, který mu Klodia dovolila, byl průsvitný váček halící jeho genitálie připevněný kolem boků tenkým provázkem. Pak měl na sobě ještě pozlacený a drahokamy posázený obojek, ze kterého vedl řetěz ke sloupu u dveří.

„Vítejte, senátore,“ řekl chlapec, usmál se a ukázal dokonalé bílé zuby. „Má paní a její hosté jsou v trikliniu.“

Prošli jsme atriem kolem místností a výklenků pro posmrtné masky předků až do peristylu. Obvykle to bývalo otevřené nádvoří, ale dnes byla přes něj natažená důmyslná plátěná střecha posetá zlatými hvězdami, aby bránila chladnému vánku. Pod ní ve vodě v jezírku skotačil tlustý okrasný kapr a místo krášlila i ladná socha tančícího fauna. Mezi sloupy natažené bronzové řetězy nesly nádherně tepané kampánské lampy.

Všude, kam jsem se podíval, jsem spatřil skvostná umělecká díla a mistrovské řemeslné kousky. Také jsem si všiml, že se Klodia nenamáhala vyložit podlahy mozaikou podle nové módy. Nemělo by to příliš smysl, když v domě nezůstane. Všechny její poklady byly přenosné a budou ji následovat.

„Decie!“ Klodia ke mně přistoupila a šat jí plul kolem těla jako barevný vzduch. Stále patřila k jedné z nejkrásnějších žen v celém Římě a toho roku jí mohlo být asi třicet tři let. Její tělo nepoznamenalo těhotenství, a proto měla v takové oblibě téměř průhledné řecké šaty. Jemnou látku tkali na ostrově Kos a cenzoři se ji neustále pokoušeli ve městě zakázat nebo alespoň zabránit ctihodným dámám, aby ji nosily. Klodiin respekt vůči zákonům veřejné morálky byl minimální. Měla mladistvý obličej poznamenaný určitou tvrdostí kolem úst a očí. Kosmetiku používala málo na rozdíl od tolika jiných žen.

„Tak ráda tě vidím,“ zvolala a oběma rukama popadla moji dlaň. „Neviděla jsem tě už strašně dlouho. Fausta mi pověděla úplně všechno o té vzrušující záležitosti v Alexandrii. Dvůr tam musí být úžasný.“ Klodia a Fausta byly nejlepší přítelkyně, i když Fausta si měla brzy brát Milona, nejúhlavnějšího Klodiova nepřítele. Politika.

„Jsem si jistý, že princezna Berenike tě přijme jako královnu, pokud se ji rozhodneš navštívit,“ řekl jsem. Berenike byla ještě praštěnější než většina egyptské šlechty.

„Pojď dál a pozdrav se s ostatními hosty. Některé z nich znáš.“

„Veď mě,“ požádal jsem ji. „Ale musím si s tebou dnes večer promluvit v soukromí.“

„Já vím,“ zašeptala spiklenecky. Spiklenectví bylo něco, co milovala. „Ale nesmíš o tom hovořit při večeři. Ach, Decie, já jsem tak hrozně šťastná, že jste s mým bratrem překonali váš hloupý spor!“ Trošku přeháněla, ale skromnost nevyznávala v ničem, ani v neupřímnosti. „Pojď se mnou.“ Zavěsila se do mě a společně jsme vešli do triklinia, které se otevíralo do zastřešené části peristylu.

Tady byly provedeny určité změny. Klodii se nelíbilo útulné soukromí obyčejné jídelny, takže strhla několik vnitřních zdí a ze tří místností udělala jednu. Pokud jsem si správně vzpomínal na uspořádání domu, obětovala Celerovu ložnici a pracovnu, aby své triklinium zvětšila. Lehátka a polštáře byly nejokázalejší, jaké jsem kdy v Římě viděl, a to počítám i Lukullův dům.

„Tedy, Klodie,“ řekl jsem, „není to tak majestátní jako Ptolemaiův palác, ale velmi se mu blíží.“

Zasmála se a přijala to jako skutečnou poklonu. „Není to báječné? V téhle místnosti bys stěží našel kus nábytku, který by cenzoři v některé době nezakázali.“

„Zákony proti přepychu nikdy nefungují,“ prohlásil jsem. „Lidé, co je přijímají, jsou jediní, kteří si mohou dovolit je porušovat.“ To nebyla tak docela pravda, protože bohatí propuštěnci, kterým byly vyšší úřady zapovězeny, se stále více stávali pevnou součástí města.

Někteří hosté obdivovali nástěnné malby. Ty přinejmenším nebyly přehnaně drahé a vznikly proto, aby zahladily důsledek spojení tří rozdílných místností v jednu. Byly ve stylu, který právě přicházel do módy: černé pozadí s ozdobnými sloupy namalovanými v určitých rozestupech. Sloupy byly podivně tenké a dlouhé, jako kdyby je někdo natáhl. Tu a tam na nich byly malé stupínky s rostlinami v květináčích nebo mísami s ovocem, ale i ty byly podobně protáhlé. Vrcholy sloupů zakončovaly pyramidy ze zeměkoulí nebo kužele s naklánějícími se špičkami. Nejspíš měly vypadat výstředně, ale já je shledával snovými a lehce matoucími, jako byste viděli něco, co si tak napůl pamatujete, ale nedokážete to přesně zařadit.

„Decie, znáš tribuna Publia Vatinia?“ Dovedla mě k vysokému muži vojenského vzhledu. Vypadal jako člověk, který s radostí plní nejohavnější rozkazy svého nadřízeného.

„Vždycky se s potěšením setkám s dalším Caeciliem Metellem,“ prohlásil. Všudypřítomnost mé rodiny se už v Římě stala příslovečnou.

„Tribun Vatinius zodpovídal za zajištění Caesarova výjimečného poslání v Galii,“ spustila na mě Klodia. Jestli něco milovala víc než luxus, byla to vysoká politika.

„Velmi neobvyklý vhodný prostředek, jak vyřešit situaci v Galii,“ podotkl jsem.

„Jedná se o velmi zpožděnou reformu,“ tvrdil Vatinius.

„Reformu? Chcete říct, že je to něco, na co se znovu můžeme těšit?“

„Samozřejmě. Musíme přestat předstírat, že žijeme v dobách našich předků. Po celém světě máme obrovskou říši a my se jí pokoušíme vládnout, jako by Řím byl stále malým italským městským státem. Způsob, jakým každoročně obměňujeme úřady, je směšný! Člověk se sotva naučí vykonávat svou práci nebo pozná území, kterému má vládnout, a už je pryč z úřadu.“

„Kdo by ale chtěl dělat kvestora nebo edila déle než rok?“ namítl jsem.

Zachechtal se. „Svatá pravda. Ne, já mluvil o úřadech, které řídí imperium: o prétorech a konzulech. A konkrétně o proprétorech a prokonzulech. Když naše državy byly od Říma vzdálené jen několik dnů pochodu, jednoroční služební období na vládnutí v provinciích bylo pochopitelné, ale dnes je to naprosto zastaralé. Někdy může trvat týdny, ne-li měsíce, než se vůbec do své provincie dostanete. Ve chvíli, kdy se rozkoukáte, je čas se sbalit a vrátit se domů.“

„Obvykle si můžete o rok nebo dva svůj úřad prodloužit,“ řekl jsem.

„Ale to nikdy nevíte!“ rozpálil se. „A když chcete na úřad kandidovat znovu, musíte všeho nechat a pospíchat do Říma, i kdybyste byl třeba uprostřed války. Ten nový způsob je lepší. Caesar půjde do Galie s vědomím, že má pět let, aby situaci vyřešil a dovedl ji k uspokojivému konci. A navíc jeho imperium zahrnuje obě Galie i Ilýrii; pokud barbary vyžene, nebudou se moct jen stáhnout za hranice, kde by musel začít spolupracovat s dalším prokonzulem.“ Jedno z pravidel pro správce bylo, že vládli pouze nad svým imperiem vymezeným přesnými hranicemi přidělené provincie. Pokud se pokusili použít svou moc za jejími hranicemi, riskovali, že budou obviněni z vlastizrady.

„Je to velmi promyšlená politika,“ připustil jsem.

„Věřte mi, je to od nynějška jediná možná politika,“ trval na svém. „A potřebujeme další zákony, které by umožnily sloužícím správcům kandidovat v nepřítomnosti. Když může zástupce vládnout provincii nebo armádě ve správcově nepřítomnosti, proč by někdo nemohl vést tady doma jeho volební kampaň?“

Jeho úvaha se zdála být značně oprávněná. Pravda byla, že náš starobylý systém republikového zřízení byl příšerně nevhodný a nepraktický. Jeho smyslem bylo zabránit soustředění příliš velké moci v rukou jednoho člověka. Jakkoli rozumné bylo Vatiniovo řešení (a já nepochyboval, že to bylo Caesarovo řešení, ne jeho vlastní), ani v nejmenším se mi nelíbila představa, že se někomu poskytne taková moc na takovou dobu. Po pěti letech, obzvlášť jestli v bitvách zvítězí, budou všechny legie v Galii patřit výhradně Caesarovi, a nikomu jinému. Ne že by to bylo něco nového. Pompeiovy legie patřily také Pompeiovi, a ne Římu.

„Ach, určitě znáš edila Kalpurnia Bestiu,“ řekla Klodia.

„Mluvili jsme spolu dnes dopoledne,“ řekl Bestia. „Našel jsi svou věštkyni, Decie?“ Jeho odulý, inteligentní obličej se úsměvem celý pomačkal, když mi třásl rukou.

„Věštkyni?“ podivila se Klodia a nadzvedla obočí. „Decie, ty ses změnil. Co se stalo s tvým pověstným skepticismem?“

„To z člověka udělá Egypt,“ prohlásil jsem. „Zasvětí tě do nadpozemských záležitostí.“

„No tak, Decie,“ řekla a zatahala mě za ruku. „Jestli mi chceš lhát, měl by ses opít, abys to dělal přesvědčivěji.“ Zavedla mě ke stolu s poháry, jeden zvedla a podala mi ho. „Tak, koho tady neznáš?“ Když přehlížela místnost, postavil jsem pohár zpátky a vzal si jiný. Pokynula rukou a hned se u nás zjevila drobná, neuvěřitelně smyslná dívka.

„Decie, znáš Fulvii? Bude si brát mého bratra.“

„Ano, setkal jsem se s ní tady u tebe asi před dvěma lety. Jsi mnohem krásnější, pokud je to vůbec možné, Fulvie. Ale myslel jsem si, že už budeš vdaná.“ Byla skutečně okouzlující. Plavé vlasy měla vyčesané nahoru podle poslední módy, upevněné stříbrnými jehlicemi a hřebeny ze želvoviny.

„Klodius zamýšlí vystrojit naši svatbu, až se ujme úřadu.“ Vybavil se mi ten hebký hlas, který dokázal rozbušit srdce. „Plánuje, že uspořádá velikou hostinu pro všechen lid spolu s hrami a rozdáváním jídla a oleje, a navíc budou mít lidé měsíc přístup do lázní zdarma.“

„To zní jako báječná oslava,“ řekl jsem a snažil si představit, kolik by to mohlo stát.

„Najal víc jak sto gladiátorů z Kapuy, kteří přijedou do Říma, aby se utkali s muži ze Statiliovy školy,“ chlubila se necudně Fulvie.

„Munera během svatby?“ vyhrkl jsem zděšeně.

„Ach, technicky vzato bude munera na počest našeho zesnulého otce, aby bylo všechno legální,“ vysvětlovala Klodia, „a bude se pořádat v den vyhrazený pouze pro tento účel, ale všichni budou vědět, že je to součást svatebních oslav.“

„A jsem si jistý, že Klodiovi to zajistí bezmeznou popularitu,“ prohlásil jsem. No co, pomyslel jsem si, co na tom, že ten chlap umřel před víc jak dvaceti lety. Na pohřební hry není nikdy moc pozdě.

„On už je nejoblíbenějším mužem v Římě,“ vrněla Klodia. „Tohle plus jeho skvělé skutky v úřadu z něj učiní něco jako krále Říma.“

Nevěřil jsem svým uším. Ano, bezpochyby bude nejlepší strávit příští rok co nejdál od Říma. Pochopitelně pokud přežiju ten stávající. Chystal jsem se říct nějakou nerozvážnou poznámku o Králi hlupáků, když mě zachránil příchod dalšího hosta, nikoho menšího než Marka Licinia Krassa Divese, třetího z velké trojice po Caesarovi a Pompeiovi a bohatšího než oni dva i zbylý svět dohromady. Trochu přeháním, ale byl nechutně bohatý. Klodia ho přitáhla k nám.

„Kdy ses vrátil, Marku?“ hlaholila Klodia. Další navrátilec. „Když jsem do tvého domu posílala pozvání, ani jsem nečekala, že tam budeš. To jsem ale měla štěstí, žes byl!“ Představováním se nenamáhala. Každý Krassa znal, a pokud on neznal vás, nejspíš jste mu za to nestáli.

„Má drahá, víš, že jsem letěl celou cestu až z Kampánie, abych se mohl účastnit tvé společnosti,“ uculil se a ukázal nové, hluboké brázdy v obličeji. Ve skutečnosti vypadal vyčerpaně. „Do města jsem dorazil včera večer a svým otrokům jsem přikázal, aby mě spoutali, pokud bych snad někdy zase hovořil o tom, že se někam vypravím.“

„Myslíš tím tam, kde jsi byl, Marku Licinie?“ zeptal jsem se.

„Dostal ses z Rhodu, Decie Caecilie? To máš štěstí. Ano, většinu roku jsem organizoval novou kapujskou kolonii a nudnější a obtížnější práci jsem nikdy neměl. Senát ustavil nezávislou komisi, aby dohlížela na osídlení nových pozemků Pompeiovými veterány a Caesarovými bezzemky podle nového zemědělského zákona, a mě jmenovali do čela rady. Když loni v létě zemřel Gaius Koskonius, senát požádal Cicerona, aby ho nahradil, ten ale měl tolik rozumu, že je odmítl.“

„Ach, ale tak významná práce, Marku,“ řekla Klodia. „To je největší a nejvýznamnější úkol, který stojí před vládou od válek s Kartágem. Není divu, že senát chtěl, abys v čele stál právě ty a nikdo jiný.“ Nikdy bych takové lichotky od Klodie nečekal.

Krassus pokrčil rameny. „Úřednická práce, ale někdo ji udělat musí.“ Jeho slova byla strohá a rozumná, ale viděl jsem, jak z něj při jejich vyslovení tryská samolibost. Klodia odspěchala, aby se věnovala novému hostu, Fulvia ji následovala a mě na chvilku nechali s Krassem.

„Jistě to byla namáhavá práce,“ řekl jsem mu, „ale s potěšením slyším, že je vyřízená. Ta záležitost se táhla příliš dlouho.“

„Hlavně díky zesnulému manželovi naší hostitelky,“ zavrčel Krassus a sebral pohár ze stolu, „i když bych to pod jeho vlastní střechou neměl říkat.“

„Byl to tvrdohlavý muž,“ připustil jsem. „Ale Pompeiovi nestál v cestě sám.“

„Loni už skoro ano.“

„Bylo to tak zlé?“ zeptal jsem se.

„Copak jsi to neslyšel? Ale předpokládám, že většinu informací máš od své rodiny. Nejspíš tě ušetřili trapných detailů. Tak nejdřív se dostal do potíží s půjčovateli peněz, protože dál podporoval Lukullovo rozhodnutí prominout asijské daňové dluhy. Zuby nehty bránil Klodiovu přeřazení mezi plebejce. Ten skrytý boj se postupně stával odporným a osobním zejména z důvodu jejich příbuzenského vztahu. A vrcholem všeho se stalo napadení tribuna Flavia kvůli dalšímu zemědělskému zákonu, který měl poskytnout půdu Pompeiovým vojákům. Ten útok byl tak otevřeně násilnický, že Flavius Celera obvinil z porušení imunity tribunátu, a nechal ho odvléct do vězení!“

„Do vězení! Úřadujícího konzula?“ Tohle bylo bizarní i na naši politiku.

„Tedy bylo to jen asi na hodinu nebo na dvě. Vyprovokovalo to spoustu diskusí, jestli nedotknutelnost tribunátu ruší konstituční imunitu konzulátu. Byl povolán Caesar, aby to jako pontifex maximus rozhodl.“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal jsem do svého poháru vína. „Museli stát frontu na to, aby ho otrávili.“

„Eh? Cos to říkal, Decie?“

Ale přerušila nás Klodia, která přitáhla svou poslední trofej. Byl to skvostně vypadající mladý muž a byl mi lehce povědomý. Tváře měl zardělé vypitým vínem a úsměv tak oslnivý jako Milo.

„Občas,“ oznámila Klodia, „k sobě zvu lidi jen proto, že pocházejí z dobré rodiny a jsou pohlední. Tohle je Markus Antonius, syn Antonia Kretika a Hibridův synovec.“

„Zdravím vás všechny,“ zahlaholil chlapec a pokynul jako zkušený herec, na někoho tak mladého obdivuhodně sebejistě. Vtom mi došlo, že si na něj pamatuji.

„Nesetkali jsme se při Lukullově triumfu?“ zeptal jsem se.

„Vážně? Pak jsem dvojnásob poctěn, že se znovu setkáváme, senátore.“

„Decius Metellus,“ napověděla mu Klodia.

„Ach, ten slavný Decius Metellus!“ Viděl jsem, že nemá nejmenší ponětí, kdo jsem, ale byl jedním z těch výjimečných lidí, kteří vás přimějí, abyste je měli rádi, i když jsou hrubí.

„Získal jsi vojenský tribunát pro příští rok, Antonie?“ prohodil Krassus.

„Ano, připojím se k Balbově posádce v Asii. Kéž bych se byl dostal k Caesarovi do Galie, ale všichni ostatní kandidáti byli starší než já a všichni se dožadovali právě Galie.“

„Ty svoji příležitost dostaneš,“ ujistil ho Krassus. „V Galii to bude dlouhá válka.“

Ohlásili večeři a všichni jsme zaujali místa na lehátkách. Hermes mi odebral tógu a sandály a odspěchal nahoru, kde se museli po dobu hostiny shromáždit všichni otroci, kteří neobsluhovali v trikliniu nebo nepracovali v kuchyni. Bylo nás u večeře tradičních devět, ačkoli Klodia se nikdy necítila vázána ctít tenhle starý zvyk. Byla to nejspíš jen náhoda. Jmenoval jsem šest dalších kromě sebe a už si nepamatuji, kdo byli ti zbývající dva. Nejspíš paraziti, asi básníci. Klodia pro ně měla slabost.

Po mé levé ruce ulehla Klodia a napravo ode mě Vatinius. Krassus, hodností nejvyšší, zaujal čestné „konzulovo místo“ zprava od čelního lehátka spolu s Bestiou a jedním básníkem. Druhé lehátko obsadil Antonius, Fulvia a druhý básník. Klodia a Fulvia se uvelebily na lehátka společně s muži, čímž opovrhly další konvencí. Tentokrát jsem s nimi souhlasil. Vždycky bych raději sdílel lehátko s krásnou ženou než s ošklivým mužem. A pokud se toho týká, i než s pohledným.

Jídlo bylo výtečné. Klodia měla lepší vkus než většina ostatních, a třebaže její hostiny byly opulentní a obsahovaly vzácné potraviny a koření, nikdy si nelibovala v hrubé extravaganci, nad níž noví zbohatlíci ohrnovali nos. Její vína byla jen ta nejlepší a nezdálo se, že by se někdo hroutil účinkem jedu.

Obsluhující otroci představovali jinou kapitolu. Stejně jako janitor to byli výjimeční krasavci a stejně jako on byli spoře oblečeni, jen tu a tam okrášleni šperky. Navíc se pyšnili Klodiinou specialitou – ozdobným obojkem. A další exotická rafinovanost – každý pocházel z jiné rasy. Víno naléval arabský chlapec s obrovskýma hnědýma očima. Ručníky podávala snědá asijská dívka. Maso porcoval svalnatý Gal třímající s neuvěřitelnou zručností dva zakřivené nože. Hlavní chody nosili na podnosech otroci z Afriky, a to postupně se stále tmavší pletí: vejce donesl světle hnědý Mauretánec, ryby o něco tmavší Numiďan, maso temně snědý Nubijec a sladkosti Etiopan černý jako saze.

O hudbu se naproti tomu postaral malý soubor albínů, jejichž neobyčejná kůže připomínala vyleštěný mramor s modrými žilkami a kaskádovitě sestříhané vlasy mořskou pěnu. Na rozdíl od ostatních měli na očích průsvitné pásky, které jim umožňovaly trošku vidět. Domýšlel jsem se, že důvodem pro tuhle zvláštnost byla skutečnost, že se Klodii nelíbily jejich rudé oči.

V takové společnosti se pochopitelně hovořilo o politice, válce a zahraničních záležitostech. Tohle nebyla jedna z Klodiiných uměleckých sešlostí, takže oba parazité mlčeli, vděční za jídlo zdarma a lesk svých slavných spoluobčanů. Zatímco jsme se cpali, rozhovor zůstával zábavný a nenucený, ale když po večeři přinesli víno, dostali jsme se k tématu, o které se všichni doopravdy zajímali. Probíralo se zákonodárství končícího roku, hlavně ohromující počet nových zákonů prosazených Caesarem (většina z nich vynikajících a už dlouho potřebných, ačkoli mě to přiznání bolí).

Krassus, kterého všichni respektovali, je odříkal a ostentativně počítal na svých prstech, jako když rybářova žena sčítá cenu košíku parmic. Krassus měl vynikající paměť a z politického hlediska chápal vzájemný význam všeho.

„To první a nejdůležitější je, že prosadil zemědělský zákon, kterým z veřejných peněz nakoupil pozemky v Kampánii a rozdělil je mezi dvacet tisíc Pompeiových veteránů a pár tisíc městských chudáků, aby ulehčil přelidnění města. Senát se toho zalekl. Decie, měl jsi slyšet, jak Kato řičel!“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl jsem. „Nazývali jsme to ,veřejnými pozemky‘, ale senátorské rodiny si je celé generace pronajímaly za naprostý pakatel.“

„Včetně té vaší, Decie,“ poznamenala Klodia.

„Včetně mé,“ potvrdil jsem.

„No,“ pokračoval Krassus, „takže celý den Kato spílal, až mu šla pěna od úst, dokud mu Caesar nepohrozil zatčením.“

„Kato je otravný člověk,“ poznamenal Antonius. Fulvia se k němu posunula blíž, než by se v jiných domácnostech považovalo za slušné.

„To tedy je,“ souhlasil Krassus. „Takže do druhého dne se zástup tak zvětšil, že se shromáždění muselo konat před Kastorovým chrámem, a Caesar předčítal nový zákon na schodech. S Pompeiem jsme ho pochopitelně morálně podporovali svou přítomností, i když ani jeden z nás neměl žádnou oficiální funkci, ale dodávali jsme Caesarově straně tolik potřebnou váhu.

Nato Bibulus utrousil ke svým pokorným tribunům Anachariovi, Fanniovi a Domitiovi Kalvinovi, aby zákon vetovali. Dav pak vytrhl fasces Bibulovým liktorům, rozebral je a použil ke zbití tribunů. Jak můžou tribunové tvrdit, že zastupují lid, když se proti nim titíž lidé bouří? Tehdy se Bibulus vztekle odporoučel domů a řekl, že bude čekat na znamení. Dokonce tvrdil, že tomu hodlá zasvětit zbytek roku, aby se nemohla provádět žádná úřední rozhodnutí!“ To vzbudilo všeobecný smích.

„Naprosto zastaralý nesmysl!“ poznamenal Vatinius.

„Navíc,“ dodal Bestia, „Caesar je pontifex maximus a má poslední slovo v záležitostech, které se nějak týkají náboženství. Ale hádám, že to Bibulus musel zkusit. Byla to jediná zbraň, kterou měl.“

„Výsledkem bylo,“ pokračoval Krassus, „že lidové shromáždění se sešlo v nebývalém počtu, zákon Caesarovi schválilo a Caesar navíc ještě donutil celý senát ho stvrdit a odpřisáhnout, že ho bude podporovat.“

Ta neuvěřitelná drzost mi vzala dech. Tohle bylo mnohem divočejší, než naznačovala hlášení, která jsem dostával za mořem.

„Pokud tomu rozumím, tak kromě Celera?“ zeptal jsem se.

„Celerovi, Favoniovi a neustále spolehlivému Katovi to trvalo nejdéle,“ řekl Vatinius. „Ale nakonec to odpřisáhli spolu s námi.“

„Kdo je Favonius?“ chtěl jsem vědět.

„My mu říkáme ,Katův opičák‘,“ řekl Bestia. „To proto, že je věrný jako pes, ale ne tak důstojný.“ Další všeobecný smích. Najednou jsem si všiml, že Antonius a Fulvia upravili svůj oděv, polštáře a přikrývky tak, aby jim nebyly vidět ruce. Chlapcův obličej byl ještě červenější a jeho mysl se jistě nezaobírala politikou.

„To byl poslední významný pokus Caesarovi oponovat,“ řekl Krassus. Zdvižené prsty jeho ruky se postupně zavíraly do dlaně. „Prominul část asijských daní, pomohl tak ,nájemcům daní‘ a stvrdil Pompeiovo vládní uspořádání v Asii. Tím se postaral o tři nejdůležitější záležitosti.“

Další prsty klesly. „Dál znovu potvrdil absolutní nedotknutelnost úředníka, pokud je v úřadu – což způsobí Ciceronovi potíže – zákon, který trestá cizoložství…“

„Nádherná ukázka Caesarovy právní nestrannosti,“ poznamenala Klodia. Další smích.

„… zákon chránící jednotlivé občany před veřejným nebo soukromým násilím; zákon, jenž zakazuje komukoli, kdo nelegálně vztáhne ruku na spoluobčana, zastávat veřejný úřad; zákon, který se vypořádává se soudci přijímajícími úplatky; několik zákonů, jež postihují neplatiče daní, zákony proti znehodnocování mincí; zákony proti svatokrádeži; zákony proti uplácení státních zakázek; zákony proti volebním úplatkům. A nakonec zákon regulující účetnictví každého místodržícího, který musí předložit senátu své účty týkající se jeho vládnutí v provincii; jedna zpráva se vyplní v Římě, druhá v provincii a jakýkoli rozdíl uhradí místodržící z vlastního majetku.“

„Nezapomeň na Acta Diurna,“ poznamenala Klodia. „Nařídil, že se v senátu musí vést záznamy všech rozprav a usnesení a druhý den ráno se musí zveřejnit.“

„A,“ dodal s uspokojením Krassus, „prosadil všechny tyhle zákony přes hlavy senátorů a oslovil celé lidové shromáždění přímo.“

Bylo to šokující porušení zvyklostí. „Z toho, co říkáš,“ vložil jsem se do debaty, „to vypadá, že Caesar vůbec nejedná jako konzul; spíš se chová jako nějaký supertribun!“

„Tak to přesně je,“ přikývl Vatinius. „A bylo to nutné. O většině těch zákonů se v senátu hovořilo léta, ale nikdy z nich nic nebylo, protože ze senátu se stal neústupný spolek sobeckých, bezvýznamných mužů, kteří budou vždycky ignorovat nejlepší zájmy státu ve svůj vlastní prospěch.“

Bylo to hluboce deprimující. Arogantní, ctižádostivý demagog jako Julius Caesar prosadil úctyhodný soubor spravedlivých a osvícených zákonů, zatímco moje vlastní třída se zachovala jako banda zabedněných orientálních knížátek.

„Jak se v téhle situaci zachoval Cicero?“ zeptal jsem se.

„Jako obvykle držel s aristokraty,“ odpověděl Krassus. „Dostává se do větších a větších potíží, ale nechce si to přiznat. Nabídli jsme mu tolik příležitostí, aby pracoval s námi, a tudíž by se pak neměl čeho bát. On ale nechce věřit, že je v nějakém nebezpečí. Myslí si, že ho lidé milují! Pompeius i já bychom se s ním snesli a Caesar ho ve skutečnosti obdivuje, ale on žije v naprostém sebeklamu a myslí si, že nás nepotřebuje.“

„Škoda takového talentu,“ prohlásila Klodia. „Před lety jsem si myslela, že Cicero je velmi slibným politikem. Nejbrilantnější mysl, se kterou jsem se kdy setkala; a přišel zvenku, takže s sebou nevláčel závaží římské rodinné historie a spousty zbytečných politických vazeb…“ Zmlkla a vzdychla. „Mohl dobýt svět a zatím všechno, co chce, je, aby ho aristokraté vzali mezi sebe.“

S vypitým vínem se hovor stával uvolněnějším a povrchnějším a já se ho takřka neúčastnil. Místo toho jsem dumal o jedné očividné skutečnosti: Kvintus Caecilius Metellus Celer byl muž, který měl hodně nepřátel.

Po chvíli jsme se s hekáním a plnými žaludky zvedli z lehátek. Někteří se vydali do peristylu, aby večeři rozchodili, protože dům neměl skutečnou zahradu. Antonius s Fulvií se někam vytratili. Dva parazité úlisně poděkovali a odporoučeli se. Takoví muži, pokud jsou obratní v žebrání a zároveň dobře odhadnou čas, mohou za noc stihnout dvě večeře zdarma.

Uvědomil jsem si, že Řím – a společně s ním i já – jsme se momentálně nacházeli v kratičkém oddechu mezi změnami Caesarova konzulátu a konzulátu, který se chystal. To bývalo koncem roku běžné; odstupující konzulové odjížděli do svých provincií a nováčci si vybírali spolupracovníky. A velmi často se stávalo, že se před přidělením nějakého úřadu nechali podplatit. Právě v téhle době všichni slavili saturnálie, dávali si dárky, urovnávali dluhy, uzavírali starý rok a chystali se na nový. Po svátcích znovu popadnou štít, vytasí meč a boje začnou nanovo.

A rok, který se blížil, bude jistě horší než ten předešlý.

Když byla většina hostů pryč, přišla ke mně Klodia. Antonia jsem však odcházet neviděl.

„Myslím, že teď si můžeme promluvit, Decie. Hned vedle ložnice mám salón. Je velmi pohodlný. Pojď za mnou.“ Následoval jsem ji do malé, elegantní místnosti zařízené dvěma lehátky, mezi kterými byl stolek. Skoro celá jedna zeď se proměnila na obrovské okno vedoucí do malé, rozkošně malebné rokle porostlé myrtou. Právě odsud se linuly zvuky nočního hmyzu. Na druhé straně strže, asi pětadvacet metrů daleko stál v jedné ze svých podob kruhový Venušin chrám.

„Neměl jsem tušení, že je odsud taková vyhlídka,“ řekl jsem, vyklonil se z okna a pod sebou uslyšel zurčení potůčku proudícího po štěrku.

„Není to půvabné? Celer si toho nikdy nevšiml, protože tohle je zadní část domu. Dřív, než jsem se tady zařídila a nechala probourat okno, to bylo skladiště. Moje služky mě tu ráno líčí, protože sem přichází brzy světlo.“ Tleskla a dvě mladé otrokyně přinesly džbán vína a poháry. Byly typickou ukázkou Klodiiných nákupů: dvojčata, sotva zralá a velmi krásná, až na barbarské vzory vytetované na obličeji a těle.

„Skythky,“ řekla, když si všimla mého zájmu. „Takhle tetují jen děti šlechty.“ Pohladila žlutohnědé vlasy jedné dívky. „Piráti za ně chtěli celé jmění. Tvrdili, že při jejich únosu ztratili spoustu mužů, ale dost o tom pochybuji. I šlechtici se můžou dostat do obtížných časů. Nejspíš tyhle dvě prodali, aby je nemuseli živit.“

„Rozkošná stvoření,“ řekl jsem a přemýšlel, jak by se mi jako otroku dařilo mezi cizinci. „Nicméně se připozdívá a my si musíme promluvit o vážných věcech. A když už o nich mluvíme, měla bys Fulvii držet víc zkrátka. Dnes se ona i Antonius chovali pěkně nestydatě.“

„Decie, ty jsi takový puritán.“ Usmála se a nalila nám víno.

„Mně je úplně jedno, jestli budou tancovat nazí na rostra, ale Klodius má sklony brát si leccos osobně.“

„Proč by měl? Ještě nejsou svoji.“

„No vážně, proč?“ Byla to zvláštní rodina. „Takže Klodie, musím vyšetřit smrt tvého manžela.“ Posadil jsem se na jedno lehátko a ona na druhé. Lampy vrhaly na nás i celou místnost bronzovou zář. Vzduch voněl blízkým venkovem. Naštěstí foukal větřík ze severovýchodu. Kdyby přicházel z jihovýchodu, vanul by od nechvalně známých jam s vápnem, kde se město zbavovalo mrtvol otroků a chudých, ke kterým se nikdo nepřihlásil. Byli jsme daleko od smrdutého srdce města.

„A proč to děláš?“

To mi vyrazilo dech. „Proč? Zrovna dnes odpoledne mě Klodius přepadl v lázni a…“

„Ano, ano, řekl mi to.“ Mávla rukou s elegantně nalakovanými nehty. „Myslí si, že můžeš udělat přítrž podezření, že jsem Celera zabila. Ale jsem si stejně jistá, že Celerovi příbuzní chtějí prokázat pravý opak. Proto jsi zpátky v Římě?“ Oči měla přímé, jasné a klidné, přestože při večeři popíjela víc než řádně, a ani po ní se nedržela nijak zpátky.

„Víš, co chce moje rodina a co chce Klodius. Proč se nezeptáš, co chci já?“

„Tak dobře. Co chceš, Decie?“

„Chci znát pravdu.“

Zasmála se. „Ach, ty jsi ale poctivec, Decie. Nechápu, jak se ti daří vést docela zajímavý život. Jsi čestný jako Kato, ale zdaleka ne tak nudný.“ Znovu se zasmála, ale pak se zarazila a zahleděla se na mě očima, ze kterých sršely blesky. „Myslíš, že jsem to udělala, viď?“

„Zdržuji se soudů, dokud nemám důkazy,“ prohlásil jsem. „Proč myslíš, že tě obviňuji?“

„Protože ses nedotkl svého vína a já vím, že máš žízeň jako Sisyfos. A takovéhle víno určitě nepiješ každý den.“

Věděl jsem, že mi hoří obličej tak jasně jako nedlouho předtím Antoniovi. Ostentativně jsem se ze svého poháru zhluboka napil. Bylo to lahodné massijské, tak hebké jako Klodiina pleť. Naklonila se ke mně a vážně si prohlížela můj obličej.

„Kéž by tady bylo lepší světlo,“ řekla. „Zkouším jeden nový a ráda bych pozorovala jeho účinky.“

„Ty potvoro!“ řekl jsem a dolil si pohár. Jak řekla, mohlo trvat hezky dlouho, než budu mít zase příležitost ochutnat tak znamenité víno. „Teď mi řekni, jak se to přihodilo.“

Narovnala si záda a usmála se. „To je lepší. Nejsi tak protivný, když si nehraješ na Romula. Kde mám začít?“

Přemýšlel jsem o tom, co řekl Asklepiodes. „Byla Celerova smrt náhlá, nebo přišla po dlouhé nemoci?“

„Byla nečekaná. Vždycky to býval silný, energický muž a vztek ho nevyčerpával tak jako ostatní muže. V tomhle se podobal mému bratrovi.“

„Vztek?“ podivil jsem se.

„Copak jsi při večeři neposlouchal?“ odvětila netrpělivě. „Celé období, kdy sloužil jako konzul, procházel jednou bitvou za druhou a boje neustaly, ani když odstoupil. Neustále na něj podávali žaloby pro jeho činnost v úřadu, takže musel opakovaně odkládat odjezd do své prokonzulární provincie.“

„Kterou provincii měl dostat?“

„Zaalpskou Galii. Afranius, jeho kolega, měl dostat Předalpskou. Ale tribun Flavius šel po Celerovi jako molosský pes. Nakonec dosáhl toho, že Celerovo jmenování odvolali.“

V duchu jsem si poznamenal, že toho buřiče navštívím. „To muselo být k vzteku, znám lidi, se kterými něco takového praštilo. Nebyl to jeho případ?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nikdy se nenechal unášet. Jeho vztek byl chladný, dobře uvážený. Vždyť to byl přece Metellus.“

Měla na mysli, že moje rodina byla proslulá svou umírněností na rozdíl od Klaudiovců, kteří propadali záchvatům nepříčetnosti.

„Znovu se chystal Flavia žalovat,“ pokračovala Klodia. „Rok tolik pokročil, že na cestu do Galie už bylo pozdě, i kdyby své jmenování získal zpátky, ale chystal se soudně se domáhat nového jmenování na následující rok.“ Tohle nebylo nic neobvyklého. Sám Pompeius jednou musel čekat na přidělení prokonzulární provincie tři nebo čtyři roky.

„Ale zemřel dřív, než mohl Flavia pohnat před soud?“

„To ráno vstal a chtěl jít na Forum. Patřil ke staromilcům, jako většina vás, Metellovců. Jen si přes sebe přehodil tuniku a tógu a vydal se přijmout své klienty.“

„Nasnídal se?“

„Nikdy ráno nejedl. Ale když se zdravil se svými klienty, vždycky si dal šálek horkého pulsum. To bylo všechno.“ Ušklíbla se a já měl pro ni pochopení. Ani mně nechutnal starý vojenský nápoj z octa a vody. „Protože šel k soudu, měli ho tam následovat. Když vycházel ze dveří, zhroutil se, svíral si prsa a ztěžka dýchal. Otroci ho odnesli zpátky do ložnice a někdo doběhl pro lékaře.“

„Viděla jsi něco z toho?“

„Ne. Měli jsme oddělené ložnice na opačných koncích domu a já zřídkakdy vstávám před polednem. Jak se skácel, přišel ke mně majordomus, aby mě přivolal.“

„A šla jsi k němu okamžitě?“

„Samozřejmě, že ne!“ odsekla popudlivě. „Myslíš si, že vyjdu mezi významné lidi s rozcuchanými vlasy a neupraveným obličejem?“

„Je to takový zvyk,“ poznamenal jsem, „dokonce velmi běžný spolu s bitím se v prsa a bědováním.“

„Ještě nebyl mrtvý. Pokud jsem věděla, nebyl ani ve vážném nebezpečí.“

„Kdo byl ten lékař?“

„Ariston odněkud. Moc mu nepomohl.“

„Ariston z Lycie. Toho znám. Moje rodina využívá jeho služeb.“ Podle všeobecné dohody dáváme my Metellovci tomuhle lékaři každé saturnálie tučný dárek a on k nám v případě potřeby chodí. Ze zákona si v Římě lékaři, stejně jako právníci, za své služby nesměli nic účtovat.

„Dorazil ve chvíli, kdy jsem se k Celerovi dostala i já. Můj manžel dýchal jen s velkými obtížemi a obličej mu modral, jako by se dusil, ale to nebyl ten případ. Ariston prohmatal Celerovi břicho a řekl něco o ochrnutí bránice, snažil se, aby to znělo hrozně učeně, ale bylo vidět, že nemá nejmenší ponětí co dělat.“

Ariston. Další muž, za kterým bylo potřeba zajít. Než všechno skončí, musím si promluvit s každým, kdo byl ten den v Římě. Možná mě to zavede i do provincií, abych našel ty, kteří mezitím odjeli. Případ se začal dost komplikovat, a to už sám o sobě začal pěkně složitě.

„Kdy Celer zemřel?“ zeptal jsem se jí.

„Těsně před soumrakem. Dýchal stále obtížněji, až nakonec těsně po západu slunce přestal dýchat úplně.“

Tolik tedy o zjevných symptomech. „Kdyby byl o trochu starší,“ řekl jsem, „nebo v o něco horší kondici, sotva by padlo podezření na otravu.“

„Jistěže by padlo!“ zvolala a poprvé odhalila napětí, kterému čelila. „Protože jsem jeho žena! Když zemře význačný muž, a není to věkem, násilně nebo na rozpoznatelnou nemoc, vždycky padne podezření na otravu a čarodějnictví. A náhodou byla jeho manželka ženou, která budí pohoršení. Všichni vědí, jak se s Klodiem nenáviděli a že já jsem vždycky podporovala svého bratra. A proto musím být travička.“

„Nebudu pokrytec a nebudu tedy předstírat, že si myslím, že takového zločinu nejsi schopná,“ řekl jsem. „A taky si myslím, že bys to udělala bez mrknutí oka, kdyby ses domnívala, že máš dostatečné důvody. Jenže je tu tolik kandidátů, že ani nejsi na špici seznamu. Klodius, Flavius a Pompeius měli spoustu motivů, a to jsou jen tři nejvýznamnější.“

„Ano, ale oni jsou muži!“ prohlásila Klodia. „Každý si myslí, že ti by vraždili přímým a slušným způsobem, mečem, dýkou nebo holí. Má se za to, že jed je zbraní žen nebo opovrženíhodných cizinců.“ Začínala být rozrušená. „A já jsem žena se skandální pověstí! Na veřejnosti říkám, co si myslím, a je mi jedno, kdo poslouchá. Přátelím se s básníky, vozataji a herci. Oddávám se náboženským obyčejům, které stát zapovídá. Otroky si vybírám osobně přímo na veřejném tržišti a nosím oděvy zakázané cenzory. Pochopitelně jsem musela svého manžela otrávit!“

„Zapomněla ses zmínit o incestu se svým bratrem,“ podotkl jsem.

„To jsou jen řeči. Já mluvila o věcech, které opravdu dělám. Pravda je, že aby žena v Římě dosáhla skandální pověsti, nemusí se ani moc snažit; a jakmile tě obviní z jedné neslušnosti, pak musíš být schopen čehokoli.“

Potřásl jsem hlavou. „Klodie, to, co říkáš, platí o Sempronii, Fulvii starší a několika dalších. Jsou zkrátka nekonvenční, libují si v nízké společnosti a nijak se tím netají. Já ale z vlastní zkušenosti náhodou vím, že ty jsi schopná i vraždy.“

Na okamžik se mi zadívala do očí, ale pak pohled sklopila. „Neměla jsem žádný důvod Celera otrávit. Když se to tak vezme, nebyl to špatný manžel. Nepředstíral, že naše manželství je něco víc než politický svazek, a dovoloval mi, abych si dělala, co se mi zlíbilo. Po třech letech, když se přesvědčil, že mu neporodím žádné děti, už nic nenamítal ani proti mužům, které jsem toužila vídat.“

„Byl ukázkou tolerance.“

„Brzy bychom se stejně dopracovali k přátelskému rozvodu. Poohlížel se po vhodné ženě. A pro jeho majetek bych ho nezabíjela. Nic mi neodkázal a já od něj ani nic nečekala. Neměla jsem žádný důvod ho zabíjet, Decie.“

„Teď alespoň nepředstíráš, že ti je jedno, jestli ti věřím.“

„Nejde mi jen o tvé dobré mínění. Víš, jaký je za venificium trest?“

„Ne, ale jsem si jistý, že je to něco příšerného.“

„Deportatio in insula,“ řekla s ponurým výrazem. Travičku odvezou na ostrov, bez možnosti úniku. Vybraný ostrov je vždycky hrozně maličký, bez obyvatel, rostlin k jídlu a pitné vody. Zajímala jsem se o to. Většina vydrží jen pár dnů. Vypravuje se o jedné nešťastnici, která přežila několik let, protože ráno lízala rosu ze skal a holýma rukama sbírala korýše a jedla je syrové. Dlouho ji vídali z kolem projíždějících lodí, jak na ně z vody křičí a nadává. Ke konci už na ni byl příšerný pohled, když se téměř celá ztrácela ve svých dlouhých, bílých, rozcuchaných vlasech.“ Chvilku mlčela a upíjela massijské.

