John Maddox Roberts

SPQR 06. Centuriona nemá nikdo rád

Kapitola 1

Veškerou vinu dávám Alexandru Velikému. Od okamžiku, kdy se ten mrňavý makedonský blbeček rozhodl dobýt celý svět dřív, než mu začnou růst vousy, každý pitomec s mečem a slušným párem bot se snaží vykonat totéž. V době mého mládí bylo v Římě takových rádoby Alexandrů hodně. Alexandrem se chtěl stát Marius. Zkoušel to Sulla. Snažil se i Lukullus. Objevili se i další, ale ti si nedokázali vybudovat ani takovou pověst, jakou měli zmínění muži.

Pompeius měl k úspěchu jen krůček. Protože Řím byl republikou, nemohl jednoduše zdědit armádu jako Alexandr, a sám byl příliš líný, aby se namáhal vykonáváním úřadů nezbytných k vyššímu vojenskému velení. Proto donutil své pokorné tribuny, aby shromážděním protlačili zákony, které mu zajišťovaly dostatek pravomoci, a prohlásili, že mu výjimečný stav nedovoluje vrátit se do Říma, aby se o úřad ucházel. Obvykle si ten výjimečný stav vytvořil sám. Nejčastěji mu tribunové svěřili velení až poté, co někdo schopnější odvedl veškeré boje, a na Pompeia pak zbylo jen zabíjení a plenění. Ale to jen ukazuje, že byl Pompeius chytřejší než Alexandr. Římané jsou obvykle chytřejší než cizinci.

Římany zřídkakdy zadrží nepřátelští velitelé. Mnohem častěji se o to postarají jejich političtí nepřátelé doma. Skrytý politický boj se stal zhoubou republiky, ale nejspíš nás na víc než dvě stě let uchránil před monarchií.

Alexandr obvykle bojoval s Peršany, kteří mu kolikrát sami hodně pomohli. Řím nikdy nestál proti žádnému Dariovi. Alexandr se mu postavil dvakrát a Darius dvakrát utekl při první srážce jako zpráskaný pes a opustil svou armádu, tábor, doprovodný konvoj i manželky. Všichni nepřátelé Římanů byli tvrdě bojující surovci, kteří nás hrozně zdecimovali, než přišli k rozumu, uklidnili se a začali platit daně. Alexandr nikdy nemusel čelit Hannibalovi. Kdyby k tomu došlo, rovnýma nohama by se vrátil do Makedonie počítat ovce, což je v podstatě jediné, v čem jsou Makedonci dobří.

Nejnepravděpodobnější uchazeč ze všech byl Gaius Julius Caesar a právě on se k Alexandrově císařské koruně dostal ze všech nejblíž. K mé nekonečné hrůze jsem to byl právě já, kdo mu ji málem pomohl získat.

Byla to dlouhá cesta a navíc v příšerné roční době. Pozdní zima přináší na italský poloostrov nejhorší počasí a v Galii není o nic líp. Pochopitelně by bývalo mnohem rychlejší plavit se z Ostie do Massilie, ale plavbu po moři nesnáším stejně jako kterákoli jiná rozumná lidská bytost. Tak jsem se vypravil se svým otrokem Hermem a dvěma naloženými mulami z Říma vzhůru podél pobřeží přes Tuscii a Ligurii do Provence.

Nemusím zdůrazňovat, že jsem nehledal vojenskou slávu. Musel jsem opustit Řím, protože můj úhlavní nepřítel Klodius získal na tento rok tribunát a dostal se do pozice, která mu umožňovala páchat nezměrné škody. Během jeho ročního úřadování neexistoval nikdo, kdo by mu v tom mohl zabránit. Navíc mě moje rodina připravovala na vyšší úřad a já si potřeboval připsat pár dalších vojenských tažení, abych splnil podmínky pro kandidaturu na úřad prétora. Když patriarchové mé rodiny vydají rozkazy, kdokoli nesoucí jméno Caecilius Metellus se jim musí podřídit.

Tenkrát jsme patřili ke zdaleka nejvýznamnějším plebejským rodinám. Gens Caecilia byl prastarý, neuvěřitelně početný a nevýslovně vznešený a slavný; od založení republiky se ve funkci konzulů vystřídala řada jeho příslušníků. Můj otec zastával každý z úřadů spadajících pod cursus honorum i non-cursus úřady od vojenského tribuna, edila, tribuna lidu až po cenzora.

Pochopitelně mi bylo jasné, že mě při snaze získat vojenskou způsobilost mohou zabít. Ale jak jsem řekl, moje rodina byla až zhoubně početná a bezpochyby by našla náhradníka.

Tak jsem cestoval vzhůru podél pobřeží a nikterak jsem nespěchal; stavoval jsem se u přátel, kdekoli to bylo možné, a přespával v hostincích, bylo-li to nevyhnutelné. A pokud se naskytla příležitost, navštěvoval jsem místní hry a festivaly. Nijak jsem se nehnal, abych se dostal do nejnovější římské války. Ani jako mladíček jsem nikdy netrpěl rozechvělostí nezkušeného rekruta, který se obává, že než se dostane na místo, bude po válečném vzrušení.

Z Ligurie jsme se vydali kolem úpatí Přímořských Alp až do Provence, první z našich mimoitalských držav, jejíž největší předností je, že nám umožňuje dostat se do Španělska, aniž bychom se přitom utopili. Cesta se vinula řadou řeckých koloniálních měst a časem vyústila v Massilii. Bylo to půvabné místo, jakým už kolonie bývají. Když plánujete město na zelené louce, můžete si dát pozor na pořádek, proporce a celkovou harmonii. Města jako Řím, která vyrůstají po několik století, se rozlézají různými směry a chrámy, obytné domy a rybí trhy jsou všechny promíchané dohromady. Massilia byla také nejsevernějším místem, kde jste mohli navštívit slušné lázně. V těch dnech to bylo stále nezávislé město a říkalo si Massalia, protože Řekové neumějí hláskovat.

Formálně byla tato oblast ve válce, takže nastal čas vyhlížet vojensky. Už jsem měl na sobě vojenskou tuniku a boty. Sesedli jsme a Hermes vyndal z vaků naložených na muly mou plnou zbroj. Hermes byl dobře rostlý mladík, v té době asi osmnáctiletý, s nespornými zločineckými sklony. Každý důstojník potřebuje ve válečném tažení obratného zloděje, aby ho zásoboval nezbytnými potřebami a staral se o jeho pohodlí.

Nejdřív jsem si natáhl tence vypodloženou zbrojní tuniku, na které visela sukně tvořená jednotlivými bohatě zdobenými koženými pásky. Stejné pak splývaly i z ramen. Potom mi Hermes zapnul pancíř. Existují dvě cesty, jak získat velké svaly: jedna vede přes roky usilovného sportovního tréninku, ta druhá přes koupi u zbrojíře. Já si zvolil druhý způsob. Na mém pancíři se rýsovaly vytepané svaly, které by mi záviděl sám Herkules, a doplňovaly je stříbrné bradavky a pečlivě zpracovaný pupík. Mezi mohutnými prsními svaly se hrůzostrašně mračila hlava Gorgony a zaháněla zlo.

Hermes mi na kroužky lemující Gorgonu připevnil rudý vojenský plášť, vybalil přilbu a pečlivě na ni nasadil chochol z bílých koňských žíní. Přilba byla v řeckém stylu s hrotem, který čněl nad očima, bronz byl vyleštěný do oslepujícího lesku a bohatě ji zdobily stříbrné akantové listy. Možná to byl břečťan nebo dub, či dokonce olivovník. Zapomněl jsem, kterému bohu jsem chtěl podlézat, když jsem zbroj kupoval.

Hermes mi zavázal lícní plátky pod bradou a odstoupil, aby mohl obdivovat výsledný obraz. „Pane, vypadáte přesně jako Mars!“

„To je pravda,“ souhlasil jsem. „Možná jsem nenapravitelný civilista, ale aspoň umím vypadat jako voják. Kde mám meč?“

Hermes ho našel a já si ho připjal k bronzovému pásu jako jeden z Homérových hrdinů. Moje pozice nebyla zcela jasná, tak jsem vynechal důstojnickou šerpu. Znovu jsme nasedli a rozjeli se do města, kde mě přijali s patřičným respektem, ale nejbližší římský úředník měl znepokojivé zprávy. Caesar odpochodoval na sever do hor, aby se vypořádal s lidmi, co se nazývají Helvetiové. U jezera Lemannus měli město zvané Genava. Všichni důstojníci a posily se museli co nejrychleji hlásit v Caesarově táboře.

Tohle byl nečekaný vývoj. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by se nějaká armáda pohybovala tak čile jako Caesarova. Musel hnát vojáky celou cestu ze střední Itálie dvojnásobnou rychlostí, aby se ocitli u jezera Lemannus tak brzy. Znal jsem Caesarovu celoživotní pověst lenocha a bral jsem to jako zlověstné znamení.

Tak jsme jeli dál a ani jsme se nezastavili na koupel nebo dobrý noční spánek. Naše dny volna skončily, protože Caesar promyšleně připravil místa, kde si jeho důstojníci mohli obstarat čerstvé koně, a neměli tak žádnou výmluvu pro opožděný příjezd. Trest nebyl přesně specifikovaný, ale byl tak zaručený jako smrt, protože jen diktátor má stejnou moc jako římský prokonzul ve své vlastní provincii.

Cesta nás vedla na sever rhônským údolím po levém břehu řeky. Krajina měla své půvaby, ale já neměl náladu je obdivovat. Hermes, který byl obvykle nesnesitelně veselý, se zasmušil. Massilia bylo civilizované místo, ale teď jsme se blížili do srdce Galie, kam před námi proniklo jen pár cestujících kupců.

Minuli jsme řadu malých úhledných vesnic. Jejich obydlí byla většinou kruhová, vystavěná z proutí a malty a zastřešená došky. Honosnější budovy byly hrázděné masivním dřevem a mezery mezi nimi vyplňovalo proutí, cihly nebo kameny nabílené vápnem, aby líbivě kontrastovaly s tmavým dřevem. Pole byla dobře vytyčena, oddělena nízkými, na sucho zděnými zídkami, ale bez geometrické přísnosti tak důvěrně známé z římských a egyptských polí.

Lidé, kolem nichž jsme projížděli, si nás prohlíželi se zvědavým zájmem, ale bez nepřátelství. Galové milují barvy a jejich šaty jsou živě vzorované pestrými proužky a kostičkami. Obě pohlaví nosí masivní šperky, chudí lidé bronzové a zámožní z ryzího zlata.

„Ženy jsou tu ošklivé,“ postěžoval si Hermes, když si všiml pihovatých pletí, tupých nosů a kulatých obličejů, tolik rozdílných od protáhlých, vážných rysů, které obdivovali Římané.

„Věř mi,“ ujistil jsem ho, „čím déle tu budeš, tím lépe budou vypadat.“

„Tihle lidé nepůsobí nijak děsivě,“ prohlásil a snažil se tak sám sebe povzbudit. „Podle toho, co se říká, jsem čekal divoké obry.“

„Tohle jsou většinou venkované a otroci,“ poučil jsem ho. „Vojáci si příliš nešpiní ruce zemědělskou ani jinou prací. Počkej, až uvidíš válečníky. Naplní všechny tvoje nejhorší představy.“

„Jestli jsou Galové tak hrozní,“ ozval se, „jací jsou potom Germáni?“

Jeho otázka se podobala temnému mraku halícímu slunce. „Na ně nechci ani pomyslet.“

Nebylo obtížné najít Caesarův tábor. Římské ležení na barbarském území je jako město spadlé z nebe do divočiny. Rozkládalo se před námi vedle krásného jezera Lemannus, pravidelné jako šachovnice. Vlastně slovo „tábor“ křivdí tomu, co římská legie vybuduje na každém místě, kde se zastaví na noc. Průzkumný oddíl pochodující přibližně hodinu před samotnou legií nalezne nejdřív vhodné stanoviště, kde vytyčí obvod, brány, hlavní ulice a pretorium. Malými barevnými praporky vyznačí čtverce přidělené jednotlivým kohortám.

Jakmile dorazí legie, vojáci narovnají zbraně na hromadu a vytáhnou nářadí a košíky na přenášení půdy. Kolem celého obvodu vykopou příkop a na jeho vnitřní straně nakupí hlínu do valu. Na něj postaví palisádu ze zašpičatělých kůlů, které celý den nesli na zádech. Určí hlídky a teprve pak jdou do právě opevněného tábora vztyčit stany; v každém stanu je osm mužů oddílu, deset oddílů dá setninu, šest setnin je do kohorty a deset kohort do legie – vše rozloženo v pravých úhlech tak neměnně, že v případě nočního poplachu každý muž přesně ví, jakým směrem se vydat a kolik ulic musí projít, aby se dostal ke svému určenému stanovišti na opevnění. Ať se římský legionář nachází kdekoli, v jistém smyslu vždycky žije na stejném místě ve stejném městě.

Už jen pohled na římský vojenský tábor mě naplňuje hrdostí, že jsem Říman, pokud v něm ovšem nemusím pobývat. Říká se, že některé barbarské armády se rovnou vzdaly, když viděly legie stavět tábor. Vedle Caesarova vojenského ležení se rozkládal trošku méně precizní, ale přesto disciplinovaný a uspořádaný tábor pomocných sborů, jednotky povinně vytvořené spojenci nebo najaté jako žoldáci: lučištníci, prakovníci, jízda, lehká pěchota a tak dále. Římští občané válčí pouze jako těžká pěchota v přilbě a pancíři s velkým oválným štítem, s těžkým kopím pilum, které vrhnuté zblízka dokáže prorazit nepřátelský štít, a krátkým mečem, jenž je v rukou profesionála děsivě účinný.

„Podívejte na to!“ zvolal Hermes rozjařeně. „Barbaři nikdy nezaútočí na tak mocné místo!“

„Takhle vyhlíží římská síla,“ pověděl jsem mu, protože jsem nechtěl zbytečně tlumit jeho náladu. V duchu jsem takovou jistotou neoplýval. Jediná legie a zhruba stejný počet vojáků pomocných sborů nepředstavovaly takovou sílu, aby se mohly postavit celému barbarskému národu. Zadoufal jsem, že snad tihle Helvetiové nejsou moc početní. To mě tehdy rozhodně mělo vyřadit z místa augura. Ale utěšujícími představami sám sebe klamu dost často.

V mlze, daleko za Caesarovým táborem, jsem rozeznal rozlehlé, neuspořádané město. Bezpochyby Genava. Vojáci také pracovali na dalším úkolu; budovali hliněný val táhnoucí se od jezera až za obzor a končící u nejbližších hor. Vyrůstal mezi táborem a městem a já se domníval, že jeho účelem je odradit Galy, aby se nepokoušeli napadnout tábor jejich oblíbenou taktikou střemhlavého útoku. Plně jsem to schvaloval. Čím víc překážek se postavilo mezi mne a ty divochy, tím jsem byl radši.

Stezka nás zavedla na místo asi čtvrt míle od tábora legie, kde se pracovní četa pod dohledem důstojníka dřela na dlouhém valu. Z kopí vystavěli trojnožky, o ně opřeli štíty a přilby nasadili na špičaté hroty. Tenká kopí a úzké ploché štíty značily, že se jedná o příslušníky lehké pěchoty. Když nás jejich důstojník uviděl, zazubil se.

„Decie!“ Byl to Gnaeus Kvintilius Karbo, můj starý přítel.

„Karbo! Nedokážu ani vypovědět, jak jsem šťastný, že tě tu vidím! Teď vím, že zvítězíme.“ Seskočil jsem z koně a stiskl mu velmi tvrdou, mozolnatou ruku, jakou ostatně mívají všichni legionáři. Karbo byl profesionál a sloužil už dlouho. Pocházel z venkovské aristokracie z Caere a ztělesňoval nejryzejšího Římana, jaký jen mohl existovat. Staří podvodníci, jako můj otec a jeho přátelé, předstírají, že jsou tradiční Římané, ale Karbo byl pravý představitel národa, muž, který jako by přímo pocházel z dob Kamillových.

„Cítil jsem, že se objevíš, Decie. Když jsem slyšel, že je tribunem Klodius a ty jsi zasnoubený s Caesarovou neteří, věděl jsem, že je jen otázka času, než se k nám připojíš.“ Karbo (bůh žehnej jeho železnému válečnickému srdci) si myslel, že dychtím po boji a slávě.

„Co tu děláš?“ zeptal jsem se ho. „Máš na starosti dozor nad stavbou?“

„Ne, na tomhle tažení jsem velitelem pomocných sborů.“ Kývl směrem ke skupině pracující nahoře na valu. „Tamhle vidíš pár mých mužů.“

„Ty?“ zeptal jsem se ohromeně. „Přece ses účastnil Lukullova tažení po celé Asii i jeho vítězného slavnostního pochodu v Římě! Měl bys velet legii. Proč by Caesar muže s tak dlouholetými zkušenostmi pověřil jen velením lehké pěchotě?“ Cítil jsem to za něj jako potupu, ale on jen zavrtěl hlavou.

„Není to armáda, jaké znáš, Decie. Caesar nedělá věci jako ostatní velitelé. Dal některým svým nejzkušenějším mužům na starost pomocné sbory. Viděl jsi zdejší okolí? Ty lesy? Věř mi, je to stále horší, jak se přibližujeme k Rýnu. V tomhle terénu nemůžou legionáři pochodovat v žádné bojové formaci. Musíš je provést údolími, a proto je nutné mít spoustu oddílů na křídlech, aby čistily lesy po obou stranách cesty. Galové navíc rádi bojují v pohybu, takže předsunuté jednotky musejí být nejlepší, jinak by tě barbaři napadli dřív, než bys je vůbec zahlédl. V téhle válce jsou pomocné sbory důležité.“

„Řekl bych, že každý voják je důležitý, pokud je tohle celá Caesarova armáda.“

„To je pravda. Nepředpokládám, že za tebou jede nějaká posila.“

Rychle jsem za sebe ukázal palcem. „Jen můj osobní otrok Hermes. Máš něco, co by sis chtěl nechat ukrást?“

Zašklebil se. „Myslel jsem si, že jsou to plané naděje. Pompeius má pro nás postavit dvě další legie, ale ještě tu po nich není ani stopy.“

Caesarovi spojenci Pompeius a Krassus mu zajistili neobvyklé pětileté velení v Galii a přislíbili svou podporu. Pomyslel jsem si, že pokud těm dvěma věří, může na své posily čekat pěkně dlouho.

Karbo si mě prohlédl a jeho obličej dostal ještě kyselejší výraz. „A ještě něco, Decie, udělej sobě, mně, armádě a nesmrtelným bohům laskavost a svlékni si tu parádní výstroj, než se ohlásíš Caesarovi. Tady to nechodí jako v armádách, které jsi doposud poznal.“

„Opravdu? Myslel jsem, že jsem oblečený docela dobře.“ Teprve teď jsem si všiml, že Karbo má na sobě prostou galskou drátěnou košili a obyčejnou bronzovou přilbu, tvarem připomínající nádobu, bez jakékoli ozdoby, jakou měli všichni vojáci, jen meč mu visel na levém boku místo na pravém a kolem pasu měl velitelskou nachovou šerpu. V okamžiku, kdy jsem si to uvědomil, k nám z tábora dolehlo zatroubení.

„Pozdě,“ řekl Karbo. „Velitel vyzývá k nástupu. Musíš se okamžitě hlásit. Připrav se, že si tě bude trochu dobírat.“

Do tábora jsme se vydali pěšky a Hermes za námi vedl zvířata.

„Jak dlouhý je ten val, co stavíte?“ zeptal jsem se Karba.

„Asi devatenáct mil, táhne se od jezera do hor, aby zadržel Helvetie.“

„Devatenáct mil?“ zopakoval jsem ohromeně. „Hovoříme tu o Gaiovi Juliovi Caesarovi? O tomtéž Caesarovi, kterého jsem znal z Říma, který nikdy nešel pěšky tam, kam se mohl dát odnést, a který nikdy nezdvihl zbraň těžší než vlastní hlas?“

„Setkáš se s jiným Caesarem,“ slíbil. Měl úplnou pravdu.

Vstoupili jsme do tábora jižní branou a kráčeli po via Praetoria, která vedla přímo jako dráha šípu středem tábora až k opevněnému pretoriu, kde se nacházel stan velitele štábu obklopený vlastním nízkým hliněným valem. Via Principalis protínala viu Praetoria v pravém úhlu; za ní se rozkládala část obývaná vyššími důstojníky a jednotkami, které si chtěli nechat u sebe, aby je oddělovaly od obyčejných vojáků, desátníků a centurionů. Obvykle to bývali extraordinarii, prostí vojáci sloužící déle než dvacet let, kteří neměli jiné povinnosti než bojovat. Všiml jsem si nezvyklého počtu stanů postavených za pretoriem a zeptal jsem se na ně Karba.

„Caesar utvořil zvláštní pretoriánskou gardu. Většinou se jedná o příslušníky pomocných sborů, jak pěchoty, tak jízdy.“ Ostatní generálové využívali obvykle během tažení vojáky pretoriánské gardy jako osobní strážce, ale často i jako mimořádné zálohy, které povolali v rozhodujících okamžicích bitvy. Podle velikosti Caesarovy gardy jsem se domníval, že jejich účel je spíš ten druhý.

Před pretoriem podél via Principalis byly v řadě postaveny jednotlivé stany prefektů a tribunů. Na křižovatce obou cest stála svatyně: stan obsahující odznaky legie. Před ním hlídkovala čestná stráž a vzhledem k pěknému počasí byly odznaky na dřevěném podstavci odhalené. Strážní stáli nehnutě s tasenými meči a podle jejich krátkých drátěných košil a malých kulatých štítů by si je člověk mohl splést s lehkou pěchotou pomocných sborů; avšak jejich stanoviště a lví kůže pokrývající jejich přilby; a visící jim dolů po zádech prozrazovaly, že jsou to signiferi a aquilifer. Patřili k nejdůležitějším důstojníkům v celé legii – byli povýšeni z prostých vojáků, protože byli nejstatečnější ze statečných.

Zasalutovali jsme orlu na žerdi, když jsme ho míjeli, a já si všiml, že na obdélníkové destičce pod orlem zakončeným klátícím se koňským ohonem stojí: LEGIO X. To bylo uklidňující. Desátá legie byla považována za nejlepší. Tedy všemi kromě jiných legií. Znal jsem spoustu mužů, kteří sloužili u Desáté, ať už důstojníků nebo prostých vojáků. Když jsem tady musel být jen s jedinou legií, nemohl jsem si přát lepší.

Dva strážní pretoriánské gardy stáli před otvorem v náspu obklopujícím pretorium a sahajícím až k jejich pasu. Muži byli vyzbrojení vrhacími kopími, na sobě měli lehký pancíř a třímali štíty. Val byl spíš symbolickým předělem než skutečnou ochranou. V polovině východní zdi bylo vyvýšené pódium, ze kterého generál oslovoval forum, otevřený prostor, kde se shromažďovala legie, kde kupci uzavírali obchody s vojskem a kde v určených dnech mohli místní zemědělci konat trhy.

Pochopitelně jsme dorazili jako poslední. Před velkým generálovým stanem stál mohutný stůl, který obklopili všichni vyšší důstojníci. To byli tribunové a prefekti, důstojníci pomocných sborů a jeden centurio. Věděl jsem, že ten poslední bude centurio první setniny první kohorty, známý v každé legii jako primus pilus: První setník. Jako jediný mezi důstojníky měl k holením přivázané bronzové chrániče, starobylou ochranu už před stoletími odloženou a nepoužívanou jinými pěšáky. Tyto chrániče však dosud zůstaly jako symbol hodnosti centuriona. Ve chvíli, kdy jsme vstoupili, ukazoval na něco na stole révovkou, asi metrovou holí o síle mužského palce, dalším znakem centuriona. Když jsme vešli, zdvihl oči a pohled mu zkameněl.

Caesar se opíral o stůl, a jak jsem teď rozeznal, hleděl na mapu. Za ním stálo jeho dvanáct prokonzulárních liktorů, kteří drželi své fasces. V Římě nosili liktoři tógy, ale tady měli vojenský oděv: rudou tuniku se širokým koženým páskem obarveným načerno a pobitým bronzovými cvočky, což byl zvyk z časů etruských králů. Jakmile přítomní zmlkli, Caesar vzhlédl, narovnal se a nasadil známý kněžský výraz jakožto pontifex maximus. Pomalu a důstojně si přetáhl záhyb svého vojenského pláště přes hlavu.

„Pánové,“ pronesl, „zakryjte si hlavy. Máme návštěvu z Olympu. O našem vítězství nemůže být pochyb, protože mezi nás sestoupil sám bůh Mars.“

Shromáždění propukli v mocný, burácející řehot, až nejspíš polekali hlídky. Dokonce i Karbo se zalykal smíchy tak, že dostal škytavku. Doufal jsem, že přilba mi skryla většinu zrudlých tváři, když jsem stál jako idiot s rukou stále úplně nataženou v pozdravu.

„Nepředpokládám, že jste přivezl nějaké posily, Decie,“ prohodil Caesar a pláštěm si setřel slzy z obličeje.

„Bohužel ne, prokonzule.“

„Myslel jsem si, že je to planá naděje. Nu, stejně jsme se už všichni potřebovali pořádně zasmát. Připojte se k nám, Decie. Titus Vinius se nás právě chystal informovat o stavu opevnění i o nepřátelských akcích proti němu. Pokračujte, První setníku.“

O nepřátelských akcích? Nevšiml jsem si žádné armády, která by zaujímala obvyklé předbitevní galské pozice. Přes mapu se táhla linie od hor k jezeru a právě k němu centurio ukazoval révovkou.

„Nejslabší místo je zrovna tady, u jezera. Terén je tu bažinatý a nepřátelé pronikají kolem konce valu mělčinami, způsobí co nejvíc škod a stejnou cestou zmizí zpátky. Podobně nás můžou napadnout i na konci opevnění v horách, ale jsou moc líní, aby se vydali tak daleko. A navíc, v bažině je nemůže pronásledovat jízda.“

Caesar se podíval na Karba. „Gnaee, dáte dohromady malou jednotku vybraných mužů z pomocných sborů, hlavně dobré plavce, co se nebojí vody. Žádné pancíře, ani přilby. Jen ruční zbraně a lehké štíty. Chci učinit přítrž těmhle útokům Galů, co mají na nohou plovací blány.“

„Budou ve službě už dnes večer, veliteli,“ prohlásil Karbo. Odkašlal jsem si.

„Mars si přeje promluvit,“ řekl Lucius Caecilius Metellus, můj vzdálený příbuzný přezdívaný Bobule kvůli několika vystupujícím boulím na obličeji. Přes prostý pancíř si navlékl šerpu tribuna.

„Rád tě tu vidím, Bobule,“ pozdravil jsem ho s širokým úsměvem. „Kde je těch sto sesterciů, které mi dlužíš od předloňských závodů na počest bohyně Cerery?“ To ho umlčelo.

„Chcete se na něco zeptat, Decie?“ řekl Caesar.

„Prosím, mějte se mnou trpělivost, veliteli, protože jsem právě dorazil. Za hradbami není žádná barbarská armáda, takže předpokládám, že Helvetiové s námi stále vyjednávají. Jak je možné, že posílají nájezdníky, aby nám škodili?“

„Tohle nejsou přímořští Galové, kteří vědí, jak se mají civilizovaní lidé chovat,“ vysvětloval Caesar. „Jejich vyslanci hovoří za celý národ, ale zároveň si myslí, že je pochopitelné, když někteří mladí válečníci v noci vylezou a vyšlou šípy a oštěpy do našeho tábora. Nepovažují to za nic vážnějšího, než když bujný kůň přeskočí plot na cizí pozemek.“

„Rádi chytají stráže a průzkumné hlídky,“ řekl Titus Vinius, První setník. „Jsou to lovci lebek. V hlubokých lesích, kde mají svaté háje, se dají najít obrovské hromady lebek.“

Byl to typický starý voják, který se snažil vyděsit nového rekruta, ale jen marnil čas. Ve Španělsku jsem viděl mnohem horší věci než tohle.

„Decime Varro,“ řekl Caesar, „stav zásob, prosím.“ Všiml jsem si, že Caesar hovoří energicky a stručně na rozdíl od zdlouhavého stylu, ve kterém si liboval v Římě.

„Zásoby obilí, konzervovaného ovoce, ryb a masa postačí na deset dnů, na dvacet při polovičním přídělu. Zásobovací konvoj z Massilie má dorazit každým dnem.“

„Decie, minul jste cestou sem zásobovací konvoj?“

„Ne, prokonzule.“

„Kvestore, zvyšte nákup od místních farmářů. Nechci, abychom měli malé zásoby, až se Helvetiové rozhodnou zaútočit.“

„Za nekvalitní plodiny budou požadovat přemrštěné ceny, pane.“ Kvestor byl vážně vyhlížející mladý muž, který mi byl matně povědomý.

„Zaplaťte jim bez velkého smlouvání,“ přikázal Caesar. „Stav pokladny neznamená pro vojáky nic. Zato stav jejich žaludků pro ně znamená všechno.“

„Ano, Caesare.“ Vybavilo se mi kvestorovo jméno: Sextus Didius Ahala. Asi před rokem nebo dvěma zastával tentýž úřad v Římě a já mu jeho současnou funkci ve zdejších podmínkách nezáviděl. Kvestor prokonzula je zodpovědná pozice, ale je to zároveň ta nejnudnější práce, kterou si člověk dokáže představit – vést účty a uzavírat smlouvy za provincii a její vojenský stav.

Asi hodinu trvalo vyslechnutí hlášení, vydání rozkazů a sdělení hesla. Nato porada skončila. Caesar naznačil, abych se spolu s Viniem ještě zdržel.

„První setníku, potřebujeme někam umístit Decia Caecilia Metella mladšího. Co navrhujete?“

Muž mě přehlédl se zběžnou lhostejností, jakou profesionální vojáci dávají najevo amatérským mladším důstojníkům. U jemu podobných si člověk dokázal získat respekt jen dovedností v boji.

„Už máme víc důstojníků, než je třeba, prokonzule. Hlavně potřebujeme víc vojáků.“

„Už brzy přijdeme o nějaké z obou skupin,“ poznamenal Caesar. „Prozatím je nutné Deciovi přidělit bojovou pozici.“

Vinius se sehnul a zvedl svou přilbu, která ležela pod stolem. „Jízda,“ řekl. Chtěl mě mít z cesty, což jsem mu mohl sotva vyčítat. Nezkušení důstojníci, obzvlášť tribunové zelenáči, jsou prokletím centurionova života. Mohl jsem mu povědět, že mi vojenský život a tažení nejsou cizí, ale neohromilo by ho to.

„Výborně. Decie, hlaste se v pretoriánské jízdě ala. Její současný velitel je Gal jménem Lovernius, ale potřebuje římského nadřízeného. Jako pretorián příslušíte k mému osobnímu štábu, takže budete pravděpodobně trávit mnohem víc času se mnou než s nimi.“

„Doufám, že to není španělská jízda?“ S ježděním se Španěly jsem měl spoustu zkušeností.

„Jsou to Galové,“ odpověděl Caesar. „Ale úhlavní nepřátelé Helvetiů.“ Což mnoho neznamenalo, protože Galové bojují s někým neustále. Nu, jakákoli jízda je určitě lepší než jízda římská, která je historicky tak žalostná, jako je naše pěchota impozantní. Stejně jako námořnictví je vojenská jízda jednou z věcí, pro kterou zkrátka nemáme ani nadání, ani schopnosti.

„Prokonzule, s vaším dovolením půjdu zkontrolovat hlídku.“ Vinius si pod hladce vyholenou promodralou bradou utáhl šňůrky lícních plátků. Jeho přilba byla stejně prostá, jako všechny ostatní, které jsem v téhle legii viděl, až na chochol z koňských žíní, který měl připevněný z jedné strany na druhou místo zepředu dozadu, což byl další rozlišující znak centuriona.

„Běžte,“ pokynul Caesar a opětoval mu pozdrav. Když muž odešel, znovu se obrátil ke mně.

„Dáváte mu příliš volnosti, Gaie Julie,“ poznamenal jsem. Mohl jsem si dovolit být o něco méně formální, protože jsme byli sami.

„Dávám všem svým centurionům více svobody, než poskytuji většině důstojníků. Ne tihle političtí prospěcháři v šerpách, Decie, ale centurioni jsou páteří legií. Jistě, i mezi důstojníky se najdou skvělí vojáci, jako třeba Karbo nebo Labienus, ale já vím, že na své centuriony se mohu plně spolehnout.“

„Můžete se spolehnout na někoho dalšího?“

Přesně pochopil mou otázku. „Co se povídalo v Římě, když jste odjížděl?“

„No, nebyl jsem přímo v Římě. Momentálně v něm pro mě není příliš zdrávo, tak jsem trávil čas na otcově tuscijském statku, než jsem…“

Caesar netrpělivě mávl rukou. „Je mi jedno, jestli jste byl třeba v Aténách. Jste Caecilius Metellus a víte, co se povídá na Foru. Tak mluvte!“

„Že vaši nepřátelé v Římě vám zajistili toto výjimečné vojevůdcovské místo s plným vědomím, že neuspějete. Že Krassus a Pompeius protlačili vaše velení shromážděními a senátem z téhož důvodu. Že se vy a vaše armáda vysílíte a v téhle divočině nakonec zahynete jako hrozny na révě, jejíž kořeny ohryzali krtci.“

Zadíval se na mě hluboko zapadlýma očima. „Nejsem ještě připravený se stát rozinkou. To první je v podstatě pravda, ale zbytek ne. Mám plnou podporu Pompeia a Krassa, o to nemusíte mít strach.“

„Ale to nic neznamená, Gaie Julie. Víte přece, jak se Pompeius chová. Nechá vás oddřít všechen boj a v posledním okamžiku vám vaši armádu sebere.“

Caesar se mrazivě usmál. „Ale to je politika – a v té já jsem mnohem lepší než Pompeius.“

„No…, máte svatou pravdu,“ připustil jsem.