„Pochopitelně,“ dodala, „to byla nějaká venkovská bylinářka. Já bych nečekala, až mě odvedou. Konec konců jsem patricijka.“

Vstal jsem. „Uvidím, co se dá dělat, Klodie. Jestli někdo Celera otrávil, zjistím, kdo to byl. Jestli přijdu na to, žes to byla ty, přesně tak to oznámím prétorovi.“

Na tváři vyloudila nepatrný, napjatý úsměv. „Ach, vidím, že jsem tě znovu chytila do léčky svých ženských nástrah.“

Pokrčil jsem rameny. „Nejsem úplný blázen, Klodie. Když jsem byl malý, tak jsem se jako většina dětí spálil o horká kamna. To mě naučilo, abych si na horká kamna dával pozor. Ale když jsem dospíval, stejně jsem se kvůli své neopatrnosti zase spálil. Teď se mám na pozoru, když se mám přiblížit i ke kamnům studeným.“

Rozesmála se a vstala. Vzala mě za ruku a vyvedla mě ven z místnosti. „Decie, nejsi zběhlý v porážení svých nepřátel tak, jak by měl hrdina být. Ale možná je všechny přežiješ.“

Hermes mne potkal u dveří a starý janitor nás pustil ven. Měl prostý bronzový obojek a ani nebyl připoutaný ke sloupku. Mladý dveřník tam byl očividně jen na odiv. Jako obvykle jsem odmítl pochodeň, a tak jsme venku pár minut stáli, aby si naše oči přivykly. V jistém smyslu se Klodiina slova ukázala jako prorocká. Přežil jsem všechny své nepřátele, až na jednoho. Potíž je, že jsem přežil i všechny své přátele, také až na jednoho.

„Dozvěděl ses něco?“ zeptal jsem se Herma, když jsme se vydali zpátky k Subuře.

„Stěží by se v domě našel otrok, který tam byl v době Celerovy smrti. Klodia jeho otroky neměla ráda. Nebyli pro ni dost pohlední, a proto je poslala na jeho venkovské statky. Většinu služebných koupila po jeho smrti. Byli tam někteří z jejích osobních otroků, ale zdá se, jako by služebnictvo žilo ve dvou rozdílných domech a v podstatě se nemíchalo.“

„No, nemůžeš od otroků čekat, že ti budou ochotně vykládat o vraždě v domě.“

„Můžete jim to vyčítat?“ zeptal se Hermes. „Myslím, že jsou rádi, že je Klodia podezřelá, protože kdyby nebyla, mohl by být podezřelý někdo z nich. To by je také mohli všechny ukřižovat.“

Řím měl některé skutečně barbarské zákony a tohle byl jeden z nich.

Měsíční svit byl dostatečný a cestu jsme dobře znali. Pustíme se dolů z kopce k Suburské ulici a po ní budeme pokračovat dolů do údolí mezi pahorky Esquilin a Viminal, kde se nachází můj dům. Šel jsem dost jistě, pro jednou jsem se při pití vína mírnil. Na takovém místě a v takové společnosti bych si dvakrát rozmyslel, než bych se opil. Ale nijak zvlášť jsem se neobával otravy, tedy ne moc.

Nebylo příliš pozdě. Tu a tam se lidé ubírali domů z pozdních večírků a jejich pochodně v úzkých uličkách mezi vysokými budovami pomrkávaly jako ztracené duše. Kolem nás prošel tlustý muž, motal se a z každé strany ho podpíral jeden mladičký otrok. Tlouštík hulákal jednu starou sabinskou opileckou odrhovačku a na plešaté hlavě mu nakřivo seděl věnec z břečťanu. Záviděl jsem člověku, který se v dnešní době mohl tak bezstarostně veselit.

S velkým nářkem, řinčením činelů a pískáním na flétny nás minul podivný náboženský průvod. Mohla to být svatba nebo pohřeb či předčasná oslava nadcházejícího slunovratu. Řím je plný cizích náboženství a podivných kultů.

Lidé všude pracovali dlouho do noci, aby ozdobili své domy a veřejná prostranství na saturnálie, věšeli věnce, přemalovávali zlomyslné nápisy na zdech na slogany s přáním všeho nejlepšího, vršili malé oběti před nejbližší svatyně a dokonce umývali ulice.

„To je zázrak, kvůli kterému stojí za to cestovat až z Rhodu,“ poznamenal jsem.

„Ta výzdoba?“ zeptal se Hermes.

„Ne. Čisté ulice v Římě. Já…“ V té chvíli jsem si všiml, že nás někdo sleduje.

„No, je to jen na jeden den.“ Tehdy se saturnálie slavily jen jediný den, ne tři, jak nedávno nařídil První občan. „Těším se na… co se děje?“

„Koukej před sebe a pokračuj dál,“ přikázal jsem mu. „Získali jsme nějaké obdivovatele.“ Ruku jsem zasunul do tuniky a pevně uchopil dýku. Proklínal jsem se, že u sebe nemám i caestus. Kovové bodce se v pouličních rvačkách hodí a vždycky jsou nečekané.

Otázka zněla: co ti muži chtějí? Věděl jsem, že jsou nejmíň dva. Chtějí mě okrást? Zabít? Nebo se chtějí jen pobavit? Všechny tři možnosti byly stejně pravděpodobné. Každý dobře oblečený člověk se automaticky stával cílem pro zloděje, hlavně po setmění. Já jsem se mimoto zrovna zabýval dost tajným vyšetřováním, jež se týkalo spousty lidí, kteří zřídka váhají, aby zabili kohokoli, koho shledají nepohodlným. A stále existovalo dost lidí, které nic nepobaví víc, než pohled na krev a zuby na ulici. Zloději a násilníci se dali obvykle snadno odradit vyhlídkou na ozbrojený odpor. Na najaté vrahy je potřeba víc přesvědčování.

„Já vidím dva,“ řekl jsem. „Vidíš jich víc?“

Hermes se kradmo ohlédl. „Není tu moc světla. Jsou to ti dva za námi, že? Ti, co předstírají opilost?“

„Přesně tak.“ Střízlivý muž zkrátka skoro nikdy nedokáže přesvědčivě předstírat opilce, pokud to není školený herec.

„Ne, nikoho dalšího nevidím.“

„Dobře.“ Už jsme skoro doma. „Až se dostaneme na roh ke svatyni bohyně Ops, chci, aby ses rozběhl dopředu a otevřel bránu. Buď připravený ji přibouchnout a zajistit závorou, jakmile jí projdu.“

„Rozumím,“ řekl. Viditelně se mu ulevilo, že jsem po něm nechtěl, aby zůstal se mnou a bojoval.

Jak jsme se blížili k mému domu, oba „opilci“ za námi přidali do kroku a přestali se potácet. V okamžiku, kdy jsme procházeli kolem svatyně, se Hermes náhle rozběhl a já pospíchal za ním, ale dost mi překážela moje tóga. Byl bych ji odhodil stranou, ale dobrá tóga je příšerně drahá. A navíc ten nemotorný oděv není ve rvačce tak úplně zbytečný. Než mě dostihli, doběhl jsem téměř až k bráně. Když jsem vycítil, že jsou ode mě jen na délku paže, otočil jsem se, protože jsem nechtěl riskovat nůž v zádech, a couval jsem k bráně.

Můj pohyb byl nečekaný a oba dva pronásledovatelé se naráz zarazili, až téměř uklouzli na dlažebních kostkách. I tak se ten napravo málem sám napíchl na dýku, kterou jsem držel v natažené ruce. Muži měli v rukou nože, krátké sicas zahnuté jako kly divokého prasete. Zatímco oba zneklidněně postávali, já jsem si strhl tógu, obtočil si s ní levou ruku a nechal jsem asi metr viset dolů.

„O co jde, občané?“ zeptal jsem se. „Pohrajeme si, nebo byste radši odešli v jednom kuse?“ Jako obyčejně mě zklamání a zmatek dostaly do pravé nálady na rvačku. Občas sám žasnu, jak jsem ty časy dokázal přežít.

Tohle nečekali, což znamená, že nevěděli vůbec nic o mé pověsti. Byli oblečeni do krátkých tunik, exomis, které ponechávají jedno rameno a půl hrudi odhalené. Oba měli ježaté vousy a rohaté klobouky. Jedním slovem: venkovani.

„Přestaň s tím čmucháním, Metelle,“ řekl ten napravo a mával ke mně ostřím.

„Zmiz z Říma a nech to být,“ řekl ten druhý. Hovořili s přízvukem, který už jsem slyšel, ale nedokázal jsem ho přesně zařadit. Ale tehdy každá vesnice v Latiu, i ty jen pár kilometrů vzdálené od Říma, hovořily svou vlastní latinou se zřetelným přízvukem.

„Kdo vás poslal?“ zeptal jsem se. Ten nalevo se pokusil o výpad, ale šlehl jsem ho koncem tógy do očí, využil jsem získané chvilky a sekl po tom druhém, ale jen zlehka jsem ho zasáhl do ruky. Venkovan zleva se vzpamatoval ze svého překvapení a zaútočil. Byl docela hbitý, ale ne dost. Bránil jsem se svým improvizovaným štítem a udeřil jsem ho do nosu pěstí obalenou látkou. Ten druhý prudce sekl po mém boku, ale já uskočil a ráně se vyhnul. Nebyli tak neobratní, jak vypadali. Kdyby svůj útok sladili, brzy by mě dostali.

„Zpátky, ničemové!“ Ten výkřik se ozval za mnou a o chviličku později se mi po bok postavil Hermes a v pravé ruce třímal můj vojenský gladius. Na jeho smrtících ostřích se třpytil měsíční svit. „Vy dva jste možná postrachem rodné vesnice, ale teď jste ve velkém městě!“ Zašklebil se a máchl několikrát mečem. Znamenitě předvedeno, pokud uvážíme, že o šermu neměl nejmenší ponětí. Ale rád se potloukal kolem Milonových gangsterů a odkoukal jejich pohyby.

Oba teď byli pořádně vyvedení z míry a začali couvat. „Přestaň strkat nos do věcí, které se tě netýkají, Metelle,“ houkl jeden z venkovských dvojníků. „Jestli ne, brzy se nás tu objeví víc. Chceš-li zůstat na živu, zmiz z Říma!“ S tím oba dva docouvali až na konec bloku, pak se otočili, vyrazili za roh a zmizeli.

„Skvělá práce, Herme,“ prohlásil jsem a udělal pár kroků k bráně. „Vážně tě musím nechat zapsat do ludus. Mám pocit, že si povedeš skvěle.“

„Když jsem viděl, že jsou to jen dva balíci, co přijeli do města na voze s řepou, rychle jsem doběhl pro váš meč,“ řekl Hermes. „Co to mělo znamenat?“

„To bych taky rád věděl,“ pověděl jsem mu. „Klodius by poslal vycvičené zabijáky. Klodia by mě otrávila. Všichni moji nepřátelé mají na špinavou práci schopné vrahy. Kdo by na mě posílal křupanské rváče odněkud z kopců?“

Zašli jsme dovnitř a zajistili bránu závorou. Kato s Kassandrou stáli venku a pomrkávali, protože je rozruch probudil z hlubokého spánku. „Co se děje, pane?“ zeptal se nejistě Kato.

„Jen párek hrdlořezů,“ oznámil jsem jim a podal svou tógu Kassandře. „Možná bude potřebovat některé rány zašít.“

Vzala ji ode mě a zívla. „Doufám, že tentokrát tam nebudou žádné krvavé skvrny. To je na tom vždycky to nejtěžší, dostat dolů krev.“

„Žádná není moje,“ ujistil jsem ji. „Ale jednoho jsem udeřil do nosu a mohl ji zakrvácet.“

„Koho zajímá, čí krev to je?“ zabručela. „Krev jako krev.“

Ano, vřelé přivítání pod vlastní střechou už patřilo minulosti.

Kapitola 7

Moji klienti se objevili příštího rána. Zprávy se šíří rychle. Byl tam Burrus, můj starý voják. Přišlo i pár dalších, které jsem znal dobře, spolu s několika, které jsem nikdy neviděl. Celer zemřel bezdětný a vypadalo to, že moje rodina si mezi sebe rozdělila jeho klienty. Bylo nás tolik, že nikdo jich nedostal příliš, ale čekal jsem, že jako nejnuznější z nich nezdědím víc než dva nebo tři. Místo toho jsem jich měl osm, což znamenalo, že se mi téměř zdvojnásobil zástup. Hádám, že jsem měl být polichocen. Pokud se moje rodina domnívala, že jich potřebuji tolik, věřila v mou politickou budoucnost.

Po dlouhém vítání a učení se novým jménům mě něco napadlo a vzal jsem Burra stranou.

„Burre, vím, že jsi při manévrech a vojenských operacích prošel skoro celou Itálii. Slyšel jsi někdy takovýhle přízvuk?“ Pronesl jsem několik slov jako mí útočníci. Obzvlášť mě zarazil zvláštní způsob, jak zaměňovali p za c a dávali velký důraz na dvojhlásky. Burrus nad mým amatérským přednesem svraštil čelo, ale zároveň bylo vidět, že ho poznal.

„Jestli někdo mluví takhle, tak to jsou Marsové seshora od jezera Fucinus. Za spojenecké války jsme tam hodně bojovali. Sloužil jsem tenkrát v armádě Pompeia Straba. Byla to moje první válka a byla krvavější, než jakou jsem kdy potom viděl. Strabo byl krutý. V jednom dni jsme popravili tolik zajatců, že…“

„Ano, ano,“ přerušil jsem ho, protože jsem věděl, že by mohl povídat celé dopoledne. „Strabo byl primitiv ze staré školy. Ale slyšel jsi někoho takhle mluvit v poslední době?“

Pokrčil rameny. „Skoro každý den. Sabellské území odtud není daleko, a tak na římských trzích prodávají dobytek a plodiny. Proč se ptáte?“

„Ale nedávno jsem prohodil pár slov s několika muži, kteří takhle mluvili, a jen jsem byl zvědavý.“ Trh byl nejspíš místem, kde jsem ten dialekt mezi množstvím jiných zaslechl. Jako většina Římanů rozlišuji přízvuky na „městské“ a „venkovské“ a zřídka si všímám dalších rozdílů. Sabellové byli jedni ze starobylých obyvatel Itálie a mezi jejich nejvýznamnější kmeny patřili Marsové, se kterými jsme třicet let předtím sváděli krutou válku. Marsové i jiné kmeny požadovali, aby byla uznána jejich práva jako římských spojenců. Nemilosrdně jsme je potlačili, ale nedlouho potom jsme téměř všechny jejich požadavky podivně zaručili. Teď byli plnoprávnými občany a neocenitelným zdrojem vojáků pro naše legie.

Potřeboval jsem se ten den svobodně pohybovat, a proto jsem své klienty propustil. Dřív jsem jim ale připomněl, že je všechny očekávám při nastávajících obřadech v Saturnově chrámu. Pak jsem se s Hermem v patách vydal oholit a nato jsme šli na Forum.

Celý prosinec je zasvěcený Saturnovi, takže se v tento měsíc nevyřizují skoro žádné obchodní záležitosti. Senát zasedá jen v případě, že se jedná o výjimečný stav; vede se jen minimum procesů a soudních řízení. Odstupující úředníci uzavírají své záležitosti a připravují se na žaloby za své skutky v úřadu, a ti nastupující se zase chystají na rok neúprosné dřiny. V prosinci si Řím vybírá svůj oddechový čas. Za starých časů to byla doba, kdy se lidé vzpamatovávali z naprostého fyzického vyčerpání ze žní a vinobraní. Dnes většinu práce zastanou otroci. Alespoň dostanou o saturnáliích volno, i když ne na celý prosinec.

Forum se hemžilo občany, spousta z nich rozvěšovala ozdoby a zbytek je pozoroval. Všude stály snopy obilí a podivné figuríny vyrobené ze spletené slámy. Věnce a girlandy z vinné révy visely ze všech možných míst na Foru. Vyrostly tam stany, stánky a boudy s jasně barevnými plátěnými střechami a novými nátěry. O svátcích se na Foru většina omezení prodeje uvolňovala. Spousta stánků nabízela jídlo, ale hodně z nich prodávalo masky, věnce a ozdoby. Jiné zase voskové svíce a maličké hliněné figurky, které byly při saturnáliích tradičním dárkem.

„Herme,“ řekl jsem, když jsme si prohlíželi přípravy, „mám v plánu pobýt chvíli v archivu. Chci, abys bloumal mezi těmi prodejci a měl uši otevřené. Vzpomínáš, jak ti dva ničemové ze včerejší noci mluvili?“

„Na to hned tak nezapomenu.“

„Zjisti, jestli tady mezi těmi prodejci zboží někdo mluví marským dialektem. Jestli zahlédneš ty dva, rychle mi to přijď říct.“

„Světlo včera v noci nebylo nejlepší,“ dumal. „Nejsem si jistý, že bych je poznal, kdybych je uviděl. Venkovani vypadají všichni stejně.“

„Snaž se.“ Odešel jsem do tabularia, doplahočil se na nižší pahorek Kapitolu, kde na naší nejsvětější půdě stojí chrámy hustě vedle sebe. Státní archiv sídlil ve veliké, rozlehlé budově ozdobené na straně směřující na Forum řadou impozantních oblouků, sloupů a soch. Zbytek byl prostý jako skladiště, a to jak zevnitř, tak zvenku.

A skladiště to bylo, jen co je pravda. Ležely v něm uložené všechny státní záznamy, které podle prastarých tradic nebyly v některém z chrámů. Existovaly různé náboženské důvody, proč se záznamy státní pokladny uchovávaly v Saturnově chrámu, archiv edilů byl v Ceresině chrámu a tak podobně, ale já si myslím, že tomu tak bylo hlavně proto, abychom kvůli jednomu požáru nepřišli najednou o všechny záznamy. Stěny tabularia lemovaly police a přihrádky obsahující dokumenty všech možných tvarů: převládaly svitky, ale byly tam i dřevěné tabulky, pergameny, dokonce cizí smlouvy sepsané na palmových listech. Ti, kteří se pyšnili velkolepější myslí, zanechali záznamy napsané na plátech olova, vytlačené do pálené hlíny nebo vytesané v kameni. Lidé, kteří si pro své dokumenty přáli obzvláštní vznešenost, si je nechali vytesat do leštěného mramoru.

Většina toho však byla přehlídkou marnosti. Osobně si myslím, že nejdéle vydrží hliněné destičky. Olovo taje při nízkých teplotách a většina lidí si neuvědomuje, jak snadno se mramor ničí v ohni. Tedy, ne že by moc věcí nacpaných v tabulariu někomu chybělo, ať už by zmizely jakkoli.

V prvním patře ve vzdušné části obrácené na Forum se nacházel Sál soudních dokumentů. Jako ve zbytku instituce, i toto oddělení řídil státní propuštěnec, který měl k ruce otroky. Všichni byli odborníky v jediném úkolu, a to jak uskladnit dokumenty a pečovat o ně, a navíc se zpaměti učili, kde jednotlivé dokumenty jsou. V té době měl oddělení na starost propuštěnec Ulpius, člověk nevlídných a zastaralých způsobů, které bezpochyby převzal od svého okolí.

„Jak vám mohu pomoci, senátore?“ zeptal se. Jeho latina měla nepatrný španělský nádech, ačkoli se musel dostat do Říma už jako dítě.

„Milý příteli, potřebuji informaci o jisté Harmodii.“ Shovívavě jsem se na něj usmál. Kolem saturnálií je běžné chovat se k otrokům a propuštěncům přátelsky.

Zamrkal a neskočil mi na to. „Harmodii? Je to snad žena?“

„Tvar toho jména vede k tomuto logickému závěru,“ řekl jsem. „Hledám jakékoli soudní záznamy, které se týkají ženy jménem Harmodia.“

„Aha. A nemáte o té ženě kromě jejího jména žádnou další informaci?“

„Přesně tak,“ odpověděl jsem zvesela.

„Hm. Mohlo by pomoct, kdybychom věděli, jestli byla otrokyně, propuštěnkyně, nebo se narodila svobodná.“

„Obávám se, že to netuším.“

„Co třeba jestli žije nebo už zemřela?“

„Nemám nejmenší ponětí.“

„Neuvažoval jste o tom, že zajdete za kúmskou sibylou?“ Jeho tón byl stále bezbarvě suchý, ale s rozhodným ostřím sarkasmu.

„Poslyšte,“ řekl jsem mu, „pracuji na důležitém vyšetřování…“

„Pro kterého konzula, prétora, tribuna, index, vyšetřovací komisi, jinou oprávněnou osobu či sbor? Nebo snad máte zvláštní pověření senátu?“

Dalo se předpokládat, že malicherný byrokrat jako Ulpius položí takovou otázku. Byl jsem příliš zvyklý se z takových trapných dotazů vymlouvat, že jsem se musel na chvilku zamyslet, než mi došlo, že skutečně mám úřední podporu jistého druhu.

„Jednám za tribuna Kvinta Caecilia Metella Pia Scipia Nasiku“ – ach, to velké ohromující jméno – „… a budoucího tribuna Publia Klodia Pulchera.“

„Aha,“ vzdychl Ulpius zklamaný, že mě nebude moct odbýt několika sžíravými slovy. „Pokud ovšem neznáte nic jiného než jméno, není moc velká naděje, že vám pomohu.“

„Chystal jsem se vám říct, že jeden z mých informátorů v tomto vyšetřování se zmínil, že Harmodii mohl potkat politováníhodný osud. Myslím, že se to přihodilo během několika posledních týdnů.“

„Víte ještě něco, co by mohlo zúžit náš prostor, abych tak řekl?“

„Nejspíš byla z venkova nebo okolních vesnic a myslím, že to mohla být prodavačka bylin.“

„To nám snad trochu pomůže,“ pronesl sklíčeně. „Lepší by bylo, kdybychom věděli, z které oblasti ta žena je, nebo případně byla. To by nám přinejmenším prozradilo, zda případ, který se jí týká, řešil praetor peregrinus nebo někdo jiný.“ Otočil se a luskl prsty. Okamžitě přiběhlo šest mužů. Hbitě odříkal své instrukce, jako kdyby to bylo nutné. Pochopitelně všichni poslouchali. Vyrazili ke svým policím a s ohromující rychlostí a výkonností se začali probírat dokumenty. Tohle vyžadovalo téměř zázračnou paměť, protože v ukládání dokumentů nebyl takřka žádný systém. Každý otrok nebo propuštěnec a jeho učedník si prostě museli všechno ve svém úseku vrýt do paměti.

Zatímco hledali, přešel jsem k jednomu oblouku a shlédl dolů na hemžení na Foru. Opíral jsem se přitom o bustu Herodota. Ten starý Řek, soudě podle toho, jak se mračil, zřejmě neschvaloval římský blahobyt. Nejspíš si myslel, že by se mělo všechno řídit z Atén. Jenže Řekové dostali přesně to, co si za svou politickou a vojenskou hloupost zasloužili.

Navzdory Ulpiově pochmurné předpovědi se za několik minut vrátil mladý otrok s papyrem, který vypadal téměř jako nový.

„Tohle je ranní zpráva přednesená před praetor urbanus devátého dne měsíce listopadu,“ řekl chlapec. „Toho rána našli ženu jménem Harmodia zavražděnou na Martově poli blízko Flaminiova cirku. Majitelé sousedních stánků identifikovali ženu jako prodavačku bylin z Marruvia.“

Pocítil jsem nepatrné mravenčení, které dostanu vždycky, když jeden dílek skládačky zapadne na místo. Filozofové na to nejspíš mají řecký výraz. Marruvium se nachází v samém středu marského území.

„Je tam ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Prohlédl jsem ranní zprávy a soudní protokoly. Nikdo nebyl za vraždu zatčen.“ To nebylo žádné překvapení. Vyšetřování zločinů v Římě bylo přinejlepším náhodné a venkovanka si získala ještě méně pozornosti než většina obětí, které byly z města.

„Pokud se chcete o té ženě dozvědět víc,“ prohlásil Ulpius s hlubokým uspokojením, „pak se budete muset obrátit na archiv edilů.“

„To také udělám,“ řekl jsem mu. „Děkuji vám všem.“ Vtiskl jsem si do paměti obličej chlapce, který zprávu našel tak rychle. Příště až budu potřebovat něco najít v tabulariu, nezaváhám, koho se zeptat.

Herma jsem přistihl, jak se potlouká po Foru, a nařídil jsem mu, aby šel se mnou.

„Nějací Marsové?“ zeptal jsem se ho.

„Několik, ale nezahlédl jsem nikoho, kdo by vypadal jako ti dva ze včerejší noci. Většinou prodávají byliny a medicíny. Poptával jsem se. Všichni tvrdí, že Marsové tím jsou proslavení.“

„Nijak mě to nepřekvapuje. Herme, my aristokraté ztrácíme spojení s našimi italskými kořeny. Zaměstnáváme řecké lékaře už tak dlouho, že jsme zapomněli na to, co ví každý Ital: marské ženy jsou pověstné bylinkářky.“

„Když to říkáte.“

Zatímco jsme spolu mluvili, svižně jsme kráčeli k Cirku Maximu. „A já se sázím,“ pokračoval jsem, „že jsou k tomu znamenité travičky a andělíčkářky, navíc čarodějnice a odbornice na kouzla, protože tyhle věci jdou většinou ruku v ruce.“

„To dává smysl,“ zamumlal Hermes.

Ceresin chrám je stavba velmi krásná a důstojná a v jejím suterénu jsou maličkaté kanceláře edilů. Uvnitř jsem se dozvěděl, aniž by mě to nějak překvapilo, že žádný edil není přítomen. Jako každý, kdo mohl, si vybírali předčasné volno. Ne tak propuštěnec, který měl za úkol bdít nad záznamy, a malý otrok zametající kanceláře.

Archiv edilů se nevyrovnal obrovskému tabulariu, ale byl dostatečně rozsáhlý. Naštěstí jsem přesně věděl, o jaké datum se mi jedná, a tak se starý muž odšoural, aby přinesl, co jsem požadoval. Za pár minut se přibelhal zpátky.

„Promiňte, senátore. O té mrtvé ženě tam nic není.“

„Cože?“ pronesl jsem ohromeně. „Musí to tam být! Stalo se to na tržišti na Martově poli a jednalo se o majitelku stánku, která jistě odváděla… poplatky, tedy předpokládám, edilům. Jak je možné, že o tom není žádný záznam?“

„To nedokážu zodpovědět. Edilové mají na starosti trhy a ulice a tak, ale nevyšetřují zločiny.“

Rozladěně jsem odešel. Je samozřejmé, že ve státních archivech je vždy obtížné něco najít, ale událost tak nedávná by měla být dosažitelná. Byli jsme téměř na náměstí obklopující cirk, když k nám přiběhl mladý otrok z chrámu.

„Co chceš, skrčku?“ otázal se Hermes s obvyklým opovržením osobního otroka nad otrokem patřícím státu.

„Mám něco, co by mohlo senátora zajímat,“ řekl kluk.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„No, mně tam moc nedávají,“ naznačil jasně.

„Jsi otrok,“ připomněl jsem mu. „Nemusejí ti dávat nic.“

„Patřím státu, tak mě musí krmit a poskytnout mi střechu nad hlavou. Na druhou stranu vám nemusím nic říkat, když se mi nebude chtít.“

Hermes se chystal toho kluka praštit, ale já ho chytil za rameno.

„Proč si myslíš, že máš něco, za co by mi stálo zaplatit?“

„Chcete přeci vědět o té zprávě, ne? Té o Harmodii?“

Vzal jsem měďák a hodil mu ho. Hodil ho zpátky. „To se budete muset polepšit.“ Tentokrát ho Hermes praštil. Sotva vstal z chodníku, natáhl ruku. Upustil jsem do ní stříbrný denár.

„Harmodii našli u Flaminiova cirku zavražděnou,“ řekl.

„To už vím, ty blbečku,“ vyjel jsem. „Co dál?“

„Toho rána byl v kanceláři edil Gaius Licinius Murena a vydal se na Martovo pole, aby se tam porozhlédl. Vrátil se o několik hodin později a sekretáři nadiktoval zprávu. Pak ji předal mně, abych ji uložil. O několik dnů později přišel soudní otrok od praetora urbana a řekl, že edil potřebuje tu zprávu, aby ji mohl předložit prétorovi. Tehdy jsem byl v kanceláři jediný, a tak jsem ji donesl. Nikdy se ale nevrátila.“

„Kdo přišel oznámit to zabití?“ zeptal jsem se ho.

„Noční hlídač. Myslím, že ho zaměstnává Flaminiův cirk.“ Primitivní organizace vigiles, kterou jsme v té době měli, nezasahovala za hradby starého města. Když se to tak vezme, nebyla moc účinná ani uvnitř hradeb.

„Víš, jak se jmenoval ten muž, který si pro zprávu přišel?“

Kluk pokrčil rameny. „Byl to jen soudní otrok.“ Soudní otroci byli očividně podřadnější než chrámoví otroci.

„Ještě něco?“

„Řekl jsem vám, co se s tou zprávou stalo, ne?“

„Tak mazej pryč,“ zahnal ho Hermes. Žárlil na klukův finanční úspěch. „To za denár nestálo,“ utrousil, když byl chrámový otrok pryč.

„To nikdy nevíš,“ pověděl jsem mu. „Pojďme na návštěvu do Flaminiova cirku.“

Za chůze jsem přemýšlel o edilovi Gaiovi Liciniovi Murenovi. To jméno mi bylo trochu povědomé. Pozvolna jsem na to přišel. Během katilinského fiaska byl legátem v Zaalpské Galii a zatkl některé Katilinovy zmocněnce, kteří podněcovali místní obyvatele. Jeho bratr Lucius tam byl prokonzulem, ale vrátil se do Říma dřív, aby stihl volby, a řízením pověřil právě Gaia. Lucius byl zvolen konzulem pro následující rok spolu s Juniem Silanem. Nato byl obžalován, že při svém zvolení používal úplatky, ale Cicero ho zprostil viny. A to bylo všechno, co jsem o edilovi Murenovi věděl.

Šli jsme stejnou cestou, kterou jsem kráčel předešlý den, přes dobytčí trh, kde snad nikdy nebylo víc lidí, protože všichni nakupovali zásoby na nadcházející hostiny a zvířata na obětování. Vlastně se plnilo celé město, protože lidé z venkova do něj proudili, aby tu oslavili svátky.

Martovo pole bylo naproti tomu téměř prázdné. Ihned jsem viděl, že řady stanů, stánků a krámků, které tam ještě včera byly, se dočasně přestěhovaly do samotného města a využily uvolněných tržních zákonů. Nevysvětlitelně se mi ulevilo, že jsem nemusel projít kolem Furiina stánku.

Trocha poptávání a zvědavosti a dostali jsme se až k nočnímu hlídači, jednomu z několika zaměstnanců cirku, který měl odrazovat zloděje od krádeží drahé výzdoby a zároveň za chladných nocí zabraňovat chudákům zakládat ohně pod oblouky, aby případně celé místo nelehlo popelem. Bydlel v nájemním domě nedaleko odsud. Shodně s většinou římských insulae to byla čtyřpatrová budova, kde se přízemí většinou pronajímalo obchodům a nižší obytné části zámožnějším třídám. Horní patra byla rozdělená na maličké místnosti, kde netekla voda a nebyl tam téměř žádný vzduch, a pronajímala se chudým. Objekt mého hledání bydlel v nejvyšším patře, pod střechou.

Spolu s Hermem jsem se doplahočil do čtvrtého poschodí mezi zvuky křičících kojenců, hádajících se dětí a dospělých. Pach chudoby nebyl příjemný, ale já ho znal tak důvěrně, že jsem ani nepokrčil nos. Většina mých sousedů nežila o nic lépe. Když jsem našel příslušné dveře, Hermes na ně rázně zabušil. Dlouhou dobu jsme neslyšeli nic.

„Možná není doma,“ dumal Hermes.

„Ale je. Je to noční hlídač. Ve dne spí.“

Po opětovném zabušení jsme zevnitř uslyšeli šourání a škrábání. Za chvilku se dveře nepatrně otevřely a já jsem zahlédl kalné oči a neoholený obličej.

„Co je?“ Pak poznal mé senátorské insignie a dveře se rozletěly dokořán. „Ach. Promiňte mi, senátore. Co pro vás můžu udělat?“ Zdálo se, že se ho stejným dílem zmocnil úžas i znepokojení, protože nedokázal odhadnout, čeho je tahle podivná návštěva předzvěstí. A navíc ještě napůl spal.

„Jsem senátor Decius Caecilius Metellus mladší a jsem pověřen vyšetřováním. Jste Markus Urgulus?“

„To jsem.“ Horlivě přikývl. Byl to muž středního věku, co kdysi býval statný, ale teď měl sklony k tloušťce, a na obličeji měl víc vrásek než zubů v ústech.

„Objevil jste devátého dne minulého měsíce tělo zavražděné bylinářky jménem Harmodia?“

„Ano, ano, objevil.“ Vypadal znepokojeně a ustaraně. „Ach senátore, neodvažuji se vás pozvat do svého kumbálu. Jedním z důvodů, proč jsem vzal místo hlídače, byl, abych tu nemusel trávit noci.“

Ani já jsem zrovna nedychtil jít dál.

„Je tu někde blízko hospoda? Pokud ano, zvu vás na pohár nebo na dva a nad vínem si vyslechnu vaše hlášení.“

„Chviličku, pane.“ Zašel dovnitř a já slyšel, že do umyvadla šplouchá voda. O minutu později se vynořil. Oči měl jasnější a vlasy uhlazené do jakéhosi pořádku. „Na rohu insula, hned vedle, je malá putyka,“ řekl a vedl nás.

Sestoupili jsme po schodech a s patrnou úlevou jsme vyšli z domu ven. Krátká chůze k rohu a přes malou uličku nás dovedla k nízkým dveřím, nad kterými byl vyřezaný reliéf vozataje řídícího quadrigu. Čtyři koně byli zpodobnění v plném trysku a vymalovaní křiklavými barvami. Oblast kolem Flaminia byla po mnoho let jedinou rozvinutou částí Martova pole a tahle budova byla hodně stará.

„Tohle je putyka U Vozataje,“ oznámil nám Urgulus. „Tady tráví čas většina chlapů, co pracujou ve Flaminiu.“

Sklonili jsme hlavy v nízkých dveřích a vešli dovnitř. Okenice byly otevřené a šero zakouřeného prostoru trochu prosvětlené. Kouř vycházel z mnoha kotlů s žhavým uhlím, které ohřívaly hrnce se svařeným vínem a pánve s klobásami. Ta vůně mě udeřila do nosu a žaludek mi připomněl, že ho zanedbávám. Podal jsem několik mincí Hermovi.

„Dones nám džbán vína a něco k jídlu,“ přikázal jsem mu a v duchu jsem si řekl, že nesmím zapomenout spočítat drobné, až se vrátí.

„Tamhle vzadu je příhodný stůl, kde si budeme moct promluvit,“ řekl Urgulus a přešel do nejtemnějšího koutu, kde stál čtvercový stůl pod cedulí, která zakazovala hlasité hádky a falešnou hru v kostky. Minuli jsme asi šest hostů. Pokud na ně zapůsobilo, že mezi ně zavítal senátor, nedali to na sobě znát. Lidé z cirku jsou velmi drsní a hrdí.

Posadili jsme se a asi za minutu přišel Hermes se džbánem, podnosem s chlebem a klobásami a třemi poháry. Dost si dovoloval, ale ani jsem se nenamáhal ho za jeho troufalost plísnit. Konec konců saturnálie už byly skoro na spadnutí. Víno nebylo vůbec špatné, jen mírně ředěné, stoupal z něj kouř a na hladině plulo koření. V každém doušku jsem cítil hřebíček a fenykl; horký nápoj mi příjemně zahříval vnitřnosti.

„A teď,“ začal jsem, „mi povězte o svém nálezu.“

„Zrovna se rozednívalo,“ spustil Urgulus, „a já šel do kanceláře hlídačů cirku, abych odevzdal hůl a klíče. Mám na starosti průchody a brány v prvním patře na jižní straně.“ Zatočil pohárem v prstech a zahleděl se někam do velké dálky. „Odešel jsem z cirku, vyšel zpod oblouků a neudělal jsem ještě ani tři kroky, když jsem zakopl o ženské tělo.“ Úzkostlivě a plaše se na mě usmál. „Už jsem skoro spal a tahle část cirku,“ kývl k mohutné stavbě, která byla vidět otevřenými dveřmi, „se ještě nořila do tmy. Přistál jsem ve velké kaluži krve.“

„Poznal jste ji?“ zeptal jsem se.

„Hned ne. Byla pořád ještě tma. Řeknu vám, pane, málem jsem šel domů a nic neoznámil. Ale všude na sobě jsem měl krev a obával jsem se, že by si třeba lidi mohli myslet, že jsem ji zabil. Když jsem se vzpamatoval z prvního šoku, uvědomil jsem si, že krev a tělo jsou ledově chladné a ta žena už je tuhá. Musela tam ležet celou noc.

Tak jsem šel ke studni a z nejhoršího se umyl, a když jsem se vrátil, už bylo dost světla a já jsem poznal Harmodii.“

„Vy jste ji znal?“

„Ach ano. Už celé roky měla stánek pod obloukem číslo devatenáct. Nemůžu tvrdit, že jsem ji znal dobře. Těmhle venkovankám se snažím vyhýbat, ale občas potřebuju něco vyléčit, třeba když mě bolí zuby nebo když mám žaludeční křeče.“

„Popište ji,“ požádal jsem ho. Muž měl pohár prázdný, a tak mu Hermes dolil.

„Nebyla moc velká, ale postavu měla takovou podsaditou. Bylo jí asi třicet a nevypadala špatně. Měla hnědé vlasy a modré oči a všechny zuby svoje. Mluvila se sabellským přízvukem, víte… marským. Spousta bylinářek je odtamtud nebo z Tuscia.“

„Jak zemřela?“

„Měla proříznuté hrdlo,“ řekl a ztuhlými prsty si přejel po krku ve známém gestu. „A byla to pořádná rána, až k páteři. Proto tolik krve.“

„Měla nějaká další zranění?“

„Žádná jsem neviděl. Její šaty byly pochopitelně nasáklé krví, ale pak jsem slyšel, že byla taky pobodaná. Když dorazily ostatní venkovanky, aby si otevřely stánky, ujaly se těla a já zašel do edilovy kanceláře, abych nahlásil, co jsem našel. Edil Murena se se mnou vrátil, chvilku mluvil s lidmi, co ji znali, a pak odešel. To je všechno, co vím, senátore.“

„Kdo si vyzvedl tělo?“ zeptal jsem se ho.

„Několik žen z trhu řeklo, že ji odvezou zpátky domů. Myslím, že je to někde nahoře u jezera Fucinus.“

„Nepřihlásil se žádný svědek vraždy?“

Cynicky se zasmál. „Copak to někdy někdo udělá?“

„Zřídka. Povídá se o tom něco?“

„Nic jsem neslyšel a řekl bych, že to mluví samo za sebe.“

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

„No, přece se vždycky něco povídá, ne? Jestli o tom nikdo nemluví, nejspíš je do toho namočený někdo významný.“

„Ani ostatní bylinářky nic neříkají?“

„Jak jsem vám už pověděl, senátore, nezajímám se o ně víc, než musím.“ Zdálo se, jako by jeho rozumnější část říkala, aby mlčel, ale s jeho rozumnější částí soupeřilo horké víno. A v takovém souboji vždycky vyhrává víno.

„Pročpak?“

„No,“ rozhlédl se, jako kdyby se ho někdo snažil odposlouchávat. Muži u ostatních stolů chřestili kostkami, lili do sebe víno a nám nevěnovali nejmenší pozornost. „No“ – pokračoval – „jsou to všechno čarodějnice, víte. Můžou vás uhranout, očarovat a vůbec.“

„Ale většinou jsou to jen neškodné sagy, ne?“ ponoukl jsem ho.

„Všechny ne,“ zašeptal a naklonil se ke mně. Mluvil tiše a vážně. „Některé jsou strigy a neexistuje způsob, jak je rozeznat, dokud se s nima nezapletete!“ Narovnal se. „A lidi tvrdí, že právě v tomhle období jsou nejmocnější.“

„Proč by měly?“

Zatvářil se překvapeně. „Dneska večer je jeden z jejich nejdůležitějších svátků, ne? V předvečer saturnálií tancují, obětují a provádějí své obřady na Vatikánském poli.“

O něčem takovém jsem slyšel poprvé. „Proč tam?“

„Je tam území se svatou půdou,“ řekl. „Povídá se, že je tam mundus, brána do podsvětí, a čarodějnice jejím prostřednictvím vyvolávají mrtvé a hovoří s bohy podsvětí. Dejte na mě, pane, dnes o půlnoci ve městě nenajdete jedinou strigu. Všechny budou tam.“

„Velmi jste mi pomohl, Marku Urgule,“ řekl jsem a podal mu několik denárů. „Tady máte a přeju hezké svátky.“

Poděkoval mi a odspěchal. Já zůstal sedět a přemýšlel jsem o tom, co řekl. V Římě existovalo mnoho různých světů a tenhle čarodějnický byl pro mě nový. Tvořil součást života venkovanů a malých měst stejně, jako politika senátu a rituály velkých chrámů tvořily součást mého života. Čarodějnice, kouzla a jedy; při tom pomyšlení mi začalo tepat v poraněné dlani.

„Co máte pořád s těma čarodějnicema a rituálama?“ zeptal se Hermes, na kterého také působilo horké víno. Zdálo se, že to téma mu není dvakrát příjemné.

„Nevím,“ přiznal jsem. „Myslel jsem, že tohle bude jednoduché vyšetřování vraždy, zkrátka obyčejné travičství z osobních nebo politických důvodů. Teď jsme se dostali do království magie a nadpřirozena.“

Jako většina vzdělanců jsem byl značně skeptický ke všem pověrám i lidem, co tvrdí, že mají nadpřirozené schopnosti. Na druhou stranu jsem nebyl takový hlupák, abych zbytečně riskoval. A ta žena, Furia, mě vyvedla z míry. Nedalo mi to a musel jsem přemýšlet: co přesně dělají na Vatikánském poli?

S jistotou jsem věděl, že mě moje zvědavost vede do něčeho neuvěřitelně bláznivého.

Kapitola 8

Toho večera jsme všechno připravili na obřad v Saturnově chrámu. Mí klienti se shromáždili ve svých nejlepších šatech, všichni byli veselí, protože si řádně přihnuli vína dávno dopředu před samotným svátkem, který měl začít po západu slunce a plně propuknout až příští den dopoledne. Představoval úplnou svobodu pro otroky a výstřední požadavky na oblečení a chování, které platily jen v jeden den saturnálií.

Přikázal jsem svým otrokům vynést ven podnosy s občerstvením, a aby se udržela dobrá nálada, zamíchal jsem se mezi své klienty a říkal jim všechny ty prázdné fráze plné dobré vůle, které se při takových příležitostech očekávají. Navzdory všudypřítomné atmosféře veselí, která se zmocnila celého města, jsem si do tuniky ukryl svou dýku i caestus. Ulice plné hlučných oslavujících zástupů poskytovaly ještě lepší podmínky pro přepadení, než tytéž ulice opuštěné uprostřed černé noci.