„Decie, proč myslíte, že jsem se tak usilovně snažil, abych získal tenhle prokonzulát?“

„Protože Galové už celé roky vyvolávají nepokoje a nejspíš dovolují Germánům překračovat Rýn,“ odpověděl jsem. „Široko daleko je to jediná velká válka a válka znamená slávu, kořist a triumf.“

Teď se usmál o něco vřeleji. „To je dost neomaleně řečeno. Nemyslíte, že mým motivem je vlastenectví?“

„Nikdy bych vaši inteligenci neurazil tím, že bych vyslovil něco takového.“

„Výborně. Většina mých tribunů jsou patolízalové.“ Přistoupil ke mně a popadl mě za paži. „Decie, v tomhle velení jde o mnohem víc než vypořádat se s Helvetii. Tady v Galii se otevírají obrovské možnosti! Doma v Římě si lidé myslí, že nejde o nic jiného než napráskat nekultivovaným, napůl nahým divochům, ale mýlí se. Krassus touží po válce s Parthy, protože si myslí, že pouze podrobení bohatých, civilizovaných nepřátel obohatí jeho i Řím. I on se mýlí.“

„Rozhodně se hodlám vyhnout Krassově válce, až ji dostane.“

„Skvěle. Zůstaňte se mnou zde v Galii. Říkám vám, Decie: muži, kteří mě tady budou příštích pět let podporovat, ovládnou Řím na dalších třicet roků stejně jako ti, kteří podporovali Sullu a vládli Římu uplynulých třicet let!“ Pronesl ta vychloubačná slova vášnivě.

Pochopitelně nemluvil ke mně. Hovořil k příslušníkům gens Caecilia, po jejichž podpoře zoufale toužil. Jeho žádost rozhodně nebyla nijak skromná. Moje rodina patřila k Sullovým stoupencům a z toho plynul prospěch pro naše politické postavení.

„Víte, že já nejsem žádný voják, Gaie.“

„A co má být? V Římě se rodí spousta vojáků. Vy jste muž neobyčejných kvalit a jedinečného talentu, jak jsem často opakoval před lidmi všech společenských vrstev.“ To poslední byla pravda. Caesar o mně skutečně lichotivě hovořil s lidmi, kteří mě kritizovali jako bezvýznamného výstředníka, když ne rovnou jako naprostého blázna.

Tohle nebyl Caesar, kterého jsem znával v Římě. Mluvil jako člověk posedlý nutkáním dobývat. Rozhodně ale nevypadal jako dobyvatel. Byl vysoký a štíhlý, rychle plešatěl a působil příliš křehkým dojmem, než aby na svá útlá ramena mohl vzít váhu celé armády. Na sobě měl prostou bílou tuniku, vojenské boty a sagum, aby bylo patrné jeho postavení. Mezi tunikou a botami mu koukaly vyzáblé čapí nohy. „Zvážím, co jste mi řekl,“ pověděl jsem mu, ale v duchu jsem si přísahal, že z Galie vypadnu tak rychle, jak se mi to jen podaří.

„Výborně. Teď běžte a připojte se ke své jízdě. Jsou utábořeni v severovýchodním rohu ležení. V zásobovacích stanech si vyzvedněte všechnu potřebnou výstroj a výzbroj. Pak se sem vraťte na večeři. Všichni důstojníci, kteří nejsou na hlídce nebo nemají jinou povinnost, večeří v mém stanu.“

Pozdravil jsem ho. „Dovolte mi odejít, prokonzule.“

Zvedl ruku k pozdravu a já se obrátil k odchodu.

„A Decie?“

Otočil jsem se. „Pane?“

„Zbavte se toho směšného oblečení. Vypadáte jako socha vztyčená na Foru.“

Náhle jsem si uvědomil, jak nemožně by Caesar vyhlížel ve vojenské výstroji – jako falešný generál z nějaké Plautovy komedie, co je terčem posměchu. Proto tak vehementně trval na prostém vojenském vzhledu. Caesarova marnivost byla stejně pověstná jako jeho dluhy a ctižádost. Nestrpěl vedle sebe nikoho, kdo vypadal lépe než on.

Kapitola 2

Ráno začíná v legii příliš brzy. Někde zavyla tuba jako vůl ve smrtelné křeči. Probudil jsem se na rozkládacím polním lůžku a pokusil si vzpomenout, kde to jsem. Odpověď mi poskytl pach koženého stanu. Sáhl jsem dolů a zatřásl Hermem, který spal na slamníku vedle mě.

„Herme,“ zamumlal jsem ospale, „běž zabít toho pitomce, co troubí na roh. Můžeš si půjčit můj meč.“ Jen něco zabručel a převalil se na druhý bok. Někdo roztáhl dveřní dílec. Venku byla ještě tma, ale proti záři vzdáleného strážního ohně jsem rozpoznal siluetu muže.

„Čas na ranní hlídku, předrahý kapitáne.“ Byl to jeden z mých galských vojáků.

„Myslíš to vážně? Koně budou v téhle tmě slepí stejně jako my.“ Posadil jsem se a nakopl Herma. Zabručel něco nesrozumitelného.

„Za chviličku se rozední a brzy začnou zpívat ptáčkové. V tomhle mi můžete naprosto věřit, drahoušku.“ Vycouval a vrátil chlopeň zpátky. Nedá se popsat, jak mluví venkovští Galové, ale tohle je ukázka. Oběma rukama jsem popadl Herma a vší silou jsem jím ve vzduchu zatřásl.

„Vzbuď se, ty malý nedouku! Potřebuji vodu.“ V hlavě mi tepalo. Caesarova polní tabule byla prostá, ale vínem se nešetřilo. Hermovi se dokonce podařilo ukrást si trochu pro sebe.

„Vždyť je ještě tma!“ zanaříkal Hermes.

„Zvykej si,“ poradil jsem mu. „Tvoje dny lenošení a spaní až do východu slunce právě skončily. Odteď budeš vstávat přede mnou a pokaždé mi připravíš horkou vodu a snídani.“ Snídání byl jeden z exotických, zvrhlých zvyků, kvůli kterým mě v Římě odsuzovali. Hermes vyklopýtal ven. Hned nato se ozvala rána a nadávka, protože zakopl o stanový úvaz.

Zašněroval jsem si boty, vstal jsem a vypotácel se ven. Kolem mě se tábor probouzel k životu. Nadmořská výška a počátek roku přidaly vzduchu na čerstvosti, a tak jsem si kolem sebe pevněji omotal sagum, které mi sloužilo i jako přikrývka. Hermes se brzy vrátil s nádobou ledové vody. Postříkal jsem si zalepené oči, vypláchl nepříjemnou pachuť z úst a hned mi bylo nepatrně lépe.

„Dones mi výstroj,“ přikázal jsem Hermovi, ale on už ji přinesl. Pomohl mi natáhnout drátěnou košili přes hlavu a deset kilo spojených železných kroužků sklouzlo po mém těle a viselo mi z ramen až těsně nad kolena. Připevnil jsem si meč a pás jsem těsně utáhl, abych sejmul trošku tíhy z ramen. S přilbou v podpaží jsem se vydal hledat svou jednotku.

Vojáky jsem našel shromážděné kolem strážního ohně; uprostřed měli koš placek, vedle něj kupu dřevěných pohárů a z měděného kotle připevněného nad ohněm se kouřilo. Jakmile jsem se přiblížil, zahlédl mě zrzavý mladík.

„Připojte se k nám, kapitáne,“ řekl. „Dejte si poscu. Pročistí vám hlavu.“

„Dobré ráno, Lovernie. Jestli tu není nic lepšího, trochu si dám.“

Zvedl dřevěnou nádobku, ponořil ji do kotle a podal mi ji. Napil jsem se, zamrkal a předvedl nejspíš legrační obličej, protože Lovernius i ostatní se rozesmáli. V legii trvá roky, než si člověk oblíbí horký ocet s vodou, ale přinejmenším vás opravdu probere.

Lovernius byl allobrogský šlechtic vychovaný v římských školách. Měl hladce vyholené tváře a krátké vlasy ostříhané po římském způsobu, ale na obličeji měl vytetované vodorovné modré linky. Denního světla podle předpovědi pomalu přibývalo a já si v šeru prohlédl své vojáky. V pretoriánské ala jich bylo asi sto a v tomto oddíle kolem dvaceti. Většinou měli dlouhé vlasy a plandající kníry, které civilizovaným lidem připadají odpudivé. Zdobilo je bizarní tetování, ale aspoň nebyli pomalovaní. Přes jasně kostkované a pruhované tuniky nosili krátké drátěné košile bez rukávů. Zdrhovali je opasky pokrytými bronzovými destičkami se spletitými vzory. Všichni měli krásné železné přilby s podivnými malými rohy a vztyčenými koly. Hrozně nerad přiznávám, že Galové jsou mnohem lepší kovotepci než Římané. Každý muž měl kolem krku otevřený náhrdelník z krouceného bronzu, stříbra nebo zlata.

I přes jejich tetování, kníry a barbarské ozdoby byl na ně příjemný pohled, jak už na Galy bývá. O dost převyšovali průměrné Římany výškou, kterou ještě zdůrazňovali vzpřímeným, jako svíce rovným postojem. Byli to válečníci, takže samozřejmě pocházeli z urozeného rodu. Navíc se jako jezdci považovali za nadřazené všem obyčejným pěšákům.

Není pravda, co si mnozí myslí, totiž že všichni Galové mají blond nebo zrzavé vlasy, i když světlé vlasy mezi nimi převládají. Asi polovina těchto mužů měla vlasy, které považujeme za galské. Zbytek měl hlavy ve všech odstínech hnědé a jeden nebo dva dokonce tak černé, jako mají Egypťané, ale i tihle měli světlou pleť.

Vojenským chlebem byly placky – těžké, prosté a suché. Jednu jsem roztrhl napůl a namočil ji do poscy, aby byla jedlejší. Muži mě přehlíželi týmž zběžným pohledem, který jsem věnoval já jim.

„Kapitáne, chcete oslovit své muže, než vyjedeme?“ zeptal se Lovernius.

„Ano,“ přikývl jsem. Namáhavě jsem spolkl poslední kousek placky a odhodil pohár na zem. „Poslouchejte mě, vy kníratí mizerové. Já jsem senátor Decius Caecilius Metellus mladší a z vůle senátu a lidu římského mám moc nad vašimi životy i smrtí. Nežádám mnoho, jen absolutní poslušnost, a za selhání neslibuji nic menšího, než okamžitou smrt. Dávejte na mě pozor v poli a já na vás budu dávat pozor v pretoriu. Dokud budu váš kapitán, nikdy nepřijdete o kořist a nikdy neuniknete trestu, jestli nebudete nejlepším oddílem nejlepší ala připojené k téhle legii. Postarejte se, ať mi do zad nelétají šípy, a já se postarám, aby vaše záda nepoznala výprask. Rozumíme si?“

Vojáci mají rádi, když se k nim takhle mluví. Mají pak pocit, že jsou drsní a mužní. Tihle se křenili a přikyvovali. Udělal jsem na ně dobrý dojem.

Koně připadali mým římským očím trochu malí a těžkopádní, ale my jsme zvyklí na nádherná zvířata, která chováme na závody vozů. Galové koňům nikdy nezastřihují hřívu ani ocas a tihle byli stále ještě zarostlí zimní srstí, takže rozhodně nepůsobili jako krasavci. Ale okamžitě jsem poznal, že tahle stvoření jsou ideální do terénu, který budeme projíždět.

Muži začali hladit své osedlané koně a mluvili na ně. Galové milují koně tak, že se to dá přirovnat až k uctívání. Dokonce mají jednu koňskou bohyni jménem Epona, božstvo, které nám Římanům bohužel chybí. Většina jejich svátků se koní nějak dotýká.

Nejmladší z bojovníků, chlapec jménem Indiumix, byl určen, aby se postaral o mého koně a dohlédl na jeho hřebelcování a osedlání. Hrdě mi zvíře předváděl a vypočítával jeho mnohé přednosti. Zároveň ho hladil. Když jsem byl se svým koněm i s ostatními spokojen, vyhoupl jsem se do sedla. Okraj drátěné košile mi okamžitě nepříjemně stiskl stehna. V duchu jsem si řekl, že musím zajít za zbrojířem, aby mi na boku udělal rozparky, jak je to běžné u jízdy.

Opustili jsme tábor severní branou Porta Decumana. Považoval jsem se za vynikajícího jezdce, ale vedle Galů jsem působil nemotorně. Všichni jeli jako kentaurové, každý měl mohutný meč, kopí, k sedlu připevněný svazek oštěpů a přes záda přehozený plochý oválný štít. (Měl bych podotknout, že jména, jež pro Galy užíváme, se pouze blíží jejich skutečným jménům, která se nám obtížně vyslovují, a je pro nás vyloučené, abychom je vyhláskovali. Galský jazyk má hlásky, pro které neexistují žádná latinská písmenka. To je důvod, proč bývá tentýž galský náčelník označován deseti jmény – záleží na tom, kdo sepisuje dějiny.)

Obrátili jsme se k východu směrem k jezeru. Lovernius mi vysvětlil, že naší povinností je každé ráno zkontrolovat velké opevnění a vyslechnout hlášení strážních důstojníků. Díky bohu nebudeme muset projet celých devatenáct mil. Velící důstojníci ze západní části nám přijedou asi do poloviny cesty naproti. Každou míli podél valu tábořil oddíl pomocných sborů. Tito muži byli bezpochyby nervózní, protože jejich tábory se daly napadnout mnohem snadněji než velké legionářské ležení. Ale pro hlídky je nakonec dobré, když jsou nervózní.

Strážní na bažinatém konci valu u jezera nehlásili z uplynulé noci žádný nájezd. Tak to šlo asi sedm nebo osm mil; žádná nepřátelská akce kromě několika nadávek a zaříkání zakřičených z temnoty. Hlídky o těchhle bezzubých pokusech hovořily s opovržením, ale teď bylo světlo. Věděl jsem, že v noci to bylo jiné – titíž muži svírali zbraně a třeštili oči směrem ke zlověstným hlasům v okolní tmě.

Asi v poledne jsme dorazili k průzračnému jezírku a sesedli, abychom dali koňům napít. Podal jsem otěže Indiumixovi a šel se projít kolem vody, protože jsem si chtěl protáhnout nohy. Svaly na vnitřní straně stehen jsem měl napjaté, jak jsem celé dopoledne svíral trup koně. Když jsem se chystal vrátit, zahlédl jsem pod hladinou záblesk.

Stoupl jsem si na plochý kámen ve vodě a shýbl se, abych lépe viděl. Na mělčině se něco lesklo. Klekl jsem si a zatápal po tom, ale moje úsilí vyhlíželo nemotorně díky kouzelné vlastnosti vody, jež způsobila, že se moje paže zdála pod hladinou ohnutá. Brzy jsem však předmět vytáhl. Byla to nádherná spona, galská přezka na plášť vyrobená z ryzího zlata. Radostně jsem ji odnesl zpátky ke svým vojákům.

„Někdo ztratil pěknou sponu,“ řekl jsem a zvedl ji, aby ji mohli obdivovat. „Smůla pro něj, štěstí pro mě!“ K mému překvapení se zatvářili šokovaně a rozezleně.

„Vraťte ji zpátky, kapitáne,“ zašeptal Lovernius. „Tady žije vodní duch. Někdo ji tam hodil jako oběť předtím, než se pustil do nějakého nebezpečného činu. Možná se připravoval na bitvu.“

Lítostivě jsem se na brož zadíval. „Může být mrtvý, a už tedy nepotřebuje skřítkovu ochranu.“

Lovernius zavrtěl hlavou. „Za krádež daru zastaveného bohům je smrt. Spona tam mohla na očích ležet stovky let, ale nikdo se jí ani nedotkl.“

Už jsem viděl Galy pro štěstí házet do jezírek drobné mince, ale netušil jsem, že to berou tak vážně. S povzdechem jsem nechal sponu znovu klesnout ke dnu. Jen maličko šplouchla. Nechtěl jsem urazit místní bohy. Muži se uculovali a přikyvovali. Byli rádi, že respektuji jejich zvyky. Navíc to bylo prozíravé. Nejspíš by mě byli zabili dřív, než bychom se dostali do tábora, a vymysleli by si historku o přepadení.

Cestou mi Lovernius pověděl, jakou vážnost připisují Galové tomuto aspektu své víry. Občas před bitvou přislíbí celou nepřátelskou armádu svým bohům výměnou za vítězství. Po bitvě pak není žádný z poražených vojáků ušetřen. Nejen že hodí do jezera nebo bažiny jejich těla, ale také jejich zbraně a pancíře, nákladní vozy a poklady, koně, dobytek i otroky. Všechno je zničeno – takže jako kořist pro vítěze nezbyde ani plášť či měděná mince. Vše se odevzdá bohům.

V hlubokých lesích jsou místa, kde se po staletí obrovské hromady takových podivných bitevních trofejí pomalu propadávají do bahna. Také mi vysvětlil, jak hrozný trest je vyměřen tomu, kdo si odtamtud vezme byť tu nejmenší drobnost. Zapřísahal jsem se, že se k takovému pokladu nikdy ani nepřiblížím.

Bylo odpoledne, když jsme přijeli zpátky do tábora. Podal jsem hlášení Titovi Labienovi, Caesarovu legatu a zástupci velitele, a pak jsem se vydal vyhledat vojenského holiče. Nehodlal jsem tak choulostivý úkol svěřit Hermovým nezkušeným rukám.

Čerstvě oholen a s kručícím žaludkem jsem se vracel kolem řady vojenských stanů do své čtvrti, když na mě někdo zavolal.

„Patrone!“

Rozhlédl jsem se. Stál jsem blízko rohu jednoho bloku setniny nedaleko pretoria. Tábor hučel obvyklými činnostmi – muži v plné zbroji pochodovali vystřídat hlídky, jiní zametali a čistili ulice, další nosili zásoby sem a tam. Za denního světla není v legionářském táboře dovoleno lenošit. Neustále se vylepšuje. Vždycky je třeba vykopat latríny či postavit lázně, pokud tábor setrvá na místě dlouho. A rozumí se samo sebou, že nikdy neškodí mít příkop kolem tábora o stopu hlubší a násep o stopu vyšší. Muži, co nemají nic jiného na práci, můžou vždycky otesat pár dalších zaostřených kůlů, aby se daly zarazit na dno příkopu.

„Patrone!“ Teď jsem uviděl pracovní skupinu, co napínala lana stanu většího, než byly ostatní, a zabezpečovala okolí. Bezpochyby to byl centurionův stan, ale arogantní centurio byl tak nedůstojné práce ušetřen. Jeden z mužů se oddělil od skupiny a přiběhl ke mně. Chvilku mi trvalo, než jsem ho poznal.

„Mladý Burrus!“ Popadl jsem ho za ruce. Byl synem jednoho mého klienta, starého vojáka, který se mnou sloužil ve Španělsku. „Chystal jsem se tě vyhledat. Mám pro tebe dopisy od tvé rodiny.“ Také jsem přivezl psaní pro asi půl tuctu dalších vojáků v legii, synů jiných klientů mé rodiny. Kdykoli se roznese, že se nějaký důstojník chystá připojit k určitému prokonzulovi nebo proprétorovi, stane se listonošem. Ale Burrus byl obzvlášť blízký klient, protože mi pomohl v některých vysloveně obtížných situacích.

„Jak se má otec?“ Usmál se a ukázal, že na jedné straně ztratil zub.

„Je pořád stejně nabručený jako vždycky. Nadává, že si tu v pohodlí trávíš čas a že vojenská služba už není to, co bývala za jeho časů.“

„Jako bych toho starého mrzouta slyšel.“ Lucius Burrus byl ještě chlapec, když jsem ho viděl naposledy. Teď se z něj stal pohledný mladý muž, středně vysoký a dobře stavěný s pořádnou silou italského venkovana, přesně ten typ, kterého hledá každý verbíř. Nejspíš měl za sebou obtížné období, protože měl modřiny na pažích, na krku a vůbec všude, kde bylo vidět kůži.

„Musí vás tu tvrdě trénovat,“ poznamenal jsem.

Zamrkal a zatvářil se rozpačitě. „Tím to není. To je…“ Jeho hlas se vytratil, když očima zabloudil ke vchodu stanu. Já udělal totéž. V celém okolí naráz ustala všechna činnost, protože dveřní dílec se odhrnul stranou a ven vyšla bohyně.

Jak se dá popsat dokonalost, obzvlášť když se jedná o barbarskou dokonalost? Byla vyšší, než by měla jakákoli žena být, vyšší než všichni muži. Mě převyšovala asi o palec, přestože díky vojenským botám s pevnou podrážkou byly naše oči v jedné rovině. Jednotlivé rysy jejího obličeje nebyly příliš půvabné: dlouhá a úzká čelist, oči posazené moc blízko protáhlého a tenkého nosu, velmi široká ústa a plné rty, pod nimiž se rýsovaly nezvykle velké zuby. Celkový dojem však byl strhující.

Husté zlaté vlasy jí padaly přes ramena až k pasu a byly v kontrastu s rovným tmavým obočím. Oči měla ledově modré, bledší než galské, pleť bělejší než kandidátova tóga, tělo štíhlé jako vozatajův bič a stejně pevné a pružné. Velikostí skromná tunika vyrobená z liščí kůže skýtala ohromující pohled na její tělo.

Z toho byste mohli soudit, že tahle žena uměla vyvolat mocný první dojem. Nemýlili byste se. Před stanem se zastavila, na rameni přidržovala džbán s plochým dnem a byla si vědoma pozornosti, kterou přitahuje, ale zároveň jí pohrdala. Nevypadala jen jako bohyně, ona jako bohyně i stála. Každý sportovec vypadá dobře v pohybu, ale jen málo smrtelníků dokáže skvostně stát. Římští státníci se snaží celé roky, aby dosáhli takové důstojnosti a sebejistoty.

A přesto, zde se podoba božství vtělila do germánské otrokyně.

Moje poněkud zmatené myšlenky přerušilo ošklivé plesknutí dřeva o tělo a následné žuchnutí. Otočil jsem se. U mých nohou ležel mladý Burrus. Nad ním stál Titus Vinius se zvednutou révovkou, která vzápětí znovu dopadla na Burrova záda. Ta hůl musela být napuštěná olejem, protože se sice ohnula, ale nezlomila.

„Nemáš dost práce, ty malý líný zmetku?“ Hůl dopadla ještě třikrát.

Důstojník nikdy nemá zasahovat do toho, když centurio trestá některého svého vojáka, ale tohle bylo příliš. Než mohl holí znovu udeřit, popadl jsem ho za zápěstí. Měl na něm stříbrný náramek jako odměnu za statečnost v nějaké předcházející bitvě, a pod mými prsty se maličko prohnul.

„Dost, setníku! Je to můj klient. Sděloval jsem mu novinky z domova.“

Oči, které se zahleděly do mých, nebyly úplně příčetné. „Je mi jedno, jestli je to velekněz Jupiterův, dobře jsem viděl, co dělal! Pusťte mi ruku, kapitáne. Zasahujete do věcí, do kterých vám nic není.“ Zdálo se, že se opět ovládá, tak jsem ho pustil. Ruka s révovkou mu klesla, ale nakopl Burra do žeber okovanou botou.

„Vstávej, Burre! Jestli tu nemáš nic lepšího na práci než stát a očumovat můj majetek, tak se koukej připojit k oddílu, co kope latríny.“ Obrátil svůj rozhněvaný pohled na ostatní vojáky. „Mám najít práci i vám?“ Ale ti už horečnatě pracovali a dívali se všude, jen ne na něj nebo na tu ženu. Všiml jsem si, že všichni mají na sobě modřiny, i když žádný z nich nebyl tak nesmírně poznamenaný jako Burrus. Otrokyně prošla kolem nás, ale nevěnovala nám ani nejmenší pohled; jako bychom ani neexistovali. I za těchto okolností jsem se musel ovládat, abych za ní necivěl.

Burrus se postavil, hrbil se bolestí a tváře mu hořely hněvem a ponížením. Ani se na mě nepodíval. Cítil jsem se trapně, že jsem se stal svědkem jeho pokoření. Vzal si zbraně z jedné pyramidové kupy a těžce se vlekl pryč.

„To bylo nepřiměřené, setníku,“ řekl jsem a jen s úsilím jsem udržel klidný hlas. „Nešlo přeci o to, že by usnul na stráži.“

„Se svými muži mohu nakládat, jak se mi zlíbí, kapitáne,“ prohlásil. Poslední slovo vyslovil neuvěřitelně opovržlivě. „Dobře si to zapamatujte.“

„Teď jste zašel trochu daleko, Tite Vinie,“ pronesl jsem tak povýšeně, jak jen jsem dokázal. Protože jsem byl Caecilius Metellus, znělo to povýšeněji než od většiny lidí.

Maličko zkřivil rty. „Tohle je Caesarova armáda, Metelle. Caesar dobře ví, že všechno řídí centurioni. Jsme to my, kdo mu zajišťuje vítězství, ne političtí patolízalové v tógách s nachovými lemy.“

S chutí bych byl na něj tasil meč, ale Caesar by mě za to mohl nechat popravit. Podle vojenského práva neudělal Vinius nic špatného. Pokusil jsem se apelovat na jeho zdravý rozum.

„Pokud nechcete, aby vaši muži očima hltali vaši otrokyni, dejte jí nějaké slušné šaty. Ta žena ohrožuje morálku celé armády.“

„Se svým majetkem nakládám, jak se mi zlíbí.“

„Na mě jste révovku nepoužil, Vinie,“ podotkl jsem. „Koukal jsem na ni stejně nestydatě jako on.“

„Vy nepatříte k mým mužům,“ prohlásil a křivácky se zašklebil. „Navíc jste římský důstojník. Můžete koukat, jak je libo. Jen se nedotýkejte.“

Vyšší hodnost nezafungovala. Rozum naprosto zklamal. Nu, pokud se týká centurionů, vždycky byli chamtiví. Sáhl jsem do váčku u opasku. „Dobře, Vinie. Kolik chcete, abyste toho hocha nechal na pokoji?“

Plivl mi k nohám. „Nechte si svoje peníze, aristokrate. Je můj, ta žena je moje, a jestli chcete slyšet pravdu, tahle legie je moje. Já jsem První setník Desáté legie. Prokonzulové přicházejí a odcházejí, ale První setník je pořád na svém místě.“

Omráčilo mě to. V životě jsem nezažil, aby centurio odmítl úplatek. „O tomhle si promluvím s Caesarem.“

„Jen do toho. Na to se vy politici hodíte, že? Na mluvení!“ Ve vchodu stanu, kde před chvílí stála germánská dívka, jsem zahlédl trpasličího muže. Mé porážce se vesele šklebil a ukazoval velké mezery mezi zuby. Měl hnusné rudé vlasy, které mu trčely na všechny strany. Odvrátil jsem oči. Situace dospěla do bodu, že jsem nemohl civět ani na znetvořeného otroka.

Otočil jsem se a odkráčel. Měl jsem neodbytné nutkání pronést něco jízlivého, ale vypadal bych pak ještě mnohem slabší a neschopnější. Alespoň že se Vinius nesmál nahlas, když jsem se vzdaloval.

Tenhle rozhovor může lidem, kteří tráví život kolem Fora, připadat neuvěřitelný, ale armáda je úplně jiný svět. Muž, který získal postavení centuriona, je téměř stejně nedotknutelný jako tribun lidu. Očekává se, že bude vyžadovat přísnou kázeň, takže nemůže být potrestán za krutost. Se svými muži si může dělat, co se mu zlíbí, jen je nesmí zabít. Přijímání úplatků, aby se muži vyhnuli trestům nebo obtížným úkolům, je po staletí považováno za výhody tohoto postavení. Jediným důvodem pro potrestání centuriona může být zbabělost v bitvě. Ačkoli mívají centurioni nejrůznější vlastnosti, zřídkakdy to jsou zbabělci.

Co se týká síly charakteru a morální převahy, takový muž má málo sobě rovných. Lidé si obvykle myslí, že pouliční gangsteři nebo gladiátoři jsou drsní, ale je to jen proto, že se nikdy nesetkali s římským centurionem, co má za sebou dvacet let krutých polních tažení. V každé legii je šedesát setnin a každé z nich velí centurio. První setník je vždycky ten nejdrsnější.

Hlad mě přešel, a tak jsem se vydal ke zbrojíři, aby mi upravil drátěnou košili, a zatím jsem se uklidnil. Věděl jsem, že by bylo bláhové jít za Caesarem s myšlenkami ovládanými zlostí. Zatímco zbrojíř pracoval, prohlédl jsem si jeho sklad použitých zbraní. Než jsem pro sebe našel ty nejvhodnější, dostal jsem se do obvyklého stavu filozofické vyrovnanosti. Koupil jsem kvalitní galský meč, hodně dlouhý a úzký, který byl pro boj na koni mnohem lepší než cokoli, co jsem vlastnil. Ještě jsem si vybral starý, ale spolehlivý gladius i s pochvami a ramenním pásem.

Před svým stanem jsem našel Herma. Připravil mi oběd na rozkládací stůl, který jsem si přivezl spolu se skládacím křeslem. Ve vojenském táboře není užitečnějšího předmětu než skládací křeslo. Posadil jsem se a položil náklad vedle sebe, zatímco mi Hermes nalil vodou ředěné víno z mých zásob. Zdál se podivně rozrušený.

„Pane, mám dojem, že jsem dnes v táboře zahlédl bohyni! Určitě to byla Venuše. Cožpak Caesar netvrdí, že je Venušiným potomkem? Třeba ho přišla navštívit.“

Zhluboka jsem se napil a vzdychl jsem. „Herme, vážně si myslíš, že se Venuše prochází oblečená do zvířecí kůže?“

„Vypadalo to trochu divně, ale nesmrtelní nejsou jako my ostatní.“

„To, cos viděl, byla germánská otrokyně. Já ji viděl taky.“ Ta podívaná byla tak skutečná jako pohár přede mnou. Ani barbarský zvyk nošení kožešin nezmenšil její krásu.

Hermes se zakřenil. „Vážně? To pak ale ti Germáni nemůžou být tak hrozní!“

„Myslíš, že ne? Ta žena by tě nejspíš dokázala přerazit přes své hezky tvarované koleno. Představ si, jak musejí vypadat jejich muži.“

„Ach, na to jsem nepomyslel.“

Varovně jsem zvedl prst. „A Herme, zapiš si za uši: nikdy, opakuji, nikdy tě nesmí nachytat, jak na ni zíráš!“

„Mluvíte vážně?“ zeptal se a dolil mi pohár. „Kudy projde, všude mají jazyk až na zem.“

„Nicméně drž svoje oči i jazyk pevně na uzdě, až bude nablízku. Vlastně klop oči tak, jak to po tobě chci, když mám význačné hosty. I když ty mě stejně nikdy neposloucháš, ty jeden malý neřáde.“ Shýbl jsem se, zdvihl krátký meč a hodil mu ho. Chytil ho za pochvu a udiveně se na mě zadíval.

„Chcete, abych vám ho vyčistil? Zdaleka není tak dobrý jako ten, co nosíte.“

„Ten je pro tebe,“ řekl jsem. „Přihlásím tě tu ke cvičiteli, aby ses naučil zacházet se zbraněmi. Máš na to nejvyšší čas.“

Zatvářil se blaženě. Nejspíš měl pocit, že se z něj rázem stal Horatius.

„Ať tě nenapadnou žádné pitomosti,“ varoval jsem ho. „Dělám to proto, že mě budeš muset provázet do válečných zón a oblastí plných banditů. Zbraně ale nesmíš nosit na žádném civilizovaném místě a nikdy se jich nesmíš dotknout v Římě, pokud nechceš ozdobit jeden z mnoha malebných křížů postavených za branami.“

Zbledl tak, jak otroci většinou blednou při zmínce o kříži. „Nemějte strach, pane!“

„Výborně. Tak co je k obědu?“

Kapitola 3

To odpoledne jsme z tábora vyrazili v plné síle asi stovky mužů. Projeli jsme dlouhým opevněním a dostali jsme se na travnatou a křovinatou pláň blízko jezera. Utvořili jsme rojnici, abychom pochytali všechny ctižádostivé helvetijské válečníky, kteří se odvážili tak blízko, aby mohli po setmění zaútočit ze zálohy. Rozestoupili jsme se do široké linie a jeli jsme pomalu kupředu. Přitom jsme důkladně prohlíželi hlavně místa skýtající vhodný úkryt.

Několikrát jsme v křoví narazili na dva tři mladé, modře pomalované hrdiny. Moji muži je začali pronásledovat a pokřikovali a halekali při tom jako lovci zajíců. A Galové také jako zajíci utíkali, jejich pestrobarevné nohavice se jen míhaly, jak skákali a uhýbali, a dokonce se smáli, když je jezdci štvali. Nikdy se mi nelíbilo, když někdo pohlížel na válčení jako na sport, ale tohle byl sport provozovaný s naprostou vážností. Když se několik mých mužů vrátilo zpátky, u sedel jim visely plavovlasé hlavy.