Pomalu jsme se vydali z mého domu po Suburské ulici a dál směrem k Foru. Šlo to neuvěřitelně pomalu, protože úplně každý obyvatel Říma, který zrovna neležel na smrtelné posteli, vyrazil do ulic, zdravil se, tančil a dělal kravál. Prodejci vína měli samozřejmě skvělé obchody a na většinu fléten hráli lidé, kteří neměli vůbec žádné hudební nadání.

Po chvíli jsme splynuli s davem, který se valil po via Sacra, procházeli jsme kolem bazilik a arkád, až jsme nakonec všichni stanuli před velikým Saturnovým chrámem. Liktoři a chrámoví otroci tam byli v plném počtu a uváděli lidi na místa. Tady jsem své klienty opustil a zůstal se zbytkem senátu na schodech chrámu, kde jsem se jakožto mladší příslušník sboru postavil do zadní řady. Přesto jsem měl výhodnou pozici a viděl jsem téměř všechny představitele státu, kteří byli v té chvíli v Římě.

Na nejčestnějších místech blízko oltáře před vchodem byly vestálky včetně mé tety Caecilie, flamines (toho roku jsme neměli žádného Flamen Dialis), pontifices a všichni úřadující státníci. Mezi edily jsem zahlédl Kalpurnia Bestiu a snažil jsem se zjistit, který z jeho kolegů je Murena, ale bez úspěchu. Mezi tribuny jsem viděl Metella Scipia a mezi nastupujícími tribuny Klodia. Konzul Bibulus konečně vyšel ze svého domu alespoň na jeden obřad, který vyžadoval všechny státní úředníky vládnoucí imperiu. Vypadal jako člověk, co snědl příliš mnoho zelených broskví.

Pode mnou nalevo jsem spatřil patricijské rodiny, které stály v prvních řadách dole na schodišti. Odsud bylo až otřesně zřejmé, jak řídké ty řady jsou. Kdysi bývali mocnou silou státu, ale teď bylo patricijů tak málo, že už neznamenalo žádnou zvláštní výhodu k nim patřit, snad až na prestiž. V té době zbývalo asi čtrnáct patricijských rodin a někteří, třeba jako Juliové, už moc členů neměli. Asi nejpočetnější byli Korneliové, i jejich počty však byly hodně snížené.

Mezi nimi jsem zahlédl, že Klodia, Fausta a Fulvia stojí pohromadě. Jakmile jsem uviděl Juliovce, bylo snadné zahlédnout Julii. Zachytila můj pohled a široce se na mě usmála. Úsměv jsem jí opětoval. Ale vlastně každý se tam usmíval. O saturnáliích se všichni chováme trochu hloupě.

Za patricii stál zástup equites, mnohem početnější a jako celek nejvýznamnější třída, protože status eques získali díky svému majetku, a ne původu.

Tohle přísné rozdělení podle původu bylo symbolické, protože na konci obřadu se všechny třídy volně smísí, aby si připomněly Saturnův zlatý věk, o který v tomto každoročním obřadu šlo. Na rozdíl od všech ostatních obětních obřadů nikdo, žádný muž ani žena, otrok ani svobodný člověk, neměl pokrývku hlavy, protože taková formálnost byla na nejveselejším obřadu roku zakázána.

Když se všichni shromáždili, předstoupili augurové, postavili se blízko oltáře a pozorovali oblohu, aby zahlédli znamení. Mezi nimi byl Pompeius, oblečený v pruhovaném rouchu jako ostatní. V pravé ruce třímal berlu se zatočeným koncem. Lid následujících několik minut napětím ani nedýchal. Večer byl pěkný, nikde nehřmělo a neobjevili se žádní ptáci, co by věštili špatné znamení. Augurové oznámili, že bohové jsou naklonění pokračování obřadu.

Tuhle chvíli si vybral Caesar pro svůj velkolepý příchod. Vynořil se z chrámu a prošel jeho obrovskou branou. Neexistoval žádný důvod, aby se konzul takhle objevil na scéně, ale byl to zkrátka Caesar. Tady byl dvojnásobně důležitý; jako konzul a jako pontifex maximus, nejvyšší soudce ve všech záležitostech týkajících se státního náboženství. Zastavil se u oltáře, udělal čtvrtobrat a velkolepě gestikuloval jako herec, kterým byl.

Branou jsme uviděli obrovskou starobylou věkem zašlou podobu boha třímajícího v ruce malý, ostrý nůž. Kněz a jeho pomocníci obřadně odstranili pruhy vlněné látky, které ovíjely nohy i spodní část trupu boha. V dávné minulosti jsme ukořistili Saturna v sousedním městě, a tak se jeho nohy musely svazovat, aby neopustily římské území. Rozvazovali ho jen na jeho svátek. Jakmile poslední pás padl k zemi, ozval se kolektivní vzdech.

Caesar pozoroval horizont a zapadající slunce, jako kdyby za to byl osobně zodpovědný. Protože sloupoví chrámu bylo obrácené k severovýchodu, nebyl to snadný úkol. Když z pozlaceného štítu kurie, starého shromaždiště senátu, zmizel poslední paprsek, znovu pokynul a dopředu přivedli oběť.

Protože Saturn je především bůh podsvětí, jeho obřady se konají večer. Ze stejného důvodu byl jeho obětí černý býk místo bílého. Zvíře, které pomocníci přivedli po schodech, bylo nádherné, temné jako noční obloha a rohy mělo pozlacené a pokryté věnci. Dav ho rozechvěle pozoroval, protože kdyby se zvíře zpěčovalo nebo vydávalo hlasité zvuky, bylo by to špatné znamení.

Ale býk došel k oltáři naprosto vyrovnaně a pokojně stál a čekal na zbytek obřadu. Kněz a jeho pomocníci vystoupili do popředí, postavili se vedle býka s různými symboly svého úřadu a nejdůležitější část ceremoniálu mohla začít. Jeden pomocník zvedl tabulku s napsanou modlitbou a kněz ji začal zvučným hlasem předčítat. Jako většina starodávných modliteb i tato byla v jazyce tak prastarém, že nikdo nevěděl, co vlastně znamená, ale musela být odříkána naprosto přesně, proto ta tabulka. Za ním jeden pištec dul vší silou na flétnu, aby kněze snad nevyrušil neslušný zvuk jako kýchání nebo kašlání. Donutit veškeré obyvatele Říma, aby během dlouhé modlitby stáli klidně, bez kýchání a kašlání, už je zázrak sám o sobě.

Všichni jsme měli paže maličko napřažené před sebe, ruce asi na úrovni pasu, dlaně obrácené dolů, jak se sluší, když se oslovuje božstvo podsvětí. Modlitba skončila, pomocník máchl obrovským kladivem, býk bez jediného zvuku klesl na kolena a byl mrtvý dřív, než mu kněz prořízl hrdlo. Ostatní pomocníci rychle chytali prýštící krev do zlatých misek, odnášeli ji ke kanálku před oltářem a vylévali ji do něj, aby odtekla otvorem, který vedl do půdy pod chrámem. Pro boha sídlícího na nebesích se krev rozlévá po oltáři.

Teď přistoupili haruspikové v etruských rouchách a odrecitovávali své etruské modlitby. Rozřízli býkovi břicho a vyvalily se vnitřnosti. Prozkoumali střeva a plíce, pak se chvíli radili nad játry, otáčeli je sem a tam, kontrolovali v nich trhliny, hledali boule, deformace, změnu barvy či jiné zvláštnosti, které by se daly vyložit, protože každá část jater má svůj zvláštní význam a vyjadřuje vůli bohů v konkrétních záležitostech. Řekli něco knězi a ten promluvil k představenému cechu heroldů, který stál vedle něj.

Vážně a s velkou důstojností předstoupil vrchní herold před sloupoví a postavil se na nejvyšší schod. Velmi zhluboka se nadechl. Tenhle muž měl patrně nejzvučnější hlas na světě.

„IO SATURNALIA!“ zakřičel a nejspíš ho bylo slyšet i v Předalpské Galii.

Nato dav vybuchl a začaly oslavy. Odevšad přicházely výkřiky „Io Saturnalia!“ Všichni občané od konzula po svobodného občana svlékli své tógy, šat, který odlišuje občana od otroka a cizince. Celý svátek jsme si byli všichni rovni. Tedy alespoň jsme to předstírali.

Složil jsem svou tógu, strčil si ji do podpaždí a sešel po schodech, kde se patricijové rychle mísili s obyčejnými lidmi. Mezi mořem kymácejících se hlav bylo obtížné nalézt jednu drobnou ženu. Ale já jsem byl vyšší než většina lidí, a tak nebylo těžké najít mě.

„Io Saturnalia, Decie!“ zvolala Julia a vrazila do mě jako jedna galéra do druhé, objala mě a dala mi zvučný polibek. Tohle období povolovalo i takovouhle nevychovanost, jindy nemyslitelnou. Ještě jsme nebyli svoji.

„Io Saturnalia, Julie!“ řekl jsem, když jsem se mohl znovu nadechnout. „Pojďme si najít méně hlučné místo, kde si budeme moct promluvit.“

Jak jsme se prodírali davem, zahlédl jsem Herma. Bezmyšlenkovitě jsem mu podal svou tógu.

„Vezmi mi to domů!“ zavolal jsem.

„Vezmi si to sám, Decie,“ odsekl a otočil se. „Io Saturnalia!“

Julia se rozesmála, až se jí po tvářích koulely slzy. Rukama jsme se drželi kolem pasu a proplétali se mezi lidmi, až jsme před bazilikou Sempronia našli stánek s vínem, koupili jsme dva hrubé hliněné poháry s ještě hrubším vínem a posadili se na podstavec sochy Fabia Kunktatora na rohu schodů baziliky. Ten starý brach dostal svůj zvláštní titul „loudal“ za to, že byl opatrný a nechtěl se pustit do přímého boje s Hannibalem. Jednalo se o vzácný případ římského vůdce, který byl poctěn titulem za to, že ukázal prostý zdravý rozum.

Soumrak v tuhle roční dobu netrvá dlouho. Jakmile nebe potemnělo, vzplály pochodně, v železných koších hořely svazky borového dřeva a od nich si lidé zapalovali tradiční voskové svíce. Vypráví se stará pověst, že v dávných dobách bůh vyžadoval hlavy coby oběti. Pak si někdo uvědomil, že staré slovo pro „hlavy“ s maličko jiným přízvukem znamená „světla,“ a od té doby se navzájem obdarováváme svícemi.

„Tohle je už od dětství jeden z mých nejoblíbenějších pohledů,“ řekla Julia, když se na Foru i po celém městě šířila blikající a planoucí světla. „Takhle si představuji Olymp nebo města ve starých řeckých bájích. Jaká škoda, že je to jen na jeden den a dvě noci.“

„Ale celý smysl svátků je, že se liší od ostatních dnů v roce,“ podotkl jsem.

„Asi ano,“ přitakala a pořádně se napila. Měl jsem neodbytný pocit, že stejně jako všichni ostatní začala s popíjením už o dost dřív. „Dobře, Decie, proč jsi tady? Donesly se mi drby, že ty a Klodius jste uzavřeli příměří, a zní to asi tak, jako kdyby někdo objevil ztracenou knihu Iliady, kde Patroklos načapá Hektora s Achillem v posteli. Řekni, proč tu jsi, a dovol mi, abych ti pomohla.“

Tak jsem jí to pověděl. Věděl jsem, že je zbytečné pokoušet se před ní něco tajit, ačkoli jsem netušil, jak by mi v tomhle případě mohla pomoct. Něco mi bránilo, abych jí popsal všechny detaily ze stánku té strigy. Onen nepříjemný zážitek mě stále zneklidňoval. Musel jsem znovu naplnit poháry, než jsem všechno odvyprávěl.

„Stihl jsi toho dost, když vezmeme v úvahu, že nejsi ve městě ještě ani tři dny.“

„Zakládám si na své píli,“ prohlásil jsem.

„Klodia! Přála bych si, aby ses od té ženské držel dál. Je rozhodně schopná někoho otrávit a jsem si jistá, že už to provedla. Vážně si myslíš, že může být nevinná?“

„Jen proto, že tolik dalších mělo stejné, ne-li lepší důvody se ho zbavit. Teď jsem si jistý, že ho otrávili, proč by jinak zabíjeli tu bylinářku? Muselo to být proto, že ten, kdo si od ní jed koupil, chtěl zahladit stopy. Ale proč mi vyhrožují ti Marsové? Ti by snad měli mít zájem na tom, aby byl vrah předveden před spravedlnost.“

Julia zachmuřila čelo, jak se hluboce zamyslela. Občas dokázala vidět zákonitosti ve věcech lépe než já nejspíš proto, že se nemusela zabývat vším tím násilím, které se mi vytrvale věšelo na paty. Ona však vždycky tvrdila, že je to proto, že pije o moc méně než já.

„V celé té záležitosti se neustále opakuje jeden faktor, pokud se tedy na chvíli oprostíš od těch čarodějnic.“

„To je docela těžké,“ zabrblal jsem. „Jaký faktor?“

„Galie. Murena a jeho bratr tam docela nedávno vládli. Celer měl získat Zaalpskou Galii jako svou prokonzulární provincii, ale Flavius mu ji sebral, a Celer zemřel dřív, než se dostal k soudu a senát mu ji mohl vrátit. Celý svůj konzulát strávil bojem s Pompeiem a Pompeius po Galii toužil.“

„Místo toho,“ řekl jsem a v duchu probíral všechny možnosti, „tvůj strýc Gaius Julius získal celou Galii na pět let.“

„Můj strýček nemá s vraždou Celera nic společného!“ ohradila se. Stále měla pro Caesara slabost, ačkoli už tenkrát byly jeho ambice jasné úplně každému.

„Galie. Já nevím, Julie. Okupujeme a kolonizujeme to území a bojujeme tam už tak dlouho, že málokdo s politickou funkcí na ni nemá nějaké vazby. Já sám jsem tam byl kvůli vojenským nebo diplomatickým povinnostem několikrát.“

„Ale tolik z nich se spojuje s vraždami – a v poslední době! Právě teď je Galie největší švestka na utrhnutí. Divím se, že se nepokusili otrávit mého strýčka. Víš, že Pompeius chce Galii.“

„Caesar je na tohle příliš chytrý,“ prohlásil jsem s jasnozřivou vizí, kterou mi někdy víno poskytuje. „Konečně získal pro Pompeiovy veterány vyrovnání. S nespokojenými vojáky za zády by byl Pompeius rozhodně síla, se kterou by se muselo počítat. Teď může být obtížné dostat je z tučných kampánských farem, i s dobrou válkou na obzoru.“ Teprve nyní mi došlo, jaký to byl elegantní tah, kterým Caesar sám sebe ochránil před Pompeiovou zradou.

„A navíc,“ pokračoval jsem, „Lisas mi pověděl, že se to může zvrtnout v boj s Germány, nejen s Galy. Pokud budeme bojovat s Germány, kořist bude mimořádně malá.“

„S Germány?“ přerušila mě ostře. „Co to znamená?“

Tak jsem jí musel podrobně vyprávět o rozhovoru s Lisem. Pozorně sledovala mé povídání s caesarovsky rychlým pochopením politických a vojenských detailů.

„Myslíš, že tomu proradnému Egypťanovi můžeš věřit?“

„Nevím, co by z toho měl, kdyby si to vymyslel,“ řekl jsem jí. „Pro tvého strýce to může znamenat katastrofu. Nebude to válka, se kterou počítal.“

„Nebuď směšný. Vyrovná se čemukoli, včetně velkých armád ještě větších barbarů. Až se vrátí z Galie, oslaví největší triumf, jaký kdy Řím viděl.“

Myslel jsem si, že nemá nejmenší šanci, což ukazuje, jak málo jsem o tom věděl.

„Decie, během svátku se můžu naprosto volně pohybovat po městě bez dohledu své babičky.“ Juliina babička byla hrůzu nahánějící Aurelia, matka Gaia a Lucia Julia Caesara. Rozhodně by neváhala nechat mě veřejně zbičovat a potrestat za neslušné chování k její vnučce, a něco podobného už v minulosti několikrát udělala.

„I tak, nevím, co bys mohla…?“

„O co jiného v tomhle případě jde, než o to, sbírat řeči, drby a škodolibé poznámky? To dokážu stejně dobře jako ty!“

„No, ano, ale…“

„Pak jsme domluveni.“ A tak to taky bylo.

Tou dobou jsme už opět potřebovali dolít, a když jsem Julii podával její pohár, všimla si obvazu na mé ruce.

„Co se ti to stalo?“ Postavila pohár na zem a uchopila mou zraněnou ruku svými jemnými patricijskými prsty, jako kdyby ji pouhým dotykem dokázala vyléčit.

„Při plavbě po moři nás přepadli piráti,“ řekl jsem jí. „Tuhle ránu jsem utržil, když jsem je zahnal zpátky na jejich loď a podřízl jejich kapitána.“

Ruku mi pustila. „Nejspíš ses pořezal při holení.“

Zbytek večera jsme se toulali mezi stánky, obdivovali šarlatány, kteří předváděli roztodivné kousky a vůbec jsme se dostali do sváteční nálady. Viděli jsme zvířata provádějící různé triky, chlapce, kteří tančili na napnutých provazech, společnost nádherných mladíků a dívek, jak předvádějí prastarý tanec řeckých ostrovů, nubijské polykače ohně, egyptské kouzelníky a tolik dalších, že si na všechny nevzpomenu.

Perský mág vyčaroval z Juliiných šatů kytici bílých květů, a když zavýskla nadšením a pokusila se je vzít do rukou, květy se proměnily v bílé holuby a ti odletěli. Nechali jsme si předpovědět budoucnost od laskavě vyhlížející staré venkovanky, která se nám zadívala na dlaně kalnýma, uslzenýma očima a prorokovala nám dlouhé roky šťastného manželství s mnoha dětmi, v bohatství a úspěchu. Totéž předpovídala každému, kdo k ní přišel. Dlouhé fronty stály před stánky dalších profesionálních věštců, protože lidé chtěli vědět, jaký osud je čeká v nadcházejícím roce. Hledal jsem stánek Furie, ale neviděl jsem ho.

Všude kolem hráli lidé kostky na skládacích stolcích, na podstavcích soch nebo jen na zemi. Při saturnáliích byl hazard povolený. Zbytek roku mohl člověk veřejně sázet jen v cirku. Večer pomalu končil, pochodně dohořívaly a kouřilo se z nich. Pak už jen ti nejvytrvalejší hazardní hráči zůstávali u stolků a vrhali kostky a kůstky za svitu saturnálijních svíček.

Jak se blížila půlnoc, lidé se začali vytrácet ke svým domovům, aby si odpočinuli před ještě větším hýřením následujícího dne. Doprovodil jsem Julii ke dveřím Caesarova obrovského domu na Foru, sídla nejvyššího pontifika, které sousedilo s palácem vestálek. Tam jsme se střetli s hrozivou Aurelií, které pro tentokrát zvyky zabránily, aby mě vyplísnila. Slíbili jsme si, že se příští den sejdeme, a před pohledem babičky jsme se neodvážili vyměnit si polibek. Byla rozhodně schopná poslat na mě své otroky s biči a holemi.

Šel jsem domů, ale necítil jsem se ani trochu unavený navzdory všemu tomu vínu, co jsem vypil, a jídlu, kterým jsem si nacpal břicho. Když jsem přecházel rychle se vylidňující Forum plné kouře z vyhořelých košů, zarazilo mě, že v tuhle dobu to tam vypadá skoro děsivě. Těch několik vytrvalých hráčů, co se krčili nad svícemi, mi připadalo jako duchové podsvětí, kteří mučí nějakého ubohého smrtelníka vybraného bohy ke zvláštnímu trestu. Obrysy majestátních budov trošku splývaly s okolím a vypadaly spíš jako cosi stvořeného vůlí Jupitera než prací lidských rukou. Tohle bylo Forum, které vídáme ve snech.

Vysoko na svahu Kapitolu, těsně pod Chrámem Jupitera Optima Maxima jsem rozpoznal tmavý, ohavný útes Tarpejské skály, z něhož svrhávají zrádce a vrahy vstříc jejich smrti. Bouřlivé veselí večera se najednou změnilo ve zlověstnou tmu.

Takovýmito myšlenkami jsem se zaobíral, když jsem se úzkými, křivolakými uličkami blížil k domovu. Odpovídal jsem na pozdravy a přání všeho nejlepšího motajícím se opilcům, překračoval jsem ležící těla těch, co přespříliš nasávali a nedošli ani k vlastním dveřím, a úvahy o beznaději a démonech si pomalu našly cestu, kam jinam, než k čarodějnicím. Co téhle noci dělaly tam venku na Vatikánském poli?

Domů jsem se musel pustit sám, protože otroci nehodlali na mé zaklepání přijít. Šel jsem do ložnice a konečně se zbavil tógy, kvůli které se mi paže celý večer potila. Začal jsem se svlékat do postele, ale pak jsem se zarazil, posadil se na okraj lože a přemýšlel. Vůbec se mi nechtělo spát. Kdybych si lehl, jen bych zíral do stropu, dokud by nevyšlo slunce.

Nebylo mi pomoci. V Římě jsem byl tři dny, byl jsem opatrný, snažil jsem se krýt a pokoušel jsem se omezovat své vyšetřování na rozhovory s různými lidmi. To zkrátka nebylo přirozené. Nedokázal jsem přestat myslet na strigae a jejich fascinující rituály za městskými hradbami. Konec opatrnosti a obezřetnosti. Bylo načase provést něco bláznivého, nebezpečného a sebevražedného.

Vstal jsem, zul si sandály a obul si lovecké boty, které se pevně sešněrovávaly nad kotníkem. Vyměnil jsem svou senátorskou tuniku za temně modrou a oblékl si tmavý plášť s kapucí, který mě kryl až ke kolenům. Nebyl jsem zrovna neviditelný, ale mohlo to stačit. Vzal jsem si dýku a caestus a zvažoval jsem, že si připnu meč. Ne, to bych to přeháněl. Dny guerilových bojů ve Španělsku mě naučily, že pro špeha na výzvědách je pár rychlých nohou mnohem jistější obranou než jakákoli zbraň.

O pár minut později jsem se dostal zpátky na ulici a pospíchal směrem k řece tak rychle, jak jen to špatné světlo dovolovalo. Z mého domu vedla nejrychlejší cesta okolo severní části dobytčího trhu a pak přes řeku po Aemiliově mostě. Tahle přístupová cesta do města se zřídkakdy zavírala, protože během noci přijížděli farmáři z venkova se svými povozy na ranní trhy. Mostní brána se zavírala jen při mimořádných situacích. Podle legendy stačí na obranu mostu jeden římský hrdina.

Za řekou jsem se dostal na via Aurelia a na venkov, který byl součástí starobylého Tuscia. Protože mě rušil hluk vrzajících povozů, vydal jsem se na sever postranní stezkou. Brzy jsem slyšel jen občasné zahoukání sovy, protože počasí bylo na většinu hmyzích zvuků příliš chladné.

Vatikánské pole je obrovské a začínal jsem se cítit docela hloupě, že jsem podlehl svému nutkání. Jak jsem měl najít pár slavících čarodějnic na tak rozlehlém území? Přesto kolem panoval klid a bylo docela příjemné vykračovat si za svitu bledého měsíce po civilizované římské silnici, dlážděné, přestože se jednalo jen o farmářskou cestu. Vzduch voněl čerstvě zoranou půdou, protože bylo období zimního setí. Občas jsem spatřil Hermovy sloupy, z nichž většina byla stará: čtverhranný sloupek zakončený bustou laskavého vousatého muže a v polovině sloupu vztyčený penis, aby zajišťoval úrodnost a zaháněl zlé duchy. Podél cesty se nacházely i krásné rodinné hrobky, protože mrtví nemohli být pohřbíváni uvnitř městských hradeb.

Tohle byla příroda, kterou my Římané milujeme, příroda zkrocená a proměněná k užitku lidí nebo bohů. Vždycky jsme dávali přednost obdělaným polím před pustinou. Orné půdě před kopci a horami. Zahradám před lesy. Divoká příroda nás neuchvacuje. Pastorální básnící opěvují přírodu, ale jejich vysněné idyly jsou krotké, s nymfami a pastýři dovádějícími mezi huňatými jehňaty, myrtovými háji a majestátními topoly. Jen Galové a Germáni milují skutečnou divočinu.

Rozhodl jsem se vzdát své mise a jen si užít překrásné, provoněné noci tak blízko města, a přesto tak daleko od jeho davů a shonu. Po zádech mi najednou přejel mráz, protože jsem zaslechl tajemné houkání sovy pálené a vzpomněl jsem si, že slovo pro čarodějnici a sovu pálenou je stejné: striga.

Ať se Etruskové zaměstnávají vnitřnostmi zvířat. My Římané víme, že nejmocnější znamení pocházejí od blesků, hromů a ptáků. Nejsem pověrčivý, ale můj skepticismus mizí s příchodem noci a navrací se s rozedněním.

Houkání se ozvalo po mé levici a já šel dál, dokud jsem nenarazil na cestičku vedoucí tím směrem. Byla to nedlážděná, ale pořádně vyšlapaná a tak stará stezka, že zapadla několik stop pod úroveň okolních polí. Bylo zapotřebí mnoha a mnoha generací, aby nohama bosýma nebo v sandálech vyšlapaly cestičku tak hluboko, protože stezka byla pro zemědělské povozy příliš úzká. Musela tam být dávno před Romulem, možná dokonce dřív než Etruskové, kdy Itálii obývali pouze původní obyvatelé.

Cesta mě vedla přes zoraná pole pryč od silnice, pryč od hrobů i Hermových sloupů. Půda byla tvrdší s haldami kamenů nakupených tam, kde je pluhy vyoraly; jen některé z nich vypadaly, jako by je lidé nahromadili s větší pravidelností. Tu a tam jsem zahlédl osamělé, špičaté balvany vztyčené jak dýky, takové, které uvidíte na některých ostrovech a v odlehlejších krajích říše, kde starověké národy uctívaly bohy, jejichž jména my už neznáme. Nenapadlo by mě, že se dají najít tak blízko města. Ale pak jsem si pomyslel, že mě možná šálí měsíční svit a moje představivost. Třeba to byly jen obrovské balvany, příliš velké, aby je oráči odtáhli, a tak místo toho stály na špici, aby zabíraly méně půdy.

Došel jsem k nízkému pahorku, jehož vrchol byl hustě porostlý stromy. Připadalo mi, že na hranici slyšitelnosti rozeznávám podivné rytmické zvuky, údery jako od malých bubínků a snad i zpěv lidských hlasů. Pomyslel jsem si, že teď nastal skvělý okamžik vrátit se do města. Místo toho jsem se rozhodl pro bláznovství a nebezpečí, zhluboka se nadechl a sestoupil ze stezky. Vydal jsem se k zalesněnému kopci.

Čerstvě zoraná půda pod mými botami byla měkká a brzy jsem si všiml ještě něčeho: vedle pravidelných brázd tam byla spousta dalších otisků. Sehnul jsem se, abych zjistil, co to je, a měsíční svit odhalil, že kromě mých stop mířila k malému pahorku celá řada dalších. Ujistil jsem se, že je dýka volně zasunutá v pochvě a můj caestus po ruce. Pak jsem se vydal dál.

Na úpatí kopce se zvuky ozývaly mnohem zřetelněji. Dunění bubínků se teď mísilo s pištěním fléten a rytmický zpěv přerušovaly hlasité, zdánlivě spontánní výkřiky. Pokud to byla slova, byla v jazyce, který jsem neznal. Rytmus hudby byl primitivní a vzrušující, dotýkal se mě na úrovni pod vrstvou římské kultury stejně, jako mě poznamenal pohled na stojící balvany.

Na okraji lesa jsem spatřil slabou červenou zář probleskující mlázím. Tohle nebyly šlechtěné stromy ze sadu; na tomhle svatém místě nerostly žádné jabloně ani olivovníky. Většinou tu stály staré sukovité duby s rozpraskanou kůrou, jejichž kmeny poskytovaly domov sovám a kořeny byly příbytkem hadům. Pod mými podrážkami slabě křupaly suché, pokroucené listy stromů jako pergamen nebo zbytky egyptských mumií.

Na větvích jsem viděl zavěšené podivné předměty vyrobené z peří, mašlí a dalších materiálů, které jsem mohl jen hádat. Z větrných harf se linula tichá hudba, která ke mně jen slabě pronikala přes hluk ze středu lesíku.

Kladl jsem nohy převelice opatrně, sotva jsem se odvažoval dýchat a pomalu jsem procházel mezi stromy. Očima jsem ve tmě pátral po ukrytých hlídkách. Španělé bývali vždycky moc líní, aby stráže rozestavili, ale italské čarodějnice mohly být opatrnější. Myslel jsem na to, co řekl Urgulus: na svaté půdě čarodějnic je mundus. Tyhle chodby do podsvětí jsou vzácné a převelice uctívané, protože díky nim hovoříme s mrtvými a bohy sídlícími dole. Jeden mundus byl v Římě a další pak nahoře i dole na italském poloostrově. O tomhle jsem ale nikdy neslyšel.

Začaly se vynořovat stíny lidských tvarů procházejících mezi mnou a zdrojem světla. Teď jsem se pohyboval ještě opatrněji, od stromu ke stromu. Snažil jsem se dostat blíž, ale zároveň sám zůstat neviditelný. Bylo zřejmé, že se blížím k mýtině, a ta že je plná lidí, kteří víří, tančí, tleskají a zpívají do rytmu píšťal a bubnů. Stromy začaly řídnout, ale mezi dvěma duby přímo na okraji paseky jsem zahlédl hustý keř vavřínu. Hned jsem se k němu vydal.

Plížil jsem se od kmene ke kmeni a nervy jsem měl napjaté k prasknutí, i když se zdálo, že vzrušení účastníci slavnosti si za pasekou nevšímají vůbec ničeho. Pořádně jsem je neviděl, kromě občasných letmých pohledů na lesklá těla, ale zdálo se, že hlasy povětšinou patřily ženám.

U keře vavřínu jsem se přikrčil. Od mýtiny to bylo jen několik stop, ale křoví bylo tak husté, že mi zakrývalo výhled. Lehl jsem si na zem a začal se plížit kupředu. Zbraně se mi bolestivě zabodly do břicha, ale to mi dělalo nejmenší starosti. Tihle lidé konali své obřady na odlehlých místech a v utajení právě proto, že nechtěli, aby je pozorovaly znesvěcující oči. Jistě měli sklony potrestat každého, kdo by je špehoval. Vzpomněl jsem si na pověsti o menádách, těch divokých ženských ctitelkách Dionýsa, které byly zvyklé roztrhat a sežrat každého muže, který měl smůlu a narazil na jejich lesní obřady. A tihle lidé, ať už to byl kdokoli, mi připadali ve stavu menádského šílenství.

Když mi před očima zbyla jen nízko visící větvička, velice opatrně jsem ji rukou odsunul stranou a poprvé jsem celý obřad na mýtině spatřil úplně jasně.

Uprostřed hořela velká hranice vrhající vysoko do černé noci plameny a jiskry. Vedle planoucích polen a otepí v jejím srdci jsem zahlédl i obrysy něčeho, co vypadalo jako obětní zvířata. Ve vzduchu byl skutečně cítit strašlivý zápach spáleného masa. Ale oheň ani jeho oběti nepřilákaly moji pozornost. Zato ženy ano.

Jediní muži, které jsem viděl, hráli na hudební nástroje, a ti, na rozdíl od žen, měli masky, které zakrývaly celý jejich obličej. Všechny ostatní osoby byly ženy, možná jich byla stovka, a všechny s šílenou prudkostí a energií tančily. Žádná z nich neměla slušný oděv, i když mnohé z nich byly poskrovnu zahalené zvířecími kůžemi, a všechny měly na sobě bohaté věnce a náhrdelníky. Nebyly tam žádné děti, ty nejmladší byly přinejmenším zralé. Zahlédl jsem několik starých čarodějnic, ale nejvíc žen bylo ve věku, kdy mohly rodit děti. Největším šokem ale pro mě bylo poznání, že ne všechny byly venkovanky.

Když se před mýma očima zjevila první patricijská dáma, pochyboval jsem o svých smyslech. Pak jsem jich zahlédl víc. Některé možná patřily k urozeným plebejským rodinám, ale poznal jsem hned několik, které pocházely ze starobylých patricijských rodin. První mi zavířila před očima Fausta Kornelia, Sullova dcera a snoubenka mého přítele Milona. Pak jsem zahlédl Fulvii, která vypadala, jako by byla ve svém živlu. A jak jsem mohl předpokládat, byla tam i Klodia. Působila chladně a apaticky i uprostřed takové slavnosti.

Rozdíl mezi patricijskými dámami a venkovankami byl mnohem větší, než jsem si dokázal představit. Zdaleka se nevyrovnaly tím, že svlékly oděv, naopak rozdíl byl ještě pronikavější. Venkovanky si rozpustily vlasy, aby jim při tanci divoce vlály. I ty nejbledší z nich byly tmavší než urozené ženy, paže a obličeje měly snědé, protože je vystavují slunci. Chlupy jim nepatrně rostly na pažích a nohách a vyrážely v hustém porostu v podpaží a mezi nohama.

Komplikované účesy patricijek zůstávaly nepoškozené i během jejich nejdivočejšího víření. Jejich pleť, celý život chráněná před sluncem a pěstěná drahou kosmetikou, byla bělejší než perly. V porovnání s podsaditými venkovankami se širokými boky byly mnohem štíhlejší. Nejnápadnější však bylo, že kromě vlasů se patricijské ženy pinzetami, voskem a pemzou zbavily každé stopy po chlupech. Vedle prudké živočišnosti venkovských čarodějnic vypadaly tyhle římské Kirké jako vyleštěné sochy z parského mramoru.

Kdybych nebyl pevně přitisknutý k zemi, zůstal bych s pusou dokořán. Byly jako příslušnice různých druhů, tak odlišné jako koně a jeleni, spojené jen svým zanícením pro tuhle orgiastickou slavnost. Co mi to včera večer řekla Klodia? Oddávám se náboženským obyčejům, které stát zakazuje. Skutečnost však rozhodně vyjádřila příliš mírně.

Cítil jsem, že nemám důvod být překvapený nebo v šoku. Státní náboženství bylo zkrátka takové: veřejný kult, v němž mohli být bozi usmířeni a veřejnost posílena a spojena kolektivní účastí. Na světě existovala jiná náboženství a tajemné kulty. Čas od času, většinou tváří v tvář nějaké krizi jsme se obraceli ke Knihám Sibyliným, a ty nás občas odkázaly na nějakého cizího boha spolu s jeho kultem a rituály. Ale stávalo se tak po zdlouhavých diskusích pontifiků a nikdy se nejednalo o zvrhlá asijská božstva. V Římě byla povolena mnohá náboženství, pokud byla přiměřená a nepoužívala zakázané oběti nebo brutální mrzačení, jako když se mužští uctívači bohyně Kybelé v náboženském vytržení sami vykastrují a pak hází své odříznuté genitálie do její svatyně.

Ne, to, kvůli čemu mě mrazilo v zádech, nebyla podstata samotné slavnosti, ale skutečnost, že byla místní, nejednalo se o nějaký exotický dovoz z egejského ostrova nebo vzdálených koutů světa. Posvátný háj ležel asi hodinu pěší chůze od Říma a rituál se tam nejspíš prováděl bezpočet století. Tady bylo náboženství tak staré, jako uctívání Jupitera na Jupiterově vlastní půdě, přesto neznámé většině římských obyvatel. Mezi obyčejnými lidmi se o něm vedly řeči jen šeptem.

A slavnosti se účastnily patricijské ženy. Přinejmenším tohle neudivovalo. Byly bohaté, rozmazlené a všechno si dopřávaly, ale byly vyloučené z veřejného života či jakékoli jiné smysluplné činnosti, a tak se často nudily. Proto byly vždycky mezi prvními, kdo si osvojil nové cizácké náboženské praktiky, které se v Římě objevily. A ty tři, co jsem poznal, představovaly přesně ten typ, který vyhledává jakýkoli podivný kult, jen když je dostatečně vzrušující a zvrhlý.

Z vířícího kruhu tanečnic se oddělila žena, postavila se vedle ohně, něco zakřičela a opakovala své volání, dokud se ostatní nezastavily. Hudba postupně utichala a žena monotónně odříkávala něco v jazyce, kterému jsem nerozuměl, ale znělo to jako modlitba. Extáze jí změnila obličej, takže jsem hned nepoznal, že je to Furia. Dlouhé vlasy byly propletené lístky vinné révy a přes ramena měla přehozenou staženou kůži čerstvě obětované kozy. Její krev jí řádně potřísnila tělo, stejně jako před několika málo hodinami krev moje. V jedné ruce třímala berli s vyřezaným, ovinutým hadem, který se na jednom konci ztrácel v borovicové šišce, druhý konec představoval penis.

Viděl jsem, že stojí mezi ohněm a asi tři stopy širokým kruhem z kamenů. To musel být mundus, přes který čarodějnice navazovaly styk s bohy podsvětí.

Účastnice si mezi sebou podávaly misky s nápojem; starobylé nádoby zdobené stylem, který mi byl vzdáleně povědomý. Pak jsem si vzpomněl na bronzový podnos, na který Furia vhodila své rozmanité věštecké předměty. Zdálo se, že chlad prosincové noci se zcela propocených žen s divokýma očima nijak nedotýká. Ať bylo tím nápojem cokoli, patricijské dámy ho pily stejně chtivě jako jejich venkovské sestry.

Muži se vůbec neúčastnili. Všiml jsem si, že kromě zvláštních masek měli na sobě šaty těsně obepínající spodní část těla, jako kdyby maskovali své mužství a vydávali se pro tento rituál za dočasné eunuchy.

Teď popošla dopředu jedna z venkovanek, starší než Furia. Přes ramena jí visela levhartí kůže a paže měla pomalované nebo potetované plazícími se hady. V jedné ruce držela řemínek, jehož druhý konec obtáčel krk mladého muže, který měl na sobě jen girlandy květin. Byl to statný, pohledný mladík se souměrnou postavou. Jeho kůže byla dokonalá, neměl žádné jizvy ani mateřská znaménka a já si se znepokojením vzpomněl na nádherného býka, kterého jsme večer obětovali. Pokud na mladíkovi byla nějaká chyba, byl to jeho prázdný pohled. Byl buď naprosto rezignovaný, slabomyslný nebo zdrogovaný.

Přistoupili dva muži a popadli chlapce zezadu za obě paže. Odkráčeli s ním k okraji mundu a přinutili ho pokleknout. Furia podala něco ženě ve skvrnité kůži. Byl to nůž a byl tak starý jako rituál, téměř prapůvodní jako vlastní těla žen. Byl ještě starobylejší než bronzová dýka, kterou užívám u svého stolu jako těžítko. Rukojeť byla vyrobená z věkem zčernalého parohu zvířete, které jsem nikdy neviděl a které se rozhodně nepotulovalo po italském poloostrově od dob původních obyvatel. Ostří bylo široké a mělo tvar listu, vyrobené bylo z pazourku, jehož okraje byly vyštípané ve vlnících se broušených ploškách. Nůž byl překrásný a krutě ostrý.

Věděl jsem, že bych měl něco udělat, ale ochromil mě pocit marnosti. Tohle nebyly ženy, které by se s křikem rozutekly při pohledu na osamělého muže ohánějícího se dýkou. Ti muži mohli mít zbraně při ruce. A pokud by ten omámený chlapec nechtěl utíkat, bylo by vrcholem bláznovství pokoušet se ho dostat pryč. Možná, kdyby to bylo malé dítě, završil bych svou noční pošetilost tím, že bych se ho pokusil zachránit. Rád si myslím, že ano.

Furia nad mladíkovou hlavou natáhla ruce dlaněmi dolů. Spustila pomalou nelibozvučnou píseň. Ostatní se přidávaly, kromě mužů, kteří si drželi ruce před očima a pomalu couvali od světla ohně do stínů stromů. Píseň skončila. Mladého muže teď držela jen nejstarší kněžka, která ho levou rukou popadla za vlasy. Zdál se naprosto připravený přijmout svůj osud. Uvažoval jsem, jestli obětního býka nějak omámili. Furia třikrát tleskla a třikrát zvolala nějaké jméno, které se ani nepokusím zopakovat. Některé věci nesmějí být napsány.

Špičkou své hole se Furia z boku dotkla chlapcova krku. Na označené místo druhá kněžka okamžitě vrazila pazourkový nůž. Pronikl do krku mnohem snadněji, než bych si myslel, až po jílec z paroží. Pak ho vytáhla a uctívači společně zhluboka vydechli, jak jasná tepenná krev prýštila do mundu. Vše se odehrávalo v děsivém tichu, protože se zevnitř neozýval žádný zvuk tekutiny rozstřikující se na kamenech. Třeba se opravdu dostala přímou cestou do podsvětí. Nebo ji něco pilo tak rychle, jak se valila dovnitř.

Zdálo se, že krev se řine z mladíkova krku neuvěřitelně dlouhou dobu, až nakonec jeho srdce přestalo bít, on se bledý sesunul dopředu a vypadal jako stín. Pak přispěchalo několik žen, popadly mrtvolu a vrhly ji do planoucí hranice silou, která mi připadala nadpřirozená.

Byla mi zima, ale zároveň jsem se potil, a věděl jsem, že musím vypadat stejně bledý jako nešťastná oběť. Viděl jsem v životě smrt už mnohokrát, ale tohle bylo jiné. Běžné zabíjení v ulicích, na bitevním poli nebo v aréně zcela postrádá zvláštní hrůzu lidské oběti. Hněv, vášeň a krutost, dokonce chladnokrevná vypočítavost jsou ubohé záminky v porovnání s vraždou, u které jsou vyzváni k účasti bohové.

Tolik mě ohromilo to, co se dělo přede mnou, že jsem opominul dávat pozor na to, co se děje za mnou.

Málem jsem omdlel, když mě někdo popadl za kotníky. Na krátký šílený okamžik mi připadalo, že jeden z bohů podsvětí přivolaný krvavou obětí se mě chystá stáhnout pod zem. Pak mě uchopily další ruce a já se překulil, vytasil jsem svou dýku a bodal s ní kolem sebe. Vavřínové listy mě šlehaly do obličeje, jak mě někdo prudce zvedl, a já uslyšel vykřiknout hluboký mužský hlas, protože moje ostří někoho zasáhlo. Pak obě mé paže zápasnickým chvatem přidrželi a vytrhli mi dýku.

Zápasil jsem, ale odpochodovali se mnou na mýtinu jako s tím mladíkem. Ženy užaslé a rozzuřené se stáhly z mé nečisté blízkosti a pak s ječením zaútočily. Utrpěl jsem několik škrábanců od nehtů, ale Furia je zahnala svou holí, a ony se utišily.

„Podívej, co jsme našli, Kněžko!“ zvolal jeden z mužů, kteří mě drželi. Promluvil se mně už známým marským přízvukem.

„Řekl bych, že chce být obětí,“ dodal další muž. „Máme ho vzít k mundu?“ Tohle byl Říman, a z vyšší třídy, soudě podle jeho výslovnosti. Furia ho šlehla přes masku na obličeji svou holí a on vyjekl.