Uprostřed toho všeho jsme uviděli skupinu blížících se Galů a před nimi heroldy v bílém oděvu nesoucí tyče obtočené břečťanem. Byli to helvetijští vyslanci, kteří přijížděli vyjednávat s Caesarem. Seděli na koních s obdivuhodnou důstojností a vůbec nevnímali okolní lov lidí, který silně připomínal hon na lišku. Všiml jsem si, že někteří z nich nevypadají jako běžní galští aristokraté. Všichni byli vousatí, někteří v bílých rouchách a se stříbrnými čelenkami na hlavách, někteří ve zvířecích kůžích. Muži v kožešinách mohli být klidně Galové, jenže ti mívají vyholené tváře až na kníry, a navíc nebyli ani tetovaní, ani pomalovaní.

Popojel jsem k Loverniovi. „Kdo byli ti další muži doprovázející vyslance?“

„Ti v bílých rouchách s šedými vousy jsou druidové,“ řekl mi. Už jsem o těchhle kněžích a věštcích slyšel, ale teď jsem je poprvé spatřil na vlastní oči. „Ti druzí jsou Germáni, Ariovistovi muži.“

„Není králem Germánů? Zaslechl jsem jeho jméno při debatě v senátu. Co dělají jeho muži na tomhle břehu Rýna?“

„To je všechno, co se ví v Římě?“ Hořce se zasmál. „Kapitáne, Ariovistus a sto tisíc jeho válečníků už několik let žijí na západ od Rýna.“

„Cože! Jak se to stalo?“ Polila mě strašná hrůza, jako by na mne sáhla smrt.

„Jistě jste věděl, že většina Galie je rozdělena na dvě frakce a že jednu vedou Haeduové, moji vlastní lidé, a druhou Arvernové sídlící podél Rýna.“

„To je mi známo. A slyšel jsem, že vy, Haeduové, jste vítězili, dokud Arvernové na svou stranu nenalákali nějaké germánské žoldáky. To byl jeden z důvodů, proč se mohl Caesar ujmout vlády na tak výjimečně dlouhou dobu. Ale nikdo neříkal nic o sto tisících divochů a jejich králi! Co to jen posedlo Arverny, že udělali něco takového?“

„Prohrávali a v takové chvíli dělají muži zoufalé věci. A navíc,“ pokrčil rameny v drátěné košili, „oni a Germáni jsou blízcí příbuzní.“

Nejspíš bych měl něco vysvětlit. My Římané se obvykle domníváme, že každý na západ od Rýna je Gal a na východ Germán. To je zhruba pravda, ale ne úplná. Skutečnost je taková, že se tyhle národy občas dají jen obtížně rozlišit. Celá staletí žily v těsném sousedství a v hraničních oblastech spolu uzavíraly sňatky a přejímaly své zvyky. Je možné najít vesnici, kde lidé nosí barevné šaty, tetování a kníry, ale hovoří jen germánsky. Podobně v některých oblastech Galie uvidíte vousaté muže a lidi oblečené do zvířecích kůží.

Tohle je běžné v oblastech obklopujících naše moře, kde během čtyř století lidé mnoha zemí přijali zvyky, vzhled i oblečení Řeků. A poslední dobou často vidíme, že jsme napodobováni i my, Římané. Primitivní lidé shledávají kultivovanější společnost přitažlivou a snaží se s ní splynout, zatímco ti, kteří mají pocit, že jejich národ ztratil válečnické ctnosti, občas přejímají zvyky kultury málo vyspělé, ale zato divočejší a odvážnější.

„Podivná směsice,“ poznamenal jsem. „Proč druidové?“

„Jsou to rádci Helvetiů. Konzultují s nimi důležité záležitosti.“

Navedl jsem koně kolem výmolu. „My děláme totéž. Je vždycky dobré poradit se o znameních s augury a zajistit, aby byly vykonány všechny patřičné rituály dřív, než se člověk pustí do nějaké důležité činnosti.“

„Není to úplně totéž. Druidové slouží jako poradci ve světských záležitostech, naplňují historii a udržují učení a tradice svého lidu.“

To bylo poprvé, co jsem se doslechl, že druidové jsou víc než jen kněží. „Mají politický vliv?“ Nebyl jsem si jistý, jak si Gal vyloží takový výraz.

„Králové jim naslouchají.“

„Dokonce i germánští králové?“

Zasmál se. „Nikdy! Germáni mají jen divoké bohy, které vidí: Slunce a Měsíc, blesky, hromy a bouři.“

Za chvíli jsme objevili další skupinu válečníků a pustili jsme se do nového pronásledování.

Když jsme se večer vrátili do tábora, shledali jsme, že dorazila spousta kupců a konají se skutečné trhy. Na foru tábora vyrostly stánky a vojáci, kteří neměli službu, si vždy po kohortách směli dojít nakoupit nezbytné potřeby nebo utratit peníze, jak uznali za vhodné. Rozpustil jsem svou ala a muži, kterým se u sedel houpaly hlavy protivníků, odspěchali, aby se jimi pochlubili svým přátelům. Galové mají o těchhle hrůzu nahánějících trofejích veliké mínění, a dokonce jimi zdobí své svatyně a domovy. Představují si, že hlava je schránkou mnoha ctností, jako například odvahy a moudrosti. My Římané máme za to, že tyhle vlastnosti sídlí v játrech. Osobně jsem nestranný, ale litoval bych ztráty kterékoli zmíněné části těla.

Ten večer bavil Caesar vyslance u večeře a já si je pozorně prohlédl. Helvetiové byli starší, oblečeni v bohatě vzorovaných pláštích a na sobě měli spoustu masivních zlatých šperků. Vzhled druidů se lišil od obvyklé galské módy; měli dlouhé vousy, v případě dvou starších kněží bílé, mladý muž měl o něco kratší zrzavé. Na rozdíl od těch dvou mu spánky nezdobila stříbrná čelenka, proto jsem ho považoval za učedníka nebo za jejich pomocníka. Všichni tři byli štíhlí a měli ruce s dlouhými prsty, které nikdy neztvrdly těžkou prací či cvičením se zbraní. Ve splývavých bílých rouchách a s berlemi se mohli klidně vydávat za heroldy.

Ti tři Germáni byli vysocí, hřmotní muži, s barvou vlasů a vousů od temně zlaté až k téměř bílé. Bledou pleť měli zarudlou a zhrublou od stálého vystavování nepřízni počasí. Večer se ochladilo, ale přesto měli na sobě pouze krátké tuniky z vlčí kůže a kožešinové až ke kolenům sahající náholenice. U pasu jim visely dlouhé meče a opírali se o kopí vyrobená z čisté oceli. Rozhlíželi se kolem sebe nebojácnýma očima, tak bledě modrýma, že jste je téměř považovali za slepce, dokud jejich ostříží zrak nepadl na vás.

Ve velkém kamenném amfiteátru v Kapui jsem jednou viděl hyrkanijského tygra, vůbec prvního, kterého dovezli do Itálie. Když se přiloudal do arény, ohromila mě jeho neskutečná krása. Jeho velikost a způsob, jakým ignoroval své okolí, spíš připomínaly obrovského, ale pomalého a líného lva. Pak si všiml mocného býka připraveného k boji, kterého pro něj vybrali. Jako blesk zlatého světla přeletěl arénu a mnohem větší zvíře strhl na zem takovou rychlostí, že to vypadalo jako kouzlo. Tygr se stal senzací a bojoval v Kapui mnoho let. Pro mě byl ztělesněním divoké vražednosti.

Jakmile jsem spatřil tyhle Germány, okamžitě jsem si ho živě vybavil. Nebyli to zpola pogalštění Germáni, obývající břehy řeky. Tohle byli ti praví; divoši z hlubokých lesů daleko za Rýnem.

Večeře nebyla tak prostá jako předešlého dne, ale rozhodně se nejednalo o žádnou hostinu. Od obchodníků se nakoupily nějaké lahůdky a vojáci vyhrazení k lovu donesli kance. Vyslancům nechutnaly olivy a i naše rybí omáčka jim asi byla odporná. Chutě se zkrátka nedají vysvětlit. Všiml jsem si, že druidové nejedí jídla připravená z masa, dokonce ani z vajec.

Když večeře skončila, Caesar přikročil k audienci. Jako první promluvil vůdce helvetijské delegace. Na sobě měl zdobený plášť utkaný z oslňujících vzorů čtverců a čar, které se ohromujícím způsobem protínaly a překrývaly. Aby zahnal večerní chlad, omotal si ho kolem sebe a na rameni připevnil zlatou sponou, která měla v průměru dobrých osm palců. Jeho řeč sice překládal vážený římský kupec, který celý svůj život strávil v Galii, ale nechal jsem si blízko sebe Lovernia, abych se přesvědčil, že překlad je přesný.

Nebudu se pokoušet opakovat množství a fantastičnost představ a symbolů, metafory v řeči a rozvláčnost, které vyslanec uplatňoval, protože galská láska k řečnictví mnohem převyšuje i římskou zálibu v tomto umění. Místo toho zprostředkuji podstatu jeho sdělení, což jeho proslov ohromně zkrátí.

„Vážený prokonzule Říma, já, Nammeius, náčelník Helvetiů, k vám mluvím jménem slavného, mocného a stále vítězného národa helvetijského, spravedlivého v jednání s ostatními národy, bdělého v míru a nelítostného ve válce, čestného charakteru, zvučného hlasu, vždy štědrého, šlechetného a hrdého.“ Z toho si můžete představit, jak únavné by bylo, kdybych zapsal vše, co skutečně řekl.

„Řím naslouchá.“ Caesarova živá, kontrastující odpověď byla ve strohém, lakonickém stylu, který se nám všem měl stát důvěrně známým. Nammeia to uvedlo do rozpaků. Očekával něco květnatějšího.

„Vznešený Caesare, naposledy vznáším protest proti vašemu zásahu do naší migrace – je nesprávný a neodůvodněný. Jsme národ pravých mužů a jen osoby postrádající statečnost a ducha dlí stále na jediném místě, vyčerpávají půdu a bojují stále s týmiž sousedy. Podle slavných tradic našich předků zamýšlíme spálit za sebou svá města a statky a projít zemí Allobrogů a vaší provincií na vzdálené území, na které si Řím a jeho spojenci nečiní žádné nároky.

Slibujeme, že se budeme stěhovat mírumilovně a nezpůsobíme žádné škody zemím, kterými musíme projít. Nikdo nebude zabit ani zotročen, žádný majetek nebude odcizen ani nijak poškozen. Nepotřebujeme drancovat, protože náš movitý majetek si naložíme na vozy. Nemusíme plenit, abychom sehnali jídlo, protože si s sebou povezeme obilí, které budeme na pochod potřebovat. Musíte nám to dovolit, Caesare. Už teď stoupá k nebesům kouř z našich měst, z našich oppid i statků. Vozy jsou naloženy a lidé se shromáždili u řeky. Přiblížilo se období, kdy se musíme vydat na cestu. Pak bychom k cíli dorazili příliš pozdě.

Caesare, když jsme spolu naposledy hovořili, chtěl jste čas na rozmyšlenou, abyste mohl zvážit naši žádost. To nám připadalo rozumné a tuto dobu jsme vám zaručili. Teď zjišťujeme, že jste ji využil k vybudování velkého valu, stavbě, kterou jste vy, Římané, proslulí po celém světě. Musím vám zdůraznit marnost vašeho snažení, protože my nejsme Řekové, abychom se zalekli náspu. Když se Helvetiové vydají zvolenou cestou, žádná hromádka země ani kůly je v žádném případě nezpomalí, protože před sebou smetou všechny překážky jako vítr plevy. Ještě jednou, Caesare, a naposledy na vás naléhám, abyste nám ustoupil.“ Nato se vyslanec vrátil na své místo.

„Vážený Nammeie, velmi shovívavě jsem zvážil návrh vašeho národa navzdory provokacím, kterých se mně a přátelům Říma dostává od vašich válečníků. Předně shledávám váš důvod, kvůli kterému podstupujete stěhování, za naprosto nerozumný.

Aineias, syn bohyně Venuše, jehož syn Julus byl zakladatelem mého rodu, vyvedl svůj národ z města spáleného nepřáteli. Nespálil ho sám.“ To byl Caesar; neustále lidem připomínal božský původ své rodiny. „Romulus, Julův potomek, založil Řím před 696 lety. Od té doby jsme se nehnuli a necítíme se proto jako zbabělci,“ dodal Caesar a přítomní Římané se zasmáli jeho duchaplnosti. Viděl jsem, co si Galové myslí: že jsme místo stěhování prostě zvětšili své území a založili kolonie. Ale nebyli na řadě s proslovem.

„Vaše ujištění, že uskutečníte přesun svého lidu přes území několika jiných národů bez jakýchkoli škod, nemohu přijmout. Jste národem válečníků, jak jste výmluvně prohlásil, a ačkoli velíte svým mužům, nedokážete je ovládat. Ve velkých počtech se dostanou na území nepřátel svých předků a neudrží se, aby neplenili, nedrancovali a nezabíjeli.

Co se týká chabosti mého valu, je pravda, že příkop a hromada hlíny jistě nezastraší vytrénované mladé muže. Ztéci dřevěnou palisádu na vrcholu hradby také nebude pro statečné válečníky obtížné. Ale za palisádou najdete největší překážku: římského vojáka. Všechny národy světa zjistily, že jeho štít je nejpevnější z valů a před jeho mečem padají všichni nepřátelé. Chvástání vám nebude nic platné, pokud se odvážíte zkřížit s ním zbraň.“

Vstal druhý helvetijský vyslanec. „Já jsem Verucloetius, válečný velitel helvetijského kantonu Tigurini. Nebojím se Římanů a moji lidé také ne. Když proti nám táhl konzul Lucius Kassius, zabili jsme ho a jeho armáda přešla pod naše jho!“

Caesarovi zbrunátněl obličej, ale hlas udržel nevzrušený a chladný. „Před čtyřiceti devíti lety byla v pohybu celá Galie, ne jen jeden národ. To byl důvod, proč jsme se rozhodli, že už nikdy nedovolíme podobný pohyb přes naše území. Zjistíte, že naše vojenská organizace se od té doby značně zlepšila. Můj strýc Gaius Marius na tahle vylepšení dohlížel osobně a vyzkoušel je tak, že vaše příbuzné pobil mečem.“

Galové zareagovali na jméno Marius stejně, jako kdyby jim někdo vlepil políček. Dva galské národy vymizely, když se zapletly s Mariem, a několik dalších bylo zle rozcupováno. Jeho jménem strašili Galové malé děti, aby je přivedli k poslušnosti.

Jeden z Germánů naznačil, že by rád promluvil. Caesar přikývl a muž vstal. Jeho tuniku z vlčí kůže obepínal šest palců široký opasek pobitý bronzovými hřeby, který při pohybu zaskřípěl, a připravený řečník si za něj zastrčil palce.

„První setníku,“ řekl Caesar, „povolejte svého tlumočníka.“

Vinius tleskl. Zaznělo to jako rána, kterou vydá velký katapult, když vrhne oštěp. V očekávání jsem se usmál, protože jsem myslel, že spatřím germánskou otrokyni. Nezměrné bylo moje zklamání, když stráženým otvorem ve valu kolem pretoria prošel šeredný, zrzavý skřet, otrok, kterého jsem viděl stát ve vchodu Viniova stanu. Postavil se vedle vyslance. Muž shlédl přes dlouhý germánský nos, jako by se díval na ropuchu nebo jiné bezvýznamné, nevzhledné stvoření, a řekl něco v jazyce, který zvukem připomínal smečku vlků peroucích se o vůdcovství.

Otrok překládal, drze se šklebil a předváděl ústa s rovnoměrným zastoupením zubů i mezer.

„Je tohle patřičné? Moji lidé podobné stvůry topí hned při narození.“ Caesar se srdečně zasmál. „Skutečně dobře uspořádaný svět by něčemu tak ošklivému nedal šanci žít. Nicméně my se nacházíme v reálném světě, ne v Platónově. Občas se musí nevzhlednost přehlédnout ve prospěch užitečnosti. Molon byl po mnoho let otrokem v kraji na východ od Rýna, takže plynně hovoří vaším jazykem. Bojí se biče tak, že rozhodně překlad nijak nezkreslí. Vyjádří naše slova co nejpřesněji. Prosím, pokračujte.“

Poté se Germáni chovali, jako kdyby tam otrok nebyl. „Já jsem Eintzius, synovec krále Ariovista, a se mnou je tu můj bratr Eramanzius.“ Opět podotýkám, že tohle jsou jen co nejpřibližnější podoby jejich jmen. „Už nějakou dobu je můj král ve spojení s radou Helvetiů a po vzájemné úmluvě jsme rozhodli, že naši příbuzní Harúdové a Svébové se nastěhují na území opuštěné Helvetii. Tyto kmeny už jsou na cestě a chystají se překročit Rýn. Pokud Helvetiům nebude povoleno stěhování, nastanou hrozné útrapy. Harúdové a Svébové budou velmi rozezleni.“

Vedle sebe jsem uslyšel zasyčení a Lovernius zamumlal: „Já si to myslel! Ti Helvetiové se nestěhují jen tak, že by je svrběly nohy. Někdo na ně tlačí! Tihle Germáni jim řekli, ať se seberou a jdou, nebo že je vyhladí.“

Caesar se ve skládacím prokonzulském křesle naklonil dopředu a ruce svěsil kolem krásně vyřezávaných područek. „Vážený vyslanče, nejsem touto zprávou potěšen. Řím není potěšen. Řím prosazuje dvě zásady, které se nesmějí porušit, a právě kvůli jejich dodržování jsem tady: galské kmeny zůstanou uvnitř hranic původních území svých předků a Germáni nepřekročí západní břeh Rýna.“

„Caesare, my už jsme na západním břehu řeky, a to celé roky, a taky tam hodláme zůstat.“ Přes všechen barbarský vzhled hovořil Eintzius s nenucenou autoritou vyslance senátu, který přikazuje nějakému orientálnímu despotovi, aby se stáhl a upustil od jakýchkoli činností, které Římu nejsou po chuti. Vycítil jsem mezi ním a Caesarem střet dvou nesmiřitelných sil. Helvetiové najednou nevypadali jako taková hrozba. Téměř jsem je litoval, že se dostali mezi mlýnské kameny Říma a Germánie.

„Tím se budu zabývat, až vyřeším záležitost s Helvetii,“ prohlásil Caesar.

Vstal další Germán. „Přiveďte si víc mužů. Ti, co tu máte, nám nestačí ani na dopolední pobavení.“ Na divocha oděného v kůži byl Eramanzius neuvěřitelně arogantní. Pochopitelně k tomu přispívalo i to, že byl vysoký přes dva metry. Lidé s takovou výškou mají sklony považovat se za mnohem důležitější, než ve skutečnosti jsou.

Nicméně oba naháněli mimořádný strach způsobem, jakým to pestrobarevní Galové nedokázali. Napomáhal tomu zvláštní zvyk nosit kožešiny. Galové a Římané pobývající v chladném podnebí nosí občas kožešiny pod šaty, aby se zahřáli. Ale Germáni je nosí navrchu, jako kdyby se pokoušeli napodobit vzhled svých totemových zvířat. Civilizovaní lidé kožešiny používají jen při různých rituálech: egyptští kněží a řecké bakchantky nosí oděv z leopardí kůže a vojenští nosiči odznaků se halí do kůží lvích, medvědích či vlčích. Je mimořádně rozrušující vidět lidi ve zvířecích kůžích coby jejich každodenních oděvech.

Caesar si muže chladně měřil. „Neprovokujte mě. Na zemi neexistuje větší mocnost než Řím. Z půdy Itálie povstávají legie jako obilí po jarním dešti. Pokud je to opravdu vaše přání, poskytneme vám takové pobavení, jaké jste ani neočekávali, ačkoli se budeme muset vzdát potěšení slyšet vás poté aplaudovat.“

To byla odvážná slova od muže s jedinou legií a pomocnými sbory, ale Římané takové řeči milují. Přestože jsem znal reálnou situaci, pocítil jsem, jak mou páteř teď poněkud ochablou nervozitou vyztužila dávka staré dobré římské oceli.

Nammeius vstal a s ním celé galské poselstvo. „Dosáhli jsme všeho, čeho mohou dosáhnout slova, a nebylo to k ničemu. Od nynějška budeme hovořit zbraněmi.“

Galové a Germáni odkráčeli. Jako poslední odcházeli druidové, kteří nepronesli jediné slovo. Caesar za všemi rozezleně hleděl, ale já si všiml, že jeho nejnenávistnější pohled nepatří náčelníkům. Ten si vyhradil pro druidy. Když odešli, obrátil se na důstojníky.

„Pánové, odteď můžeme očekávat velké nepřátelské akce. Nicméně práce na valu je skončena a každý den přicházejí vojenské posily poskytnuté provinciemi. Ty obsadí opěrné body podél valu. Vojenská stráž se zdvojnásobí. Běžte za svými oddíly a připravte se na boj.“

Vstal jsem, abych odešel spolu s Loverniem, ale Caesar mě přivolal.

„Decie Caecilie, pojďte ke mně.“

Počkal jsem, až ostatní důstojníci odejdou. Titus Vinius mě počastoval odporným úsměvem, když kráčel ven s ještě odpornějším otrokem. Následoval jsem Caesara do jeho stanu rozděleného na dvě části; v menší Caesar spal, ve větší se nacházel dlouhý stůl pro jednání důstojníků, pokud počasí znemožnilo uspořádat je venku. Na stole uprostřed podnosu stál stříbrný džbán s kalíšky a na Caesarův pokyn jsem je naplnil. Bylo to prvotřídní falernské. Caesar si v aktivní službě neodpíral všechny požitky života.

„Donesla se mi zpráva o vaší hádce s Titem Viniem,“ spustil bez okolků.

Čekal jsem to. „Legie je jako malá vesnice. Všichni vědí o záležitostech těch druhých.“

„V téhle provincii jsou všechno moje záležitosti,“ prohlásil. „Nebudete zasahovat mým centurionům do výkonu služby.“

„Služby! Caesare, ten surovec bez jakéhokoli důvodu bičoval chlapce, mého klienta. To jsem nemohl připustit.“

„Není to žádný chlapec, ani váš klient. Je to římský voják vázaný přísahou k službě jako každý jiný legionář. Až se za nějakých dvacet let vrátí do civilního života, znovu se stane vaším klientem. Zatím však podléhá pravomoci svého centuriona, pokud se sám nedopracuje ke stejné pozici a nedostane se k mrskání svých vlastních podřízených. Nedovolím, abyste Vinia provokoval. Patří k mým nejcennějším vojákům.“

„Je to nedůtklivý muž, když přijde na jeho majetek.“

Caesar se maličko usmál. „Ach chápu, už jste se setkal s Fredou. Okouzlující stvoření, viďte?“

„To tedy ano. Proč mu dovolujete, aby ji měl v táboře? Je tak žárlivý, že potřebuje vlastního kata, aby ji na každém kroku sledoval a stínal ty, co na ni civí.“

„Dopřávám svým centurionům jistou volnost včetně malého počtu osobních otroků, a dokonce milenek.“

„To dělá každý generál, ale v kasárnách a na zimovištích, ne v polním táboře.“

„Při pochodu jdou s nákladním konvojem. Pokud nevydrží tempo, jsou ponecháni svému osudu. Ne že by u Fredy něco takového hrozilo. Řekl bych, že dokáže předběhnout závodního koně.“ Mávl rukou, aby naznačil, že tímhle tématem se už nechce zabývat. „Nezavolal jsem vás, Decie, abych před vámi ospravedlňoval své zásady. Mám pro vás úkol. Při vašem příjezdu jsem se zmínil, že budete mít víc práce tady v pretoriu než u vaší ala.“

„Podle rozkazu,“ řekl jsem vždy připraven na milou, pohodlnou úřednickou práci, zatímco ostatní se plahočí bahnem a nechávají do sebe zabodávat různé věci. Hrdinové patří do básní a starých mýtů, ne do života Decia Caecilia Metella mladšího.

„Brzy odjedu do Itálie tou nejrychlejší cestou, přes hory. Během mé nepřítomnosti tu bude velet Labienus. Těm barbarům jsem sice čelil dobře a halasně, ale celé by to mohlo vyznít na prázdno, nebudeme-li mít další legie, které by moje slova podpořily. Jsem odhodlaný je najít a přitáhnout je sem za nos, jestli budu muset.“

„Přítomnost několika dalších legií by byla uklidňující,“ souhlasil jsem.

„Zatímco budu pryč, chci, abyste utřídil mé depeše senátu. Hodlám zachytit podrobnou historii tažení pro Otce a přísedící, jak Cicero rád nazývá senát, a vy jste tu jediný, jehož vzdělání mi bude něco platné. Navíc vím, že se vám, stejně jako mně, hnusí asijský řečnický styl, takže nebudete v pokušení připisovat do nich spoustu nymf, záhadná paflagonská božstva a ani Diova chlípná dobrodružství.“

Měl se ze mě tedy stát oslavovaný tajemník. Proti tomu jsem neměl námitky. Přinejmenším budu v dešti pod střechou. „Hovoříte, jako by to mělo být dlouhé tažení.“

„Proč myslíte, že jsem chtěl na jeho dokončení pět let? Helvetiové už byli na pochodu, když jsem dorazil do Galie. Teď se do toho zapletli Germáni. Než skončím, možná si budu muset podrobit celou Galii od Rýna až k Pyrenejím. A snad budu muset zajít až do Británie.“

Málem jsem se falernským udusil. „To chcete ale zabrat pořádný kus území. A to nemluvím o početném obyvatelstvu výjimečně bojovných barbarů.“

Pokrčil rameny. „Alexandr zabíral takové území v jednom roce.“

Tady to je: zase Alexandr. Kéž by byl ten malý makedonský spratek naživu, abych ho mohl zabít. Jen jediný takovýhle maniak v celé historii, a inspiruje šílence už navěky. Makedonie je teď součástí Říše římské, což by mělo lidem něco naznačit.

„Galové nejsou Peršani.“

„Ne, to nejsou a já za to děkuji Jupiteru. Pochybuji, že by z Peršanů byli někdy dobří občané.“

Jako kdyby najednou spustil jazykem, kterému jsem nerozuměl. „Nejsem si jistý, že vím, kam tím míříte, Caesare.“

Upřel na mě pronikavý právnický pohled. „Řím potřebuje novou krev, Decie. Už nejsme lidé, kterými jsme byli za dob Scipiona a Fabia. Kdysi jsme dokázali postavit deset silných legií jen z oblastí kolem Říma, které bylo možné projít za dva až tři dny. Teď musíme pochodovat celou Itálií, abychom postavili tři nebo čtyři dobré legie. Za jednu či dvě generace se nám nemusí podařit ani to. Kde pak seženeme vojáky? V Řecku? To je absurdní. V Sýrii, v Egyptě? Ten nápad je k smíchu.“

To, co říkal, nebylo zcela nerozumné. „Kdyby se nám podařilo vypakovat z Itálie velké množství cizích otroků a vrátit naše lidi zpátky k práci na italské půdě, tenhle problém bychom neměli,“ prohlásil jsem.

Zavrtěl hlavou. „Teď mluvíte jako Kato. Žádný člověk nedokáže napravit historii. Musíme se chopit vhodné chvíle a přizpůsobit současnost naší vůli. Vy jste sloužil ve Španělsku. Jaký máte dojem z Ibérů?“

„Divocí a primitivní, ale prvotřídní vojáci.“

„Přesně. A spousta z nich jsou svým způsobem Galové. Myslím, že tihle lidé z galského vnitrozemí se dají zcivilizovat. Jestli je přimějeme, aby se vzdali svých polonomádských zvyků, usadili se, přestali mezi sebou bojovat a uznali nadvládu Říma, mohli by nesmírně přispět k naší prosperitě a umocnit naši sílu.“

To byla radikální myšlenka. Podrobit si barbary byla jedna věc; s tím každý souhlasil. Ale udělat z nich občany?

„Neumějí vyrobit ani kvalitní víno, ačkoli přiznávám, že jejich závodní koně a vozatajové jsou stejně dobří jako ti, co chováme v Římě.“

„Věděl jsem, že se mohu spolehnout na to, že rychle pochopíte podstatu.“

„Ale Caesare, není to tak dlouho, kdy jsme vedli krvavou válku kvůli právům italských obcí na občanská práva! To byli naši příbuzní, většina z nich Latinové nebo přinejmenším Oskové, kteří s námi mají mnoho společných zvyků a tradic. Pokud bylo třeba války, aby tito lidé získali plné občanství, co nás bude stát, abychom přesvědčili Římany, že si Galové tuto poctu zaslouží?“

„Zdravý rozum, jak doufám,“ vyhrkl netrpělivě. „Ten, a strach před Germány.“ V tom měl pravdu. „Víte stejně dobře jako já, že to nejsou žádní uječení divoši, jen tak navenek působí. Úžasně ovládají řemesla a už jsou na půl cesty stát se slušnými zemědělci. Dokonce mají celkem hezkou architekturu, ačkoli nestaví z kamene. Ale politicky jsou primitivní, stále ještě ve fázi kmenů a neustále se mezi sebou sváří.“

„A nemají žádné písemnictví,“ podotkl jsem.

„Ne, to nemají. Místo toho mají druidy.“

„Nechápu mezi tím spojitost.“

„Jak mocní by byli kněží, kdyby měli monopol na gramotnost, Decie? Přemýšlejte o tom. Vím, že nejste tak hloupý, jak předstíráte.“

To byla v podstatě lichotka. „Myslíte jako Egypťané, než se naučili řecké písmo?“

„Něco takového. Ale představte si společnost, ve které umějí číst a psát jen kněží, a dokonce i šlechta a králové jsou negramotní. Velmi podobné postavení mají právě druidové.“

„Lovernius mi řekl, že jsou studnicí zákonů a tradic stejně jako prostředníky mezi Galy a jejich bohy.“

„Přesně. A jako takoví jsou soudci ve všech sporných záležitostech mezi bezvýznamnými králi a náčelníky, ne že by zabránili mnoha bojům. Uplatňují velký vliv tam, kde Galové musí spolupracovat s negalskými národy jako například s Germány. Nebo s Římem. Existuje přes dvacet významných galských národů a stovka malých náčelníků a jejich kmenů, mezi nimiž není žádná svornost. Ale je jen jeden kult druidů od Pyrenejí do Británie až ke Galatii. Mezi Galy představují jedinou sílu, která je spojuje. Jestli si mám podrobit Galy, nejspíš budu muset nejdřív zlomit moc druidů.“

Já jsem na obranu druidů neměl co říct. Dědiční kněží mi vždy připadali jako banda parazitů. Naši předkové ukázali velkou prozíravost, když kněžství učinili součástí státní služby.

„Nic jiného si nezaslouží,“ řekl jsem.

Caesar se posadil a naklonil se dopředu. „A Decie, nejsou to jen pěvci a zákonodárci. Jejich náboženství je temné a krvavé. Při hlavních svátcích obětují lidi. V posvátných hájích vztyčují veliké sochy lidí a zvířat vyrobené z proutí. Při významných obřadech do nich uzavřou muže, ženy a zvířata a zapálí je. Jejich vřískot je prý strašlivý.“

Pocítil jsem děsivé zamrazení, jako se to Římanům obvykle stává, když se zmíní lidské oběti. Galové by sice museli vynaložit velké úsilí, aby přišli s lidskými oběťmi tak hrůznými jako ty, které prováděli naši staří nesmiřitelní nepřátelé – Kartaginci. Ale i tyhle oběti v proutí rozhodně stačily, aby Galové platili za divochy. Naše velmi ojedinělé lidské oběti byly prováděny s velkou důstojností a vážností a vždy jsme k tomu účelu využívali jen odsouzené zločince.

„Vaše plány nepostrádají velkolepost,“ připustil jsem. „Je ale pravda, že v současné době mají v Římě převahu ctižádostiví muži, ne konzervativní, neriskující dříči, ke kterým patří moje rodina.“

„Nicméně bych podporu Caeciliů uvítal.“ Tohle byl Caesar, kterého jsem znal; politik z Fora, jenž obratně budoval spojenectví, aby podpořil své plány.

„Hovoříte k tomu nepravému. Jsem v naší rodině zdaleka ten nejposlednější. Nikdo mě neposlouchá.“

Usmál se. „Decie, proč se musíte vždycky chovat jako poslušný chlapec? Velcí muži vaší rodiny stárnou a brzy se stáhnou z veřejného života. Až budete zastávat úřad prétora, budete stát vysoko v rodinné radě. Pouta ukovaná na bojišti jsou trvalá, Decie.“

To bylo ušlechtilé stanovisko, ale ne zcela pravdivé. Staří vojáci si váží jistého dobrého kamarádství, ale jen do té doby, než se s ním nedostanou do střetu jejich ambice. Marius, Sulla i Pompeius byli velcí druzi ve zbrani v mnoha taženích, dokud nezačali bojovat o moc. A v té chvíli se z nich stali úhlavní nepřátelé.

Kapitola 4

Příští den jsem začal nudnou práci v pretoriu, zatímco Lovernius a zbytek mé ala vykonali strážní služby, splnili eskortní povinnosti a pátrali v terénu. Většinu těchto činností prováděla řádná jízda pomocných sborů, jichž jsme postupně získávali nesmírné množství. Caesar chtěl na tohle tažení obrovské jízdní vojsko a naprosto neústupně trval na tom, že z provincie půjde sloužit každý zdatný muž a kůň. My Římané jsme jízdou vždycky spíš opovrhovali, ale čím víc jezdců máte, tím víc vás Galové respektují.