„Blázne! Tenhle je hnusný a zjizvený jako gladiátor! Bohové by se smrtelně urazili, kdybychom jim nabídli něco takového!“

Pomyslel jsem si, že je na mě trochu moc přísná. Žádný umělec mě sice nepožádal, abych stál modelem na sochu Apollona, ale nemyslel jsem si o sobě, že jsem skutečně odpudivý. S těmi jizvami měla nicméně pravdu. Na celkem mírumilovného muže jsem jich utržil až dost. Ale nechtěl jsem se s ní přít. Poklepala koncem hole na mou tvář.

„Říkala jsem ti, abys nestrkal nos do našich záležitostí, Římane, a moji dva sluhové tě taky varovali. Kdybys byl poslechl, nemuseli bychom tě teď zabít.“

„Říkala jsi, že budu žít hodně dlouho!“ namítl jsem. „To z tebe dělá dost ubohou věštkyni, jestli tě to zajímá!“

Skoro se zasmála. „Člověk si může vždycky svou vůlí přivodit záhubu, i když bohové jsou mu vlídně nakloněni. Sám sis tohle způsobil.“ Vlasy měla příšerně zacuchané a oči divoké. Byla celá krvavá a zpocená a odporně páchla stáhnutou kozí kůží, ale v tom okamžiku jsem po ní zatoužil mocným chtíčem, zdaleka přesahujícím cokoli, co jsem kdy cítil k čisťounké aristokratce. Některé věci jdou naprosto mimo rozum.

Všimla si toho. Přistoupila ke mně blíž a pronesla tichým hlasem: „My tady slavíme, abychom usmířili naše bohy a přinesli mír našim mrtvým. Kdyby to ale byl obřad plodnosti, mohla bych tě využít.“

Klodia stála vedle mě. „Tys byl vždycky muž výstředních choutek, Decie, ale tvoje načasování je mimo. Při jarních obřadech jsou však takoví nadržení kozlové žádaní.“

„Je na svaté půdě v přítomnosti bohů, patricijko,“ prohlásila Furia. „V takových chvílích jsou v každém z nás síly života a smrti velmi silné.“ Otočila se k mužům, kteří mě drželi. „Jeho krev se nesmí prolít na této posvátné zemi. Vezměte ho pryč z lesa a zabijte ho.“

„Počkej,“ ozvala se Klodia. „Je to známý podivín, ale jeho rodina patří k nejmocnějším v Římě. Jeho smrt tak snadno neprojde.“

„On je jedním z nich!“ vyjel Marsan. „Nikdy jsme neměli dovolit těm urozeným Římankám, aby se účastnily našich obřadů! Vidíš, jak drží pohromadě?“

„Se mnou ne,“ prohlásil kultivovaný Říman, který mi držel jednu paži. Byl jsem si jistý, že ten hlas znám. Zvedl mou dýku. „Já budu nadmíru šťastný, když mu budu moct podříznout hrdlo, Kněžko.“

Na chvilku se zarazila a přemýšlela. „Římane, já jsem u tebe viděla dlouhý život a nebudu proto bránit vůli bohů.“ Pak se obrátila na muže. „Vyveďte ho z lesa a vypíchněte mu oči. Nikdy sem nikoho nedokáže dovést.“ Pak se obrátila na Klodii. „Jsi spokojená, patricijko?“

Klodia pokrčila rameny. „Docela ano. Dělá jen potíže a nikdo nebude věřit jeho fantazírování, když se objeví slepý.“ Pak promluvila na mě. „Decie, jsi jako nějaké stvoření od Ezopa. Jsi živoucím ztělesněním lidské hlouposti.“ Zdálo se mi, že její oči se mi pokoušejí sdělit něco jiného, ale její tón byl stejně lhostejný jako vždycky. Nějak jsem neshledával její krví potřísněnou nahotu tak úchvatnou jako Furiinu. Ale já už jsem viděl nahou Klodii dřív. A navíc se mi chystali vypíchnout oči mou vlastní dýkou.

„Odveďte ho,“ přikázala Furia. Jak mě táhli pryč, ocitli jsme se blízko Fausty.

„Počkej, až se o tomhle dozví Milo!“ zasyčel jsem na ni. Hlasitě se zasmála. Typická Korneliovka.

Když jsme se ocitli mezi stromy, Říman mi zašermoval ostřím dýky před obličejem.

„Pořád strkáš ten svůj dlouhý metellovský nos tam, kam nepatří,“ ušklíbl se. „Nejspíš ti ho uříznu hned potom, co ti vypíchnu oči.“ Tenhle muž zkrátka nebyl v pravé náladě na saturnálie. Volnou rukou svíral mou pravou paži, zatímco druhou mi tiskl jeden z Marsů. Nedokázal jsem říct, kolik jich bylo za mnou, ale slyšel jsem nejméně jednoho. Chtěl jsem říct něco kousavého a jízlivého, ale snažil jsem se vypadat co nejvíc omráčeně a odevzdaně.

„Tohle je dost daleko,“ řekl Říman, když jsme vyšli z lesa.

„Já nevím,“ zaváhal Marsan. „Myslím, že bychom ho měli dovést na silnici. Tohle je moc blízko mundu.“

„Ach, tak dobře.“ Říman netrpělivě lačnil po mé krvi. Vyšli jsme na zoranou půdu. To mi vyhovovalo, protože nové brázdy poskytovaly nerovné opory pro nohy. Musel jsem jednat dřív, než jsme došli na cestu.

Marsan držící mou levou paži maličko klopýtl na hroudě zorané hlíny a já předstíral, že padám. Říman zaklel a napnul všechny síly, ale v tom okamžiku jsem se do něj opřel ramenem a vytrhl svou pravou ruku.

„To tě nezachrání!“ zaječel, blížil se ke mně a v ruce držel dýku.

Většina mužů, kteří mi sebrali jednu zbraň, si mysleli, že jsem neozbrojený. To je jeden z důvodů, proč mám vždycky nějakou rezervu. Rukou jsem zajel do tuniky, a když jsem ji vytáhl, svírala pevně můj caestus. Švihl jsem po Římanovi a pokusil se mu roztříštit čelist, ale bronzová destička s hroty narazila do jeho tváře. Rána ho složila a já se okamžitě otočil nalevo. Marsan se bláhově snažil sevřít mi paži silněji, místo aby mě pustil, odskočil a popadl svůj nůž. Hroty mé zbraně prorazily tenkou spánkovou kost a on se zhroutil mrtvý jako býk pod úderem kladiva flaminova pomocníka.

Vyrazil jsem volný, ale pak jsem uviděl svou dýku, jak se leskne v ruce omráčeného Římana. Vrhl jsem se pro ni, popadl ji, překulil se na zemi a vyskočil jsem čelem k lesíku. Chystal jsem se mu proříznout hrdlo, ale tři další maskovaní muži už byli téměř u mě. Ještě jsem jednoho bodl do ruky; pak jsem se otočil a utíkal.

Za sebou jsem slyšel jejich nohy pleskat o měkkou půdu, ale ne tak silně jako moje. Hrůza mi propůjčila okřídlené paty Merkura a jako běžec jsem byl trénovaný, ačkoli jsem z duše nenáviděl cvičení. Muži za mnou byli upracovaní venkované, nezvyklí na rychlé běhy. Navíc jsem měl na nohou pevné boty, zatímco oni byli bosi nebo měli sandály. Přesto jsem potil krev při pomyšlení, že bych na nerovném povrchu při matném svitu měsíce mohl snadno upadnout.

Nato jsem se ocitl na vyšlapané stezce a mohl jsem dosáhnout plné rychlosti. Stále jsem za sebou ty muže slyšel, ale zpomalovali. Když jsem doběhl na vydlážděnou silnici, zvuky se ztratily. Lehkým, vytrvalým klusem jsem doběhl na via Aurelia a pak jsem zvolnil krok. Pokud se ti muži stále drželi za mnou, byli by řádně unavení, až by mě dohonili. Chtěl jsem popadnout dech, než jsem se měl začít prát.

Nakonec jsem dorazil do města bez dalšího násilí. To bylo dobré znamení, protože jsem se necítil na žádné další hrdinství. V pořezané dlani mi tepalo v místě, kam příčka caesta přenesla energii úderů. Pokrývaly mě škrábance, modřiny a menší ranky a byl jsem naprosto vyčerpaný.

Jak jsem kráčel vpřed, přemýšlel jsem o hrůzné scéně, které jsem byl svědkem. Považujeme lidské oběti za nehumánní a státem jsou praktikovány jen za mimořádných okolností. Nenucené využívání byť bezcenných lidí jako obětních zvířat považujeme za barbarské, zvyk vhodný pro Galy a Kartágince, ale ne pro civilizované lidi. Nicméně, jak je to dlouho, zamyslel jsem se, kdy našimi oběťmi při saturnáliích byly skutečně hlavy místo „světel“? Vzpomněl jsem si na třicet slaměných panáků shozených do Tibery z mostu Sublicio na květnové idy. Kdy to bylo ještě třicet válečných zajatců?

Když jsem přecházel Forum, pomyslel jsem na muže a ženu, kteří tu byli zaživa pohřbeni, aby posvětili jeho základy. Jejich kosti stále tlejí někde tam dole.

To byly poslední logické myšlenky, které mi tu noc táhly hlavou. Nevzpomínám si, jak jsem se dostal domů, svlékl se a padl do postele. Když jsem procházel Forem, měsíc stál stále na nebi a východní obloha byla úplně temná. Byl to jeden z nejdelších dnů mého života.

Kapitola 9

„Hej, Decie, vstávej!“ Byl to Hermes. Tápal jsem kolem sebe, abych našel dýku. Přišel čas, abych toho kluka zabil. Pak jsem si vzpomněl, jaký je den. Vrazil do mé ložnice a byl samá radost a dobrá nálada.

„Io Saturnalia! Co takhle snídani, Decie? No tak, vstávej!“

Se skřípěním a bolestí v každém kloubu jsem se rozhoupal a posadil se na okraj postele. Světlo mě bodalo do očí, a tak jsem si schoval obličej do dlaní.

„Proč jsem tě nezabil včera, kdy to bylo legální?“ zasténal jsem.

„Moc pozdě,“ opáčil zvesela. „Při saturnáliích se nesmí popravit ani zrádce. Dojdi mi pro něco k jídlu.“ Pak si všiml, jak vypadám. „Cos dělal celou noc? Musels být nejdrsnější lupanar ve městě.“ Prohlédl si některá má zvláštní zranění. „Vsázím se, že to bylo jedno z těch míst, kde tě madam řetězem připoutá ke sloupu, a děvčata se na tobě vyřádí s biči. Měl bys zkusit být otrokem, pak by sis mohl takhle užívat pořád.“

Našel jsem svou dýku a pohrozil mu jí, ale on na ni s podivným výrazem namířil prst, a já ji zvedl. Po celém ostří byla nahnědlá krev.

„Doufám, žes ve městě nikoho nezabil,“ prohlásil.

Já se nad zbraní zamyslel. „Musím tu krev smýt, jinak mi zrezaví ostří.“

„Můžeš to udělat v kuchyni,“ navrhl Hermes. „A když už tam budeš, najdi mi něco k jídlu.“

Unaveně jsem se odšoural do kuchyně. Z pokoje Kata a Kassandry jsem slyšel chrápání. Alespoň nebudu dělat snídani jim. Nalil jsem vodu ze džbánu do umyvadla, namočil do něj ostří a odrbával drsným hadrem a houbou zaschlou, šupinkovitou krev. Když všechna zmizela, dýku jsem si prohlédl. Bylo pozdě. Krásný lesk španělské oceli hyzdily maličké tečky. Krev je to nejhorší na světě, co může ocel na zbrani potkat. Což je podivnost, když o tom zapřemýšlíte. V duchu jsem si řekl, že až se lidé vrátí zpátky do práce, musím se stavit u nožíře a nechat si dýku vyleštit.

Chvíli jsem hrabal, než jsem našel chléb, sýr a pár sušených fíků. Byl jsem si jistý, že moji otroci se na svátky zásobili, ale neměl jsem nejmenší ponětí, kam proviant uložili, ani náladu pouštět se do podrobného prohledávání kuchyně. Našel jsem Herma na nádvoří domu, kde se pohodlně usadil v křesle, které jsem většinou užíval já. Posadil jsem se do křesla proti němu, ale káravě mi zahrozil prstem.

„Ne-ne-ne. Dneska ne, tady sedět nebudeš.“

Stejně jsem se posadil. „Nepřeháněj to. Nemáme vám připomínat, jak jste se chovali o saturnáliích, ale stejně to děláme.“ Vzal jsem si trochu jídla a pustil se do něj. „Mí klienti tu budou co nevidět. Připravili jim Kato s Kassandrou dárky?“

„Jsou v atriu,“ odpověděl a žvýkal sýr. „Když už o tom mluvíme, co nějaké peníze, abych mohl pořádně slavit?“ I ve svých lepších chvílích byl Hermes drzoun. O saturnáliích byl nesnesitelný. Šel jsem do ložnice a otevřel truhlici. Vytáhl jsem váček a nejdřív mince přepočítal, abych se ujistil, že si nějaké mé peníze už nepřivlastnil.

„Tumáš,“ řekl jsem a upustil před něj na stůl váček. „Ať to nikdo nevidí. V ulicích, které tak rád navštěvuješ, ti pro tolik peněz klidně podříznou krk. Nevracej se domů s žádnými exotickými nemocemi a nechci, abys měl takovou kocovinu, že bys zítra nebyl k ničemu. Jsem zrovna uprostřed něčeho moc špatného a budu mít plné ruce práce.“

„Kdo tě chce zabít tentokrát?“ zeptal se a lokl si vodou ředěného vína.

Než jsem stihl odpovědět, začali přicházet moji klienti. Spustil se obvyklý kolotoč pozdravů. Dali mi dárky. Jelikož to většinou byli chudí muži, jednalo se hlavně o tradiční svíčky. Podle zvyku musely být moje dárky pro ně hodnotnější, ačkoli mé vlastní poměry byly také velmi skromné. Burrovi jsem věnoval nový meč pro jeho syna, který byl u Desáté legie, takže se brzy ocitne uprostřed krutých bojů proti Galům a Germánům, aby získával slávu pro Caesara.

Z domu jsme se vydali k mému otci. Zástup jeho klientů zaplnil celou ulici a dovnitř museli chodit po skupinkách. Když jsem se konečně k otci dostal, hovořil právě se dvěma významně vyhlížejícími muži, i když jejich postavení bylo těžké odhadnout, protože měli na sobě prosté tuniky. Vyjádřil jsem obřadně úctu a otec představil muže jako Tita Ampia Balbu a Lucia Appuleia Saturnina. Byli novými prétory. Balbus měl vládnout v příštím roce v Malé Asii a Saturninus měl dostat Makedonii. Otec si zjevně myslel, že bych měl oběma řádně podlézat, protože budou zastávat úřad, ze kterého by mi mohli nabídnout zajímavé jmenování, ale já se s ním potřeboval poradit v soukromí.

„Co chceš?“ otázal se netrpělivě, když jsme se od ostatních nepatrně odloučili. „Víš dobře, že úřední jednání jsou dnes zakázaná.“

„A ty víš, že jednám z vysoce neúřední funkce. Narazil jsem na něco důležitého a potřebuju se dozvědět několik věcí. Zabýval se Celer potlačováním nebo vyháněním zakázaných kultů z Říma nebo jeho okolí?“

„Co je to za idiotskou otázku? Byl to prétor, ne cenzor. A když zrovna cenzor nevykonává úřad, spolu s veřejnou morálkou je to záležitost edilů.“

„Ty a Hortensius Hortalus jste byli naši poslední cenzoři,“ tlačil jsem na něj. „Přijali jste nějaká opatření týkající se takových kultů?“

Zamračil se. Ale on se vlastně mračil pořád. „Hortalus a já jsme vedli sčítání lidu, dokončili jsme lustrum a zbavili jsme senát některých morálně nepřístojných členů. Kromě toho jsme dohlíželi na přijímání veřejných zakázek. Odevzdal jsem insignie svého úřadu a předmět obscénních cizích kultů se vůbec neobjevil.“

„Ne cizích, otče. Domácích. Původních italských kultů působících uvnitř a kolem Říma. Kultů, kterých se účastní i někteří vysoce postavení Římané.“

„To mi vysvětli,“ prohlásil. Tak jsem mu stručně popsal svůj zážitek z předešlých dvou dnů a nevynechal jsem nic. Tedy vynechal jsem toho velmi málo. Když jsem se dostal k oběti, zamumlal: „Odporné!“ a zašermoval rukou, aby odehnal zlo, což se jistě musel naučit v dětství od své sabinské chůvy.

„Tak tedy kult čarodějnic, ano?“ řekl, když jsem skončil. „Lidské oběti. Skrytý mundus. S účastí urozených Římanů?“ Nepřítomně si rukou přejel po jizvě půlící jeho obličej, což bylo typické gesto a znamenalo, že právě chystá svým nepřátelům něco nepříjemného. „Tohle je příležitost zbavit Řím tří nejhorších žen. Přinejmenším je pošleme do vyhnanství. Po tomhle se nikdy nebudou moct vrátit.“

„Nezapomeň na toho muže, co mi chtěl vypíchnout oči,“ připomněl jsem mu.

„Ach ten. Ano, velká škoda, že ses mu nepodíval na obličej.“ To řekl jen ze slušnosti. Pokud byste se chtěli zbavit nejhorších vrahů, nejlepší by bylo zatarasit dveře senátu během zasedání a celé místo podpálit. Mezi aristokraty byla vražda oblíbenou zábavou. Byly to však ženy skandální pověsti, které pobuřovaly muže, jako byl můj otec.

Položil mi ruku na rameno. „Podívej, nemůžeme tu stát takhle stranou. Lidé nás začnou podezřívat, že pracujeme na něčem úředním. Během dnešního dne se mi jistě podaří dostat edily stranou a probrat to s nimi.“

„Myslím, že to není zrovna dobrý nápad. Nelíbí se mi, jak se Murena vypořádal s vraždou té Harmodie. Z nějakého důvodu sebral úřední záznam celého případu a ukryl ho nebo ho zničil. Buď něco skrývá, nebo někoho chrání.“

„Děláš z té záležitosti zbytečně moc. Otrok, kterého pro dokument poslali, se nejspíš cestou k soudu stavil v hospodě, opil se a ztratil ho. To se stává pořád. Byla to jen další vražda bezvýznamného člověka.

Ale jestli tě to uklidní, vyhnu se Murenovi a poradím se jen s Viselliem Varrem, Kalpurniem Bestiou a ostatními. Měl bych si promluvit i s Caesarem, ačkoli ten má nejspíš spoustu práce s přípravami svého galského tažení, takže ho to nebude moc zajímat. Nicméně je pontifex maximus, a tak je jeho povinností vydat prohlášení o nebezpečí, které hrozí od zvrácených nestátních náboženství. Mezitím bys měl vyhledat svého gangsterského přítele Milona a přimět ho, aby ti poskytl nějakou ochranu. Protože tě ani nezabili ani neoslepili, možná už tě teď hledají.“

„Nemůžu jít za Milonem!“ prohlásil jsem. „Bude si brát Faustu, a co se jí týká, je naprosto nerozumný. Klidně mě může nechat zabít on, jestli budu vyhrožovat, že ji nechám vydat!“

Otec pokrčil rameny. „Tak zajdi k Statiliovi Taurovi a půjč si několik jeho gladiátorů. A teď pojď. Musíme se vydat na obchůzku.“

Doprovodil jsem ho do několika dalších domů, ale v mém srdci jaksi chyběl duch svátků. Můj otec nebyl realista. K čemu by mi byli najatí rváči, když lidé, o které se jedná, se specializují na kouzla a jedy? Neobával jsem se žádného balíka s dýkou, pokud jsem byl sám ozbrojený a na známé půdě. Nicméně bylo deprimující dávat si pozor na všechno, co jím a piju. Naštěstí byly během svátků stánky s jídlem úplně všude. Museli by otrávit celé město, aby mě dostali.

S kouzly jsem si nebyl tak jistý. Jako většina rozumných, vzdělaných mužů jsem velmi pochyboval o účinnosti, dokonce i o reálnosti kouzelných zaříkání. Na druhou stranu během nedávných událostí se ze mě rozum loupal jako slupka. Věřilo se, že čarodějnice dokáží seslat na svého nepřítele nemoc srdce, jater, plic a různých dalších orgánů. Mohly způsobit slepotu a impotenci. Ale jestli to všechno dokázaly, nechápal jsem, jak to, že ještě vůbec nějaké nepřátele mají?

K polednímu se mi podařilo zmizet otci a jeho zástupu, ale jak jsem procházel ulicemi, veselá sváteční nálada se mi před očima měnila na hrozivou a pochmurnou. Proč mělo tolik lidí na sobě masky, jestliže ne proto, aby na sebe vzali podobu démonů? Jaký jiný důvod byl pro celé to bujaré veselí než primitivní strach z období slunovratu, že pokud trošku nerozveselíme bohy, příští rok nám nedopřejí jaro?

Věděl jsem, že jsem zkrátka jen morbidní. Lidé většinou nosili masky, protože využívali zmatku, aby se zapletli s ženami a muži jiných lidí. Oslavovali, protože pro Římany je každá příležitost k flámování dobrá. Představa, že je svět vzhůru nohama, je jen zvláštním rysem saturnálií. Během jiných obřadů se dějí ještě podivnější věci. Při Lupercalia běhá skupina nahých patricijských chlapců ulicemi a bičují ženy pásky zkrvavené kozí kůže, během Floralia zase vycházejí do ulic počestné ženy spolu s prostitutkami a troubí na trumpety. To byly další z našeho celoročního kalendáře úředních svátků a každý měl svá ochranitelská božstva a zvláštní obřad. Saturnálie jsou jen největším svátkem roku, to je všechno. Přesto jsem se nedokázal zbavit svého rozpoložení.

Na Foru byly slavnosti v plném proudu. Na soudních stolicích před bazilikami předváděli mimové parodie na přelíčení, která se zde obvykle vedou. Byly plné obscénních gest a oplzlých výrazů. Z rostra předstírali muži velké státníky a řečnili ještě nesmyslněji, než je to běžně k slyšení. Na schodech kurie měli na sobě dva muži přehnaně velké insignie cenzorů a s vážnou tváří zakazovali takové činnosti, jako je krmení vlastních dětí, konání náboženských obřadů státních bohů, služba v legiích a podobně.

Hudba byla nelibozvučná a ohlušující. Lidé tančili a vířili úplně všude. Zdálo se, že nikdo nechodí normálně. Velice jsem toužil nahlédnout do některých soudních a senátních záznamů a vyzpovídat pár úředníků a tajemníků, ale v takovýto den na to nebylo ani pomyšlení. Procházel jsem se, pozoroval davy a hledal obličeje z obřadu z předešlé noci. V tak obrovské tlačenici to bylo úplně zbytečné. Mohl jsem si být jistý jen těmi třemi patricijskými dámami, Furií a možná jednou nebo dvěma dalšími.

Zašel jsem ke stánku vedle kurie a prohodil s majitelem dost na to, abych poznal, že není Marsan. Pak jsem si koupil bochník plněný vinnými listy, olivami a maličkými prosolenými rybičkami štědře politými omáčkou garum. K tomu jsem koupil tolik vína, abych uklidnil své nervy, posadil se na spodní schod a všechno zhltnul, zatímco pseudocenzoři vyhlašovali tresty za prokazování úcty rodičům a zakazovali senátorům účastnit se zasedání, pokud jsou střízliví.

S uspokojením jsem si všiml, že nedávné trýznivé zážitky neměly žádný vliv na mou chuť k jídlu. Dojídal jsem drobky, když mě pozdravil poslední člověk na světě, kterého bych tam očekával.

„Decie Caecilie! Je skvělé vidět v Římě ještě někoho, koho Klodius nenávidí skoro tak moc jako mě.“

„Marku Tullie!“ zvolal jsem. Rychle jsem vyskočil a popadl ho za ruku. Znali jsme se natolik dobře, že jsme mohli použít tak důvěrné oslovení. Cicero zestárl, co jsem ho viděl naposledy, ale jen málokdo z nás mládne. Bylo zvláštní potkat ho úplně samotného, protože ho většinou doprovázel dav přátel a klientů. Nikdo mu nevěnoval pozornost a je docela dobře možné, že žádný nepoznal velkého a důstojného řečníka oblečeného tak, jak byl, v rozervaných sandálech a ušmudlané staré tunice, která odhalovala jeho kostnatá kolena a vyzáblé nohy. Tvář měl neoholenou a vlasy neostříhané. Vypadal tak žalostně, jako jsem se já cítil. Ciceronova vojenská kariéra byla stejně ubohá jako moje, a když jste ho takhle viděli, důvod byl hned jasný. Nikdy nevypadal jinak než jako právník nebo učenec.

„Nepochybně tě všichni tví přátelé neopustili?“ zeptal jsem se.

„Ne, jen jsem se chtěl pro změnu projít sám, tak jsem všechny své příznivce poslal pryč. Tohle je jediný den v roce, kdy mi nejspíš nehrozí žádný útok. Ani Klodius se teď nebude pouštět do nějakých násilností. Chce si připsat slávu, až mě jako tribun vyprovodí do vyhnanství. Brzy se dočká. Příští rok patří jemu a já ani nemám chuť se bránit.“

„Odjeď někam, kde je klid, a pusť se do studia a psaní,“ poradil jsem mu. „Povolají tě zpátky hned, jak mu skončí mandát. Jestli tě to utěší, vím, žes neměl jinou šanci, než nařídit ty popravy. Dokonce i Kato je na tvé straně a Jupiter ví, že je hrozný puntičkář, co se týká zákonů.“

„Oceňuji tvou podporu, Decie,“ řekl mile, jako kdybych byl natolik důležitý, že by moje podpora mohla něco znamenat.

Mávl jsem rukou na odporný útes Tarpejské skály. „Mnoho lidí je na svobodě a v bezpečí, přestože by za svou účast na té události zasloužili svrhnout ze skály.“

„Vím, koho myslíš,“ prohlásil smutně. „Kalpurnius Bestia a tucet dalších. Většina z nich vyklouzla díky Pompeiově ochraně a zbytek jsou staří kamarádi Caesara a Krassa. Neexistuje možnost, jak je dnes povolat k zodpovědnosti. Netrap se, dostaneme je jindy za něco jiného.“

Napadlo mě, že Cicero je přesně ten muž, se kterým bych se měl poradit. „Marku Tullie, rád bych tě požádal o laskavost. Zrovna se nacházím uprostřed nejpodivnějšího vyšetřování ve své kariéře a potřebuji tvou radu.“

„Jsem ti k službám, Decie. Rád něčím rozptýlím své strasti.“ Mrzutě se kolem sebe rozhlédl. „Ale tady je moc rušno. Znám v Římě jedno místo, kde bude dnes jistě klid, a je odtud jen pár kroků. Pojď za mnou.“ Začal stoupat po širokém schodišti a já ho následoval.

Vnitřek kurie byl až strašidelně tichý. Nezůstal tam ani jeden otrok, co by zametal. I státní otroci měli svátek. Z těchto řad sedadel vycházela rozhodnutí, která vyhlašovala a řídila naše války, domlouvala smlouvy s cizími mocnostmi, rozhodovala o právech a povinnostech občanů a dávala naše zákony ne vědomí světu. Tady se také vymyslela většina našich nejhorších hloupostí stejně jako hromada korupce a lumpáren. Ale i ta nejnižší jednání se odehrávala přinejmenším na místě s velkou důstojností. Stará kurie oplývala strohou jednoduchostí, která kdysi charakterizovala většinu našich veřejných budov. Sešli jsme po hlavním schodišti a posadili se na mramorová křesla vyhrazená prétorům, vedle už dlouho neobsazeného křesla pro Flamen Dialis.

„Tak, můj mladý příteli, jak ti můžu být nápomocen?“

Z jeho soustředěného výrazu jsem viděl, jak skutečné doufá, že uslyší nějakou obtížnou hádanku, která ho rozptýlí z jeho hrozné řady trápení, a já přemýšlel, jak se do té záležitosti pustit, aniž by to znělo pomateně.

„Marku Tullie, jsi jeden z nejvzdělanějších mužů naší doby. Mám pravdu, když věřím, že tvé vědomosti o bozích jsou stejně hluboké jako učenost v oblasti práva, historie a filozofie?“

„Tak za prvé mi dovol vyjádřit, že žádný muž nemůže skutečně bohy poznat. Já jsem podrobně prostudoval to, co bylo o bozích sepsáno a řečeno.“

„To přesně potřebuji. Pokud si mohu dovolit osobní otázku, smím se zeptat, jaká je v této záležitosti tvá osobní víra?“

Na okamžik se zarazil. „Před dvaceti lety jsem podnikl dlouhou cestu po Řecku. Cílem bylo studium, získat zpátky uvadající zdraví a také mimochodem uniknout Sullovu pronásledování. Stále byl diktátorem a měl důvod nemít mě v oblibě. Studoval jsem u Antiocha, nejvýznačnějšího a nejvzdělanějšího muže. V té době jsem se také nechal zasvětit do eleusínských mystérií. Byl jsem skutečným skeptikem, ale mystéria mi poskytla nejosvícenější a nejdojemnější zážitek. Je pochopitelně zakázané hovořit o něm s někým, kdo zasvěcený není, ale postačí, když povím, že od té doby jsem přesvědčený nejen o možnosti dobrého života, ale i o nesmrtelnosti, tedy přinejmenším o kontinuitě duše.“

Neočekával jsem nic tak hlubokého. „Aha. Přesto většina lidí v mnoha částech světa má své vlastní bohy, o kterých věří, že řídí vesmír. Mají ti bohové nějakou platnost?“

„To, co lidé většinou cítí, je strach,“ řekl Cicero. „Bojí se světa, ve kterém žijí. Bojí se toho, co vidí, a toho, co nemůžou spatřit. Bojí se svých bližních. Žádný z těchto strachů, rychle podotýkám, není bezdůvodný. Svět je skutečně nebezpečné a nepřátelské místo. Lidé hledají síly, které vládnou tomuto světu, a snaží se je usmířit.“

„A ty síly existují v takové podobě, v jaké si je představujeme?“ zeptal jsem se.

„Máš na mysli, jestli je Jupiter majestátní muž středního věku doprovázený anděly? Má Neptun modré vlasy a trojzubec? Je Venuše smyslná žena s neskonalým sexuálním půvabem?“ Zasmál se. „To jsme zdědili od Řeků, Decie. Bohové našich předků neměli žádný tvar. Byly to síly přírody, uctívané v polích, lesích a ve svatyních. Ale je obtížné představit si bohy bez formy, takže když jsme uviděli podoby stvořené Řeky, které představovaly jejich bohy, převzali jsme je.“

„Myslíš, že bohy skutečně ovlivňujeme našimi rituály, obřady a oběťmi?“

„Ovlivňujeme sebe. Když uznáváme tyto nepopsatelné síly, vidíme sami sebe ze správného hlediska, což znamená z pokory. Naše obřady posilují řád společnosti od denních rituálů, řízených hlavou každé domácnosti, až po ty velké státní obřady. Všechny se konají společně a všechny zdůrazňují přísnou hierarchii státu v podřízenosti státním božstvům. A co se týče obětí, všichni lidé rozumějí principu výměny. Člověk dává něco cenného výměnou za něco jiného. Pro obyčejné lidi je oběť právě jen tohle – výměna materiálních předmětů za méně materiální, ale nicméně zřejmé výhody od bohů. Vzdělaní lidé chápou oběť jako symbolický akt, kterým dosahujeme jednoty našeho smrtelného já a vyšších sil, jejichž nadřazenost uznáváme.“

„A lidské oběti?“

Zahleděl se na mě pronikavým a napůl rozhořčeným pohledem. „Decie, hovořil jsi o vyšetřování. Můžeš mi povědět, kam tím vším směřuješ?“

„Prosím, měj se mnou strpení, Marku Tullie. Rád bych slyšel tvé názory na celou záležitost dřív, než ti povím konkrétní věci. Všechno bude jasné. Tedy tak jasné, jak jen to dokážu vyjádřit.“

„Jak si přeješ. Většina národů včetně nás Římanů přinášela lidské oběti. Vždycky to byla oběť nejvyšší. Některé společnosti tím byly nechvalně známé, obzvláště Kartáginci. Už je to dlouho, co jsme tenhle obyčej potlačili nejen v Římě, ale ve všech částech světa, kterým Řím vládne. Kdybych byl cynik, mohl bych říct, že je to proto, že jen máločeho si ceníme méně než lidského života, takže jsme přesvědčeni, že naši bohové by nechtěli za oběť něco tak bezcenného.

Nicméně pravda je trošku jiná. V lidské oběti nabízíme bohům to, co je nám nejvíc podobné. Identita je v náboženství a magii tím nejdůležitějším činitelem. Můžeme pohrdat naším bližním jako ekonomickou jednotkou, která má nižší hodnotu než domácí zvíře, ale uznáváme skutečnost, že je to tvor velmi podobný nám. Abych byl k barbarským Kartágincům spravedlivý, musím přiznat, že dovedli tenhle princip nejvyšší ceny, ale i nejbližší podobnosti až k nejzazší formě, protože ve svých nejstrašlivějších obřadech obětovali své vlastní děti. Když jsme s nimi vedli naši poslední válku, svým bohům jich obětovali stovky – ne že by jim to bylo něco platné.

Každý z nás nejasně uznává životní sílu sdílenou námi všemi a je to právě oběť této síly, o které lidé doufají, že bohy potěší. Ale musí být vykonána na správném místě, ve správný čas a při správném obřadu. Kdyby nebylo těchto podmínek, stala by se místa krveprolití jako válečná pole a arény nejsvětějšími místy na světě. Tak, Decie, proč se mě vyptáváš na lidské oběti?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Protože jsem byl jedné včera v noci svědkem.“

Upřeně na mě hleděl. „Aha. Prosím pokračuj.“

„Vrátil jsem se do Říma, protože mě moje rodina povolala zpět, abych vyšetřil smrt Metella Celera. Víš, že si hodně lidí myslí, že ho otrávila Klodia?“

„Pochopitelně. Ale to jsou jen povídačky.“ Ostře se na mě podíval. „Byly to povídačky až do této chvíle. Co jsi zjistil?“

To bylo zapeklité. Říkalo se, a já měl důvod věřit, že to mohla být pravda, že Cicero měl s Klodií kdysi poměr. A možná stále měl, což bylo choulostivé. A i kdyby ne, určitě patřil k početnému bratrstvu římských mužů, které Klodia využila a pak odvrhla. To druhé se zdálo pravděpodobnější, protože Klodia se hlavně zajímala o muže, kteří buď politickou moc měli, nebo k ní směřovali, a nyní se zdálo, že Ciceronovo slunce zapadá. Skutečně oddaná byla jen svému bratrovi. To ale neznamenalo, že z ní Cicero stále nebyl poblouzněný.

„První otázka, která vyvstala, se týkala toho, zda byl Celer vůbec otrávený. Promluvil jsem s Asklepiodem a on mi sdělil, že pokud chybí klasické příznaky dobře známých jedů, existuje velmi malá pravděpodobnost přesvědčivé analýzy.“

„Celkem logické,“ odsouhlasil Cicero.

„Ale nejpravděpodobnějším zdrojem jedu, pokud byl jed skutečně přítomen, byly bylinářky, které provozují rozsáhlé lékařské a věštecké služby ve Flaminiově cirku, protože z města je vyhnali edilové.“

„Slavná italská tradice,“ komentoval to suše. „Státní kulty nedokáží uspokojit některé základní potřeby obyčejných lidí. Musí donekonečna obtěžovat mocné kosmické síly, aby zjistili podrobnosti o budoucnosti svých nepatrných životů.“

„Když jsem tam byl, podstoupil jsem poměrně zneklidňující rozhovor s ženou jménem Furia a poprvé jsem uslyšel jméno Harmodia. Další vyšetřování odhalilo, že tahle žena byla zavražděna. Vraždu zběžně vyšetřil edil Licinius Murena, ale o několik dnů později sebral zprávu z Ceresina chrámu, a zdá se, že od té chvíle zmizela.“

„Moment, prosím,“ řekl Cicero příkře.

„Když jsi řekl ,sebral zprávu,‘ myslel jsi tím Murenu osobně?“

To mě zarazilo a musel jsem chvilku přemýšlet. „Ne, teď když se o tom zmiňuješ, ten mladý otrok v chrámu řekl, že přišel otrok od soudu od praetora urbana a sdělil, že ji edil potřebuje.“

„Dobře tedy, pokračuj.“

„Vydal jsem se do Flaminiova cirku a tam jsem vyzpovídal nočního hlídače, který objevil Harmodiino tělo. O samotném incidentu mi neprozradil nic podstatného, jen řekl, že ta žena patřila k bylinářkám, ale jinak o nich skoro nechtěl mluvit. Bál se jejich schopností proklít a očarovat lidi, ale pověděl mi, že čarodějnice mají posvátné místo na Vatikánském poli, kde je mundus. Také mi prozradil, že noc před saturnáliemi tam bylinářky pořádají velikou slavnost.“

„To mě příliš nepřekvapuje,“ řekl Cicero. „Tyhle čarodějnice, saga a striga a tak dále jsou většinou pozůstatky starobylých kultů Země, které kdysi převládaly na celém středomořském pobřeží. Byly tam, když Dórové přišli ze severu a přinesli s sebou do Řecka nebeské bohy, a byly v Itálii, když se sem přistěhovali předci Latinů. My uznáváme bohy podsvětí obřady, které konáme večer po západu slunce. Ale tyto prastaré víry provádějí své rituály podle starobylého způsobu v hluboké noci. A co se týká brány do podsvětí, kterákoli díra v zemi se na mundus hodí, pokud je člověk ve stavu mysli, že takovým věcem věří.

Kamkoli se na světě dostaneš, největší svátky se slaví ve stejnou dobu; jarní a podzimní rovnodennost a letní a zimní slunovrat. Saturnálie jsou naší oslavou zimního slunovratu. Logicky z toho pak vyplývá, že kulty Země budou slavit v noci během tohoto období.“

Cicero býval občas tak pedantský.

„Už to tak vypadá. Nicméně včera v noci jsem se vydal na určené místo, abych všechno viděl na vlastní oči.“ Pak jsem mu pověděl, co se stalo v lesíku. Poslouchal velmi pozorně a vážně. Když jsem se dostal k části o patricijkách, které jsem poznal, zarazil mě.

„Fausta? Jsi si jistý, že to byla ona?“ Vypadal polekaně.

„Je to velmi pozoruhodná žena. Bezpečně ji poznáš i bez šatů.“ Přemýšlel jsem, proč ho znepokojila informace o Faustě? Proč ne o Klodii?

„Tohle je… zneklidňující,“ řekl Cicero.

„To pravé teprve přijde,“ ujistil jsem ho. Pak jsem mu pověděl o oběti. Na rozdíl od mého otce nepředvedl žádná pověrčivá gesta, ačkoli jeho výraz prostoupilo jisté opovržení, spíše nad primitivním obřadem než nad samotným zabíjením. Nikdo se tehdy nedostal do vysokého úřadu v Římě, aniž by byl svědkem hojného krveprolití. Když jsem mu pověděl, jak jsem přemohl své protivníky a dorazil zpátky do města, zasmál se a poklepal mi po rameni.

„Gratuluji k tvému heroickému útěku, Decie. Neznám nikoho jiného, kdo by se dostal z tak neuvěřitelně zapeklitých situací. Ty jsi určitě potomkem Odyssea. Jednou mi musíš podrobně vyprávět o té záležitosti v Alexandrii. Už jsem slyšel čtyři velmi různé verze od přátel, kteří tam v té době pobývali. Všichni tvrdí, že tě tam už nechtějí ani vidět.“

Pak se vrátil ke svému vážnému tónu. „A co se týká té nepříjemné události z Vatikánského pole, může se ukázat, že se jedná o velmi choulostivou záležitost.“

„Pročpak? Lidské oběti jsou výslovně zakázány zákonem, ne?“

„To ano, kromě velmi výjimečných situací a nikdy se nesmějí konat bez nejsvatějšího schválení státem. Mohou je provést jen náležitě posvěcení činitelé státních náboženství. Považujeme to za pozůstatky naší primitivní minulosti a vždy používáme oběť, která už byla odsouzena k smrti za občanský zločin.

Ale“ – zvedl ruku a prsty roztáhl podle právnického způsobu, zatímco odpočítával každou námitku, jako když se po každém kole vozatajských závodů odebírají z počítadla vejce nebo delfíni – „to, čeho jsi byl v noci svědkem, se odehrálo za hradbami města, za řekou, v kraji známém jako Tuscia. To samo o sobě značně sníží pobouření, které by mohlo propuknout, kdyby se to bývalo stalo uvnitř hradeb v některém osamělém domě nebo zahradě.“

„Je to sotva hodina chůze!“ zaprotestoval jsem.

Potřásl hlavou. „My Římané vládneme téměř celému světu, ale duchovně jsme stále obyvateli malých městských států na jedné z méně významných italských řek. Pro Římana je velmi obtížné vnímat, že to, co se odehrává za hradbami, se ho opravdu týká.“ Další prst klesl. „Máš nějaké svědky?“

„Nu, ano, ale všichni tancovali kolem ohně a účastnili se obřadu.“

„Jinými slovy, sotva podpoří tvé svědectví. Obviňuješ tři ženy z velmi mocných rodin.“ Další prst klesl. „Připusťme, že to jsou ženy značně nechvalně známé, ale dokážeš si představit ty potíže, které dokáží přivolat na tvou hlavu? Máš Klodiovu sestru a jeho snoubenku a pak tu máš snoubenku svého dobrého přítele Milona. Ona je Korneliovka, dcera diktátora a chráněnkyně Lukulla, který je stále mužem velké politické moci a vlivu. Kdyby se jednalo jen o pár venkovanů, bylo by to jiné.

Pak je tu ta oběť.“ Další prst. „Kdyby to byl občan, a obzvlášť z dobré rodiny, davy by zaútočily na kurii, aby se s tím něco udělalo. Poznal jsi ho?“

„Ne,“ připustil jsem.

„S největší pravděpodobností to byl cizí otrok. Legálně jsou to postradatelné osoby, spíš majetek bez jakýchkoli práv. Samotné obětování možná odporovalo zákonům, ale oběť neměla žádný význam.“

Dal ruce dolů a položil si je na roztažená kolena. „A nejhorší ze všeho, Decie, je roční doba. Nikdo ze současných prétorů nebo edilů nebude chtít zahájit řízení jen několik dnů před odchodem z funkce.“

„Pořád jsou tu ti budoucí,“ namítl jsem.

„A kterýpak z nich bude chtít převzít tak pochybnou žalobu, žalobu, která zatáhne do vyšetřování muže, co bude příští rok nekorunovaným králem Říma?“ Pak mírněji dodal: „Decie, myslíš si, že bys to místo dokázal znovu jen najít?“

Přemýšlel jsem o tom, snažil si vzpomenout, kde přesně jsem odbočil z via Aurelia na venkovskou cestu a kde jsem na ní zaslechl sovu a následoval její houkání až na vyšlapanou stezku. A jak daleko byl na té stezce osamělý háj?