Moje povinnosti mi přinejmenším poskytovaly bezpečí. Takové bezpečí, jaké může mít člověk v maličkém legionářském táboře v divočině obklopené zdrcující převahou vyjících barbarů. Ještě nebyli připraveni provést proti nám soustředěný útok, ale to byla jen otázka času. Prozatím bylo jisté, že jejich noční nájezdy vzrostou jak v počtu, tak v troufalosti. Všichni se nejvíc obávali toho, že povolají germánské posily a společně nás vyženou ze své cesty.

Abych splnil Caesarovy příkazy, musel jsem nosit pancíř a mít neustále po ruce zbraně, i když jsem se zaobíral úřednickými záležitostmi. A aby toho nebylo málo, Caesar během dne zakázal jakékoli pití. Pomyslel jsem si, že zachází trošku daleko, ale radši jsem neprotestoval.

Než jsem se usadil k papyru, perům a inkoustu, našel jsem v táboře jednoho cvičitele a domluvil s ním, aby Herma naučil základům boje s mečem. Byl to vysloužilý gladiátor jako většina těchto mužů a skutečnost, že se dožil odchodu na odpočinek, dokazovala jeho mistrovství v zacházení se zbraněmi. V obličeji zjizvený svalovec okamžitě přikázal klukovi, aby předváděl výpady dvoumetrovým kůlem, jako to dostane za úkol kterýkoli nováček první den v ludus. Věděl jsem, že během několika minut bude mít pocit, jako kdyby mu měla odpadnout paže, ale cvičitel nebude spokojený, dokud to nezvládne dělat celý den a zároveň pokaždé netrefí místo velikosti stříbrného denaria. Když jsem odcházel do pretoria, už se začínal potit.

Všude kolem jsem slyšel hulákající centuriony a jejich optios cvičící vojáky. Trvalý rámus způsobovalo řinčení zbraní i kopyta jízdy klapající na ztvrdlém povrchu ulic, jak oddíly vyjížděly na hlídku nebo se vracely zpátky s hlášeními. Usmál jsem se, protože jsem se toho hlučného mumraje kolem neúčastnil. Měl jsem práci vsedě, nikoli však v sedle.

Zatímco Caesar a Labienus hovořili s delegací zpola pořímštěných Allobrogů, usadil jsem se do skládacího křesílka k polnímu stolu a utáhl si kolem sebe sagum proti dopolednímu chladnému větru. Mraky bránily i tomu nepatrnému teplu, které mohlo zářit ze vzdáleného galského slunce. Zabalený do chladného železa a teplé vlny jsem otevřel první svitek s Caesarovou zprávou pro senát.

Obsahovala strohé a jednoduché poznámky týkající se Caesarových činností od chvíle, kdy opustil Řím: jak převzal velení legie v Itálii, pochodoval na sever do Galie a cestou přibíral pomocné sbory. Nejdřív jsem to považoval za takové předběžné zápisky, které si každý autor dělá jako přípravu na vlastní psaní historie nebo projevů.

Zoufal jsem nad úkolem, který mi Caesar uložil. Nejen že to byly obyčejné základní poznámky, ale objevila se obtíž, kterou jsem nepředvídal: Caesarův rukopis byl neuvěřitelně nečitelný, takže jsem musel napínat oči, abych vůbec rozeznal písmena. Vrcholem všeho byl jeho naprosto úděsný pravopis. Kromě mnoha jiných zvláštností, kterými oplýval, psal některá kratší slova pozpátku a v delších přehazoval písmenka.

Pomyslel jsem na chvíle, kdy jsem viděl Caesara odpočívat. Obvykle mu otrok předčítal z dějin nebo z klasických básní. Pochopitelně mnoho z nás zaměstnává předčítače, abychom si šetřili oči, ale teď jsem si uvědomil, že jsem zřídkakdy viděl Caesara s nosem zabořeným do svitku. Učinil jsem neuvěřitelný objev: Gaius Julius Caeasar, prokonzul a miláček lidového shromáždění, rádobyalexandr, je téměř negramotný!

Rozhodl jsem se, že nejprve musím doslovně přepsat Caesarovy poznámky. Jeho literární styl byl tak zvláštní a dokonale matoucí, že objevit v něm nějaký smysl byl už sám o sobě skličující úkol. Skoro celé dopoledne jsem strávil přepisováním prvního svitku svým mnohem uhlazenějším rukopisem. Když jsem obsah zachytil v přijatelné formě, prošel jsem text znovu. Pak podruhé a ještě potřetí.

Když jsem svitek přečetl potřetí, odložil jsem ho stranou. Uvědomil jsem si, že jsem se ve světě dopisů právě setkal s něčím úplně novým. Poté, co jsem poznámky přepsal do čitelné podoby, došlo mi, že nemohu udělat nic, abych je vylepšil. Nebyl jsem, jak poznamenal Caesar, obdivovatelem zdobného, komplikovaného asijského stylu, ale vedle Caesarovy strohé prózy se ta moje zdála tak afektovaná jako řeč Kvinta Hortensia Hortala. Nikdy nepoužil jediné zbytečné slovo a nikde jsem nenašel výraz, který by se dal vypustit, aniž by to ublížilo celkovému smyslu.

První občan zajistil Caesarovi zbožštění a pozdvihl ho (a sám sebe díky rodinným svazkům) na úroveň boha. Caesar nebyl žádný bůh, ale bohové si s ním neobvyklým způsobem pohráli. Jak dokázal muž, který sotva uměl číst a psát, stvořit nejkrásnější, dokonalou latinskou prózu, co kdy byla sepsána? Tahle záhada mě souží až do dnešních dnů. Viděl jsem něco z toho, co napsal v mládí, a ty čmáranice byly stejně mizerné jako práce většiny začátečníků. Jeho zralý styl nejspíš vznikl z pera úplně jiného muže.

Přemítal jsem o těchto věcech, když na stůl padl stín. Vzhlédl jsem a přede mnou stála germánská otrokyně, hrdá a sebejistá jako princezna. Já se choulil ve vlněném plášti, málem jsem zmrzl, ona stála ve skrovné tunice a ani jí v chladném větru na holých končetinách nenaskákala husí kůže.

„Ach, Freda, že?“

„Freda,“ řekla a opravila mou výslovnost. Vlastně to prosté jméno zní totožně v germánštině, jako se píše latinskými písmeny. Na první souhlásce je trošku větší důraz, protože vzniká mezi horními zuby a spodním rtem, a ta druhá maličko zadrnčí, protože se tvoří špičkou jazyka mezi horními a spodními předními zuby, místo aby se dotkla začátku patra.

„Pro Caesara od Tita Vinia,“ řekla. Měla hluboký chraplavý hlas, který probouzel znepokojivé pocity.

„Myslíš pro prokonzula od tvého pána?“ otázal jsem se a předstíral, že mě rozhněval její lhostejný, neuctivý tón. Ve skutečnosti jsem ji chtěl jen znovu slyšet promluvit tím barbarským přízvukem.

„Pro jeho veličenstvo od jeho důstojnosti, jestli se vám to takhle líbí víc.“ Vládla zastaralým otrockým slangem se sarkasmem, který by jí záviděl i Hermes.

„Proč První setník posílá se zprávou osobní otrokyni? Je obvyklé jako posly používat vojáky.“ Byla to hloupá otázka, ale nechtěl jsem, aby už odešla.

„Je mi to jedno a vám taky,“ prohlásila a vyzařovalo z ní pohrdání stejně jako svůdné pižmo.

„Tvůj tón se mi nelíbí, děvče.“

„A co? Jste jen další Říman. Jestli mě chcete potrestat, budete si mě muset koupit od Tita Vinia. Pochybuju, že máte tolik peněz.“

„V životě jsem neslyšel takovou drzost!“ Tenkrát jsem býval hrozný lhář.

„Decie Caecilie,“ ozval se za mnou Caesar, „jestli necháte Fredu dokončit její obchůzku, může si jít za svými povinnostmi a my můžeme pokračovat v těch našich.“

Potíže snad vždycky chodí v houfu. Prošla těsně kolem mě a já jsem hned poznal, že nepoužívá žádnou umělou vůni. Ani klisna v říji ještě hřebci nevoněla lépe. Neotočil jsem se, když podala zprávu Caesarovi, a ani ona se na mě nepodívala, když odcházela. Byla stejně nádherná zezadu jako zepředu, obzvlášť v pohybu.

Caesar popošel pár kroků a shlédl na mě. „Netušil jsem, že muž se může tolik podobat soše Priapa, když sedí. I přes pancíř a těžký plášť.“

„Jestli je Titus Vinius tak žárlivý,“ řekl jsem, „proč jí dovoluje, aby se promenovala po táboře polonahá?“

„Je zvykem chlubit se výjimečným majetkem, Decie. Kdybyste vlastnil skvostné umělecké dílo, umístíte ho tam, kde ho budou moct lidé obdivovat a závidět vám vaše bohatství. Mnoho mužů má požitek z toho, když jim druzí závidí.“ Otočil se a zašel zpátky do svého stanu.

„Freda,“ řekl jsem pro sebe a zkoušel, jak to zní. Později jsem se dozvěděl, že tohle jméno pochází ze slova znamenajícího „mír“; zvláštní, když se uváží, jak nepatrný zájem o něj Germáni jeví. Určitě to vychází z jejich zvyku pečetit spojenectví mezi kmeny provdáním žen jednoho kmene za válečníky druhého.

S velkým úsilím jsem se přinutil vrátit se zpátky k úkolu převést Caesarovy svitky do čitelné podoby.

Ten večer mi Hermes nebyl příliš k užitku. Obě ruce mu zplihle visely podél těla a z obličeje mu vyzařovala bolest. Téměř jsem s ním soucítil. Můj otec mě do ludus poslal v šestnácti letech, abych se naučil zacházet s mečem. Na ten první den stále vzpomínám jako na jeden z nejbolestivějších ve svém životě. Pochopitelně jsem mu žádné starostlivé pocity nedal nijak najevo.

„Dnes v noci jsem velitelem hlídky,“ oznámil jsem mu. „To znamená, že nebudu spát. Ty taky ne. Protože jsem ve službě, nemůžu se dotknout vína. Ty taky ne. Rozumíš?“

„Určitě si děláte legraci,“ zasténal. „Nezvedl bych pohár, ani kdybych umíral žízní v Libyi.“

„Výborně. Chci mít ve stanu celou noc rozsvícenou jednu lampu a jednu před stanem. Doufám, že to není nad tvoje síly?“

„Když to budou malé lampy,“ zaskučel.

Protože jsem nebyl úplně bezcitný, než jsem se vydal na hlídku, natřel jsem mu ramena mastí. Koneckonců jeho trápení začne zítra ráno znovu.

Velitelem hlídky byl tradičně jmenován důstojník jízdy. Nejspíš proto, že důstojníci pěchoty byli mnohem důležitější a potřebovali se vyspat. Byla to povinnost, kterou jsem nenáviděl, a nejen proto, že to znamenalo celou noc bez spánku. Vždycky jsem se bál, že narazím na muže, který na svém stanovišti usnul. Pak bych ho musel nahlásit. Dokonce i v míru uprostřed Itálie byl za takovýhle přestupek krutý trest. V přítomnosti nepřítele byl horší než krutý. Před celou legií ho muži z jeho vlastního oddílu ubili k smrti holemi. Umírání nešťastníka trvalo dlouho, i když hole třímali v rukou silní muži.

Mnohými svými vlastnostmi se nepodobám našim předkům a chybí mi i krutost, u vojáků tak vysoce ceněná. Naše staré příběhy jsou plné vojevůdců, kteří odsoudili své vlastní syny k smrti pro neuposlechnutí rozkazů, i když ta neposlušnost přinesla vítězství. Měl to být důkaz římské spravedlnosti a vojenské přísnosti. Mně to nikdy nic nedokázalo, snad jen to, že římští otcové jsou prohnilou cháskou.

Vystoupal jsem na hradbu obklopující vojenský tábor u hlavní brány a začal ji obcházet dokola. Dělal jsem víc hluku, než bylo rozhodně nutné. K mé úlevě znamenal Caesarův rozkaz zvýšené ostrahy to, že hlídku tvořili dva muži. Tak se mohli vzájemně udržovat vzhůru. Uvnitř tábora plápolaly strážní ohně, ale žádné podél hradby, jinak by muži na hlídce ve tmě nic neviděli.

Postupoval jsem východně podél jižní zdi, pak severně po východní. Našel jsem muže chvályhodně bdělé. Jak mě slyšeli, okamžitě připravili zbraně k boji a žádali po mně heslo. Dokud jsem správně neodpověděl, nesklonili špičky mečů. Každý věděl, že jednání s Helvetii ztroskotala a že barbaři nás každým okamžikem můžou napadnout.

Když jsem se dostal na severní zeď, byly tu stráže ještě nervóznější. Měli ke Galům nejblíž.

„Než přijdou, dostane se vám mnohého varování,“ řekl jsem první hlídce, na kterou jsem na téhle zdi narazil. „Mezi táborem a nepřítelem je stále ještě mohutný val.“

Jeden voják výmluvně vyhrkl. „Snad. Jenže ten hlídají pomocné sbory. Ti packalové jsou k ničemu!“

„Většina z nich by s chutí pozabíjela nás stejně jako barbary. Není mezi nimi ani jeden občan. A v jízdě jsou jen samí Galové. Jak můžeme důvěřovat bandě divochů?“

Věděl jsem, že takovým předsudkům nemá cenu odporovat.

„Z které jste kohorty?“ zeptal jsem se.

„Z první,“ odpověděl jeden z nich. „První kohorta má vždycky tu čest strážit zeď nejblíž nepříteli, stejně jako pravý konec bojové linie.“

Být napravo znamenalo, že stranu nechráněnou štíty vojáci vystavovali bočním útokům nepřítele. To poslední místo, na kterém by každý rozumný muž na bitevním poli chtěl být, se přirozeně považuje za místo čestné. Ne že by nějaký rozumný muž vůbec chtěl na bitevním poli být. Právě pomocí takovýchhle falešných vyznamenání jsou muži oklamáni, aby se chovali naprosto opačně, než je v jejich nejlepším zájmu.

„Zaznamenali jste nějaký pohyb barbarů?“ zeptal jsem se.

„Zatím ani hlásku, pane. Ale jsou tam, tím si můžete být jistý. Zanedlouho budeme uhýbat šípům, oštěpům a kamenům. Celý val je naprosto nedostatečně chráněný, i kdyby pomocné sbory k něčemu byly. Ti divoši ho dokáží překonat po jednom nebo po dvou. Neudělají tak velké škody, ale unavují nás.“

„Udrží nás bdělé,“ pronesl druhý netečně.

Asi uprostřed severní zdi jsem narazil na dva strážné, jak si tiše povídají.

„Nikdy neuslyšíte barbary přicházet, když budete takhle pokračovat,“ řekl jsem asi deset stop od nich. Otočili se dost strnule a zvedli zbraně.

„Heslo!“ vyzval mě jeden z nich skoro šeptem.

„Herkules nepřemožitelný,“ odpověděl jsem stejně tiše. Nemělo smysl dát nepříteli dárek v podobě hesla.

„Patrone!“ řekl ten, co chtěl znát heslo. „Netušil jsem, že jste dnes v noci velitelem hlídky.“

„Burre? Tohle je úsek první setniny?“

„Dnešní noci ano. Na každého muže vyjde stráž jednou za tři noci. Nikdo se tak moc nevyspí, když se hlídky zdvojnásobily.“ Kývl hlavou směrem k druhému muži. V jedné ruce třímal pilum a velké, těžké scutum v druhé, takže mohl jen omezeně gestikulovat. „Tohle je Markus Kvadratus. Je v mém contuberniu.“

Přilba druhého muže se zahýbala. „Dobrý večer, senátore. Burrus se nikdy nenabaží vykládat nám, že jeho rodina patří ke klientům Metellů.“

„Arpinum?“ zkusil jsem odhadnout jeho přízvuk.

Zazubil se. „Přesně tak. Rodné město Cicerona a Gaie Maria.“

„Co to říkal Homér o Ithace?“ zamyslel jsem se. „ ,Místo nevelké, rodí však muže.‘ “ Voják se pohnul stejně strnule jako Burrus a já si domyslel, že je to z téhož důvodu. „Zdá se, že se ti dostává centurionovy osobní pozornosti stejně jako Burrovi.“

Kvadratus se po straně podíval na Burra, který přikývl.

„Za posledních pět dnů zlomil na mých zádech tři révovky. Jeho optio jich už teď běžně nosí v podpaží několik a podá mu novou, jakmile na někom jednu zničí.“

„Takhle zachází s celou setninou?“ zeptal jsem se. I na Prvního setníka to bylo přemrštěné chování.