„Myslím, že ano,“ pronesl jsem nejistě. „Vatikánské pole je veliké, ale myslím, kdybych dost dlouho hledal…“

„To jsem předpokládal. Dnes jsou saturnálie a já vsadím svou knihovnu proti tvým sandálům, že bys to nenašel do konce měsíce. A navíc se vsadím, že i kdybys to místo objevil, nenašel bys tam vůbec žádné důkazy o obětování. Nenašel bys žádné kosti, žádnou čarodějnou výbavu, nic víc než vypálený kus země. Abys to vzal k soudu, to nestačí.“

„To je ale hrozně odrazující,“ zabědoval jsem.

„Je mi líto, že jsem ti nemohl poskytnout větší útěchu nebo pomoc.“

„Velmi jsi mi pomohl,“ namítl jsem rychle. „Jako vždy jsi záležitost vysvětlil a zasadil ji do jiné perspektivy. Dokonce jsi mě možná uchránil, abych ze sebe neudělal blázna.“

Pousmál se, což byl na jeho smutném obličeji vítaný výraz. „Co je to za život, pokud si čas od času ze sebe nemůžeme dělat blázny? Já jsem z toho udělal pravidelné cvičení. Je ještě něco, v čem ti můžu posloužit?“

„Můžeš mi prozradit, co bych měl dělat teď?“

„Pokračuj ve vyšetřování Celerovy smrti. Soustřeď se na fakta, která něco znamenají, a zapomeň na čarodějnice a jejich ohavné rituály. To, co jsi tam objevil, je prastarý, ale hluboko zakořeněný kult, který se nikdy nepodaří zcela vymýtit, a houf znuděných, vzrušení hledajících žen, které potřebují něco živějšího než státní náboženství, aby se jim rozproudila krev.“ Postavil se. „A teď se vrátím na oslavu. Io Saturnalia, Decie.“

„Io Saturnalia, Marku Tullie,“ odpověděl jsem, když začal stoupat do schodů.

Odešel, ale já dál seděl a dumal. Nesporně měl pravdu. Požadovat soudní řízení v této chvíli by nebylo jen marné, ale sklidilo by to i posměch. Trošku mě utěšovalo pomyšlení, že můj otec a jeho přátelé budou hledat způsob, jak mé poznatky k něčemu využít. Kde zklame přísná litera zákona, snad uspěje politická zášť.

Co udělat teď? Pokoušel jsem se přijít na to, kde jsem sešel z cesty, a usoudil jsem, že to byl rozhovor s Furií. Nechal jsem se rozptýlit jejím šarlatánským podvodem. Uprostřed svého čarodějnického představení mi nabídla Harmodii. Zapomeň, že Harmodia byla jednou z čarodějnic; Harmodia byla bylinářka. Možná někomu prodala jed, který zabil Celera, a bezpochyby ji někdo zabil, aby ji umlčel. Pokud byl Celer zavražděn, protože se chystal podniknout rázná opatření proti čarodějnicím, zabily by jednu ze svých?

S velkým zdráháním jsem čas od času navštěvoval hodiny filozofie, logiky a souvisejících předmětů. Ve vyhnanství je to ledaskdy to jediné, co se dá podniknout. Sem tam se tato studia překrývají s právními vědami a rétorikou, protože je jen málo strastiplnějších zážitků, než když argumentujete před soudem a najednou zjistíte, že jste se ocitli zahnáni do kouta logického problému, protože jste špatně interpretovali nějaký základní bod. Jeden filozof v Aténách mi kdysi řekl, že pokud zjistíte, že jste se vydali špatnou cestou, protože jste učinili mylný předpoklad, měli byste udělat to, co dělají lovci; vrátit se k poslednímu místu, o kterém víte jistě, že bylo ještě na správné stezce.

Přemítal jsem o tom pořád dokola a nakonec jsem došel k tomu, že jsem opravdu sešel z cesty, když jsem vkročil do Furiina stánku. Potřeboval jsem se vrátit a jednat, jako bych tam nikdy nešel, alespoň pro účely svého vyšetřování. Nezapomenu, co jsem tam viděl, a navzdory tomu, co řekl Cicero, jsem nebyl úplně přesvědčen, že mezi těmi dvěma bylinkářkami není žádná spojitost.

Věci začaly vypadat o maličko jasněji. Musel jsem najít nějakou jinou prodavačku bylin, takovou, co nebude nahánět hrůzu jako Furia, a vyptat se jí na Harmodii. Nemohou přeci všechny patřit k čarodějnickému kultu. Nemělo by být obtížné najít nějakou, o které si budu jistý, že v noci nebyla na Vatikánském poli. Třeba slepou. Nikdo bez zraku nemohl tak tancovat.

Když jsem se takto rozhodl, vstal jsem a vyšel ze sněmovny senátu. Byl jsem asi v polovině schodiště, když ke mně vyběhla Julia a popadla mě.

„Decie! Všude tě hledám! Cos proboha dělal uvnitř kurie?“

„Svolal jsem své vlastní senátní zasedání,“ prohlásil jsem. „Velká účast zrovna nebyla.“ Zachvěl jsem se při pomyšlení, že budu muset popisovat své noční dobrodružství ještě jednou, a navíc Julii, která byla o něco jemněji vychována než její děsivé kolegyně z patricijského sesterstva, které měly zálibu v lidských obětech. Nicméně jsem věděl, že to ze mě stejně dostane.

„Decie, není ti něco?“ Přidržela mě od sebe na délku paží a prohlížela si mě. „Ty ses zase pral!“ Jako kdyby na tom bylo něco špatného. Ženy jsou podivné.

„Pojď, drahoušku,“ řekl jsem. „To jen věci nabraly nový obrat a je to obrat k mnohem horšímu.“ Zavěšeni do sebe jsme sestoupili ze schodů. „Než uslyšíš mé vypravování, pověz mi, cos zjistila. Podle toho, jak rychle dýcháš a chvěješ se, hádám, že máš nějaké novinky.“

„Nedýchám rychle a nechvěju se,“ prohlásila. To byla pravda. Měla to nejvybranější školené patricijské chování, které jejich příslušníky neopouští ani během zemětřesení nebo na palubě potápějící se lodi, ale jisté signály na ní byly patrné, pokud jste věděli, kde je hledat.

„Omlouvám se. Prosím, pokračuj.“

Došli jsme ke stánku, kde jsme si vybrali pár dobrot, abychom nabrali sil na celý den hýření.

„Říká ti něco Balnea Licinia? Krassus je nechal postavit loni na Palatinu a staly se z toho nejelegantnější lázně v Římě. Jsou tam úžasná místa, mnohem luxusnější než cokoli, co jsme doposud viděli. Zkrátka a dobře, dopoledne je několik hodin vyhrazeno ženám a já jdu zrovna odtamtud.“

„Zdálo se mi, že voníš obzvlášť rozkošně,“ prohlásil jsem.

„Líp než ty,“ odsekla a nakrčila nos. „Cos dělal?“

„Toho si nevšímej. Radši mi pověz, co jsi zjistila.“

„Tak dobře, pokud budeš trpělivý.“ Ukousla si velké sousto chlebové placky s roztaveným sýrem posypaným nakrájenou pikantní klobásou. „Takže, chodí tam ty nejvznešenější dámy, víš, členky Klodiina kroužku.“

„Počkej,“ přerušil jsem ji. „Byla tam Fausta nebo Fulvia?“

„Myslíš mladší Fulvii?“ Zachmuřila se. „Ne, neviděla jsem ani jednu. Proč se ptáš?“ V jejím hlase se ozvalo hluboké podezření.

„Jen, že dnes ráno strašně nutně potřebují koupel.“

„Decie! Cos vyváděl?“ zvolala a oprášila si drobečky.

„Všechno ti včas vysvětlím, drahoušku. Prosím pokračuj.“

„No dobře,“ zahučela temně, „ale očekávám podrobné vysvětlení. Takže já jsem se ocitla na masážním stole s Kornelií Minor a tvou sestřenkou Felicií a v místnosti bylo na stolech asi pět dalších dam… mají tam obří Nubijce vyškolené v Lýdii, nejlepší maséry na světě…“

„Muže?“ vydechl jsem šokovaně.

„Ne, hlupáčku. Eunuchy. Je to báječné místo, pokud se chce člověk dozvědět nejnovější drby a popovídat si o věcech, o kterých si ženy povídají, když nejsou přítomni žádní muži.“

„Řekl bych, že musíte mluvit dost nahlas,“ utrousil jsem, a moje myšlenky se ubíraly k nepřístojnému snění. „Mám tím na mysli všechno to pleskání o těla, všechno to hekání a vzdechy, jak jsou křehká ženská těla otloukána snědýma rukama svalnatých masérů…“

„Ty by ses tam zkrátka rád podíval… Zmínila jsem se, že možná brzy budu potřebovat služby sagy, protože můj stav by jistě způsobil nesnáze, jelikož nejsem vdaná.“

„Julie! Ty mě šokuješ!“

„V takové společnosti to vůbec není neobvyklé téma. Vyměňují si jména nejpopulárnějších andělíčkářek stejně běžně jako jména prodejců perel nebo voňavkářů.“

„Ach, jaký to úpadek doby,“ zabědoval jsem. „Objevila se v hovoru nějaká známá jména?“

„Jako úplně první zmínili Harmodii, ale někdo řekl, že ji zabili.“

„Vzpomeneš si, kdo věděl o její vraždě?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že to byla Sicinia, ta, co se jí říká Labuť, protože má neuvěřitelně dlouhý krk. Je to důležité?“

„Nejspíš ne. Chtěla si třeba Harmodii najmout, poptávala se kolem Flaminia a zjistila, že ji zavraždili.“

„Taky doporučovali Furii. Včera ses o ní zmínil, viď?“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčil jsem.

„Ale neřekl jsi mi všechno, že ne?“

„Ne, to neřekl.“ Došli jsme ke svatyni Lares Publici, před kterou bylo nízké kamenné zábradlí. Utřel jsem prach a posadili jsme se. Všude kolem nás lidé ztřeštěně vyváděli a užívali si. Pár kroků od nás předváděl ohromný muž ve lví kůži silácké kousky s obrovskou holí. Na rohu Svaté cesty a Clivus Orbius vyrostlo podium pro španělské tanečníky z Cádizu, kteří předváděli jeden slavný tanec z domoviny. Jindy v roce by ho bezpochyby zakazoval zákon pro jeho mimořádnou lascivnost.

„Decie! Přestaň hltat očima ty tanečnice a dávej pozor!“

„Eh? Ach, ano. Pokračuj. Dostala jsi ze svých malátných společnic z koupele ještě něco?“

„Jedna z nich řekla, že žena jménem Askylta je velmi důvěryhodná a má stánek ve Flaminiově cirku pod obloukem šestnáct.“

„Askylta? Alespoň to nezní jako marské jméno. Je Samnitka, ne?“

„Asi ano. A neříkal jsi, že Harmodiin stánek byl taky ve Flaminiu?“

„Urgulus tvrdil, že Harmodia měla oblouk devatenáct. Mezi nimi tedy byly jen dva stánky. Askylta je nejspíš žena, kterou bych měl vyzpovídat.“

„Myslíš my, Decie. My bychom ji měli vyzpovídat.“

Vzdychl jsem. Měl jsem to tušit. „Jako vždycky, Julie, oceňuji tvou pomoc. Ale nevím, jak bys mi pomohla, kdybys šla se mnou.“

„Decie,“ prohlásila jemně, „ještě jsem ti to nikdy neřekla, ale občas umíš být příšerně natvrdlý. Obzvlášť když jednáš se ženami. Myslím, že bych dokázala s tou ženou promluvit a získat si její důvěru. Ty bys k ní přišel jako žalobce a ona by strachem radši mlčela.“

„Ale já vůbec nenaháním hrůzu! Když chci, umím být hotový diplomat.“

„Se všemi těmi čerstvými ranami a modřinami vypadáš hůř než obyčejně. Nejenže ti chybí takt, ale ani nemluvíš pravdu. Teď mi pověz o Furii!“

Nebyl jsem si úplně jistý, odkud to vzala, ani jak ji její původní tvrzení dovedlo ke konečnému požadavku. Nicméně jsem radši nic nezatajoval. Pověděl jsem jí o svém znepokojivém rozhovoru ve Furiině stanu. Seděla a mračila se, ale poslouchala.

„A ty sis myslel,“ spustila, když jsem skončil, „že se rozzlobím jen proto, že jsi laskal cecek té strigy?“

„Já nic nelaskal!“ bránil jsem se. „Ta žena popadla mou ruku, ze které mi odkapávala krev, a přitiskla si ji na prso. ,Cecek‘ v žádném případě není správný popisný výraz. Spíš půvabný přívěsek, jestli to musíš vědět.“

„Ušetři mě,“ prohlásila.

„Jenže víš,“ pokračoval jsem, ale ošíval jsem se přitom jako školák před nemilosrdným učitelem, „to nebylo ono. Spíš to, co řekla, že jsem Plutonův oblíbenec a honicí pes a mužská harpyje a že celý můj život bude provázet jen smrt těch, které miluju. Víš, že nejsem pověrčivý muž, Julie, ale setkal jsem se s podvodníky z celého světa a poznám, když se setkám s něčím jiným. Ta žena mě poznamenala.“

Napila se podřadného vína, postavila ho na zem a zdála se klidnější. „Teď mi pověz zbytek. Co se stalo včera v noci potom, co jsme se rozešli?“

Moje vypravování netrvalo dlouho. Bylo to potřetí, co jsem to vykládal, a ještě nebylo ani poledne. Začínal jsem v tom být zběhlý. Poslouchala klidně, dokud jsem se nedostal k té oběti. To zbledla a upustila medový koláč, který chtěla uždibovat. Nebyla otrlá lovkyně moci ani dekadentní aristokratka vyhledávající vzrušení.

„Ach!“ vydechla, když jsem skončil. „Věděla jsem, že tyhle ženy jsou zkažené; nikdy jsem si ale neuvědomila, že jsou doopravdy zlé!“

„Zajímavý rozdíl. Mám za to, že myslíš patricijky, ne čarodějnice?“

„Přesně. Strigae nejsou nic než primitivové jako barbaři nebo lidé z Homérových časů. Ale Klodia a ostatní to musí dělat jen proto, že je to zvrácené.“

„Cicero právě řekl něco podobného,“ pověděl jsem jí.

„Cicero? Kdy jsi s ním mluvil?“ Tak jsem jí vylíčil náš rozhovor. Julia z nějakého důvodu milovala filozofii a poslouchala velmi pozorně. Naštěstí jsem měl dobře trénovanou paměť a dokázal jsem opakovat rozhovor slovo od slova. Byl jsem trochu otrávený, že se jí nerozbušilo srdce nad mým smrtelným nebezpečím a zoufalým útěkem. Pravda, byl jsem přímo před ní, takže viděla, že jsem ten zážitek přežil, ale očekával jsem nějaký projev účasti. Nebylo to však jediné zklamání mého života.

„Má pravdu,“ přikyvovala. „Byl jsi svědkem obřadu prastarého náboženství. Ty venkovské moudré ženy jsou při něm svým strašlivým způsobem celkem nevinné.“

„Filozofická nestrannost je obdivuhodná vlastnost,“ pověděl jsem jí, „ale ti lidé mě chtěli zabít! Přinejmenším mi vypíchnout oči.“

„Trest za znesvěcení a svatokrádež je vždycky krutý. A navíc jsi z toho vyvázl se zdravou kůží. Neměl bys z toho tolik dělat. Vážně nejsi jako hrdina z nějakého eposu.“ Viděl jsem, že se na mě stále zlobí.

„Sám Cicero mě srovnával s Odysseem.“

„Cicero je občas obětí rétorické nestřídmosti. Jako většina politiků. Jak najdeme Askyltu?“

Nemělo to smysl. „Možná budeme muset počkat, až se vrátí pod svůj oblouk ve Flaminiu. Nejspíš je někde tamhle“ – rukou jsem mocně máchl směrem k přeplněnému Foru – „ale bylo by marné pokoušet se ji najít.“

„Máš na práci něco lepšího?“ zeptala se netrpělivě.

„No, je svátek a já měl těžkou noc. Plánoval jsem, že si dopřeju trošku zpustlého života…“

Rukama se odstrčila od zábradlí a hladce přistála na elegantních urozených nohách. „Pojď, Decie, podíváme se po ní.“

Juliina čilá energie mě deprimovala. Bezpochyby strávila noc pořádným spánkem. Chtě nechtě jsem usoudil, že bloumat po městě je stejně dobrý způsob strávení dne jako kterýkoli jiný, a rozhodně nám přitom nebude scházet rozptýlení. Tak jsme vyrazili, nakukovali do stánků a stanů, zastavovali se, abychom se podívali na bezpočet představení nebo abychom kolem sebe nechali protančit řetěz bujarých oslavujících.

Věštkyně byly všude. Nesoustředily se do jednoho bodu jako v obyčejné dny, ale jejich stánky vyrostly všude tam, kde našly volné místo. A bylo jich mnohem víc než obyčejně, protože se sjely ze všech vesnic a městeček na míle vzdálených od Říma, aby svátky strávily ve městě. Dorazily až z Luky na severu a z Kapuy na jihu.

Vypadalo to, jako kdyby se v tento den většina italského poloostrova sjela do Říma. A byl tu i obvyklý zástup cizinců, kteří se přijeli bavit do středu světa, a v úžasu civěli. Byli tam všichni od Syřanů v dlouhých hávech po Galy v kostkovaných kalhotách a Egypťany s černě zvýrazněnýma očima. Z Říma se stalo kosmopolitní město. Nejspíš nemůžete být z hlavního města světa, aniž by se vám po něm nepotulovala spousta cizinců.

Zkraje odpoledne jsme vyčerpali možnosti Fora Romana a rozhodli jsme se pro Forum Boarium, jinak také dobytčí trh. Nedostatek památníků, ramp, pódií a podobně nám usnadnil hledání, protože většina malých obchodníků postavila jakési stanové městečko jako tábor legionářů s téměř pravidelnou sítí uliček. Bylo tu méně věštců a více lidí prodávajících zboží: stuhy, dětské hračky, figurky, malé olejové lampy a další bezcenné věci, které se hodily jako dárky.

Julia předstírala jako by byla na velikém alexandrijském tržišti, vykřikovala nad každou nevkusnou veteší, jako kdyby právě objevila zlaté rouno visící ze stromu v Kolchidě. Aspoň myslím, že to byla Kolchida.

„Julie, vůbec jsem netušil, že máš takový sklon k obyčejnosti a prostotě,“ prohlásil jsem. „Já to schvaluju. Díky tomu vypadáš… no, vypadáš víc římsky.“

„Ty ale umíš skládat komplimenty.“ Zvedla maličké terakotové sousoší: dvě klábosící dámy s psíky v náručí.

Já si vybral maličkého thráckého gladiátora připraveného k útoku, který vypadal jako živý. Držel titěrný bronzový meč a na helmici měl chochol z pravého peří.

„Tenhle se mi líbí,“ prohlásil jsem.

„Aby ne, nejsi jen vulgární Říman, ale ještě muž. Vezmi tohle.“ Podala mi svůj nákup a rychle k němu přidala půl tuctu dalších věcí. Myslel jsem, že zapomněla na své poslání najít Askyltu, ale Julia ovládala vzácnou schopnost rozdělovat svou pozornost. Zatímco se rozhodovala mezi červeným a purpurovým šátkem, zahlédla křiklavý stan pokrytý květinovým vzorem.

„Zkusme to tamhle,“ prohlásila, vydala se vpřed a nechala mě žonglovat se vším tím harampádím. Koupil jsem červený šátek, abych do něj mohl všechno zabalit. Dostihl jsem ji u vchodu do stanu. „Ty tu počkej,“ přikázala mi. „Jestli je to žena, kterou hledáme, chci s ní chvilku mluvit sama. Až tě budu potřebovat, zavolám.“ Odhrnula dveřní závěs stranou a vešla dál.

Když se Julia dobrých několik minut neobjevila, usoudil jsem, že jsme ženu našli. Nebyl jsem na takovéhle situace zvyklý, nepříjemně jsem se ošíval a přemýšlel, co mám dělat. Když takhle někde nechám Herma, většinou se vypaří na něco k pití. Vždycky ho za tenhle zlozvyk plísním, ale teď mi to připadalo jako vynikající nápad. Rozhlížel jsem se kolem a hledal slibný stánek, když na mě Julia zavolala, abych šel dovnitř.

Ta žena nebyla ani stará ani mladá. Na sobě měla venkovský vlněný oděv přibližně stejného hnědého odstínu jako její prošedivělé vlasy. Seděla uprostřed obvyklých košíků sušených bylin a džbánů s mastmi.

„Dobrého dne vám přeju, pane,“ řekla se silným oskickým přízvukem.

„Decie, tohle je Askylta,“ pověděla mi Julia, ačkoli jsem v té chvíli už sotva takovou informaci potřeboval. „Askylta je vědma. Je učená v lidové tradici rostlin a živočichů.“

„Ach, přesně dáma, kterou hledáme,“ prohlásil jsem, protože jsem nevěděl, kolik toho Julia ženě prozradila.

„Ano, ale vy jste si nepřišli pro mé byliny. Vy jste ten senátor, který se zajímá o Harmodii.“

„Uhádla to,“ řekla Julia a zaraženě se usmívala. „Ale hezky jsme si popovídaly.“

„Nemusíte mít na sobě krásné šaty, abychom poznali, kdo jste,“ řekla Askylta. „Stačí nám způsob, jakým mluvíte. Urození lidé posílají své otroky, když pro svou domácnost potřebují byliny. Osobně si chodí jen pro jedy a pro přípravky na potrat. Žádná žena si s sebou nevezme svého muže, když se chce zbavit dítěte.“

„Skutečně moudrá žena,“ pokývl jsem.

„Nejste úředník z edilovy kanceláře,“ pokračovala. „Proč se chcete dozvědět o Harmodii?“ Pro lidi z trhu byli edilové ztělesněním byrokracie.

„Myslím, že někomu prodala jed, a domnívám se, že kupující ji nechal zabít, aby ji umlčel. Vyšetřuji smrt jednoho velice významného muže a kdosi mě varoval, abych její vraždu nechal být. Můj život se dostal do ohrožení.“

Zádumčivě přikývla. Prohlížel jsem si ji tak podrobně, jak jen to bylo možné, a snažil si vzpomenout, jestli jsem ji viděl na Vatikánském poli. Pokoušel jsem se představit si ji bez šatů, s vlasy divoce rozhozenými, zběsile tančící na hudbu fléten a bubnů. Nepřipadala mi povědomá, ale bylo jich tam tolik.

„Je to Furia, Marsové a Etruskové, kdo chtějí, abyste od toho dal ruce pryč, viďte?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Patřila Harmodia k nim? Vím, že pocházela z marského kraje, ale byla členkou jejich… jejich kultu?“

Pronikavě se na mě zadívala. „Vy o tom víte, že? Ano, patřila k nim. Někdo říká, že je vedla a teď místo nejvyšší kněžky převzala Furia.“

„Víte, jestli Harmodia prodávala jedy?“ zeptal jsem se.

„To dělají všechny. Myslím tím strigae, ne čestné sagy jako jsem já. Není to tak neobvyklý obchod. Kupujícím je většinou žena, která se chce zbavit manžela, jenž ji bije, nebo syn, který se nemůže dočkat svého dědictví. Občas je to někdo, koho unavil život a hledá způsob, jak bezbolestně odejít z tohoto světa. Každý ví, že je nebezpečné prodávat to urozeným lidem, kteří mluví jako vy dva. To k nám vždycky přivede edily. Ale spousta jich je chamtivých. Harmodia byla chamtivá.“

„Jak moc?“ zeptala se Julia.

Zdálo se, že otázka Askyltu zmátla. „Nu, každý ví, že urození lidé si můžou dovolit zaplatit líp než ostatní. Prodejce jim naúčtuje desetkrát, dvacetkrát, dokonce stokrát víc, než co by požadoval od venkovana. Pro toho, kdo má zdědit velký majetek, nebo pro ženu, která se chce zbavit bohatého starého manžela, aby si vzala bohatého mladého milence, jsou takové peníze bezvýznamné.“

„Rozumím,“ řekla Julia. „Já jsem spíš myslela, jestli Harmodia byla tak chamtivá, že by se nespokojila jen s přemrštěnou částkou za své zboží. Mohla se doslechnout o vraždě a požadovat peníze za to, že bude mlčet?“ Bylo opravdu moudré, že jsem vzal Julii s sebou. Na to jsem já vůbec nepomyslel.

„To nemůžu říct, ale rozhodně bych to nevylučovala. Ona byla osoba, která jednala s edily, víte.“ Ústa zkřivila v trpkém odporu. „Ona byla ta, která jim předávala peníze. Všechny jsme platily daně a nemalá částka z našich měsíčních poplatků jí zůstávala za nehty.“

„Šokující!“ zamumlala Julia. V některých směrech byla neuvěřitelně naivní.

„Netušíte, jestli člověk, který jed kupoval, byl muž nebo žena?“ zeptal jsem se jí.

„Nemůžu vám povědět, kdo ho koupil, ani kde ho koupil. Ale mezi říjnovou slavností Koně a nocí, kdy zemřela, utrácela mnohem víc než předtím. Její stánek měl novou výzdobu a i všechny její šaty byly nové. Slyšela jsem, že si koupila farmu nahoře u Fucina.“

Zatím to nikam nevedlo. „Řekněte mi tohle, Askylto. Víte o jedu, který způsobí smrt s těmito příznaky?“ Popsal jsem jí symptomy Celerovy smrti, jak mi o nich povídala Klodia. Po mém popisu se Askylta na několik minut zamyslela.

„Existuje jed, kterému přezdíváme ,manželčin přítel‘. Je to směs pečlivě smíchaných bylin a způsobuje smrt, jakou popisujete. Je téměř k nerozeznání od přirozeného skonu.“

„Řekl bych, že to musí být nejoblíbenější jed na světě,“ poznamenal jsem.

„Není tak snadné ho vyrobit. Vyžaduje spoustu přísad a dokonce i já znám jen několik z nich. Některé jsou navíc velmi vzácné a drahé. Není jednoduché ho podat, protože má velice nepříjemnou chuť.“

„Účinkuje rychle?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Velmi pomalu. A hromadí se. Musí být podáván v malém množství po celé měsíce v neustále rostoucích dávkách.“

„Proč se mu říká ,manželčin přítel‘?“ zeptal jsem se. „Proč ne ,dědicův přítel‘? Řekl bych, že je ideální pro někoho, kdo se nemůže dočkat svého dědictví.“

Podívala se na mě, jako bych byl prostoduchý. „Většinu dědictví získávají synové. Kolik mužů si denně bere jídlo nebo pití z rukou svého syna?“

„Věděla Harmodia, jak namíchat tenhle jed?“ zeptala se Julia.

„Ach ano. Je to specialita marských strigae…“ zarazila se, jako kdyby ji najednou něco napadlo. „Když o tom přemýšlím, loni se u mne ve stánku dvakrát stavil nějaký muž, co vypadal jako Řek, pro sušený náprstník. Užívá se ve spoustě medicín, ale je to také jedna z přísad toho jedu. Muže si pamatuji, protože ke mně přišel z Harmodiina stánku. Její byl o dvě místa dál a já obvykle sedávám před svým, takže jsem viděla, odkud vyšel.“

„A vy si myslíte, že mu mohla prodat ten jed, ale zrovna jí dvakrát došel náprstník?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny. „Možná. Uvízl mi v paměti, protože nevypadal jako naši obvyklí zákazníci.“

„Pročpak to říkáte?“ zeptala se jí Julia. „Řekla jste, že vypadal na Řeka? Bylo na něm něco neobvyklého?“

„No, byl velmi štíhlý a vysoký a měl na sobě hodně drahé šaty podle řecké módy, tři nebo čtyři zlaté prsteny a nákladné amulety. A vepředu dole v ústech měl několik falešných zubů připevněných zlatým drátkem tak, jak to provádějí jen v Egyptě.“

Hovořili jsme ještě chvíli, ale žena si nevzpomněla na nic, co by nám nějak pomohlo. Poděkovali jsme, dali jí nějaké peníze a odešli jsme z malého, přecpaného stánku.

„Co si myslíš?“ zeptala se Julia. „Dozvěděli jsme se něco?“

„Teď máme pravděpodobný jed, pokud byl tedy vůbec otráven. A co se týká odporné chuti, Celer měl ve zvyku každé ráno vypít šálek pulsum. Ten nápoj je tak odporný, že by se do něj mohl přimíchat netopýří trus, a vůbec by sis toho nevšimla.“

„Takže podezření stále ukazuje na Klodii. Co ten řecky vyhlížející muž?“

„Může to být náhoda. Harmodia mohla klidně prodat ten jed spoustě zákazníků a náprstník je stejně jen jedna přísada. Jak říká Askylta, ti, co kupují jedy, většinou chodí osobně. Málokdo chce svěřit takovou práci nějakému spiklenci. A třeba byla Harmodia zavražděna, protože vydírala kupce, takže to mě také trápí.“

„Proč?“ Pomalu jsme se vydali zpátky k Foru, aniž bychom měli nějaký konkrétní cíl.

„Urgulus řekl, že ta žena měla téměř odříznutou hlavu. Na to je třeba velmi silného muže s nožem. Mám takový pocit, že Klodia by udělala něco nenápadnějšího a čistšího.“

„Pokud po sobě zametala stopy, chtěla záměrně odvrátit pozornost od sebe, ne?“ namítla Julie. „Tohle město je plné hrdlořezů, kteří by něco takového provedli za hrst mincí. Pokud je o ní jen polovina historek pravdivých, mohla mu nabídnout platbu v naturáliích.“

Něco na tom, co říkala, nesedělo, ale nedokázal jsem tak docela přijít na to, co. Nejspíš mě rozptýlila chuť na něco k jídlu a trochu vína, kterým bych to zapil.

„Nemáš ji ráda a to ti kalí úsudek.“

„Myslím, že se pokoušíš vidět ji jako nevinnou, i když je to nanejvýš nepravděpodobné. Tak co teď?“

„Musím si promluvit s několika lidmi: s bývalým tribunem Furiem, se kterým měl Celer minulý rok tolik barvitých hádek, a s Aristonem, rodinným lékařem, který ho ošetřoval v hodině jeho smrti. Ale myslím, že dneska se mi je nepodaří sehnat.“

Když jsme došli na Forum, přistoupil ke mně muž. Byl to důstojný člověk, kterého jsem zběžně znal jako předního právníka a jednoho z otcových klientů. Pozdravil mě velmi formálně.

„Decie, váš otec vám nařizuje, abyste se dnes večer zúčastnil hostiny otroků v jeho domě. Můžete přijít se svým služebnictvem. Říká, že musíte projednat důležité věci. Nemohl dnes poslat otroka, takže jsem se role posla ujal já.“

„A zhostil jste se jí výborně, příteli. Děkuji vám. Io Saturnalia.“

Odešel a já se zašklebil. „Hostina v jeho domě! Já doufal, že budu mít doma svoji; tam bych se mohl z té nepříjemné povinnosti brzy vykroutit.“

„Je to nejstarší tradice tohoto svátku,“ pokárala mě Julia. „Bez hostiny by zbytek neměl smysl.“

„Pokud chceš znát můj názor, vůbec je to všechno nesmyslné,“ zabručel jsem. „Celé předstírání zlatého věku a falešná rovnost tříd. Kdo to může brát vážně?“

„Snad bohové. Přestaň fňukat. Otec nejspíš pozval nějaké důležité muže, kteří si s tebou promluví. To by mohlo být užitečné. Já budu obsluhovat při hostině v domě nejvyššího pontifika, tak možná něco zaslechnu.“

Rozloučila se se mnou polibkem a já stál zamyšlený uprostřed památníků a výskajícího davu. Tahle záležitost začala velmi slibně, ale teď jsem byl vydaný napospas moři bezvýznamných a nesmyslných komplikací se strašlivým pocitem, že nejspíš nikdy nedokážu zjistit, co se stalo. Za takových okolností jsem udělal jedinou možnou věc. Vydal jsem se pro nějaké pití. Když vás všichni ostatní bohové zklamou, vždycky zbývá Bakchus.

Kapitola 10

S Hermem, Katem a Kassandrou jsem kráčel k otcovu domu. Otroci byli v dobré náladě, neboť věděli, že můj otec připraví mnohem lepší tabuli než já. Já tak nadšený nebyl, protože můj otec měl hodně otroků. Došlo mi, že právě proto trval na tom, abych přišel. Chtěl, abych mu pomohl.

Po celém peristylu jsme spatřili prostřené stoly a lehátka, protože do triklinia by se všichni nevešli. K mé velké úlevě přesvědčil otec několik svých propuštěnců, aby mu přišli pomoci. Většina z nich byli muži a ženy nedávno zbavení otroctví, co ještě neměli vlastní otroky, které by museli obsluhovat.

Hermes už byl napůl opilý, a když vlezl na lehátko, nestoudně třásl směrem ke mně nohama, dokud jsem mu nesundal sandály. Jen počkej, pomyslel jsem si. Lepší pocit jsem měl při obsluhování Kata a Kassandry. Sloužili mé rodině celý svůj život a tolik času už jim nezbývalo. Nechovali se nijak dotěrně.

Několik dalších hodin jsme přinášeli podnosy, plnili poháry a vůbec se chovali jako otroci. Hodovníci se naproti tomu tvářili jako aristokraté a vydávali nám příkazy. Přesto zachovávali určité hranice, protože si všichni uvědomovali, že zítra z nich znovu budou otroci.

Skoro se za tu námahu vyplatilo vidět otce, nevrle se tvářícího starého paterfamilias, kterým byl, jak spěchá s podnosy z kuchyně, míchá vodu s vínem ve veliké číši a ostražitě hlídá stříbro pro případ, že by se někam zatoulalo.

Nakonec se otroci zasytili a odebrali se do ulic, aby se účastnili nočních oslav. Já jsem hodil svůj ubrousek na podlahu a hledal mezi zbytky něco na zub. Umíral jsem hlady. Taky jsem měl žízeň a nabral jsem si pořádnou číši vína z mísy, kde se ředilo s vodou. Na můj vkus bylo příliš slabé, ale neměl jsem chuť hledat džbán s čerstvým.

„Neopij se,“ prohlásil otec. „Promluvíš si s významnými muži. Už brzy by se tu měli objevit.“ Stejně jako já si plnil talíř rozházenými zbytky z hostiny otroků. I propuštěnci si nabírali. Někdo objevil téměř netknutého tuňáka a hned jsme si ho rozdělili. Také nám zbylo trochu prvotřídních oliv a chleba bylo dost. Otroci se pustili rovnou do masa a exotického ovoce, jídla, ke kterému se během roku málokdy dostanou.

Posadil jsem se a začal se cpát. „Otče,“ zeptal jsem se ho, „víš, kde bydlí Ariston z Lycie? Ošetřoval Celera, když umíral, a já bych mu rád položil několik otázek.“

„S tím mužem jsem nikdy neměl co do činění,“ řekl otec a zakousl se do jablka. „V životě jsem nebyl nemocný. Všechna má zranění ošetřili legijní lékaři. A navíc mám pocit, že se po něm vyptáváš pozdě. Slyšel jsem, že je mrtvý.“

„Mrtvý?“ vyhrkl jsem a upustil kousek už dávno vychladlé ryby.

„Správně, mrtvý. To se stává většině lidí, když žijí dost dlouho. Slyšel jsem, že ho našli v řece asi před“ – zarazil se, jak vzpomínal – „asi kolem listopadové idy, pokud si to vybavuji přesně.“

Třináctý listopad. Harmodii našli ráno devátého. Byl jsem ochoten se vsadit, že Ariston zemřel o pár dnů dřív než třináctého na idy. Objevil příznaky otravy? Pokud ano, proč nic neřekl? Možná další vyděrač.

„No nic,“ řekl jsem, „o jednoho méně ke zpovídání.“

„Možná už nebudeš muset zpovídat nikoho,“ prohlásil otec. „Jestli to, cos viděl na Vatikánském poli, bude dostatečným svědectvím, třeba si zajistíme podobný výsledek, aniž bychom museli dokazovat vraždu.“

„Cicero si myslí, že nemám téměř žádnou šanci vznést obvinění.“ Neřekl jsem mu, že Klodius po mně chtěl, abych dokázal Klodiinu nevinu. Už tak bylo všechno dost komplikované.

„Tys mu o tom řekl?“ otázal se rozladěně otec. „Nechápu, čehos tím chtěl dosáhnout. Cicero je bojácný novus homo a jeho sny přesahují jeho nadání. To ti řekl, protože se bojí, že on by v takovém případě nedokázal zajistit usvědčení. Cicero je jako muž, který si vyjde na závody, ale vsadí si jen na to, o čem si myslí, že je tutovka, ale potíž je, že je mizerný znalec koní.“

Přestože mě otcův projev popudil, na tom, co říkal, bylo hodně pravdy. Vážil jsem si Cicerona pro jeho duchaplnost, ale jeho samotného často zrazovaly nervy. Jeho učenost byla nezměrná, ale nikdy nedokázal porozumět svému místu v římské politice. To jsem přikládal jeho nejasnému původu. Vždycky byl nejistý, zbožňoval tradiční aristokracii, bojoval za ni a myslel si, že ho to učiní jedním z nich. Nakonec ho jeho váhavost a sebeklam měly zabít.

Ještě jsem si oprašoval drobečky z tuniky, když naši hosté začali přicházet. První dorazil kurulský edil Visellius Varro, nevýrazný muž, co byl na svou funkci už trošku starý. Působil na mě dojmem přičinlivého kariéristy bez velké budoucnosti; a měl jsem pravdu. Pak přišel Kalpurnius Bestia, kterého jsem už znal a neměl jsem ho rád, ale také jsem věděl, že je to výjimečně schopný muž. Svůj odpor k němu jsem proto spolkl. Halilo ho rozedrané, vybledlé nachové roucho, nejspíš odbarvené zkyslým vínem. Na hlavě měl bohatý věnec z pozlacených listů břečťanu a obličej pomalovaný karmínovou barvou jako nějaký etruský král nebo triumfátor.

„V Palatinu mě na velkém večírku zvolili Králem hlupáků,“ prohlásil a zubil se. Ovládl jsem se a neřekl mu, že musel být jedinou logickou volbou.

Poslední příchozí byl překvapením.

„Gaie Julie,“ řekl otec a stiskl mu ruku, „je od vás milé, že jste přišel. Vím, jak jste zaneprázdněn svými přípravami.“

„Pokud se záležitost dotýká náboženských praktik, pontifex maximus je povinen vše vyslechnout a rozhodnout.“ Caesar pronesl celou větu bez nejmenší stopy ironie. Dokázal vyslovovat neuvěřitelně nabubřelé věci a vždycky nějak dosáhl toho, že nezněl ani trapně ani zjevně pokrytecky. Nikdy jsem nepoznal jiného muže, který by dokázal totéž.

Otci se jako většině Metellovců hnusila Caesarova politika i vše, co představoval. Na druhou stranu se Caesar stal jedním z nejslibnějších uchazečů o moc a navzdory všem překážkám stoupal k velké budoucnosti. Jako rodina si my Metellové rádi vsadíme na každý vůz v závodě. Zmocnilo se mě znepokojivé podezření, že stejně jako Nepos zastupoval náš klan v Pompeiově táboře, očekává se ode mě, že budu hrát stejnou roli v táboře Caesarově. Pokud se týkalo mé rodiny, mé zasnoubení s Julií bylo čistě politickým tahem.

Otec začal. „Rád bych vám úvodem tohoto jednání sdělil, že můj syn vyšetřuje okolnosti halící smrt Kvinta Caecilia Metella Celera.“

„Okolnosti halící smrt,“ opakoval jsem. „To se mi líbí. Zní to mnohem lépe než, například, pátrá, jak starého bracha odkráglovali. Možná to sám použiju, až…“

„Ujišťuji vás, přátelé a kolegové,“ přerušil mě otec, „že výstřední talent mého syna je jediným důvodem, proč jsem ho povolal do Říma.“ Vypadal dotčeně. Zkrátka stárl.

„Povězte nám, mladý Decie,“ řekl Caesar, „jak se přihodilo, že jste se uprostřed noci ocitl až na Vatikánském poli?“

Poskytl jsem jim mírně zkrácený popis svého vyšetřování, ze kterého jsem vynechal dohodu o příměří s Klodiem. Nejspíš to už Caesarovi řekl, ale nebyl důvod, aby o tom věděli ostatní.

„Klodia!“ zvolal Varro. „Ta žena by klidně mohla zničit republiku úplně sama.“

Caesar se shovívavě usmál. „Nemyslím si, že by byla republika tak křehká. S Klodií jsou potíže, nic víc.“

„Víc potíží s ní máte vy, Caesare, než my ostatní,“ vložil se do hovoru Bestia.

„Jak by jedna mírně zvrhlá patricijka mohla konkrétně mně působit víc potíží?“ zeptal se Caesar zdvořile.

„Je sestrou Publia Klodia Pulchera a Klodius, jak ví celý svět, je váš člověk.“ Jeho zlomyslný úsměv byl ještě zvýrazněný nabarveným obličejem. Jako Pompeiův lokaj si hlídal každou příležitost, aby vyvedl Caesara z míry.

„Klodius je svůj vlastní pán,“ prohlásil Caesar. „Podporuje mě, a tím zároveň podporuje mého dobrého přítele Gnaea Pompeia Magna. To by měl být jistě důvod k radosti.“

Bestia zmlkl, jak ho Caesar hbitě odbyl. Byl nucen uznat možnost existence triumvirátu tvořeného Caesarem, Pompeiem a Krassem.

„Znepokojuje mě záležitost Fausty Kornelie,“ prohlásil Visellius Varro. „Jistě, je to nestoudná žena, ale je dcerou diktátora, a jako taková je symbolem aristokratické strany. Korneliové jsou významná rodina, konzulská už od založení republiky. V těchto pohnutých časech musí mít veřejnost důvěru v naše velké rodiny. Myslím, že by nebylo vhodné její jméno zatahovat do téhle špinavé záležitosti.“

Pokoušel jsem se vzpomenout, zda Visselliové byli klienty Korneliovců. Patřili k mimořádně nejasným rodinám a já jsem nikdy neslyšel o žádném význačném muži tohoto jména, což znamenalo, že Varrův otec nebo dědeček byl nejspíš propuštěnec. Ne že bych měl nějaké předsudky proti potomkům otroků, ale takoví muži často cítili k bývalým pánům přehnanou oddanost.

„Co ta Fulvia?“ zeptal se otec. „Nikdy jsem se s ní nesetkal a sotva znám její rodinu. Fulviové bývali kdysi významní, ale skoro vymřeli nebo se odstěhovali z města. Dobrých sedmdesát nebo osmdesát let jsme neměli konzula toho jména.“

„Myslím, že tahle je z Baiae,“ řekl Caesar. „Nemusíme na ni brát ohledy. Je zasnoubená s Klodiem, ale to nic neznamená. Vždycky si může najít nějakou jinou.“

Dost hlasitě jsem si odkašlal. „Pánové, rozpakuji se hovořit v tak významné společnosti, ale myslím, že jsme se shromáždili, abychom se poradili, co uděláme s hříšným kultem praktikujícím zakázané obřady na římské půdě, ne jak se vypořádat s patricijkami, které se jich účastní. Já jich navíc moc neviděl. Poznal jsem jen ty tři.“ Otec mě probodával pohledem, ale neřekl nic.

„Správně,“ přitakal Bestia. „Soudně stíhat Fulvii by mohla být chyba. Kdo ví, koho může jmenovat v těch nečistých rituálech jako své sestry?“

„Zabýváme se nezákonnými lidskými oběťmi!“ trval jsem na svém.

„Pravda,“ pokývl Caesar. „Zákon je v této otázce zcela jednoznačný. Potíž je, že nevím o jediném případu, kdy byl někdo v takovém případě soudně stíhán. Pokud tou obětí byl otrok a majetek někoho ze zúčastněných, obvinění z vraždy je neplatné. Cenzoři mohou vyhnat občany za nemravnost, ale soudní žaloba je jiná záležitost.“

„Tak potom,“ ozval jsem se, „jako pontifex maximus můžete prohlásit tyto osoby a jejich kult za nebezpečné státu a přijmout proti nim opatření, ne? Pokud je tedy nemůžete odsoudit, proč nesrovnáte se zemí jejich svaté místo a nezasypete jejich mundus?“

„To bych mohl, ale k čemu by to bylo? Kromě pár vysoce postavených hledačů vzrušení jsou to většinou cizí lidé, i když pocházejí z míst s titulárním římským občanstvím. Skutečným smyslem vyhnání nechutných cizích kultů z města je zachování veřejného pořádku. Tyhle čarodějnice provozují své obřady v dostatečné vzdálenosti od hradeb města, a pokud můžeme soudit, dělají to tak už celá staletí, aniž by způsobovaly jakýkoli veřejný nepokoj.“

„Ale to, co dělají, je hanebné!“ prohlásil jsem. „Přestupuje to naše zákony a uráží naše bohy!“

„Řekl bych,“ ozval se Caesar, „že já to v každém případě posoudím lépe. Než odjedu do Galie, jmenuji komisi, která záležitost prošetří, a zplnomocním její členy, aby mým jménem přijali potřebná opatření. Také si promluvím s Klodiem o jeho sestře a její přítelkyni Fulvii, která s ní, pokud vím, bydlí. Ještě si popovídám s Lukullem. Fausta je jeho svěřenkyně. Její bratr Faustus je s Luciem Kulleolem v Ilýrii, a až se tam dostanu, pohovořím i s ním. Budu naléhat, aby všechny tři ženy opustily Řím bez možnosti návratu pro jejich vlastní dobro i pro dobro jejich rodin. Pochopitelně se to musí provést obezřetně, abychom se vyhnuli veřejnému skandálu.“

„Pokud mi prominete, Gaie Julie,“ přerušil jsem ho, „myslím si, že veřejný skandál je přesně to, co je teď zapotřebí. Já viděl…“

„Co jste viděl, Decie,“ pronesl Caesar tónem podobným řinčení oceli, „docela stačí, abychom obvinili tři pošetilé patricijky a přesně jednu etruskou venkovanku. Troufám si tvrdit, že můžete pronést řeč na lidovém shromáždění a pohnout je k nějakému činu, ale strhla by se hysterie a dav by se zaměřil na všechny trhovce z odlehlých míst, hlavně na Marsy. Sotva vám musím připomínat, že není tak dlouho, co jsme s Marsy vedli velmi krvavou válku. Ti by rozhodně nepotřebovali žádný velký podnět, aby se proti nám znovu chopili zbraní, což je to poslední, co potřebujeme, když je válka v Galii na spadnutí.“

„Svatá pravda,“ přikyvoval Bestia. „Mezi lidmi to vře už teď. Trocha lehkovážných řečí o čarodějnictví a lidských obětech by se mezi chudinou rozšířila jako oheň. Z jednoho cizího otroka obětovaného u brány do podsvětí by se rázem stalo dvacet zavražděných a snědených dětí našich občanů. Souhlasím, že je to velmi riskantní.“

„I já vybízím ke zdrženlivosti,“ přidal se Varro. „Zdá se, že ten přečin stěží stojí za nepokoje mezi lidmi, které by to jistě vyvolalo.“

„Nelíbí se mi představa cizáckých barbarství konaných přímo u bran Říma,“ prohlásil otec, „prakticky před nosy cenzorů. Možná bychom mohli obvinit tu ženu Furii a soudit ji samotnou. Potrestat jejich vůdkyni nebo nejvyšší kněžku nebo co vlastně je a všichni ostatní se rozutíkají do hor.“

„Skvělý nápad v každé jiné době,“ řekl Caesar, „ale do konce prosince nebudou zasedat žádné soudy a v novém roce převezmou funkce noví úředníci. Aby váš syn svědčil proti té ženě, musel by být přítomen ve městě, až bude Publius Klodius tribunem.“

„To je trošku citlivá záležitost,“ prohodil otec.

„Já se Klodia nebojím!“ zaprotestoval jsem.

„Kdo jiný by se měl bát Klodia než ty?“ řekl otec. „Myslíš si, že to bude nějaký homérský souboj muže proti muži? Bude nedotknutelný. Kolem něj bude tisíc mužů, kteří se mu budou chtít zavděčit tím, že mu přinesou tvoji hlavu.“

„Pokud je pravda, co jsem slyšel,“ přerušil ho Bestia, „ tak jste se s Klodiem usmířili?“

„Co to znamená?“ zamračil se otec.

„Ano, Decie,“ přisadil si pobaveně Caesar, „povězte nám všechno o tom zázraku.“

„Klodius si myslí, že moje vyšetřování prokáže nevinu jeho sestry,“ prohlásil jsem a v duchu proklínal Bestiovu užvaněnost. „Jeho slibu o příměří vůbec nevěřím. Ať najdu důkazy pro nebo proti ní, znovu z toho bude otevřená válka.“

„O důvod víc, proč být příští rok někde jinde,“ prohlásil Caesar. Usmál se a mrkl na otce. „Beznosko, proč ho se mnou nepošlete do Galie? Mám dost místa pro dalšího pobočníka.“

Při tomhle návrhu mi tak zatrnulo, že jsem něco podobného nezažil ani při podívané na Vatikánském poli. Chtěl jsem začít strašlivé protestovat, ale pohled na uculujícího se Varra a Bestiu mě zarazil.

„Jsem poctěn, Gaie Julie,“ řekl jsem a snažil se neskřípět zuby. „Pochopitelně se podrobím přání svého otce.“

„Probereme to v rodině,“ prohlásil ten bezcitný bídák. „Mohlo by mu to prospět.“

Protože očividně vyřešili záležitost ke své spokojenosti, rozloučili se a já je všechny vyprovodil ke dveřím. Z ulice doléhal dovnitř hluk zábavy. Z poslední bláznivé noci saturnálií už moc nezbývalo.

Když odešli, obrátil jsem se k otci. „Zešílel jsi?“ zakřičel jsem. „Pochoduje rovnýma nohama do války s Galy a všemi jejich spojenci!“

„Samozřejmě,“ opáčil otec. „Potřebuješ dobrou válku. Kdys naposledy viděl pořádnou bitvu? Nebylo to při té Sertoriově vzpouře ve Španělsku? A který to byl rok?“ Chvilku přemýšlel. „Bylo to během povstání otroků za konzulátu Gellia a Klodiana. U Jupitera, to bylo před třinácti lety! Tvoje kariéra bude ztracená, jestli za sebou nebudeš mít pár úspěšných tažení.“

„Celý můj život bude ztracený, jestli odpochoduju s Caesarem! Podle Lisa to nakonec skončí bojem s Germány!“

„A co?“ opovržlivě opáčil otec. „Jsou to jen barbaři. Když do nich zapíchneš svůj meč, umřou stejně jako kdokoli jiný. Proč se tak zdráháš a nechceš strávit trochu času u legií?“

„Je to hloupá válka. V dnešní době jich je takových většina. Naše války jsou jen výmluvy pro politické dobrodruhy jako je Caesar a Pompeius, kteří chtějí získat slávu a být zvoleni.“

„Přesně. A někteří z nich opravdu získají slávu a budou zvoleni a muži, co je podporovali při získávání té slávy, zaujmou mocná postavení. Užívej hlavu, chlapče! Když nebudou bojovat s barbary, budou bojovat mezi sebou. To pak bude stát Říman proti Římanovi, jako tomu bylo, když mezi sebou soupeřili Marius a Sulla před víc jak dvaceti lety. Chceš, aby se takové časy vrátily? Jen ať zabíjejí Galy a Germány i Španěly a Makedonce. Pro mne za mne, ať pochodují podél Nilu a bojují s Pygmeji, jen ať neprolévají krev občanů tady v Římě!“

Bylo velmi nezvyklé, že se otec namáhal a vysvětloval mi své názory. Na druhé straně posílat mě do války, která může skončit katastrofou, také patřilo k nezvyklým okolnostem. Spolkl jsem svůj strach a vrátil se k dříve probíranému tématu.

„Zdálo se, že jsou neobvykle pasivní, co se týká té záležitosti z Vatikánského pole. Připusťme, že Caesar se v mysli zaobírá důležitějšími věcmi, ale ti zbylí dva ne. Člověk by si myslel, že pořádné soudní stíhání je přesně to, co muži jako Bestia a Varro pro příští rok potřebují, pokud plánují kandidovat na prétory, a není jediný důvod být edilem, pokud nechcete být prétorem.“

Nepřítomně si zamnul bradu. „Ano, vypadá to podivně, ale nejspíš mají jiné plány, jak se zviditelnit. My s tím teď nemůžeme nic udělat. Můžeš se vrátit ke svému vyšetřování a snaž se, ať ti to netrvá moc dlouho.“

S takovou neuspokojivou poznámkou jsem odešel z otcova domu a vydal se městem k tomu svému. Oslavy byly v plném proudu, ale já ztratil chuť na všechny radovánky. Sklíčeně jsem se vlekl k Subuře.

Je obtížné vysvětlit, jak jsem poznal, že mě někdo sleduje i uprostřed nevázaného davu, nicméně jsem si tím byl jistý. Občas jsem se zastavil, abych se otočil, což bylo snadné, když do mě strkalo tolik lidí, ale neviděl jsem nikoho, kdo by vypadal povědomě nebo obzvlášť nenávistně; ale s tolika lidmi v maskách to bylo obtížné poznat přesně. Nicméně jsem měl ten známý pocit – a na římských ulicích jsem už zažil dost nebezpečí – abych věděl, že raději nemám své instinkty podceňovat.

V uličce plné lidí jsem proletěl otevřenými dveřmi insuly až na dvůr, který byl stejně nacpaný jako ulička. Lidé tančili na dláždění a vykláněli se z oken vedoucích na dvůr z hlavního světlíku, který se tyčil jako kaňon čtyři patra nad jejich hlavami. Oslavy se riskantně odehrávaly i na viklajících se balkonech postavených většinou za porušení stavebních norem. Všichni opilecky hulákali a náhodně si podávali džbány s vínem.

Rychle jsem se napil z jednoho, který se ke mně dostal, vyhnul jsem se tlusté, rozesmáté ženě, co se mě pokusila obejmout, a proběhl otevřenými dveřmi do tmavého bytu, kde se vzrušení lidé vášnivě objímali. Proklestil jsem si cestu zpocenými těly, až jsem našel vnější dveře a vyšel na ulici jen o málo větší než ulička, kterou jsem opustil. Náhodně jsem si vybral směr a vyrazil po ulici, která končila příkrými schody. Vyběhl jsem po nich a rozčísl lidi a psy jako zrní pod úderem cepu.

Lidé výskali a smáli se, když jsem kolem nich utíkal. Zoufalí uprchlíci nejsou o saturnáliích nijak vzácní. Navzdory všeobecné atmosféře prostopášnosti se vždycky najde pár manželů, co nemají smysl pro humor a nesmyslně se rozčílí, když najdou svou manželku a souseda od vedle v těsném, vášnivém objetí; také otrok občas překročí uznávané hranice a jeho pán ho pak pronásleduje ulicemi, mává kuchyňským sekáčkem a volá po krvi.

Zarazil jsem se celý udýchaný na malém náměstí s fontánkou uprostřed a maličkou Merkurovou svatyní na rohu, kde ústila malá ulička. U prodejce jsem koupil dva medové koláčky a nechal je u nohou boha. Doufal jsem, že mi propůjčí rychlost a neviditelnost, dvě ze svých nejvýznačnějších vlastností. Bylo pravděpodobné, že si Merkur, stejně jako všichni ostatní, vybírá volno a nezabývá se úředními záležitostmi, ale za pokus to vždycky stojí.

V takové vzrušené noci je snadné se v Římě ztratit, ale já se brzy zorientoval a znovu zamířil k Subuře. Zpomalil jsem na volnou chůzi, protože jsem si byl jistý, že jsem své pronásledovatele setřásl. To ale neznamenalo, že jsem mimo nebezpečí. Když mě ztratili, mohli si klidně najít nejkratší cestu ke mně domů a počkat si tam na mě. Nejlogičtější postup pro mě znamenal vyhnout se domovu a přespat někde u přátel nebo zůstat slavit v ulicích až do rána.

Přesto mě stále ovládal podivný sebezničující pocit, který mě donutil jít špehovat čarodějnice, a neriskovat se mi zdálo jako ubohý a přízemní způsob jednání. Navíc to vypadalo, že potáhnu s Caesarem do Galie, a vedle hordy Germánů s vyceněnými zuby se mi italští úkladní vrazi jevili takřka jako neviňátka.

Můj útěk mě natočil jiným směrem a já znovu přecházel Forum. Kostky se stále hrály, a pokud jsem mohl soudit, vrhali je titíž muži. Blízko rostra jsem v chumlu stoupenců uviděl přesně toho muže, kterého jsem v téhle chvíli nejvíc potřeboval.

„Milone!“ zavolal jsem a mával nad hlavami jásajícího davu. I v tom zástupu lidí mě ihned zaslechl a uviděl. Po jeho téměř božském obličeji se rozlil oslňující úsměv a rukou mě přivolal k sobě. Protlačil jsem se davem a kordon Milonových gangsterů se rozestoupil, aby mě pustil dovnitř.

„Decie!“ zvolal s úsměvem Milo. „Vypadáš téměř střízlivý. Co se děje?“ Od chvíle, co se Milo stal úctyhodným politickým vůdcem, obvykle na veřejnosti nosil formální tógu a senátorskou tuniku (svůj kvestorský úřad si odbyl před dvěma lety), ale pro dnešní noc se oblékl do krátkého řeckého chitónu sahajícího do půli stehen a přišpendleného na jednom rameni, takže druhé zůstalo odhalené. Víc než kdy jindy vypadal jako socha Apollona.

Méně povznášející byl pohled na dlouhou svalnatou paži ovinutou kolem ramen Fausty. Neměla toho na sobě o mnoho víc, v lovecké tunice vykasané tak, že odhalovala její dlouhá, tvarovaná stehna, vypadala jako bohyně lovu Diana. Horní část tuniky měla jen volně sepnutou, takže výstřih padal nebezpečně dolů. Zaujala by mě o poznání víc, kdybych ji předešlou noc neviděl ještě mnohem odhalenější. Přesto jsem po ní házel očima.

„Doufám, že je tu někde Kato,“ řekl jsem. „Rád bych viděl, jak se v záchvatu vrhne k zemi, pěna mu půjde od úst a bude štěkat na měsíc.“

„Jsi nějaký zadýchaný, Decie,“ prohlásil Milo. „Máš potíže?“

„Nějací lidé se mě pokoušejí zabít. Mohl bys mi půjčit pár svých rváčů, aby mě doprovodili domů?“

„Samozřejmě. Kdo je to tentokrát?“ Milo mi podal bachratý vinný měch a já si pořádně přihnul. Milo býval obyčejně v jídle a pití velmi střídmý, ale dnes v noci na své zásady zapomínal.

„Ach, znáš to. Jen politika.“ Rozhodně jsem netoužil mu všechno vykládat a zavléct do toho Faustu. „Není to Klodius.“

„Nikdy jsem nepoznal muže, který má tolik rozličných nepřátel jako ty,“ prohlásil obdivně. „Kolik jich je teď?“

„Nejspíš ne víc než dva či tři. Ztratil jsem je někde u domu mého otce, ale můžou na mě čekat v Subuře.“

„Kastore, Aurie,“ zavolal. „Doprovodíte bezpečně senátora Metella domů.“ Znovu se na mě usmál. „Tihle dva zvládnou jakýchkoli šest, na které bys mohl narazit. Určitě chceš odejít z oslav tak brzy? Pořádám hostinu pro celou svou čtvrť a bude trvat až do svítání.“

„Děkuji ti,“ řekl jsem, „ale prožil jsem dva rušné dny a velmi málo jsem spal. Navíc je touhle dobou jedna opilecká rvačka jako druhá. Moc nerad odvádím tvé muže z téhle báječné zábavy.“

„Tihle blázni se kdykoli radši poperou, než by slavili. Dobrou noc, Decie. Až budeš mít čas, řekneš mi víc.“

„Určitě,“ přikývl jsem a věděl, že to nikdy neudělám.

S dvěma hrdlořezy po boku jsem se cítil mnohem bezpečněji. Kastor, ten menší, měl šlachovitou podsaditou postavu a rychlé pohyby jako thrácký gladiátor. Aurius měl široká ramena a býčí krk jako samnita. Ne Samnita podle národnosti, ale podle typu gladiátora, který bojuje s velkým štítem a rovným mečem. Dnes se tomuto typu říká murmillo, pokud bojuje ve starém stylu, a secutor, když má na sobě helmici s hledím, ale bez chocholu, a bojuje s mužem se sítí. Thrácké gladiátory s malým štítem, zahnutým mečem a helmicí ozdobenou chocholem můžeme vidět ještě dnes.

Oba muži měli kolem pravé paže silné kožené bandáže a vlasy vzadu na temeni svázané do malého uzlu. Byly to známky profesionálních gladiátorů. Neviděl jsem žádné bodné nebo sečné zbraně, ale oba měli k širokému opasku pokrytému bronzovými hroty připevněný dřevěný obušek. Měli spoustu jizev a vypadali neobyčejně schopně.

„Ničeho se nebojte, senátore,“ prohlásil Kastor, „nedovolíme, aby se vám zkřivil jediný vlásek na hlavě.“ Zněl tak vesele jako muž, který se právě dozvěděl, že zdědil obrovský majetek.

„Přesně tak,“ prohlásil stejně šťastně Aurius. „Milo si vás velmi váží. Jakmile na vás někdo zaútočí, jen se stáhněte a nechte nás to vyřídit.“ Navzdory cizím jménům a bojovým stylům jsem podle jejich přízvuku poznal, že jsou rodilí Římané. Navíc byli naprosto střízliví. Milo si nedělal legraci, když říkal, že milují boj. Slavnosti je k smrti nudily a teď si při pouhém pomyšlení na krveprolití pohvizdovali nadšením.

Přemýšlel jsem, jestli se bude opakovat drobná scéna, co jsem zažil předminulou noc. Nějaké podobnosti tu byly, abych tak řekl, ale byly tu i rozdíly. Místo dvou marských balíků, kteří by nás sledovali až k bráně mého domu, nás ze zálohy přepadlo aspoň pět mužů, a tentokrát se nejednalo o žádné varování ani výhrůžky.

Ulice Subury nebyly tak plné jako ty blízko Fora. Vlastně většina Subuřanů byla na Foru a v jeho okolí. Ti, kdo se tam nevydali, většinou slavili v sídle cechu nebo na dvorech insul i na pozemcích nejrůznějších chrámů. Když nás těch pět přepadlo, procházeli jsme právě kolem veliké kovárny patřící Krassovi, kde na sváteční noc utichlo obvyklé bušení kladiv.

Tři muži na nás vyběhli ze stínů sloupoví před kovárnou. To obrátilo naši pozornost nalevo. Vzápětí na nás zezadu zaútočili dva další, kteří se vynořili na pravé straně ulice za sochou, která představovala Herkula škrtícího nemejského lva. Všichni měli v rukou obnaženou ocel a já jen doufal, že Milonovi muži jsou tak dobří, jak povídal.

V pravé ruce jsem třímal dýku a na levé jsem měl caestus dřív, než nás dostihli, prudce jsem se otočil, abych stál proti těm, co se schovávali za sochou. Věřil jsem, že mi gladiátoři pohlídají záda, a taky jsem za sebou uslyšel výkřiky a mocné rány. Vyrazil jsem na muže v tmavé tunice s hrozivou, vlnitě zahnutou dýkou. Zdál se překvapený, že jsem zaútočil, a na osudný okamžik zaváhal, takže mi poskytl příležitost bodnout ho do předloktí a roztříštit mu čelist dvěma rychlými výpady dýky a rukavicí caestus. Nůž odletěl na jednu stranu, jeho majitel na druhou a já se pootočil, abych čelil jeho komplici, ale ten člověk už se hroutil k zemi. Kastor stál za ním a s dlouhým, smyslným uspokojením se díval, jak padá na ulici.

Všech pět útočníků leželo na dláždění v bezvědomí. Zbraně byly poházené po ulici a už tu okouněla spousta opilců. Zdálo se, že Kastor ani Aurius neutrpěli žádné zranění a laskavě přijímali poklony od několika přihlížejících.

„Je někdo z nich mrtvý?“ zeptal jsem se.

„Snažili jsme se je nezabít,“ odpověděl Kastor. „Zabít, byť kriminálníka, je o saturnáliích proti zákonu. A my zákon ctíme, senátore.“

„To vidím. Poznáváte některého z nich?“ Převrátili jsme ty, u kterých to bylo nutné, a jejich sténání jsme si nevšímali. Ten, kterému jsem roztříštil čelist, si pár dnů nepromluví, a tři z nich budou rádi, když přežijí rány do hlavy.

„Tenhle se jmenuje Leo,“ řekl Aurius a zvedl pátého muže za předek tuniky. „Trénoval v Juventiově škole v Luce. Podle toho, jak vypadají, odtud pocházejí všichni.“ Mávl k ostatním. „Vidíte, jak mají uzel vlasů stažený černou stuhou? Tak se to dělá v Luce.“

„Bylo to velmi působivé,“ prohlásil jsem. „Obušky proti oceli a přesile.“

Kastor si odfrkl. „Oceňujeme váš názor, pane, ale tahle sebranka nám sotva stála za námahu. Tyhle školy na severu je netrénují tak tvrdě jako římské nebo kampánské ludi. Když v jejich kraji není žádná munera, přicházejí sem do Říma. Spousta druhořadých politiků si je najímá jako osobní strážce, protože jsou hodně levní.“

„Milo nás tvrdě trénuje s holemi, senátore,“ řekl Aurius. „Tvrdí, že v pouliční rvačce jsou stejně dobré jako meče, a ve městě jsou legální.“ Zatočil tou svou, švihl zápěstím, něco z ní odletělo a uhodilo do zdi s mokrým plesknutím.

„Když o tom mluvíme,“ ozval se Kastor, „kdybych byl vámi, to ostří i bronzové hroty bych schoval, senátore. Tohle je sice Subura, ale nikdy nevíte, kdy narazíte na nějakého tvrdošíjného ochránce litery zákona.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem a zastrčil si své zbraně do tuniky. „Dokáže váš přítel Leo promluvit?“

„To hned zjistíme.“ Aurius dovlekl muže k chladící kádi před jednou pecí kovárny. Strčil Leovu hlavu pod špinavou vodu a chvilku ji přidržel, ale muž se nebránil. Když ho vytáhl, Leo rytmicky zamumlal pár slov. Uvědomil jsem si, že něco zpívá v severním dialektu.

„Bojím se, že jsem ho praštil trochu moc silně, senátore,“ řekl Aurius a pustil muže na hromadu vedle koryta. „Chudák starý Leo bude pár dnů mluvit z cesty. A možná napořád.“

„Co se dá dělat,“ řekl jsem, „byl bych se rád dozvěděl, kdo si je najal, ale člověk nemůže mít všechno. Budu se muset spokojit s tím, že jsem se dostal domů v jednom kuse.“

Odkráčeli jsme z místa boje a za námi už potácející se lidé překračovali těla, jako kdyby to byli další z těch, co přesmíru nasávali. Když jsem se ohlédl zpátky, přispěchali na místo nějací kluci a zabavili poházené zbraně. Nic, co má nějakou cenu, nezůstane ležet na ulici v Subuře dlouho.

Když jsme dorazili k bráně, otočil jsem se, abych mužům poděkoval a propustil je, ale oni mě jemně odstrčili stranou a vešli dál.

„Dovolte nám zkontrolovat dům, senátore,“ řekl Kastor. „Mohli by se tu ukrývat další muži pro případ, že byste se přes tamty dostal, nebo zvolil jinou cestu domů.“

„Mnoho mužů bylo zabito doma, protože si mysleli, že jsou v bezpečí, když zamknou dveře,“ potvrdil Aurius. Zdálo se to jako neobyčejně rozumná rada, tak jsem počkal, zatímco oni prošli dům místnost po místnosti, prohlédli střechu a dokonce se podívali přes zdi do dvorků a na střechy sousedních domů. Když byli spokojeni, poděkoval jsem a věnoval jim pár denárů. Skutečně jsem to nemusel dělat. Nejspíš to byla největší zábava, kterou během svátků zažili.

V domě nebylo ani stopy po mých otrocích. Chápal jsem, že je pryč Hermes, ale přemýšlel jsem, co můžou dělat tak dlouho venku dva stařečci jako Kato a Kassandra. Znovu jsem omyl krev ze svých zbraní a osušil je; pak jsem shodil tuniku, zhroutil se do postele a spal dřív, než jsem zavřel oči.

Byl to další dlouhý den.

Kapitola 11

Řím se den po saturnáliích probudil do obrovské hromadné kocoviny. Po celém městě se otevřely stovky a tisíce kalných očí, nemilosrdné ranní světlo je probodávalo a nekonečné sténání se neslo až na Olymp. Patricijové a plebejci, otroci a propuštěnci, občané a cizinci, všichni trpěli a byli napůl přesvědčeni, že je Pluto chytil za nohu a táhne je k zející propasti; a celkem vzato vůbec nenahlíželi na zapomnění podsvětního světa jako na špatnou vyhlídku. Dnes ráno zvraceli do nočníků i stoičtí filozofové.

Ale já ne. Já se cítil dobře. Pro jednou jsem se v pití krotil a to málo, co jsem do sebe nalil, jsem vypotil při útěku nočním městem. Poprvé od odjezdu z Rhodu jsem se v noci pořádně vyspal. Probudil jsem se s jasnýma očima, čistou hlavou a s obrovským hladem. Slunce stálo vysoko a paprsky pronikalo do mého okna, jako by sám Apollon byl se mnou výjimečně spokojený.

„Herme!“ zakřičel jsem. „Kato! Vstávejte, vy chásko líná! Svět už je zase normální!“

Vstal jsem a šel do malého obývacího pokoje, který užívám jako kancelář. Prudce jsem otevřel zamřížované okenice, nadýchl se čerstvého vzduchu, poslouchal zpěv ptáků a vůbec dělal všechny věci, kterými obyčejně pohrdám. Ráno obvykle nebývá mou nejoblíbenější částí dne. Uslyšel jsem za sebou pomalé šourání a pak Kato odhrnul dveřní závěs na stranu.

„Co chcete?“ zeptal se nevrle. V Egyptě jsem už viděl živěji vyhlížející mumie.

„Přines mi něco k snídani,“ přikázal jsem mu. „Kde je Hermes?“

„Toho ničemu nemá smysl volat. Bude zvracet až do oběda. Tihle mladí nemají na oslavy správnou hlavu nebo žaludek.“ Zachichotal se a štrachal se pryč, ale pak jsem ho slyšel sténat.

Sundal jsem si obvaz z ruky a měl jsem radost, když jsem spatřil, že se mi rána téměř zahojila. Zdálo se, že to ráno jde všechno hladce. Vybral jsem si jednu ze svých dražších tunik a své nejlepší černé senátorské sandály. K tomu jsem přidal druhou nejhezčí tógu, protože bylo velmi pravděpodobné, že dnes navštívím nějaké úředníky.

Kato mi přinesl chléb, sýr a nakrájené ovoce. Při jídle jsem si naplánoval program na celý den. Ve městě tak rozlehlém jako Řím je nejdůležitější vzít v úvahu jeho topografii. Jde o to vyhýbat se zacházkám a hlavně nikdy nestoupat na stejný vršek dvakrát. V kopcovitém Římě je to dost obtížné. Namočil jsem kousek chleba do česnekového olivového oleje a přemýšlel jsem.

Rozhodl jsem se nejdřív zajít za Asklepiodem. Bude v Zátibeří a cestou zpátky do města se můžu stavit v Ceresině chrámu. A navíc muž tak střídmých zvyků jako on nejspíš nebude mít dnes ráno vražednou náladu. Nechal jsem si donést horkou vodu a pustil se do jednoho celkem neznámého úkonu, totiž oholil jsem se sám. Nemuselo by se mi vyplatit svěřit se do roztřesených rukou veřejného holiče.

Oblečený a čerstvě, i když neodborně oholený jsem se vydal do neobvykle tichých ulic města. Řím byl napůl vylidněný a vypadalo to, jako by město prohrálo nějakou zásadní válku. Byl skoro zázrak, že během hlučných oslav nepropukly žádné ničivé požáry. Všude se povalovali lidé jako mrtvoly zabitých obránců – jen hlasitě chrápali. Odhozené masky, věnečky a věnce znečišťovaly ulice a veřejné budovy.

Instinktivně jsem k cestě na Tiberský ostrov zvolil Fabriciův most. Ráno se dal Asklepiodes většinou najít v Aeskulapově chrámu, a pokud tam bude i dnes, ušetřím si cestu do ludus, kde měl ordinaci. Nádherný most dal před čtyřmi roky zbudovat tribun Fabricius, který sice nikdy nevykonal nic jiného, ale který zajistil nesmrtelnost svého jména právě tímto darem městu. Tedy alespoň relativní nesmrtelnost. Předpokládám, že za sto let tam bude stát jiný most nesoucí jméno jiného politika a ubohý starý Fabricius bude zapomenutý. Pro jednou tu chyběli žebráci, kteří obyčejně zaplňují všechny římské mosty – dnes totiž vyspávali stejně jako ostatní obyvatelé.

Ráno bylo na tohle roční období nezvykle teplé a děti se mačkaly u opěrných pilířů a nosníků, skákaly do chladné vody, výskaly radostí nebo klidně rybařily s dlouhými pruty. Zatímco starší v rodinách dospávali svou nestřídmost z předešlé noci, římské děti si užívaly svátek navíc, kdy je nikdo nehlídal.

Zastavil jsem se uprostřed mostu a vychutnával ten pohled. Na východě a jihu se město rozrůstalo za starobylé hradby a zářivé chrámy na vrcholcích kopců propůjčovaly zdání, že se jedná o domovy bohů. Hrající si děti pode mnou dodávaly scéně takovou idylu, jako by se jednalo o nějakou pastorální báseň. Jak klamné to bylo. Ale vzpomínal jsem si, že jako dítě jsem si tu den po saturnáliích hrával i já. Tenkrát byl most dřevěný, ale jinak se nic nezměnilo. Ve vodě jsme zažívali skutečný svátek, kdy si všichni urození, prostí, otroci a propuštěnci byli rovni. Ještě jsme si neosvojili krutou a hořkou realitu dospělosti.

Nebo jsem si možná své vzpomínky idealizoval. Děti mívají svou vlastní krutost, která provází jejich vlastní strachy. Pokračoval jsem v chůzi a věděl, že ze mě nikdy básník nebude.

Z Aeskulapova chrámu čišel klid, který dokáže vyzařovat jen chrám postavený na ostrově. Majestátní budova se tyčila nad zdmi připomínajícími loď, které uzavíraly dlouhý, zužující se ostrov doplněný přídí a kormidlem z kamenů. Rostliny vysazené v chrámu patřily k nejhezčím v Římě i jeho okolí. Cedry dovezené až z Levanty byly obzvlášť nádherné.

Dorazil jsem ve chvíli, kdy kněz s pomocníky končil ranní obřad, k němuž patřilo i tradiční obětování kohouta. Ceremonie probíhala v řeckém stylu a byla celá vedena v řečtině v dialektu Epidauru, odkud bůh přišel do Říma. Mezi účastníky jsem zahlédl Asklepioda a počkal jsem, až obřad skončí.

„Ach, Decie,“ řekl, když mě zahlédl, „předpokládám, že potřebuješ ranní medicínu?“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem hrdě.

„Alespoň ses naučil zdrženlivosti. Pobyt na Rhodu ti musel prospět.“

„Bohové chraňte. Ne, jen jsem měl včera večer moc práce, než abych mohl divočit. Přišel jsem si s tebou promluvit o svém vyšetřování.“

„Báječné. Už to vypadalo na další nudný den. Pojď se mnou.“ Vyšli jsme ven a vyhledali lavičku pod jedním cypřišem. Asklepiodes z ní smetl listí a posadili jsme se. „Tak mi všechno hezky pověz.“

Zopakoval jsem mu Klodiin popis Celerových symptomů, které předcházely jeho skonu, a on pozorně poslouchal.

„Obávám se, že to mi mnoho neřekne. Kéž bych si mohl promluvit s Aristonem z Lycie, ale jak jsi nejspíš slyšel, je nedosažitelný.“

„Bohužel je to tak. Doufal jsem, že ho podrobně vyzpovídám. Nejen o událostech kolem Celerovy smrti, ale jestli ho léčil na něco jiného. Klodia to nemusí vědět.“

„Nebyli si blízcí?“

„Je poctivé to přiznat.“

„Aristona jsem neměl moc v oblibě. Příliš miloval peníze a při honbě za nimi se mohl snadno odchýlit z přísné Hippokratovy cesty.“

„I já mám stejné podezření.“ Pověděl jsem mu o vraždě Harmodie i o znepokojivé časové shodě s předpokládaným Aristonovým utopením. „Neohledával jsi jeho tělo, když ho našli?“

„Ne. Byl jsem na jeho pohřbu, ale nikdo se ani slůvkem nezmínil, že by se mohlo jednat o nějaký zločin, takže jsme všichni usoudili, že se jednalo o obyčejné utonutí. Na spánku měl zranění, ale mělo se za to, že přepadl přes zábradlí, uhodil se hlavou o jednu z podpěr a teprve potom dopadl do vody. Šel z hostiny, a pokud si příliš přihnul, takový osud nebývá zdrojem podezření.“

„Byl to náš rodinný lékař, ale myslím, že jsem ho nikdy neviděl. Nejspíš ošetřoval mou matku při její poslední nemoci, ale tehdy jsem byl ve Španělsku.“

„Kdybys ho viděl, pamatoval by sis ho. Byl to zvláštní člověk, velmi vysoký a štíhlý. Usmíval se častěji, než bylo nutné, aby ukazoval drahou egyptskou dentální práci.“

Páteř se mi rozechvěla jako tětiva luku po vystřelení šípu. „Egyptskou dentální práci?“

„Ano. Přesně tady“ – jedním prstem si stáhl spodní ret – „měl dva falešné zuby připevněné zlatým drátkem. Vynikající práce, mohu-li dodat. V Římě v tomto řemesle není nikdo tak zručný. Musíš jet do Egypta a Ariston neustále rád lidem připomínal, že přednášel v Muzeu v Alexandrii. Stejně jako já,“ dodal samolibě.

Já ho ale neposlouchal. Umlčel jsem ho zvednutou rukou a pověděl mu, co jsem se dozvěděl od Askylty. On jen tleskl rukama a radostí si třel dlaně o sebe. Pak ze mě pochopitelně vymámil zbytek příběhu a s každým strašlivým novým odhalením se pochechtával. Občas mě Asklepiodes dovede překvapit.

„To je báječné!“ zvolal. „Nejen obyčejná sprostá otrava, ale prastarý kult s lidskými oběťmi, a navíc i špinavá politika!“

„A to nezmiňuji,“ podotkl jsem upjatě, „že to vypadá na spoluodpovědnost lékařské profese.“

Při těch slovech se zamračil. „Ano, no, to je tedy skandální. Ariston nejspíš sešel z Hippokratovy cesty mnohem víc, než jsem si myslel.“

„Co ten jed, ten, který Askylta nazvala ,manželčin přítel‘?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel, ale není jediný lékařský důvod, proč by nemohl existovat. Už jen přítomností samotného náprstníku by mohl být účinný.“

„Měl Ariston pomocníky, studenty nebo někoho jiného, kdo znal jeho pacienty?“

„Jistě. Obvykle jsem ho vídal s propuštěncem jménem Narcissus. Ariston měl ordinaci vedle Portunova chrámu. Pokud Narcissus plánuje převzít Aristonovu praxi, může tam stále být.“

„Doprovodíš mě?“ zeptal jsem se a vstal.

„Rozhodně.“ Maličko se zašklebil. Opustili jsme ostrov a pěšky se vydali zpátky do města branou Flumentana. Tahle čtvrť nepatřila v Římě k těm lepším, přestože se v ní nacházely jedny z nejstarších a nejkrásnějších chrámů. Místní obyvatelé se většinou živili prací v přístavu: nakládáním lodí, skladováním i řízením vlečných člunů. Bydlelo tu víc cizinců než v kterékoli jiné čtvrti uvnitř hradeb Říma. Co bylo nejhorší, tahle čtvrť přímo sousedila s výpustmi dvou největších římských stok, včetně prastaré cloaca maxima. Puch byl toho rána příšerný, ačkoli ne tak smrtelný jako za horkého letního dne.

Aristonova ordinace se nacházela v prvním poschodí jednopatrové budovy s výhledem na Forum Boarium. V přízemí byl obchod s dováženým bronzovým nábytkem. Schodiště vedlo vnějškem, stoupalo po boku budovy až k otevřené terase obklopené ze tří stran truhlíky osázenými břečťanem a jinou příjemnou vegetací. Zábradlí na schodech i rohy hrazení kolem terasy zdobily sošky symbolů lékařské profese: hadi, Hermova hůl a tak dále.

Narcissa jsme našli na terase, jak v jasném ranním světle prohlíží pacienta. Při našem příchodu překvapeně vzhlédl.

„Prosím, nenechte se od nás rušit,“ řekl Asklepiodes.

„Asklepiodes!“ zvolal Narcissus. „V žádném případě. Vlastně kdybyste byl tak laskav, velice bych ocenil vaši konzultaci.“

„Ale samozřejmě,“ přitakal Asklepiodes.

„Dobrý den, senátore…, omlouvám se, ale mám pocit, že vás znám.“ Narcissus byl hezký, vážně vypadající mladý muž s tmavými vlasy a ještě tmavšíma očima. Na jeho profesi upozorňoval úzký proužek vlasů na čele, vzadu uvázaný do spletité mašle.

„Ošetřoval jste členy jeho rodiny,“ řekl Asklepiodes. „Tohle je senátor Decius Caecilius Metellus mladší.“

„Ach! Obličejové rysy Metellovců jsou vskutku výrazné. Vítejte, senátore Metelle. Je ve vaší rodině zapotřebí mých služeb?“

„Slyšel jsem, že jste převzal praxi po zesnulém Aristonovi.“

„Ano, to je pravda.“

„Mám jen pár otázek o vašem bývalém patronovi a učiteli. Ale prosím, ošetřete nejdřív svého pacienta.“

Narcissus se otočil a tleskl. Z přístřešku tvořícího čtvrtou část terasy vyšel otrok s patrnou kocovinou. „Přines židli a občerstvení pro senátora,“ nařídil lékař.

Muž na vyšetřovacím křesle byl podsaditý třicátník, jehož hlava byla na jedné straně trošku znetvořená. Měl poněkud ospalý, omámený výraz.

„Tohle je Markus Celsius,“ řekl Narcissus. „Je mým stálým pacientem. Včera v noci během oslav procházel kolem obytného domu, na jehož střeše probíhal večírek. Z parapetu se odloupla dlaždice, spadla čtyři patra dolů a udeřila ho do hlavy.“

Otrok mi přinesl židli a pohár zahřátého vína. Posadil jsem se a se zájmem sledoval, co se bude dít.

„Aha,“ řekl Asklepiodes. „Přinesli ho sem nebo přišel sám?“

„Chodí a mluví, i když po chvíli trochu nesouvisle.“

„Zatím je to dobré,“ řekl Asklepiodes. Přešel k pacientovi a dlouhými citlivými prsty prohmatal mužovu lebku. Několik minut ji zkoumal a dloubal do ní. Když se dotkl menší tržné rány na hlavě, pacient mírně mrkal. Asklepiodes spokojeně odstoupil.

„Pochopitelně je vám známa Hippokratova studie O poraněních lebky?“ prohlásil Asklepiodes. Přešel do řečtiny, jazyka, kterým jsem hovořil celkem plynule.

„Ano, ale stejně jako můj bývalý patron se běžně zabývám spíš nemocemi než zraněními.“

„Máme zde poměrně prostý případ promáčklé lebeční kosti. Oddělený lebeční úlomek se pohybuje zcela volně a bude jen třeba ho vyzvednout, zasadit zpátky na místo a možná k jeho připevnění použít stříbrný drátek. Nemohu to říct přesně, dokud neuvidím zlomeninu otevřenou, ale snad bude možné úlomek zachytit jednoduchým háčkem. Pokud ne, bude se muset použít sonda. Mí egyptští otroci jsou v obou postupech velice zruční.“

Ve skutečnosti prováděl Asklepiodes většinu řezání i sešívání sám, ale v lékařských kruzích se to nepovažovalo za dostatečně úctyhodné, tak na veřejnosti předstíral, že všechno dělají jeho otroci. „Tohle zranění je běžné mezi boxery, kteří nosí caestus, takže téměř po každém kole her, při nichž se konají zápasy, máme několik takových případů.

Pochopitelně je nemožné předpovídat tyhle záležitosti s jistotou,“ pokračoval, „ale nevidím důvod, proč by nemohlo dojít k úplnému uzdravení. Nechte ho odnést do mé ordinace v Statiliově ludus a dnes odpoledne ho budeme operovat.“

„Jsem vám velice zavázán.“

Narcissus zavolal dva svalnaté asistenty a ti nešťastného Marka Celsia odnesli. Nepadla žádná zmínka o placení, protože takové věci byly zakázány. Ale lékaři stejně jako politici měli své vlastní způsoby, jak si odměnu za službu zařídit.

„Tak, senátore,“ řekl Narcissus, „jak vám mohu být k službám?“

„Váš bývalý patron, Ariston z Lycie, ošetřoval mého příbuzného, konzula Kvinta Caecilia Metella Celera při jeho poslední chorobě. Doprovázel jste ho při tom?“

Vážně přikývl. „Ano. Byl to velmi význačný muž. Jeho skon znamenal pro Řím velkou ztrátu.“

„Svatá pravda. Hovořil tehdy Ariston o, no… o nějakých nesrovnalostech ve způsobu Celerova skonu?“

„Ne, vlastně poměrně důrazně prohlásil, že takové symptomy jsou běžné u smrti z přirozeného vnitřního onemocnění a doprovázejí mnoho běžných úmrtí. Tentokrát, tvrdil, jedinou neobvyklou okolností bylo zdánlivě pevné zdraví, kterému se zesnulý těšil.“

„Řekl jste ,zdánlivě pevné zdraví‘,“ zdůraznil jsem. „Smím se zeptat, co tím myslíte?“

„Nu, tak za prvé, byl mrtvý. To samo o sobě znamená, že nebyl tak zdravý, jak vypadal.“

„Jistě, pokud řekněme dobré zdraví nebylo ukončeno vnějším činitelem. Otevřeně se hovořilo o otravě.“

Narcissus přikývl a jeho pěkné vážné rysy poznamenal rozpačitý výraz. „Já vím. Přemýšlel jsem, proč Ariston nikdy neřekl vdově nebo blízkým příbuzným o Celerových předchozích návštěvách.“

To mne zarazilo. „Předchozích návštěvách?“

„Ano. Nic jsem tenkrát neřekl, protože bych porušil lékařské tajemství. Ale když oba, jak Celer, tak Ariston, zemřeli, nevidím důvod, proč bych měl zatajovat důkazy, které by mohly ukončit všechny řeči o otravě.“

„Nemáte skutečně žádný důvod, opravdu,“ povzbuzoval jsem ho. „Prosím, pokračujte.“

„Nu, víte, význačný konzul sem přišel asi měsíc před ukončením svého úřadu a naléhavě se potřeboval poradit s mým patronem.“

„Počkejte,“ přerušil jsem ho, „on přišel sem?“

„Ach ano. Obvykle je pochopitelně k tak významnému klientovi lékař povolán, aby ho ošetřil. Ale v tomto případě přišel konzul po setmění, oblečený jako prostý občan. Popravdě, nejedná se o nic hrozně neobvyklého. Musíte chápat,“ přejížděl pohledem ze mě na Asklepioda a zpátky, „že lékařské tajemství, které jsem už zmínil, někdy vyžaduje tajné schůzky mezi lékařem a pacientem.“

„To je samozřejmé,“ ujistil jsem ho. Víc než jednou jsem vyhledal Asklepioda, aby mě dal dohromady po nějakých ne zrovna zákonných střetnutích.

„Takže to byl tento případ. Konzul trpěl velkými bolestmi na prsou a na břiše. Byl to silný muž s vytrénovaným tělem a byl schopen skrývat tuto slabost i před nejbližšími přáteli. Zjevně si toho nebyla vědoma ani jeho žena.“

„Nemuselo být těžké to před ní utajit, když vezmeme v úvahu, jak moc se vídali,“ prohodil jsem.

„A musíte chápat, proč nechtěl, aby se o jeho stavu vědělo, ne?“

Přikývl jsem a leccos bylo jasnější. „Přesně. Dostal prokonzulát, na který si všichni poslední rok nebo dva brousili zuby: Galii. Nesměl vypadat, jako že na velení nestačí.“

„Nebylo poprvé, kdy muž velkého politického významu přišel za Aristonem kvůli tajné léčbě stavu, který potenciálně poškozoval jeho kariéru. Asi jako se ženy často uchylují k tajnému léčení u sagy z velmi dobře známého stavu tak poškozujícího manželství.“

„A poskytl Ariston konzulovi uspokojivou léčbu?“ zeptal se Asklepiodes.

„Jak víte, Asklepiode, symptomy v tomto případě jsou typickými příznaky předcházejícími smrt způsobenou mrtvicí, ačkoli člověk může trpět příznaky hodně let, než se stane to nevyhnutelné. Nicméně Ariston poskytl léky, které bolestivé příznaky dostatečně potlačily.“

„Aha,“ řekl Asklepiodes, očividně plný profesionálního zájmu. „Nevíte, co mohl ten předpis obsahovat?“

Narcissus se maličko zachmuřil. „Ne, Ariston trval na tom, že jsem ještě dostatečně nepokročil ve svém studiu, aby mi svěřil tento konkrétní předpis.“ Ten záchvěv neloajálnosti mi prozradil, proč byl Narcissus tak ochotný hovořit o Aristonově sporném chování. „Vím, že při každé návštěvě dostal Celer zásobu, která mu měla vydržet několik týdnů.“

„Měl Ariston lék po ruce i při jeho první návštěvě?“ zeptal jsem se.

„Ano, slyšel jsem ho, jak konzulovi říká, aby si to bral každé ráno. Celer řekl, že si to smíchá se svým ranním nápojem pulsum.“

„Aha. Ocet měl zakrýt chuť léku?“

Zatvářil se zmateně. „Ne. Řekl Celerovi, že ten lék je téměř bez chuti. Ale konzul byl muž pravidelných zvyků a podávání se šálkem pulsum by mu zajistilo, že ho bude brát pravidelně každé ráno.“

Podíval jsem se na Asklepioda a on podivně nadzvedl obočí.

„Kolikrát sem Celer přišel?“ zeptal jsem se.

„Vím o třech návštěvách. Poslední asi měsíc a půl před smrtí.“

Postavil jsem se. „Velice jste nám pomohl, Narcissi. Jsem vám zavázán.“

Také vstal. „O nic nešlo. Považuji to za součást svých služeb význačné rodině Metellovců.“ Chtěl tím říci, že on, a jedině on bude pokračovat ve šlépějích Aristona z Lycie jako lékař Metellů. Spolu s Asklepiodem jsem sešel dolů.

„Co si myslíš?“ zeptal jsem se ho, když jsme se ocitli na ulici. Před námi se rozprostíral dobytčí trh, na kterém i dobytek vypadal, že má kocovinu.

„Hodně věcí je teď jasných, ale spousta jich zůstává zastřených. Za prvé, Celer vůbec nemusel být v konečném stadiu. Narcissus měl pravdu, když diagnostikoval ty symptomy jako stav před mrtvicí, ale stejně snadno mohou znamenat vředy v žaludku nebo jícnu, což není neobvyklá choroba u mužů, kteří tráví svůj život dohadováním se s lidmi.“

„Stav je sotva podstatný. Důležité je, že poskytl důvod denně podávat jed v potravě muži, který zřídkakdy nějaké léky potřeboval. Myslím, že tu bezpochyby máme našeho traviče.“

„Ale je tu otázka motivu,“ řekl Asklepiodes. „Proč by muž jako Ariston chtěl Celera otrávit? Byl bezohledný, to připouštím, ale tohle je maličko extrémní.“

Šli jsme po ulici s hlavami skloněnými a rukama za zády jako dva akademičtí filozofové rokující o těžko pochopitelných otázkách logiky. Nebo to byli peripatetikové, kdo takhle chodil?

„Cicero mi vysvětlil základní principy trestního práva, k nimž patří i otázka, kterou si vyšetřovatel musí sám klást a žalobce vysvětlit porotě v každém případě výjimečného provinění: Cui bono? Komu to prospělo?“

„Jak jsi řekl, Celer nebyl muž bez nepřátel.“

„Závistivých nepřátel. Mezi nimi byl nejhlasitější a nejvýmluvnější tribun Flavius.“

„O jejich veřejných hádkách se v Římě minulý rok hodně povídalo,“ přikývl Asklepiodes. „Ale římská politika je obvykle bouřlivá. A zdá se mi, že Flavius dosáhl svého i bez jedu.“

„To není tak jisté. Přesně toho dne, kdy zemřel, měl jít Celer k soudu a domáhat se navrácení galského velení. Flavius měl jistou prohru.“

„V té době už Flavius nebyl v úřadu,“ podotkl Asklepiodes.

„Nebyl tribunem. Ale pro příští rok kandidoval na prétora a nevypadalo by dobře, kdyby spor s Celerem prohrál. A navíc šly jejich spory daleko za hranici běžné politiky a přerůstaly až do osobních urážek a násilí. Svou roli tu mohla sehrát úplně obyčejná pomsta.“

„To skutečně dává smysl,“ připustil Asklepiodes. „Ale jak by se byl dozvěděl, že Celer potřebuje Aristonovu péči?“ Asklepiodes byl sice vzdělaný, ale moc dobře nededukoval, nejspíš proto, že svou moudrost získal od dávno mrtvých Řeků.

„Ariston mu to pověděl. Slyšel jsi, jak Narcissus říkal, že ten lék má být bez chuti?“

„A to tvrzení mě zmátlo. Sotva to jde dohromady s tím, co říkala Askylta.“

„Vysvětluji si to tak, že při první návštěvě dostal Celer skutečný lék, tedy přinejmenším takový, který neškodil. Teprve když Aristonovi došly všechny možnosti, začal hledat někoho, kdo by potřeboval jeho služby. V Celerově případě zřejmě o kupce neměl nouzi.“

„To bylo neobyčejně chladnokrevné.“

„Bojím se, že to nebylo poprvé. Přesně věděl, kam zajít pro jed, který potřeboval. V Harmodiině stánku byl možná stálým zákazníkem. Seznam Aristonových zemřelých pacientů by možná bylo zajímavé čtení. Kdo je v lepší pozici než lékař, aby tajně urychlil něčí transport do království stínů?“

„Nesporně,“ zamumlal, „tohle je velice výjimečný případ.“

„Ani v nejmenším o tom nepochybuji. Přesto budu od této chvíle velmi opatrný při výběru svých lékařů. Pochopitelně je mým velikým štěstím, že mám přítele, jako jsi ty, který mě dá vždycky dohromady, když jsem v Římě.“

„Bude tvůj pobyt tentokrát delší?“ zeptal se.

„Ne, všichni si přejí, abych byl pryč, až bude Klodius tribunem. Můj otec mě chce vypakovat s Caesarem do Galie.“ Bezděčně jsem se otřásl. „Musím se z toho nějak dostat.“

„Pokud se mohu odvážit, už dřív za mnou přišli jistí muži, kteří si přáli vyhnout se riskantní službě. Obvykle je velmi vhodné amputovat palec pravé ruky, a pak předstírat, že se to stalo při nehodě. Jsem při této operaci velmi zručný, takže kdybys…“

„Asklepiode!“ zvolal jsem. „To je naprosto neetické!“

„A to je problém?“

„Ne, já bych jen nerad přišel o svůj palec.“ Zvedl jsem ten výjimečný prst a zacvičil s ním. „Je docela užitečný. Nic se mu nevyrovná, když chcete v pouliční rvačce dloubnout někoho do oka. Ne, bez něj bych si připadal neúplný. A navíc by nikdo neuvěřil, že to byla náhoda. Obvinili by mě ze zbabělosti a znemožnili mi veřejné funkce.“

„Dokonce i hrdinové se uchylovali ke lstím, aby se vyhnuli obzvlášť obtížným nebo ztřeštěným vojenským dobrodružstvím. Odysseus předstíral šílenství a Achilles se oblékal jako žena.“

„Lidé si už tak myslí, že jsem šílený. A kdybych se oblékl jako žena, všichni by si pomysleli, že jsem jen další z Klodiiných podivných přátel.“

„Potom se obávám, že jsem vyčerpal všechny své návrhy. Proč tam nechceš jet? Třeba se budeš bavit a krajina plná kvílících barbarů není nebezpečnější než Řím v neklidných časech.“

„Ano, proč ne? Mám navrhnout Caesarovi, že výpravu doprovodíš jako vojenský lékař?“

„A tady tě musím opustit,“ prohlásil a náhle se otočil. „Musím jít připravit operaci toho nešťastného Marka Celsia.“ Odešel směrem k mostu Sublicio.

Pokračoval jsem na Forum, kde se Řím začínal roztřeseně probouzet k životu. Téměř všichni opilci vstali jako oživlé mrtvoly, potáceli se a hledali tmavé kouty, aby pokračovali v procesu střízlivění. Chod města se po maličko pozdějším začátku rozběhl. Všude státní otroci apaticky, ale vytrvale pracovali s košťaty a hadry, a uklízeli nepořádek po saturnáliích.

Zašel jsem do několika bazilik, přeptal se na pár otázek a nakonec jsem skončil v Opimiově. Několik budoucích prétorů tam diskutovalo o organizaci svých soudů. Někteří z nich už si na sebe vzali tógu s nachovým lemem kurulského úřadu; ostatní čekali až na začátek nového roku.

Otrok mi ukázal muže, kterého jsem hledal. Byl to jeden z těch olemovaných, vysoký, s drsnými rysy a nepoddajnými šedivějícími vlasy, které mu trčely od hlavy v tuhých vlnách. Po stranách zahnutého nosu měl chladné modré oči, které byste neradi viděli, jak na vás hledí přes okraj štítu.

„Lucius Flavius?“ zeptal jsem se, ale nepoužil jsem jeho titul, protože úřad ještě nepřevzal.

„Ano,“ přisvědčil. „Myslím, že jsme se ještě nepotkali.“

„Jsem Decius Caecilius Metellus mladší.“

„Pak jste muž z význačného rodu.“ Jeho vřelost k Metellům měla očividně své hranice.

„Vyšetřuji okolnosti smrti Metella Celera. Vyrozuměl jsem, že jste s ním měl vážné spory.“

„To bylo loni. Teď mám plno práce s přípravami roku příštího. Kdo vás vyšetřováním pověřil?“

„Tribun Metellus Pius Scipio Nasika a…“

„Tribun není kurulský úředník,“ vyprskl. „Nemůže nařídit iudex.“

„Tohle je neformální vyšetřování vyžádané mou rodinou,“ informoval jsem ho. „Včetně Metella Nepa, který by ocenil vaši spolupráci.“

To ho zarazilo. „Nepa znám. Je to dobrý muž.“ Dokud budou oba podporovat Pompeia, budou kolegové. Flavius mi položil ruku na rameno a dovedl mě do poměrně prázdného výklenku velké budovy plné ozvěn. „Je pravda, že Nepos se bude příští rok ucházet o konzulát?“

„Ano.“

Podrbal si strniště na bradě. Ani on se dnes ráno neodvážil svěřit do rukou holiče. „Bude to významný rok a bude dobré mít takového muže v úřadě, pokud vyhraje.“

„On vyhraje,“ prohlásil jsem. „Když se o konzulát uchází Metellus, většinou ho získá. Už víc jak dvě století to tak funguje.“

„Svatá pravda,“ přemítal. „Dobře tedy, co chcete vědět?“

„Je známo, že vaše rozepře s Celerem přerostly ve veřejné násilí.“

„Ne vždycky, ale několikrát. Co je na tom tak neobvyklého? Pokud naše spory občas nezpestří trocha krve na chodníku, stane se z nás stádo změkčilých filozofujících Řeků.“

„To bychom určitě neradi. Rozumím tomu správně, že jádrem vašich sporů bylo přidělování půdy Pompeiovým veteránům?“

„Přesně tak. A spravedlivější a politicky prozíravější politiku si sotva dokážu představit. Celer byl vůdcem šílené frakce aristokratické strany. Raději by čelili občanské válce, než by dali veřejnou půdu hladovým veteránům, kteří si ji zasloužili. A k těm jejich protestům – měli je jen proto, že tu půdu za nepatrný nájem užívali sami nebo ji chtěli levně skoupit. Oni…“

Zvedl jsem ruku. „Já ten spor znám a plně sympatizuji s přidělováním půdy.“

Trochu se uklidnil. „Nu, i Cicero podpořil přidělování, když přidal nějaké dodatky týkající se kompenzací původním majitelům, a Cicero je známý stoupenec aristokratů.“ Potřásl hlavou a frkl impozantním nosem. „Ty poslední týdny, kdy byl Celer v úřadu, se zdálo, že se sotva ovládá, když se rozčílil.“

Poslední měsíc v úřadu Celer užíval Aristonův lék. Přemýšlel jsem, jestli to mohlo ovlivnit jeho rozvahu a sebeovládání.

„Pobouřilo ho nějak zvlášť, když jste ho připravil o prokonzulát v Galii?“

„Koho by to nerozčílilo? Ale považoval jsem jeho chování v úřadu za ostudné, a tak jsem naléhal na lidové shromáždění, aby přehlasovalo senát. A stalo se.“

„Až na to, že soudně vymáhal, aby se mu velení vrátilo,“ prohodil jsem.

„Ano. Ale zemřel dřív, než mohl případ vyhrát. Jaký je v tom rozdíl? Kdyby nezemřel v Římě, zemřel by v Galii a nějaký legát by vyřídil papíry a teď by je předával Caesarovi.“ Způsob, jakým vyslovil Caesarovo jméno, mi prozradil, co si o něm myslí.

„Zdá se, že by Celer nezemřel, kdyby odjel do Galie.“

„Jak to?“

„Teď už vím jistě, že Celera někdo otrávil.“

„To je politováníhodné, ale nikdy si neměl brát tu couru.“

„Ne, jsem si téměř jistý, že Klodia je pro jednou zcela nevinná.“

„O co pak tedy jde?“ zeptal se podezřívavě.

„Když jste naléhal na shromáždění, aby zbavilo Celera jeho imperia v Galii, pokoušel jste se ho nechat převést na Pompeia?“

„Samozřejmě že ano. Pompeius je nejschopnější vojevůdce naší doby. Galské záležitosti by vyřídil rychle, efektivně a s minimálními náklady pro Řím.“

Nepouštěl jsem se do sporu o Pompeiových zásluhách, či spíše o jejich nedostatku, s jedním z jeho nejfanatičtějších zastánců.

„Takže Pompeius byl člověk, který mohl nejvíc ztratit, pokud by Celer dostal Galii zpět,“ řekl jsem.

„Co tím naznačujete?“ Obličej mu potemněl. „Pompeius měl pokračovat ve velení v Galii, dokud by se záležitosti nevyřídily, takže na tom vydělal. Caesar bude mít celou Galii na pět let, takže na tom také vydělal. Pompeius teď slouží tady v Itálii ze zvláštního pověření a nepodnikl žádné kroky, aby Galii Caesarovi sebral. Pokud hledáte traviče, senátore Metelle, hledáte na špatném místě! Podívejte se na Caesarovy skutky! A teď sbohem, a pokud za mnou přijdete ještě jednou s nepodloženými tvrzeními, nechám své liktory, aby vás dovlekli k soudu!“ Otočil se na podpatku a odkráčel.

Vzdychl jsem. Další mocný muž Říma mě neměl rád. Budu s tím muset žít. Už jsem si na takové břímě zvykl. Vyšel jsem ven do jasného slunce a vydal se provokovat někoho jiného. Zpátky přes Forum a kolem Cirku maxima, vzhůru na Aventin k Ceresině chrámu. Starý propuštěnec a otrok, se kterými jsem se setkal před dvěma dny, tam stále byli, ale edilové žádní. Ptal jsem se po Murenovi a bál jsem se, že bude ještě doma v posteli a bude si jako většina města ošetřovat bolavou hlavu.

„Edil Gaius Licinius Murena,“ pronesl propuštěnec důležitě, „je dnes ráno na trhu s klenoty.“

Tak jsem se ho vydal hledat. Venku na chrámových schodech jsem se zastavil, kdyby se za mnou znovu rozběhl ten mladý otrok a měl nějakou informaci na prodej. Po přiměřené chvíli jsem vyrazil na další namáhavou cestu: zpátky kolem cirku, kolem dobytčího trhu a přes Forum. Ať jsem se snažil plánovat sebevíc, zdálo se, že vždycky chodím po svých vlastních stopách.

Na trhu s klenoty se prodávalo víc věcí než jen šperky, ale všechno zboží tam vystavené bylo velmi drahé a luxusní: hedvábí, parfémy, vzácné vázy, nábytek znamenitého řemeslného zpracování a spousta dalších věcí, které jsem si já dovolit nemohl. Obchodníci tam neprodávali v maličkých stáncích a stanech, které by každý den stavěli a skládali. Trh s klenoty bylo prostorné, stinné sloupoví, kde mohli prodejci vystavovat zboží pro bohaté zákazníky s graciézním pohodlím. Žádní prodavači s chraplavým hlasem, kteří by vychvalovali své zboží. Dokonce i ty nejvznešenější dámy mohly sestoupit ze svých nosítek a procházet se rozlehlou arkádou, aniž by do nich někdo strkal nebo se dostaly do blízkosti nečistých lidí. Skvostné sloupoví vlastnil stát a obchodníci si zajišťovali své záviděníhodné pohodlí placením pravidelných poplatků, z nichž malá část vždycky zůstala za nehty edilů.

Murenu nebylo obtížné objevit, protože dnes ráno se sem mnoho lidí nevypravilo. Jako kurulský edil měl nárok nosit tógu s nachovým lemem, a když jsem k němu přistoupil, hovořil právě se Syřanem, který prodával ohromující sortiment zlatých řetízků od tenoučkých jako vlas na dámské krky až k masivním řetězům vhodným ke spoutání zajatého krále. Pomyslel jsem si, že Murena bezpochyby vymačkává ještě pár úplatků, než bude muset složit své kurulské křeslo a svléknout tógu praetexta.

„Mohu vás obrat o trochu času, edile?“ zeptal jsem se.

Otočil se a na tváři se mu objevil úsměv. Murena byl muž o pár let starší než já a měl sympaticky ošklivý obličej. „Jak vám můžu pomoct, senátore?“

Stručně jsem se představil a vysvětlil jádro svého poslání. „Při vyšetřování týkajícího se možných prodejců jedu jsem narazil na jméno marské ženy, jisté Harmodie, která měla stánek pod obloukem Flaminiova cirku. Devátého listopadu ráno byla nalezena zavražděná. Hlídač z cirku ohlásil její smrt v Ceresině chrámu a vy jste to šel vyšetřit. Po svém návratu jste nadiktoval zprávu tajemníkovi a ta byla posléze uložena. Zatím to souhlasí?“

„Na ten případ si vzpomínám. Ano, zatím to souhlasí, co se týká mé účasti. Proč je ta žena tak významná?“

„Mám přesvědčivý důkaz, že ta žena prodala jed použitý k vraždě, kterou vyšetřuji, a věřím, že ji někdo zabil, aby ji umlčel.“

„Tihle lidé jsou neblaze proslulí. Městu by velmi pomohlo, kdyby byli všichni vyhnáni pryč.“

„Snad. Avšak,“ pokračoval jsem a dostal se k podstatě věci, „asi dva nebo tři dny po vraždě jste do Ceresina chrámu poslal otroka, aby vaši zprávu o ženině smrti donesl, protože jste ji chtěl předložit městskému prétorovi, je to tak?“

Murena se zachmuřil. „Ne, nic takového jsem neudělal.“

„Ne?“ Další nečekaný obrat v případě, který jich byl už tak plný.

„Ne, byl to poslední celý měsíc roku na úřední záležitosti a soudy byly neobyčejně vytížené. Nikdo se o mrtvou ženu z hor nezajímal.“

„A přesto ta zpráva chybí.“

„Pak ji někam založili, jak se to v chrámu často stává, nebo otrok vyzvedl špatnou složku, což se také bohužel občas přihodí.“

„Možná. Mohl byste mě seznámit s podstatou své zprávy? Mohlo v ní být obsaženo něco nejen o vraždě, ale i o tom, kvůli čemu potom zmizela.“

„Nepořádek nevyžaduje žádný důvod, senátore Metelle,“ podotkl.

„Trefně řečeno. Ale kdybyste mi vyhověl…“

„Tak dobře. Počkejte…“ Na chvilku se zamyslel. „Bylo to před několika týdny a ta událost byla bezvýznamná, tak se mnou prosím mějte strpení, pokud se mé paměti nebude dostávat její obvyklé horlivosti.“

„Zcela pochopitelné. Koneckonců se jednalo o obyčejnou vraždu.“ V Římě to tehdy bylo poměrně přesné zhodnocení zabití, zejména když obětí byla bezvýznamná osoba. V té chvíli jsem však pociťoval malou lítost nad Harmodiinou smrtí. Prodávala jedy. Ariston byl stejně opovrženíhodný. Co se mne týkalo, jejich vraždy byly jen překážkou v mém vyšetřování. Což pochopitelně být měly.

„Vraždu oznámil nějaký Urgulus…“

„S ním jsem hovořil,“ řekl jsem.

„Pak znáte okolnosti, za kterých byla nalezena, a já byl přivolán. Šel jsem do Flaminia a našel tělo poměrně podsadité asi čtyřicetileté ženy ležet ve velké kaluži krve. Příčinou smrti byla hluboká řezná rána na krku, která téměř oddělila hlavu. Dotazování neodhalilo žádného svědka činu, který se odehrál o několik hodin dřív, soudě podle stavu těla.“

„Měla nějaká jiná zranění?“ zeptal jsem se. „Urgulus si nebyl jistý.“

„Zatímco jsem se vyptával, marské ženy ji připravily k převozu domů na pohřbení. Vzali její zkrvavené šaty, omyly tělo a zabalily ji do rubáše. Žádné jiné rány jsem neviděl, ale předpokládám, že pokud ji udeřili zezadu do hlavy holí, nemuselo být nic patrné.“

„Nenašel jste poblíž nějaké důkazy? Vražednou zbraň nebo něco takového?“

„Na tom místě? Zloději by tam ukradli i krev, kdyby za ni něco mohli dostat.“

„To je fakt. Ještě něco?“

Na chvíli se zamyslel. „Ne, tak jsem to nadiktoval do zprávy. Jak jsem řekl, moc toho nebylo. Když jsem šel to dopoledne k soudu, krátce jsem se o tom zmínil pro ranní hlášení.“

„Ano, to jsem našel v tabulariu. Řekněte mi, Gaie Licinie, nebyl jste před několika lety v Galii?“

„Ano, před čtyřmi lety, kdy konzuly byli Cicero a Antonius. Dělal jsem legáta svému bratru Luciovi. Když se vrátil do Říma na volby, dostal jsem ji na starost. Proč? Byl jste tam v té době?“

„Ne, jen že na Galii dnes myslí úplně každý.“

„Možná na ni každý myslí, ale teď je v rukou Caesara, ačkoli toho může začít litovat, a dobře mu tak.“

„Podporujete tedy Pompeia?“

„Pompeia!“ pronesl s naprostým pohrdáním. „Pompeius se tu zjevil jako nikdo a získal si pověst nad hlavami lepších mužů. A než se zeptáte, Krassus je tlustý žok peněz a mluvka, který jednou, a navíc s pomocí, porazil armádu otroků. Jste spokojen?“

„Naprosto.“

„Ti muži chtějí být králi. Vyhnali jsme naše cizí krále před víc jak čtyřmi sty lety. Proč bychom teď chtěli jejich odrůdu vypěstovanou doma?“

„Vy jste muž mého gusta,“ řekl jsem mu. Opravdu byl, pokud byly jeho názory upřímné. Rozloučil jsem se s ním a zamyšleně odešel. Nebyl tím, koho jsem si představoval, ale je vždy pošetilé myslet si, že lidé budou odpovídat vašim představám. Rozhodně se zdál důvěryhodný, dokonce sympatický. Ale Řím byl plný důvěryhodných, sympatických darebáků.

Flavius se mnohem víc podobal člověku, u kterého jsem očekával, že bude do případu zapletený: typ brutálně agresivního tribuna, kvůli kterému jsou životy vyšších úředníků hotová muka. Proto jsem chtěl věřit, že byl součástí spiknutí na otrávení Celera, a to byl hloupý závěr. Vůle věřit je největší lidský zdroj omylů. To mi kdysi řekl jeden filozof.

Měl jsem pocit, že jsem se dostal do slepé uličky a kladením otázek jsem se dozvěděl všechno, co šlo. Rok se chýlil ke konci a já jsem nikoho neuspokojil. Mé jediné zjištění bylo, že Celera opravdu někdo otrávil. Klodiina vina nebo nevina nebyla prokázána. Klodius bude netrpělivý. Stejně jako nejvýznačnější osoby mé rodiny. Galie se zdála stále přitažlivější.

„Jsi vzhůru tak brzy?“ Po boku mi stála drobná žena se závojem.

„Julie! Musím ti oznámit, že jsem byl vzhůru před svítáním… tedy ne dlouho po rozbřesku a pilně pracuji. Jak ses zbavila Aurelie?“

„Babička se po saturnáliích nikdy necítí moc dobře. Obsluhování otroků ji rozrušuje.“

„Jak neuvěřitelně neřímské. Od vážených matron bych čekal větší respekt k našim tradicím.“

„Určitě jí to vyřídím. Kde si můžeme promluvit?“

„Najít místo bude lehké. Forum dnes ráno není zrovna přeplněné.“

Skončili jsme v portiku překrásného malého Venušina chrámu na via Sacra blízko Janusova chrámu. Stejně jako Vestin chrám, i Venušin byl kulatý a měl tvar chatrčí, v jakých žili naši předkové. Prostor byl pustý, protože bohyně v tomto období neměla žádné svátky. Sloupoví bylo novější než zbytek budovy. Na dlouhou lavičku u zadní stěny se mohli občané posadit a užít si stínu za horkých dnů, které jsou v Římě velmi početné.

Z místa, kde jsme seděli, jsme viděli na dveře Janusova chrámu. Viděli jsme na jedny dveře, abych byl přesný, protože chrám měl dveře na obou koncích. Byly jako obvykle otevřené. Zavíraly se jen v dobách míru, když nikde na světě nebojoval ani jeden římský voják. Jinými slovy nebyly zavřené nikdy.

„Pověz mi, co jsi dělal,“ řekla Julia. Zdálo se mi, že si příliš zvykla klást takové otázky.

„Od chvíle, co jsme se včera rozloučili, byly hodiny víc než záhadné a plné událostí,“ informoval jsem ji.

„Vykládej. Nejspíš mi to přijde mnohem srozumitelnější než tobě.“

Začal jsem schůzkou v otcově domě po hostině otroků. Jak jsem události popisoval, Julia byla postupně čím dál zachmuřenější.

„Chceš říct, že pro ně je… takové zvěrstvo jen další drobná politická nepříjemnost?“

„Tihle tak berou všechno,“ ujistil jsem ji.

„Ale můj strýček je pontifex maximus! Jak může tak snadno připustit pohrdání našimi svatými zákony?“

„Moje drahá, nejvyšší pontifikát se stal jen dalším politickým úřadem. O Gaiovi Juliovi je všeobecně známo, že ho získal díky tak neuvěřitelným úplatkům, že i v Římě to bylo vidět málokdy, dokonce i v této dekadentní éře.“

„Tomu nevěřím. Ale přiznávám, že mě šokuje, jak bezstarostně tuhle záležitost vyřešil. Musí to být proto, že mu leží v hlavě to galské tažení. Vím, jaké břímě to je, protože v jeho domě trávím tolik času. Poslední dobou pracuje a je zaneprázdněn už dlouho před svítáním a dlouho po setmění. Jen zavolá, aby mu přinesli lampy, a pracuje dál, zpovídá budoucí úředníky, posílá dopisy všude možně… práce ho zcela pohltila.“

„Umím si představit ten šok,“ řekl jsem. Caesar byl pověstný svou leností. Vidět ho, jak skutečně pracuje, muselo stát za to. „Zdá se, že možná budu jeden z těch šťastných mužů, kteří pro něj odejdou vydobýt nehynoucí slávu.“

„Cože?“ Teď musela slyšet všechno i o tomhle.

„Je to pravda. Požádal o mé služby a můj otec si myslí, že je to dobrý nápad, a já se tak dostal do úzkých. Příštích pár let možná strávím mezi barbary pod neustálými útoky a budu jíst nejhorší jídlo na světě.“

„To je zneklidňující zpráva,“ řekla. Odněkud ze svého pláště vytáhla maličký vějíř a začala se ovívat. V prosinci. Nejspíš to přehnala s maskováním v pláštích a závojích. „Ale on ti určitě přidělí administrativní povinnosti… delegace, výplaty a takovéhle věci.“

„Na výplaty bude mít kvestora,“ řekl jsem jí, „a povinnosti zmocněnce a vyslance můžou být v těchto částech světa nebezpečné. Národy, které se chtějí přidat k odboji, většinou vyhlásí svou loajalitu zabitím římského vyslance. A zmocněnci většinou končí podříznutí, protože Galům předávají podmínky, které se těm barbarům nelíbí. A o Germánech se šušká, že jsou ještě horší.“

„Nu, jsem si jistá, že tě můj strýček udrží dost daleko od nebezpečí. Konec konců jsi nikdy neměl pověst skvělého vojáka.“

„Dojímá mě tvoje důvěra.“

„A stejně se jedná až o příští rok. Co se stalo po té schůzce?“ Tentokrát se dozvěděla příběh o mém úniku z otcova domu a o malé bitvě blízko domu mého.

„To je báječné, že ti Milo půjčil tak schopné muže,“ poznamenala.

„Já jsem se sám dost dobře bránil. Vyřídil jsem jednoho a chystal jsem se…“

„Byli by tě zabili, kdybys byl sám,“ prohlásila rozhodně. „Myslíš, že ty muže poslala Klodia?“

„Ne, a to je jedna z věcí, které mě na celém případu znepokojují. Není to Klodiin styl.“

„Copak jsi zapomněl?“ zeptala se podrážděně. „Říkala jsem ti, že může udělat přesně takovouhle věc, aby od sebe odvrátila pozornost.“

„Vzpomínám si na to velmi dobře. Ne, jedná se o kvalitu těch mužů. Byl jsem dost dlouho v Klodiině domě“ – zachytil jsem její pohled a rychle dodal – „pochopitelně z pracovních důvodů. Všechno, co Klodia vlastní, kupuje, najímá si, nebo se s ní jakýmkoli způsobem spojuje, je prvotřídní. Její šaty, nábytek, sbírka umění, dokonce i její otroci jsou všichni té nejvyšší kvality.“

„Ráda bych se někdy do jejího domu podívala,“ pronesla Julia toužebně.

„Ale Milonovi gangsteři řekli, že ti útočníci byli neschopní rváči z podřadné školy. I když vezmu v úvahu tradiční rivalitu škol, zdáli se skutečně málo obratní. Nebyli ani moc pohlední. Kdyby si Klodia najala vrahy, našla by si jen ty nejlepší.“

„Žádná činnost není tak nízká, aby se při ní nemohl brát ohled na dobrý vkus,“ poznamenala Julia. „Přesto si myslím, že se pokoušíš, navzdory všem důkazům, obhájit její nevinu.“

„Tak si poslechni tohle.“ Pověděl jsem jí o rozhovoru s Narcissem. Nejvíce ze všeho ji upoutalo, jak Asklepiodes diagnostikoval zranění způsobené uvolněnou střešní dlaždicí.

„On skutečně dokáže otevřít lidskou hlavu a vyléčit tak strašné zranění!“ zvolala, upustila vějíř a radostí tleskla rukama. „Taková zručnost musí být skutečně darem od bohů.“

„No, jestli to někdo dokáže, pak je to Asklepiodes. Teď dávej pozor. To ještě nic není.“

„Nic!“ zvolala, než jsem stihl pokračovat. „Všichni muži tráví své dny plánováním, jak zmrzačit jiné lidi, a obdivují ty nejhorší řezníky, ale myslíte si, že nic neznamená, když někdo dokáže vyrvat člověka smrti ze spárů!“

„Já tedy rozhodně lidi nemrzačím,“ zaprotestoval jsem. „A ani neobdivuji lidi, kteří to dělají. Navíc vůbec nevíme, jestli to přežije. Marku Celsiovi v tomhle okamžiku možná už sahá voda Styxu ke kotníkům.“ Jak jsme se k tomuhle dostali? „Tak dost. Nech mě, ať ti povím o mnohem méně obdivuhodném lékaři.“

Když jsem Julii popisoval aktivity zesnulého Aristona z Lycie, poslouchala s otevřenou pusou.

„Ach to je odporné!“ zvolala. „Lékař, který složil bohům Hippokratovu přísahu, a záměrně trávil své pacienty!“

„Máš pocit, že jsi šokovaná?“ řekl jsem. „Byl to můj rodinný lékař. Co kdybych onemocněl?“

„Myslíš, že jsi tak důležitý, aby tě otrávil?“

„Někteří lidé mě považují za docela hodného zavraždění.“

„Mohli tě na ulici ubodat k smrti. To se obvykle trestá dočasným vyhnanstvím. Za otrávení bývají příšerné tresty.“

„Je to záhada a vyvstává tu ještě jedna otázka. Proč by vlastně Klodia Celera trávila? Musela vědět, že na ni padne největší podezření. Pokud, jak naznačuješ, si přála od sebe podezření odvrátit, nenajala by si vraha, aby ho zabil někde ve městě? Každý by automaticky předpokládal, že ho zabil jeden z jeho mnoha politických nepřátel.“

O tom musela chvilku přemýšlet. „To věci rozhodně komplikuje.“

„Takže, když jsme zjistili, že jed pocházel od Harmodie a že Ariston byl prostředník, abych tak řekl, přes kterého se jed dostával k oběti, musím prosít dost značný počet podezřelých, abych zjistil, kdo si Aristona najal.“

„Musel být jen jeden?“ zeptala se.

„Co tím myslíš?“

„Jak jsi řekl, Celer neměl o nepřátele nouzi. Copak Ariston nemohl prodat své služby několika z nich? Mohl si vzít peníze od více lidí a každý z nich by si myslel, že je jediný, kdo si Aristona najal.“

„To mě nenapadlo,“ připustil jsem zaujatý tou myšlenkou. „Představovalo by zajímavý soudní problém, jak určit vinu, že? Chci říct, že pokud to nebylo technicky vzato spiknutí, jak by je soudy potrestaly? Dejte každému díl trestu smrti? Našli by pro ně pro všechny ty nejmenší ostrovy?“

„Ovládej svou představivost,“ prohlásila. „Nejspíš by u soudu dostala nejtěžší trest jen saga; možná i ten řecký lékař. Ti, kdo si ho najali, by patrně vyvázli jen s vyhnanstvím, jelikož jsou zřejmě součástí aristokracie. Přinejmenším by dostali možnost čestné sebevraždy.“

„Asi ano,“ přemítal jsem. Pak jsem zavrtěl hlavou. „Stejně by to nešlo. Čím víc lidí by Ariston zasvětil, tím větší by byla šance na jeho prozrazení. Byl to opatrný muž a jed je známá zbraň zbabělců. Neumím si představit, že by si takto troufl podvést několik zájemců o Celerovu smrt. Myslím, že prodal své služby jednomu z nich a domníval se, že je v bezpečí.“

„Ale stojí to za úvahu. Ještě něco?“

„Ano, promluvil jsem s Flaviem, tím neurvalcem, co byl loni tribunem.“ Pověděl jsem Julii o svém rozhovoru. „Byl přesně takový, jak jsem čekal: hrubý, neomalený, nepříjemný a tvrdý zastánce Pompeia.“

„Tak co je s ním?“

„Představuje příliš snadné řešení. Navíc z něj čiší ochota, dokonce dychtivost prolít krev nepřítele vlastníma rukama. Prostě si myslím, že jed není jeho styl, ačkoli Celerova smrt mu přišla náramně vhod a v pravou chvíli. Když jsem nadnesl otravu, jeho zlost byla příliš přesvědčivá. Kdyby obvinění očekával, pochybuji, že by mu narážka vehnala tak přehnanou barvu do tváří.“

„Nejsem si jistá, že tvůj úsudek o mužích je tak přesný, jak si myslíš, ale co z toho všeho plyne?“

„Zavádí nás to ke kurulskému edilovi Murenovi, který napsal zprávu o Harmodiině smrti, pak si pro ni poslal, ale ona následně zmizela.“

„Našel jsi ho?“

„Ano. Říkal jsem ti, že jsem dnes vůbec neplýtval časem.“

Poklepala mi po ruce. „Ano, drahý. Nechtěla jsem naznačovat, že jsi nezodpovědný klacek, co moc pije. Teď pokračuj.“

Pověděl jsem jí o svém rozhovoru s Murenou na trhu s klenoty a skončil jsem: „A pak jsem došel na Forum, kde sis mě našla.“

„Myslím si, že je ti politicky podobný,“ poznamenala.

„V tom je potíž. Murena mi byl sympatický. Ale nebudu popírat, že podobní muži už mě v minulosti oklamali.“

„Je tu spousta věcí, které do sebe nezapadají,“ prohlásila. „Musí existovat něco, co neustále přehlížíme.“

„Nepochybně,“ přisvědčil jsem ponuře. „Jsem si jistý, že mi to časem dojde, ale čas je právě to, čeho se nám nedostává. K ničemu nám nebude, když budu křičet ,Heuréka!‘ za šest měsíců někde v děravém stanu v Galii, zatímco budou kolem tábora tisíce divochů tlouct do bubnů a troubit na rohy.“

„Ano, to nám nebude k ničemu,“ souhlasila.

„Nedozvěděla ses něco v noci?“

„Možná. Když skončila hostina a otroci odešli slavit, uklidili jsme triklinium a dámy z různých domů se vzájemně navštívily a předaly si dárky. Je to tradice.“

„Ten zvyk znám,“ pověděl jsem jí. „Dům mého otce je bez dámy od okamžiku, kdy zemřela matka a mé sestry se provdaly, ale pamatuji si, jak se všechny o saturnáliích scházely.“

„Od okamžiku, kdy se můj strýček stal nejvyšším pontifikem, nikam nechodíme. Všichni přicházejí k nám. Jen rodina Flamen Dialis má stejnou vážnost, ale v té funkci už téměř třicet let nikdo není.“ Nejvyšší Jupiterův kněz byl tak svázán rituály a tabu, že bylo nesmírně obtížné najít někoho, kdo by se té pozice ujal, byť byla tak prestižní.

„Vím, proč chtěl být Caesar nejvyšším pontifikem,“ řekl jsem. „Jeho matka ho k tomu donutila. Aurelia zkrátka chtěla, aby každá žena v Římě, dokonce i dámy z nejpřednějších rodin, přišly k ní a ponížily se.“

Dloubla mě do žeber. „Přestaň! Jako obyčejně se toho hodně napovídalo. Lidé o saturnáliích mluví mnohem uvolněněji než jindy. A vedla se spousta řečí o Klodii.“

„Všechny si myslí, že Celera otrávila?“

„Samozřejmě. Ale bylo toho víc. Zdá se, že se všeobecně ví, že právě ona je tím mozkem za vzestupem svého bratra k politické moci. Jsou si bláznivě oddáni; to ví každý. Možná za něj i většinu věcí vymýšlí.“

„To by mě nepřekvapilo,“ řekl jsem. „Klodius rozhodně není nejzářivější hvězdou na římské nebeské klenbě.“

„Pak,“ řekla a spiklenecky se naklonila blíž, „jestli chtěl někdo odstranit Klodia bez toho, že by na sebe strhl hněv jeho chátry, nedávalo by smysl, kdyby se zbavil Klodie?“

„Měl jsem dojem, že ty si myslíš, že je vinna,“ řekl jsem.

„Snažím se přemýšlet jako ty, hlupáku!“ Další dloubanec do žeber. „Teď dávej pozor. Otrávením Celera někdo chtěl dosáhnout nejen jeho odstranění jako svého nepřítele, ale i zneuctění Klodia, možná jeho naprosté odstranění tím, že by jeho sestru, na které tak závisí, stát odsoudil k smrti jako veneficu. I kdyby byl Klodius schopný sám zvládnout svou kariéru, ta ostuda by byla zničující. Může tenhle scénář zúžit tvůj seznam podezřelých?“

„To tedy ano,“ připustil jsem. „Pokud byl skutečným terčem Klodius, pak chce někdo připravit Caesara o podporu, zatímco on bude v Galii.“ Podezřívavě jsem se na ni podíval. „Neupekla jsi tohle jen proto, aby tvůj strýc vypadal nevinný, že ne?“

„Jen jsem hledala pravdu a spravedlnost,“ prohlásila a tvářila se jako neviňátko. Pak poplašeně vytřeštila oči. „Ti muži tamhle!“

Otočil jsem se a hledal očima úkladné vrahy. „Kde? Jde po nás někdo? Chci říct po mně?“ Sáhl jsem do tuniky a sevřel jílec dýky. Neviděl jsem žádné hrdlořezy ze severu ani marské zabijáky.

„Ne, hlupáku! Ti dva staří otroci tamhle. Patří mé babičce a hledají mě.“ Odtáhla si závoj a rychle mě políbila. „Musím běžet zpátky. Buď opatrný.“ Nato vstala a v mžiku zmizela za rohem chrámu.

Kapitola 12

V portiku chrámu jsem seděl ještě několik minut a vyhříval se v paprscích dopoledního slunce. Většina odpadků už byla zametena a odvezena. Forum se téměř vrátilo ke své obvyklé majestátní nádheře, jen oči zatím nerozptylovalo běžné hemžení lidí. Řím však ve své největší kráse může být zvláštní a nebezpečné místo.

Usoudil jsem, že je ještě jedna osoba, se kterou bych si měl promluvit, přestože jsem se té vyhlídky děsil. Neměl jsem žádný důvod to odkládat kromě své vlastní zbabělosti. Na druhou stranu jsem považoval zbabělost za skvělý důvod, proč se vyhýbat nebezpečí. Mnohokrát mi zachránila život. Ale čas mě tlačil a tohle znamenalo nepatrnou možnost. Musel jsem ji zkusit. Odevzdaně jsem vzdychl, vstal z lavičky, sešel po schodech chrámu a vydal se po úpatí Kapitolu na Martovo pole a k Flaminiovu cirku.

Bylo právě kolem poledne, když jsem dorazil ke změti stánků a stanů. Nebylo jich tam ale tolik jako před třemi dny. Skutečně uplynuly pouhé tři dny? Zdálo se to skoro nemožné. Spousta prodejců se během svátků zbavila všeho zboží a vrátila se domů pro další. Jiní zakončili obchodní sezónu a vrátí se až na jaře.

Napůl jsem doufal, že tam nebude ani Furia. Při dlouhé chůzi jsem byl nucen čelit svému strachu. Nebylo to jen tím, že jako žena měla velké charizma a byla až trošičku příliš zručná s nožem – už jsem se setkal s různými vražedkyněmi předtím, aniž bych trpěl úzkostí – ne, musel jsem si připustit, že je to tím, že je striga. Sice jsem byl vzdělaný římský aristokrat, ale moje kořeny vězely hluboko v půdě Itálie jako kořeny prastarých olivovníků. Moji venkovští předci se před takovými ženami třásli strachy a jejich krev v mém srdci a žilách byla mocnější než směs latinského a řeckého vzdělání v mozku.

Uviděl jsem Askyltin stan, ale minul jsem jej bez jediného pohledu. Pokud jsem věděl, mohl jsem tu ženu přivést do nebezpečí už tím, že bych s ní tady promluvil. Měl jsem nepříjemný, ale známý pocit, že mě sledují z každého stánku a stanu, kolem kterého jsem procházel. Mezi těmito lidmi jsem byl nápadný.

Pak jsem se zastavil před obloukem se závěsem, na němž visely povědomé Furiiny přívěsky. Zhluboka jsem se nadechl, na obličej nasadil výraz falešné odvahy, odhrnul závěs stranou a vkročil dovnitř.

Furia na mě vzhlédla zpod okraje své podivné pokrývky hlavy. „Nečekala jsem, že vás tu znovu uvidím čmuchat.“

„To tedy ne. Nečekala jste, že mě uvidíte živého, přinejmenším ne s očima v hlavě.“

„Ti neschopní hlupáci!“ Uklidnila se a maličko se usmála. „Nicméně jsem si všimla, že tu nejste se zástupem liktorů, aby mě zatkli. Neměl jste moc štěstí se svými kolegy, co mají prosazovat zákon, že?“

Skrčil jsem se, aby naše oči byly na stejné úrovni. „Furie, chci nějaké odpovědi a neodejdu z tohoto stánku, dokud je nedostanu.“

„Vážně věříte, že bych zradila své vyznání?“ prohlásila.

„O to vás nežádám. Potřebuji chytit vraha. Vyšetřuji sice smrt Kvinta Metella Celera, ale ten samý vrah zabil Harmodii. Byla hlavou vašeho kultu, ne? Cožpak nechcete, aby ji někdo pomstil?“

„Už se stalo!“ Upírala na mě nehybné oči, jaké mají bronzové sochy, a přibližně stejně sdílné.

„Nerozumím.“

„Je toho hodně, čemu nerozumíte, senátore.“

„Tak si pojďme promluvit o tom, co vím. Vím, že Harmodia prodávala jed řeckému lékaři jménem Ariston z Lycie. Před několika měsíci mu prodala pomalu působící směs, které vy veneficae říkáte ,manželčin přítel‘.“ Při vyslovení Aristonova jména se jí nepatrně rozšířily oči. Podařilo se mi ji překvapit. „Byl to jed, který Celera zabil. Nedlouho potom, co zemřel, byla Harmodia zabita vrahem, který chtěl zakrýt své stopy. Během několika dnů byl mrtvý i lékař, zdánlivě při nehodě; ale my víme své, ne, Furie?“

„Harmodia byla bláhová!“ prohlásila. „Příliš se s tím Řekem zapletla. Jedna věc je prodat ženě prostředek na to, aby se zbavila manžela, který ji bije, nebo synovi ukázat snadný způsob, jak odstranit bohatého otce, který otálí s umíráním. Co pro nás takoví lidé znamenají? Ale ten Řek byl zlý člověk. Zabíjel lidi, kteří se svěřili do jeho péče. A co horšího, prodával své vražedné služby jiným.“

Zdálo se, že dokonce i traviči mají svůj vlastní etický kodex a že Ariston překročil hranice.

„Proč jste řekla, že Harmodia už byla pomstěna?“ zeptal jsem se jí.

„Zabil ji ten Řek.“

„Jste si tím jistá?“

„Samozřejmě. Byl to významný a vážený muž.“ Tuhle větu vyslovila s opovržlivým úšklebkem, jakého je schopen leda italský venkovan nebo Cicero ve svých nejlepších dnech. „Nemohl dovolit, aby ho Harmodia prozradila, tak ji zabil.“

„Vydírala Harmodia Aristona? Požadovala za své mlčení peníze?“

Furia se na mě dlouze zadívala. „Ano, vydírala. Říkala jsem vám, že byla bláhová. A navíc chamtivá.“

„A jak ho chtěla odhalit, aniž by na sebe přivolala strašlivý trest vyměřovaný pro venefica?“

Furia se zasmála. „Ona nebyla římský politik. Nevyhrožovala, že ho obviní u soudu. Prostě by jeho skutky dala ve známost mnoha lidem na mnoha místech. Nikdy jí neřekl, koho tráví, ale my známe způsoby, jak se to dozvědět. Než by ji stihl obvinit, byla by už dávno pryč.“

„Jeden můj přítel, taky řecký lékař, ale čestný, mi řekl, že nejsmrtelnější zbraní v současném Římě jsou řeči.“

„Pak je váš přítel moudrý muž. Některé věci je lepší ani nevyslovovat.“

„Povězte mi, Furie,“ řekl jsem, „o vašem kultu…“

„Mém vyznání!“ opravila mě prudce. „Vaše špehování bylo znesvěcení a měl jste za to zemřít.“

„To je,“ začal jsem, „něco, co mě mate. Zatímco se mi váš obřad hnusí, připouštím, že se jedná o prastaré náboženství původem z Itálie.“

„Je to tak. Moje pramáti praktikovaly naše rituály dlouho předtím, než jste se tu vy, Římané, objevili. Dokonce i vy jste je přijali, dokud jste nezačali napodobovat Řeky z jihu. Vy Římané nazýváte lidskou oběť zlem, přesto dovolíte mužům, aby během pohřebních her bojovali o život.“

„To je jiné,“ řekl jsem jí. „Je to z jiného důvodu a muži nejsou vždycky zabiti. Musíte pochopit rozdíl mezi…“

„Plivu na váš rozdíl! V předvečer Svátku boha Saturna jste viděl, jak jsme obětovaly otroka. Za starých časů, než z toho vaši cenzoři udělali trestný čin, býval obětí svobodný dobrovolník. V dobách strašlivých krizí náš princ dobrovolně prolil svou krev do brány mundus pro blaho svého lidu. Co je vaše zabíjení býků, beranů a kanců proti takovéhle oběti?“

„Ať je tomu jakkoli, ať je vaše náboženství starobylé a posvátné, proč dovolujete těm patricijským ženám, aby se účastnily obřadů? Musíte vědět, že přicházejí jen kvůli vzrušení, že ve své zkaženosti chtějí dělat něco zakázaného. Já vím, že používáte své oběti jako posvátného rituálu k naklonění svých bohů. Proč pak tedy dovolujete, aby vaše náboženství znesvěcovaly cizí ženy, které si to vychutnávají jako něco zlého?“

„Cožpak to není jasné, senátore?“ Potměšile se usmála. „Chrání nás. Hned jsem si všimla, že jste s sebou nepřivedl žádné úředníky, aby mě zatkli a odvedli do vězení. Není to právě kvůli těm odporným dámám? Jsou z nejvyšších míst. Tohle je také naše stará tradice, Římane. Vy máte o saturnáliích Krále hlupáků. Tyhle ženy hrají stejnou roli, jenže my jim to neříkáme. A protože to jsou ženy, jejich přítomnost neznečišťuje naše rituály, jako to udělala ta vaše.“

„Byli tam i muži,“ řekl jsem. „Přinejmenším jeden z nich byl Říman.“

„Nebyli tam žádní muži kromě vás, senátore. Byly to maskované bytosti poněkud mužských tvarů; strážily náš posvátný obřad a některé nám hrály.“

„Kdo byl ten maskovaný Říman, který mě chtěl dobrovolně zabít, Furie? Znám jeho hlas. Nebyl jedním z vašich strigae a nepatřil ani k vašim lidem.“

„Nicméně je to jeden z nás. Byl to on, kdo pomstil Harmodii.“

Tímhle spletitým, tmou zahaleným a zlými duchy posedlým případem začaly pronikat záblesky světla.

„To on zabil Aristona?“

„Ano. Řekl, že to udělá římským způsobem a obětuje ho říčnímu bohu.“

To mě zarazilo. „Chcete říct, že ho shodil z mostu Sublicio?“ Domníval jsem se, že přecházel Fabriciův most na ostrov, kde bydlí mnoho římských lékařů.

„Ano, je to tak. Proč bych vám ho měla vydat? Je to sice Říman, ale pomstil naši sestru.“

Naklonil jsem se k ní. „Myslím, že ne, Furie. Myslím, že právě on najal Aristona, aby otrávil Celera. Navíc si myslím, že sám zabil Harmodii, aby zakryl stopy. Ariston byl zbabělec, který rád používal jed a udržel si tak čisté ruce. Váš Říman se vyžívá v prolévání krve. Zabil Harmodii, pak zabil Aristona, aby zničil poslední článek mezi sebou a travičstvím a svým činem ještě posílil vaši přízeň. Je to chytrý muž, Furie, chytřejší než vy a skoro tak chytrý jako já. Já si ho ale najdu a dohlédnu, aby byla vykonána spravedlnost, i kdybych ji měl vzít do vlastních rukou.“

Prohlížela si mě chladnýma, klidnýma očima. „I kdybych vám věřila, nemohu jeho jméno prozradit. Jsem vázána svatou přísahou a nemohu odhalit zasvěceného nezasvěcenci, ani kdyby zhřešil proti bohům.“

Věděl jsem, že nemá smysl pokoušet se prolomit takové rozhodnutí. Vstal jsem. „Pak vám přeji dobrý den. Myslím, že budu svého muže znát dřív, než zapadne slunce. Cítím to tak jistě, jako když vy jste četla moji budoucnost z mé dlaně a mé krve.“

„Moment, senátore.“

Čekal jsem.

„Byla to krev nás obou. Řekněte mi jednu věc: od chvíle, co jsem vás poprvé uviděla, jste byl soustředěný a odhodlaný jako pes na stopě. Takový jste byl i před chvílí, když jste sem přišel, ačkoli bylo jasné, že se mě trochu bojíte. Ale teď jste rozzlobený. Proč?“

Několik okamžiků jsem zkoumal své pocity. „Byl jsem rozhodnutý zjistit, kdo zabil Celera, protože byl členem mé rodiny a občanem. Ale Římané mé třídy se vzájemně vraždí už celá staletí a někdy to skoro vypadá, jako bychom sami žádali o to, aby nás někdo zabil. Zlost je v takových případech tak zbytečná, jako vztek na nepřátelského vojáka, který zabíjí z povinnosti a ze zvyku. Také jsem se chtěl ujistit, že jednu ženu neobviní nespravedlivě, přestože má na svých rukou spoustu krve a její bratr je můj smrtelný nepřítel.“ Zarazil jsem se a přemýšlel o tom, co ve mně rozvířilo zlost.

„Váš maskovaný bubeník, ten římský padouch, zabil ničemného muže. Ale způsob, jakým to udělal, byl výsměchem našim prastarým obyčejům, obětem květnové idy, kdy jsou do Tibery z mostu Sublicio vhozeny posvátné argei, figuríny ze slámy. Politika je jedna věc; rouhání druhá.“

Obrátila se a probírala se jedním z košíků. „Římane, nejste přítel ani můj ani mého lidu. Ale myslím si, že jste dobrý člověk, a ti jsou v Římě vzácní. A vaši bohové nad vámi bdí; to jsem viděla, když jste tu byl prvně. Vezměte si tohle.“ Něco mi podala. Byl to tenký bronzový disk, u jednoho okraje provrtaný a zavěšený na kožené šňůrce. Vzal jsem si ho a v šeru ho zkoumal. Na jedné straně byla slova v jazyce, který jsem vůbec neznal. Na druhé pak stylizované oko obklopené čárkami jako paprsky.

„Ochrání vás a pomůže vám rozpoznat zlo.“

Pověsil jsem si předmět na krk. „Děkuji vám, Furie.“

„Teď na nás zapomeňte. Jednoho dne se z vás může stát vysoký úředník a můžete mít pocit, že byste se měl pokusit nás vyhladit. Už se o to pokoušeli dřív, mnohokrát a mnohokrát. Je to marné. Nikdy nedokážete znovu najít náš mundus, to vám slibuju, ať prohledáte Vatikánské pole, jak chcete. Byli to bohové, kdo vás na něj předtím dovedli, ze svých vlastních důvodů, ale jejich účel už byl splněn. Teď odejděte. Odvolala jsem své psy; už vás nebudou obtěžovat.“ Sklonila hlavu a její obličej zakryl tuhý, černý okraj klobouku. Otočil jsem se a vyšel ven.

Bylo hluboko po poledni a já se vydal zpátky z Martova pole bránou Flumentana do města. Poprvé od návratu do Říma jsem se cítil v bezpečí. Měl jsem pocit, že mě provází štěstí, a snad dokonce i bohové. Možná tomu pomáhal i Furiin amulet s okem. Cítil jsem, že nějakým nevysvětlitelným způsobem vidím všechno jasněji, nejen povrch, ale i skrytý význam.

Přešel jsem dobytčí trh a podíval se napravo, kde jsem spatřil překrásný chrám bohyně Ceres stojící u úpatí svahu Aventina. Jako by z něj zevnitř vycházela záře. Zdál se větší než obyčejně. Zarazil jsem se jako zasažený tím pohledem, až kolemjdoucí zírali a ukazovali na mě.

Věděl jsem už, co jsem přehlédl, to, o čem jsme s Julií hovořili ani ne před dvěma hodinami. Kdyby to vyšetřování bylo jednoduché, nikdy by mi to neuniklo. To kvůli všem těm čarodějnicím, strašlivým rituálům, výstředním patricijkám a všem dalším podivnostem, které se na celý případ nabalily. Kvůli nim jsem to přehlédl. Nebo měla Julia pravdu a já občas býval natvrdlý.

Tóga za mnou vlála, jak jsem vyběhl celou cestu až k chrámu a doslova slétl schody do kanceláří edilů. Starý propuštěnec ohromeně vzhlédl.

„Potřebuji si vypůjčit vašeho kluka!“ řekl jsem.

„Nic takového neuděláte!“ oznámil mi stařec. „Má práci.“

„Já jsem senátor Decius Caecilius Metellus mladší, syn cenzora Metella. Jsem významný muž a požaduji, abyste mi na hodinu dal toho chlapce k dispozici.“

„Ani omylem,“ odmítl stařec. „Jsem zaměstnancem státu a mám to tady na starosti a vy jste jen senátor bez jakéhokoli lemu na tóze. Sežeňte si zvoleného edila a pak mi tu můžete rozkazovat, dřív ne.“

„Dobře,“ zavrčel jsem a probral se rychle se ztenčujícím váčkem. „Kolik?“ Dosáhli jsme dohody.

Venku šel chlapec vedle mě, ale z celé situace byl nešťastný. „Co ode mě chcete?“

„Řekl jsi, že přišel otrok s žádostí o vydání zprávy o Harmodiině vraždě. Poznal bys toho otroka, kdybys ho znovu uviděl?“

Pokrčil rameny. „Nevím, byl to jen státní otrok. Všichni vypadají stejně. Já jsem chrámový otrok.“

„Když mi ukážeš toho správného muže, dostaneš další stříbrný denár.“

Rozjasnila se mu tvář. „Pokusím se.“

Pomalu jsme obcházeli baziliky a kluk si prohlížel otroky, kteří postávali okolo a čekali, až jim někdo řekne, co mají dělat. Protože soudy neměly zasedání, nebylo toho moc. Tohle byl jeden z problémů Říma: příliš mnoho otroků, pro které nebylo dost práce.

Začali jsme v Opimiově bazilice, ale kluk nezahlédl nikoho, koho by poznal; stejně jsme dopadli i v Semproniově. Nakonec jsme došli do baziliky Aemilia a zdálo se, že to bude další slepá ulička. Začal jsem pochybovat o svém novém, bohem seslaném vidění, když mě kluk zatahal za rukáv a na někoho ukazoval.

„Tamhle, to je on!“ Označený muž byl malý, plešatějící, asi středního věku, oblečený do tmavé tuniky jako většina otroků. Držel voskovou tabulku a něco zapisoval, zřejmě počítal velké štůčky těžké látky, které měl u nohou a které měly nejspíš sloužit na výrobu plátěných střech pro nekryté soudy.

„Jsi si jistý?“

„Pamatuju si ho. Pojďte.“ Když jsme k němu přistoupili, muž vzhlédl od své práce.

„Můžu vám pomoct, senátore?“

„Doufám. Děláte pochůzky pro soudní dvory?“

„Téměř denně, když mají zasedání,“ odpověděl. „Už to dělám dvacet let.“

„Výborně. Šel jste někdy okolo listopadové idy do Ceresina chrámu, abyste vyzvedl zprávu pro edila Murenu? Byla to zpráva, kterou měl předložit jednomu z prétorů, pravděpodobně to byl praetor urbanus.“

Otrok si zastrčil stylus za ucho a použil takto uvolněnou ruku, aby si poškrabal bezvlasé temeno. „Já takových věcí dělám tolik a už je to dost dlouho. Nevzpomínám si…“

„Určitě si to pamatujete!“ naléhal chrámový kluk. „Ptal jste se na předkola závodů v cirku a já vám řekl, že noví španělští koně, které měli Modří, patří k nejlepším, jaké jsem kdy v Římě viděl, protože jsem je sledoval celý týden. Vzpomněl jsem si na to, když jsem vás teď uviděl, protože jsem poznal vaše mateřské znaménko na obličeji.“ Muž měl před levým uchem malý, rudě zbarvený flíček.

Státní otrok se maličko usmál, jako by se mu rozbřesklo. „A tys mi řekl, že dva ze stáje Černých jménem Damián a Pythias neběželi záměrně naplno a jsou lepší než Skřivan a Vrabčák ze stáje Červených. V příštích závodech jsem na tenhle tip vyhrál nějaké peníze. Ano, teď si vzpomínám.“

Spolehněte se, že si Říman v jakémkoli stádiu života bude pamatovat jména koní, i když už dávno zapomněl jména rodičů i bohů.

„Vzpomínáte si tedy na tu zprávu?“ zeptal jsem se radostně, ale zároveň jsem měl chuť je oba zaškrtit.

„Nu, ano, ale…“ zakoktal se, jako kdyby něco bránilo jeho značně omezeným rozumovým schopnostem.

„Ale co?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„No, nebylo to pro kurulského edila Gaia Licinia Murenu, ale bylo to pro plebejského edila Lucia Kalpurnia Bestiu.“

Málem jsem ho políbil. „Takže jste mu to předal a on to vzal k prétorskému soudu?“

„Předal jsem to v pořádku, ale on si to jen vzal a odešel směrem k dobytčímu trhu. Mně do toho nic nebylo. Můj úkol byl jen to donést.“

Dal jsem jim oběma nějaké drobné a přikázal, aby se vrátili ke své práci. Když jsem se vydal na cestu, moje sandály se sotva dotýkaly chodníku. Prošel jsem kolem úpatí Kapitolu, obešel jsem severní okraj dobytčího trhu, až jsem se znovu ocitl v okolí Portunova chrámu mezi těžkými pachy našich báječných, ale snad až příliš páchnoucích kanálů.

Podruhé ten den jsem vystoupal po schodech s lékařskými symboly a na terase našel propuštěnce Narcissa, jak sedí u malého stolku a jí pozdní oběd nebo časnou večeři. Překvapilo ho, že mě vidí.

„Dobrý den, vážený lékaři Narcisse,“ pronesl jsem v dobrém rozmaru.

„Senátore! Nečekal jsem, že vás uvidím znovu tak brzy. Přidáte se ke mně?“

„Určitě vás to nebude obtěžovat?“ Najednou jsem si uvědomil, jak je to dávno, co jsem snídal.

„Význačný host nikdy neobtěžuje.“ Obrátil se na otroka. „Talíř a pohár pro senátora.“ Muž se vrátil dřív, než jsem si stihl upravit tógu, abych se mohl posadit. Několik minut jsme jedli v tichosti a zachovávali dekorum; ale pak jsem se pohodlně opřel a otrok mi dolil pohár.

„Jak proběhla operace?“ zeptal jsem se.

Obličej se mu rozzářil. „Bylo to dokonalé! Asklepiodes je nejzázračnější lékař. Pokud se do rány nedostane infekce, Markus Celsius by se měl zcela uzdravit. Asklepiodes vyndal odlomený kousek kosti, z mozku odstranil sraženou krev a nějaké drobné úlomky a teprve potom stříbrným drátkem vyjmutý kousek kosti připevnil.“

„Mezi ranhojiči je to bůh,“ řekl jsem a vylil trošičku vína na zem jako úlitbu, aby bohové nebrali má slova jako výzvu a nezačali na mého přítele Asklepioda žárlit.

„A,“ řekl Narcissus a spiklenecky se ke mně naklonil, „ve skutečnosti udělal většinu vlastníma rukama, místo aby řídil otroky. Říkám to jen proto, že vím, že jste jeho přítel.“

„Bude to naše tajemství,“ ujistil jsem ho. „Můj příteli Narcissi, napadlo mě právě teď, že jsem se vás dnes ráno zapomněl zeptat na něco, co se týkalo smrti vašeho zesnulého patrona.“

„Co vám mohu povědět?“

„Vyrozuměl jsem, že spadl z mostu a utopil se. Nevíte náhodou, kde se konala hostina, na které toho tolik vypil?“

„Nu, ano. Večeřel většinou venku, často v domě někoho význačného. To odpoledne, těsně než odcházel, řekl, že pokud by byl potřeba k nějakému naléhavému případu, čímž myslel náhlé onemocnění ve velmi bohaté a prominentní rodině, měl jsem ho najít v domě edila Lucia Kalpurnia Bestii.“

„Kalpurnius Bestia,“ zavrněl jsem blahem.

„Ano,“ řekl mírně zaražený mým tónem. Ukázal na jih. „Je to někde tamhle nahoře na Aventinu. Musel odejít hodně pozdě, dlouho po setmění, a nepomyslel na to, aby edila požádal o otroka, který by ho doprovodil. Obvykle býval střídmý, ale na hostinách většina lidí pije přespříliš.“

„Běžná chyba,“ podotkl jsem.

„Ano. Když sešel z kopce, musel omylem zahnout doleva a uvědomil si to, až když se dostal na most Sublicio. Vzpomínám si, že to byla velmi tmavá noc. Je snadné ztratit cestu i blízko domova. Nejspíš šel k zábradlí, aby se přidržel, nebo musel zvracet. V každém případě se naklonil přespříliš, spadl dolů a přitom se uhodil do hlavy. Našli ho na břehu jen několik kroků po proudu.“

Vstal jsem a oběma rukama jsem sevřel jeho ruku, rozradostněný jak vínem, tak jeho slovy. „Děkuji vám, příteli, děkuji. Poskytl jste mi neocenitelnou pomoc a já vás velmi horlivě doporučím své rodině.“

Rozzářil se. „Jakoukoli službu, kterou mohu poskytnout význačné rodině Metellů, s převelikou radostí splním.“

Odešel jsem z jeho terasy a cestou jsem se usmíval a pohvizdoval si. Určitě jsem působil jako dokonalý šílenec, ale ani v nejmenším jsem se nestaral o to, jak vypadám. Šel jsem zpátky ke svému domu a ani jsem v nohách necítil spoustu mil, které jsem během dlouhého dne ušel. Ještě pár dalších mil mě čekalo, než se dostanu k tolik zaslouženému spánku.

Jak jsem šel, přemýšlel jsem o Bestiovi. Bestia, Pompeiův prohnaný špeh v Katilinově spiknutí. Bestia, který by udělal cokoli, jen aby si u Pompeia šplhl. A jak lépe, než odstranit Pompeiova rivala o galské velení, Celera? Bestia nevěděl, že se na tom Pompeius a Caesar předem dohodli. Ale možná ne. Pompeius možná chtěl, aby se tam Caesar vydal a neuspěl, a tak by si zajistil velení poté, co by byl nepřítel oslaben jeho kolegou z triumvirátu. V každém případě očernění Klodia přes obvinění jeho sestry mohlo jen pomoct Pompeiově pozici ve městě, zatímco by snížilo Caesarovu tím, že by zničilo jeho věrného stoupence.

Ach ano, Bestia. Bestia, jehož hlas jsem poznal tam na Vatikánském poli, byť byl ztlumený jeho maskou. Mohl jsem na to přijít dřív, kdybych v té chvíli nebyl tak vyděšený. Bestia, kterého jsem viděl minulou noc, kdy měl obličej pomalovaný červenou barvou, ne protože ho zvolili Králem hlupáků, ale aby skryl stopy po mém caestu.

Musel jsem žasnout nad lstivostí a drzostí toho muže. Dosáhl svého cíle nepřímo a elegantně zahladil všechny stopy. Zaváhal jen dvakrát: zapomněl vymazat stručnou zmínku o Harmodiině smrti v tabulariu a neodstranil otroka, kterého poslal do Ceresina chrámu. Vlastně třikrát. Nepodařilo se mu mne zabít. A právě toho posledního bude litovat.

Kapitola 13

Bylo pozdě odpoledne, když jsem dokončil dopis, sroloval ho a zapečetil. „Herme!“

Kluk se přiloudal k mému stolu. Už se téměř vzpamatoval z přemíry popíjení minulé noci. Podal jsem mu dopis.

„Tohle odnes do domu edila Lucia Kalpurnia Bestii. Je to někde na Aventinu.“

„Na Aventinu!“ zasténal. „Nemůže to počkat do rána?“

„Ne, nemůže. Dej ten dopis vrátnému a řekni mu, že se jedná o záležitost nejvyšší naléhavosti. Na odpověď nečekej; odejdi a vrať se rovnou sem. Ať nepromeškáš ani chvilku.“ Něco v tónu mého hlasu proniklo mlhou jeho kocoviny a on zapomněl na svou obvyklou drzost. Přikývl a odešel.

Otevřel jsem truhlu a vyndal meče. Můj vojenský byl pro tenhle účel trochu velký, tak jsem si vybral menší gladius, který se používá v arénách. U jílce byl úzký, ale pak se rozšiřoval k okrajům ostrým jako břitva, a dlouhá zužující se špička se hodila na bodnutí. Zkusil jsem ostří a zjistil, že je na několika místech trochu tupé, tak jsem ho lehce přejel brouskem. Pak jsem totéž udělal s dýkou.

Když bylo všechno v pořádku, posadil jsem se a vyhlédl oknem na západ. Za Kapitolem se kupily temné a zlověstné bouřkové mraky. Na chvilku jsem si lehl a čerpal síly. Navzdory napětí jsem usnul.

Probudil jsem se, když se Hermes vrátil. Na nebi se rozpínal soumrak a uslyšel jsem vzdálené hřmění. Vstal jsem. Cítil jsem se báječně osvěžený a podivně vyrovnaný sám se sebou. Rozhodl jsem se, jakým způsobem budu jednat, a provedu to, ať bude cena jakákoli.

„Dostal ho,“ oznámil mi Hermes. „Vrátný řekl, že je doma a že mu to hned doručí.“ Podíval se na zbraně vyložené na nočním stolku. „Co chcete dělat?“

„Nic, čím by ses ty musel znepokojovat,“ řekl jsem mu a zavázal si lovecké boty. „Přines mi tmavý plášť.“ Nasadil jsem si vojenský opasek a zavěsil ostří v pochvě na poutka. Pak jsem si za opasek zastrčil caestus. Hermes mi podal plášť a já si ho předhodil přes ramena, abych zakryl své zbraně. Na levém rameni mi ho upevnil galskou sponou.

„Měl byste mě nechat jít s vámi,“ řekl Hermes.

„Nemělo by to smysl. Zůstaň tady a buď připravený otevřít mi v noci dveře.“

„A když se nevrátíte?“ Hermes byl smrtelně vážný, což u něj bylo velmi neobvyklé.

„Bude o tebe postaráno,“ ujistil jsem ho.

„Dovolte mi, abych si vzal váš druhý meč,“ naléhal.

„Tvoje oddanost mě dojímá, Herme, ale ještě jsem tě neposlal do ludus, aby tě vytrénovali. Buď dnes večer záležitosti dopadnou, jak doufám, nebo ne. V žádném případě mi tvoje přítomnost nepomůže a jen by tě vystavila zbytečnému nebezpečí. Teď musím jít.“

Když mi Hermes otevíral dveře, měl slzy na krajíčku. Když měl dobrý den, tak opravdu nebyl tak příšerný dareba. Dveře se za mnou zavřely s naprostou konečností.

Tak jsem se vydal na ještě jednu dlouhou cestu ulicemi Říma, která mohla být mou poslední. Světla rychle ubývalo a brzy bude inkoustově černá tma. Hrozivé mraky se teď nakupily nad Kapitolem a občas je pročísl blesk. My Římané milujeme znamení a bylo celkem správné a přiléhavé, že tahle byla tak zlověstná. Někomu se dnes v noci mělo přihodit něco špatného.

Došel jsem k severovýchodní části Fora a zahnul na via Sacra. Byla taková tma, že i ty nejbělejší budovy byly téměř neviditelné a co chvíli jsem se musel zastavit a počkat na blesk, abych se znovu zorientoval. Pak jsem se ocitl na serpentině vedoucí vzhůru na Kapitol. Zvedající se vítr mi nadouval plášť, ale zatím nepršelo.

Římské právo a římské soudy jsou nejlepší na světě, ale občas selžou. Velmi chytří a bezohlední muži vědí, jak obcházet zákony, jak využívat soudy ke svému vlastnímu prospěchu, jak uplácet poroty a využívat moci ctižádostivých vůdců politických stran, aby si zajistili svou ochranu. Někteří z nejhorších mužů Říma byli našimi veřejnými úředníky a byli to muži velmi zběhlí v právu. V takové chvíli ten, kdo ctí zákony a zvyky Říma, musí obojí porušit, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Na vrcholu Kapitolu jsem vystoupal po schodech obrovského Jupiterova chrámu. Na oltáři postaveném před dveřmi do chrámu hořel malý čadící oheň. Uvnitř byla hrůzu nahánějící socha boha. Matně ji osvětlovalo velké množství olejových lamp. Vytáhl jsem meč a uřízl si malou loknu vlasů, kterou jsem hodil na oltářní uhlíky. Jak zasyčela a zakouřila, zavolal jsem boha jedním z jeho mnoha jmen.

„Jupitere Tarpeie, ty, který trestáš zrádce a křivopřísežníky, vyslyš mě! Zákony lidí a společnosti tvého svatého města selhaly a já musím jednat tvým jménem. Pokud se ti mé skutky znelíbí, potrestej mě, jak je ti libo.“

Udělal jsem všechno, co jsem mohl. Sestoupil jsem po schodech a přešel po širokém chodníku k strmému jižnímu okraji Kapitolu, který čněl nad triumfální cestou. Tam jsem počkal. Věděl jsem, že uvnitř chrámu musel zbýt aspoň jeden člověk, aby se staral o lampy, ale zdálo se, že mám vrchol kopce jen pro sebe.

Pak blesk ozářil osamělého muže, který se blížil po cestičce. Když dosáhl vrcholu a vystoupal na prostranství před chrámem, zastavil se a rozhlédl.

„Tady, Lucie,“ zavolal jsem. Otočil se a já uviděl záblesk zubů, jak se usmál. Pomalu ke mně přišel. Stejně jako já měl na sobě tmavý plášť a pod ním se nadouval víc, než jsem si ho pamatoval. Měl nataženou kápi, takže jsem vlastně viděl jen oči a zuby.

„Překvapuje mě, že jsi skutečně přišel sám,“ řekl jsem.

„Vím, že jsi muž, co drží slovo, Metelle, a nečekám, že bych potřeboval pomoc. Byl to ten nejpodivnější dopis, jaký jsem kdy dostal: Vražda, travičství, zrada, svatokrádež. Dnes večer budu na vrcholu Kapitolu. Sám. Přijď tam za mnou sám, nebo se uvidíme u soudu. Obdivuhodně strohé.“

„Vždycky jsem se pyšnil krásným stylem. Nevadilo by ti odpovědět na pár otázek, než začneme?“

Vzhlédl. „Nebude to trvat dlouho, viď? Začíná pršet a já bych hrozně nerad promokl.“

„Budu stručný. To celé vymyslel Pompeius?“

„Rozhodně ne. Víš, jak se má sloužit velkým mužům, Decie: pokus se udělat, co by si přáli, obzvláště ty méně příjemné úkoly, aniž bys čekal, až tě o to požádají. Tak jejich ruce zůstanou čisté, ale zároveň jsou si vědomi, kolik ti toho dluží.“

„A ten nechutný čarodějnický kult? Jak ses k něčemu takovému dostal?“

„Decie, v Itálii je mnoho takových tajných náboženství a já jsem zasvěcený do několika z nich. Temní bohové jsou mnohem zajímavější než olympská sestava. Jejich uctívání poskytuje skutečný osobní zážitek místo hromadné občanské události řízené státním náboženstvím.“

„Nutno říci, že máš malou úctu k bohům,“ prohlásil jsem. „Shodit Aristona z mostu Sublicio. A co považuji za obzvlášť odporné, že jsi poslal muže, aby mě zabili o saturnáliích, kdy nesmí být popraven ani odsouzenec. A proč tak neschopné rváče?“

Pokrčil rameny. „Nejsem bohatý člověk. Všichni opravdu dobří zabijáci pracují pro Milona nebo Klodia, tak jsem si je nemohl najmout. A musel jsem použít lidi z venkova, kteří mě od vidění neznali. Teď mi na něco odpověz ty: jak jsi na to vlastně přišel?“

Tak jsem mu pověděl, kde udělal chybu.

„Nechť je to pro mne ponaučením,“ řekl a smutně potřásl hlavou, „vždycky po sobě čistě zamést, i kdyby to znamenalo pár dalších vražd.“

Bouře se rychle přibližovala. Blesky se objevovaly téměř nepřetržitě a vítr hnal suché listí tak prudce, až to zabolelo, když do vás narazilo. Rozepnul jsem sponu pláště a nechal ho spadnout na zem.

„Skončeme to,“ řekl jsem a tasil meč. Musel jsem zvýšit hlas, aby mě v sílícím větru slyšel.

Znovu se usmál. „Tak tu budeme mít naši malou muneru? Tady, na posvátné půdě? Nebojíš se, že se to Jupiterovi nebude líbit?“

„Pokud ano, může nás oba srazit dolů. Střeliva má dost.“

„To tedy ano. Nu, Decie, přišel jsem sám, ale nepřišel jsem nepřipravený.“

Odhodil stranou kápi a já uviděl, že má helmu. Pak odhodil i plášť. Měl štít, malou hranatou parmu, kterou nosí thráčtí gladiátoři. Také měl na obou holeních železné chrániče. Nebylo divu, že se mi zdál tak tlustý.

„Tvůj malý caestus nebude stačit, aby tentokrát zvrátil výhodu na tvou stranu, Decie. Škoda, že tu nemáme editora, aby nám dal znamení k zahájení.“

Sáhl jsem za opasek a natáhl si na ruku caestus. „Ať rozhodne Jupiter. Při dalším zahřmění.“

Pár vteřin jsme napjatě čekali a pak se rozsvítil blesk tak blízko, že hrom se ozval téměř současně s ním. Zaútočili jsme dřív, než se zvuk začal odrážet.

Bestia se vrhl dopředu se štítem vysoko a daleko před sebou. Svůj meč, velký legionářský gladius, držel nízko a tiskl si ho k pravému stehnu tak, aby špička čněla maličko vzhůru. Švihl jsem svým malým mečem k jeho očím, aby povytáhl štít, a hned jsem bodl nízko, abych zasáhl stehno nad chráničem. Lehce zblokoval můj výpad, protože stáhl štít dolů, ale zároveň mečem zaútočil na můj trup. Zatáhl jsem břicho a uskočil napravo. Jeho meči jsem se vyhnul jen o palec.

Výjimečně jasný blesk nás oba na okamžik oslepil a já uskočil zpátky, abych se dostal z jeho dosahu. Déšť se začal hustě snášet a při dalším blesku jsem se sklonil, abych levou rukou popadl svůj plášť. Naštěstí mi caestus nechal na tenhle pohyb dostatečně volné prsty. Bestia mě napadl, když jsem byl skloněný, a já složitě uskočil, abych se vyhnul jeho sekajícímu ostří, ale on máchl štítem a okrajem mi zasadil ránu do hlavy.

Padl jsem na dláždění a kopl nohama, až jsem podrazil i jeho. S řinčením dopadl na zem a já se zatím vyškrábal nahoru. Jak se zvedal na kolena, vrhl jsem se na něj a on jen nad sebe zoufale vystrčil štít. Pustil jsem se do něj přes štít a snažil se zasáhnout ho na krku nad drátěnou košilí; ale jeho štít odstrčil mou zbraň na poslední chvíli stranou, a tak se místo toho zachytila za jeho nadloktí těsně pod krátkým železným rukávem.

Mezitím špička jeho meče znovu zaútočila na mé břicho. Odrazil jsem ji stranou pláštěm, ale projela látkou a sekla mě do předloktí. S nadávkami jsem uskočil, zatímco on se postavil na nohy. Další blesk nás znovu na okamžik oslepil. Využil jsem té chvilky a procvičil si prsty levé ruky, abych se ujistil, že mě ta rána neochromila. Bestia byl rychlý, silný, skvěle vytrénovaný a dobře ozbrojený a já měl veliké, převeliké potíže.

Při dalším blesku jsem mu zavířil pláštěm před očima, abych ho oslepil, ale on prudce sekl a jeho meč rozpáral plášť téměř po celé délce. Když jsem uhýbal jeho další ráně, na vlhkém dláždění mi uklouzly podrážky. Znovu na mě zaútočil, tak jsem mu do obličeje hodil rozervanou látku a popoběhl několik kroků, až jsem se dostal z dláždění a stál jsem pevně na hrubých kamenech.

Byl hned u mě a já se pokoušel vybavit si ty chytré výpady, které mě před lety učili v ludus. Držel štít vysoko a snažil se mě zasáhnout do hrudi. Když člověk nemá štít, je možné použít meč i k obraně, přestože je to výjimečně nebezpečné, a proto by se toho mělo užívat jen v krajní nouzi. Já jsem v krajní nouzi byl. Naše zbraně o sebe zařinčely, jak jsem odrazil jeho meč nalevo. Ihned jsem udeřil na štít, on ho stočil na pravou stranu a odkryl prostor. Vrhl jsem se do něj oběma rukama. Můj meč zachytila drátěná košile, a nemohl proniknout k tělu, ale caestus narazil na obličejový plát helmy, a Bestia se zapotácel. Padl dozadu a já na něj okamžitě skočil. Příliš pozdě jsem viděl zvedající se nohu. Ozdobný bronzový kryt holeně mi narazil do tváře a já cítil, jak kost v mém dlouhém metellovském nose s hlasitým křupnutím praská.

Zapotácel jsem se a před očima se mi roztančily jiskřičky jasnější než blesky. Na hrudní část tuniky mi proudila krev a já upadl. Pod zády jsem cítil nerovnou skálu Kapitolu. Když se Bestia postavil, oslepil ho další blesk a já zatřásl hlavou, jak jsem se snažil projasnit svůj pohled. Když jsem zase viděl, stál nade mnou s napřaženým mečem za pravým ramenem. Gladius je určený k bodnutí, ale i neobyčejně dobře seká. Teď na mě mířila rána, která mi měla rozpůlit lebku.

Instinktivně jsem nastavil levou ruku. Je lepší přijít o paži než o hlavu. Když do mě narazil ostřím, ruka se mi otřásla až v rameni. Trefil se do pásku mého caestu. Ostré ocelové ostří se zakouslo do měkkého bronzu a na okamžik v něm zůstalo.

V té chvíli můj meč pronikl pod jeho štítem nad holenní kryt. Jedním pohybem jsem jím švihl k sobě a rozťal vnitřek jeho levého stehna. Cítil jsem, jak ostrá hrana škrábe kost. Když jsem meč vytáhl, z přeťaté tepny vytryskla krev. Postříkala mi obličej, paže a hruď dřív, než jsem se stihl odkulit a vyškrabat na nohy, zatímco Bestia tam stál jako obětní vůl omráčený kladivem.

Meč i štít mu vypadly z bezmocných rukou a já jsem si poprvé uvědomil, že stojíme na vrcholu Tarpejské skály, jen několik palců od jejího okraje. Když se přeřízne tahle tepna, není už člověku pomoci, ale já nechtěl, aby Bestia zemřel v boji. Popadl jsem ho za paži a otočil ho čelem k okraji útesu ve chvíli, kdy blesk ozářil Forum daleko pod námi.

„Ty si nezasloužíš žádnou čestnou smrt, Bestio!“ zvolal jsem. „Takhle my popravujeme zrádce!“ Položil jsem chodidlo na jeho zadek a postrčil jsem ho. Ještě mu zbývalo dostatek síly, aby při pádu zakřičel.

Unaveně jsem se otočil a odcházel od popravčí skály. Přešel jsem deštěm omytou dlažbu, zastavil se u úpatí schodiště do chrámu a roztáhl ruce.

„Jupitere, přinašeči deště!“ zvolal jsem. „Jupitere, nejlepší a největší, vyslyš mě! Potěšil jsem tě? Jsem potřísněný krví a nemohu vstoupit do tvého chrámu, ale stojím tady a čekám na tvůj soud!“

Čekal jsem dlouho a pozoroval boha v chrámu, ale už se neblýskalo ani nehřmělo. Začalo hustě pršet. Zasunul jsem svůj meč do pochvy a znovu zastrčil caestus za opasek.

Pomalu jsem sestupoval po klikaté cestě z Kapitolu. Dlouho předtím, než jsem došel k Foru, ze mě Jupiterův dobrý déšť smyl všechnu krev.

Tyto události se odehrály roku 695 v městě Římě za konzulátu Marka Kalpurnia Bibula a Gaia Julia Caesara.