„Je drsný ke všem,“ řekl Burrus, „ale naše contubernium si vybral ke zvláštním trestům.“

„Ale proč? Jde vždycky o tu ženu? Je váš stan nejblíž jeho, takže máte víc příležitostí ji obdivovat?“

Kvadratus se smutně usmál. „Ne, ona je jen výmluva. Při ranním nástupu najde na drátěné košili skvrnku rzi nebo někdo nepochoduje přesně v zákrytu. Ta žena je v podstatě nejlepší důvod proč se nechat zmrskat. Přinejmenším se člověk za ten výprask alespoň podívá.“

„Proč má spadeno na vaše contubernium?“

„Nemyslete, pane, že si tu otázku neklademe,“ řekl Burrus. „Někteří soudí, že je šílený, ale já mám za to, že nás využívá, aby ukázal svou neomezenou moc a upevnil tak svůj vliv na Desátou legii.“

„Jak to?“ zeptal jsem se jako vždy zmatený vojenskou politikou, která umí být stejně spletitá a bezohledná, jako ta na Foru. Burrus mě poučil.

„Je primus pilus od chvíle, kdy Caesar převzal velení, tedy jen něco málo přes měsíc. Tehdy Gaius Facilis, starý První setník, odešel na odpočinek. Vždycky trvá nějakou dobu, než muži přijmou nového člověka jako někoho, kdo má moc nad jejich životem a smrtí. Myslím, že se nás pokouší dohnat ke vzpouře.“

„Popravením celého contubernia by naprosto jasně dosáhl svého,“ řekl Kvadratus. „Myslím, že potom by už o jeho moci nikdo nepochyboval.“

V minulosti jsem slyšel podobné hrůzné historky, ale bylo znepokojivé narazit na jednu přímo, pokud byla pravdivá. Nejvíc mě zaráželo, že se nechovali, jako kdyby se jednalo o něco obzvlášť úděsného; zkrátka jen jedno z úskalí vojenské služby jako zranění a nevlídné počasí nebo zajetí barbary, mučení a obětování.

„Už se to stalo dřív,“ řekl Burrus, který mi snad četl myšlenky. „Ale nikdy ne v Desáté.“

„Byl Vinius vždycky u Desáté?“ zeptal jsem se. Někteří muži stráví celou svou kariéru v jedné legii, ale vyšší důstojníci jsou občas přeloženi.

„Ne,“ řekl Burrus. „Před několika lety sloužil s Caesarem ve Španělsku. Patřil k předním centurionům Sedmé.“ To znamenalo, že byl jedním z centurionů první, druhé nebo třetí kohorty, kteří byli nadřazení ostatním centurionům v legii. Alespoň tak to kdysi bývalo. Vím, že se věci od zavedení vojenské reformy Prvního občana změnily. Doufám, že to byly změny k lepšímu, ale pochybuji o tom.

„Proč si Caesar vyžádal právě jeho?“

„Člověk se nedostane mezi přední centuriony, pokud nerozumí své práci,“ prohlásil Kvadratus. „Je to dobrý voják, přinejmenším při pochodu a v táboře. V bitvě jsme ho ještě neviděli.“

„A má sadu phalerae,“ dodal Burrus. „A ty se neudělují za dobré chování.“

Phalerae jsou robustní kulaté medaile, které se připevňují na proužek kůže a nosí se přes pancíř při slavnostních průvodech. Tyto řády se udělují za výjimečnou statečnost a nahánějí takovou hrůzu, že muži, kteří je získali, je skutečně nosí i do bitev, ačkoli nejsou ničím jiným než břemenem a zbytečnou zátěží.

Něco mi hvízdlo kolem hlavy. Ohnal jsem se rukou, protože jsem si myslel, že se jedná o noční hmyz. Oba strážní se rychle otočili, zahleděli se do tmy za hradbou a zvedli štíty těsně pod oči. Udělali to tak netečně, jako by je nudil další vojenský úkol, že mi zpočátku unikl význam jejich počínání.

„To byl šíp, patrone,“ pověděl mi Burrus. „Radši se schovejte za palisádu nebo za nás, protože vidím, že nemáte štít.“ Už během jeho řeči jsem zaslechl, jak se do palisády asi ve výši hrudi se zadrnčením zapíchl šíp. Ze tmy před táborem se ozvalo halekání a křik Galů.

Přikrčil jsem se za oba legionáře. „Promluvím si s Karbem,“ řekl jsem. „Tohle měl zarazit.“ Vyděsilo mě, jak se mé vojenské instinkty vytratily. V římské uličce jsem dokázal vycítit nebezpečí přicházející z kterékoli strany. Zdálo se, že tady jsem stejně bezradný jako tribun první den v úřadu.

„To nebude k ničemu,“ řekl Kvadratus. „Tihle Galové se v noci pohybují jako netopýři.“ Do kůží pokrytého dřevěného štítu mu uhodil kámen z praku s takovým třeskem, až mi zazvonilo v uších.

„Neměli bychom vyhlásit poplach?“ zeptal jsem se. Bylo mi trapně, že já, důstojník, se musím prosit o radu dvou obyčejných vojáků.

„Bude to mnohem horší,“ řekl mi Burrus. „Pro pár šípů a kamenů nebudeme budit celý tábor. Ti barbaři ani nejsou moc blízko, protože jinak by už po nás házeli oštěpy.“

„Přesně to Galové chtějí, víte,“ dodal Kvadratus. „Chtějí nás udržet ve střehu a bdělé. Čím méně spánku se nám dostane, tím v horší formě budeme v den, kdy s nimi budeme bojovat v plné síle na poli.“ Další kámen hlučně třeskl do okraje štítu pokrytého bronzem. Kvadratus sáhl na místo dopadu, aby zjistil škodu. „Kruci! Mám tam důlek. Ne, kapitáne, poplach se vyhlašuje jen v případě útoku na tábor, ale k takové akci se nedostanou přes val v dostatečně velkých počtech. Tohle je pouze každonoční bezvýznamné obtěžování.“

„Alespoň že sloužíte jen každou třetí noc,“ řekl jsem.

„To bychom si přáli,“ vzdychl Burrus. „Vinius řekl, že dnes ráno našel plíseň na koženém dílci našeho stanu. Držíme stráž každou noc, dokud nás sám neodvolá.“

„Po celodenní službě?“ Nad hlavou mi proletěl kámen. Znělo to jako velká včela spěchající ke vzdálené květině. „O tomhle si promluvím s Caesarem.“

„Nedělejte si starosti,“ poradil mi Burrus. „Jen podpoří svého Prvního setníka a vy je dopálíte oba dva.“

„Má pravdu, pane,“ potvrdil Kvadratus. „Vinius se umí vypořádat s každým důstojníkem, který se mu nelíbí. Radši se do toho nepleťte.“

„Uvidíme. Musím dokončit obchůzku. Setkáme se znovu ještě před rozbřeskem.“

„Příště si vezměte štít, patrone,“ řekl Burrus a pochechtával se pod vousy. Jak muž v jeho pozici dokázal v něčem vidět humor, bylo záhadou, ale tak mě ohromil, že jsem přehlédl jeho drobnou neomalenost.

Důstojník by nikdy neměl před řadovými vojáky ukázat strach, tak jsem počkal, až mě neuvidí, a teprve pak jsem se skrčil pod ochranu palisády a v tomhle absurdním podřepu jsem se vydal k následujícímu strážnímu stanovišti. Narovnal jsem se, až když jsem se dostal na dohled k další hlídce, a znovu jsem se vrátil k nebojácnému vykračování.

Po celé severní hradbě odpovídali strážní na galské jalové válečné výkřiky a provokace mnoha sprostými zvuky, ve kterých jsou Italové skutečnými mistry. Temnota a jejich výzbroj je ochudily o výmluvná gesta, která každý narozený jižně od Pádu považuje za součást národní výbavy.

S velkou úlevou jsem dokončil inspekci severní hradby a vydal se zpátky po západní, kde nepřátelské akce nebyly zdaleka tak intenzivní, a pak znovu na jižní, kde panoval opět klid. U hlavní brány jsem sestoupil a vydal jsem se po via Praetoria až ke křižovatce s via Principalis. Právě tady hořel hlavní strážní oheň. U něj se shromažďovaly stráže na vystřídání a taky jsem tu našel otroka obsluhujícího vodní hodiny, který střídání odměřoval.

„Kolik času zbývá do další výměny?“ zeptal jsem se otroka, šedovlasého muže, jemuž dlouhé roky strávené u legie vydobyly tuhle pohodlnou službu, při které se ale nevyspal.

„Dvě hodiny, pane. V téhle legii vojáci slouží čtyři hodiny, pak mají čtyři hodiny volno. První noční hlídka jde na své stanoviště hodinu před západem slunce, poslední je propuštěna hodinu po východu slunce.“

Podíval jsem se na vodní hodiny. Byl to chytrý řecký výmysl, jakási ozdobná bronzová nádoba naplněná vodou. Dutý plovák spočíval na vodě, která odtékala maličkou trubičkou ve dně nádoby. Jak hladina klesala, plovák v hodinových intervalech stiskl páčku a ta pokaždé vypustila bronzovou kuličku do ploché misky vyrobené ze stejného kovu, takže se ozvalo hlasité cink. V Alexandrii jsem viděl obrovské hodiny, které vytvářely tak velký hluk, že ho bylo slyšet po celém městě. Nikdy jsem nepochopil, proč je tam mají, když je Alexandrijcům úplně jedno, kolik hodin právě je.

„Co děláte v zimě, když je mráz?“ zeptal jsem se.

„Posuneme je blíž ke strážnímu ohni, takže nezamrznou. Pokud fouká vítr tak mocně, že to nepomůže, určujeme čas podle hvězd. Když je pod mrakem, prostě to odhadneme.“

„To jistě vyvolává nevraživost,“ dumal jsem. „Každý voják si určitě myslí, že stál na stráži déle než ti druzí.“

Otrok přikývl. „Zima takhle daleko na severu je zlé období, to je jisté.“

Šel jsem do svého stanu, kde Hermes svědomitě pečoval o lampy. Podal mi polní láhev. Zdálo se, že jeho paže a ramena se hojí, protože ji dokázal zvednout do výše pasu. Její teplo mi příjemně rozehřálo promrzlé ruce.

„To je ten příšerný octový lektvar, co pijí vojáci,“ omlouval se, „ale snad vás probere.“ Napil jsem se a Hermes byl tak slušný, že počkal, až mi přestanou slzet oči, než položil nevyhnutelnou otázku: „Ten strašný hluk venku dělají barbaři?“ Můj stan byl blízko severní hradby, takže vojáky bylo dobře slyšet.

„Určitě to není posila z Říma. Ale nedělej si hlavu, dnes večer se nám jen starají o zábavu.“

„Kdyby vám to nevadilo, tak já si s tím hlavu dělat budu.“ Pak ztišil hlas, ačkoli na Herma už mluvil hodně tiše. „My jsme opravdu uprostřed toho všeho, viďte? Slyšel jsem, jak si vojáci povídají a tvrdí, že jsme v barbarském teritoriu bez jakékoli posily a že je jen otázka času, než jich na nás najednou vletí asi milion.“

Přikývl jsem, ale určitě jsem měl na tváři výraz kyselý jako posca. „To je pravda, ale to není to nejhorší. Myslím, že v táboře je muž, který je pro nás stejně nebezpečný jako cokoli, co se nachází venku.“

„Jak to, že vždycky narazíte na takové lidi?“ zeptal se Hermes.

„Bohové mají smysl pro humor. Tohle je malý žertík, který si na mě vymysleli.“

„To se pak dnes večer na Olympu můžou uřehtat smíchy,“ ušklíbl se. „Postavili vás proti nejhoršímu tyranovi v celé legii, co by se neštítil ani ukřižování.“

Pro otroka bylo slovo „ukřižování“ nejmocnějším přídomkem pro strach a potupu. Hermes měl vždycky nastražené uši podobně jako ostatní otroci, zatímco ho svobodní muži kolem něj ignorovali a hovořili spolu, jako kdyby tam nebyl. Moji příbuzní mě často kritizovali za to, že naslouchám otrokům, ale už mnohokrát mi to zachránilo život.

„Ještě nějaké drby jdou mezi vojáky?“

„Je toho plný tábor. Kromě barbarů je tu nejoblíbenějším tématem První setník a jeho Germánka. Všichni mluví o tom, jak se Vinius a nový důstojník střetnou tváří v tvář.“

„Ubohý Caesar,“ utrousil jsem. „Je zvyklý, že každý mluví o něm. Uzavírají se sázky?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Všichni tvrdí, že vás rozmáčkne jako štěnici.“

Znovu jsem polkl doušek poscy. „Brzy to bude mnohem horší. Chci, aby ses zítra poptal a pokusil se získat nějaký kurs na mé vítězství.“

Lítostivě se na mě zadíval. „Nečekáte, že na vás vsadím nějaké své peníze, že ne?“

„Ty jsi otrok. Nemáš mít žádné vlastní peníze. Už mi zase kradeš moje?“ Podle zákona otroci nesměli vlastnit žádný majetek, ale propast mezi zákonem a realitou je stejně široká jako mezi Hádem a Olympem. Ve skutečnosti mi Hermes zřídkakdy něco ukradl, ale bylo jen dobře, když věděl, že je stále v podezření.

Z otázky se vykroutil. „Ten kurs ještě naroste?“

„Ano. Hodlám rozčílit Tita Vinia ještě víc. S trochou štěstí snad padne mrtev k zemi z čiré zuřivosti.“

Kapitola 5

Dorazil jsem ke strážnímu ohni ve chvíli, kdy bronzová kulička zazvonila o misku. Vojáci připravení vyměnit stráže stáli vyrovnáni ve dvou řadách. V jejich čele byl muž, jehož pocínovaná přilba zářila jako ze stříbra, nikoli z obyčejného bronzu a zdobil ji chochol z bílých koňských žíní. Když mě uviděl, maličko vyvalil oči a pak je vyvalil ještě víc, když zjistil, že nejsem sám. Zasalutoval s lehkým profesionálním opovržením.

„Aulus Vehilius,“ představil se, „optio první kohorty a dnešní noci velitel střídání stráží.“ Takže to byla Viniova pravá ruka, muž, který mu nosil náhradní révovky.

„Decius Caecilius Metellus, kapitán pretoriánské ala a velitel hlídky.“

„Kdo jsou tihle?“ řekl Vehilius a kývl chocholem k mužům stojícím za mnou.

„Můj oddíl pretoriánské ala.“

„Pomocné sbory nemají na táborové hradbě co dělat. Tam patří jedině legionáři.“

„Považujte je za mé tělesné strážce. Bojím se úkladného zavraždění zosnovaného mými politickými protivníky.“

Podíval se na mě, jako kdybych nebyl při smyslech, což byl z jeho strany naprosto pochopitelný postoj, a pak vyštěkl: „Mrháme čas. Noví strážní, pochodem v chod!“ Otočil se na okovaném podpatku a odkráčel. Strážní elegantně vykročili s pořádným vojenským řinčením. Viděl jsem, že někteří z nich se rozpakům svého optia usmívají.

Kráčel jsem po boku Vehilia, který mě naprosto ignoroval. Lovernius a ostatní se za mnou neuspořádaně loudali. Koneckonců nejenže to byli Galové, byli to jezdci a nedokázali by pochodovat v zákrytu, ani kdyby se tím měli zachránit před ukřižováním.

Na vrcholu hradby počínaje u Porta Praetoria začal Vehilius měnit stráže. U každého stanoviště po nás požadovali heslo a poté, co jsme ho vyslovili, optio vyslechl hlášení služebně staršího vojáka. Nato dva legionáři z čela řady zaujali místa obou strážných. Uvolněné hlídky se posléze připojily na konec zástupu.

Takhle to pokračovalo až k severní zdi. Hluk a házení různých zbraní k mé velké spokojenosti ustaly. Říkal jsem si, že i Galové musejí být pomalu unavení. Navíc potřebují být před rozbřeskem daleko, až je budeme opět honit s jízdou.

Když jsme došli ke stanovišti, kde hlídali Burrus a Kvadratus, opět jsme absolvovali obvyklý rituál s heslem a Kvadratus nahlásil noční činnost. Pak Vehilius nařídil útvaru, aby pokračoval v pochodu.

„Počkejte, optio!“ ozval jsem se.

Zarazil se. „Ano, kapitáne?“

„Nevystřídáme tyto muže?“ chtěl jsem vědět.

„Ne, nevystřídáme. Tito dva a vojáci na následujících třech stanovištích patří k šestému contuberniu první setniny první kohorty. Za trest musejí stát na stráži celou noc.“

„Aha. Předpokládám, že se jedná pouze o tuto noc?“

„Budou držet stráž každou noc tak dlouho, dokud První setník neurčí jinak.“

„Neohrozí to bezpečnost celého tábora?“

„O tom já nerozhoduji. A teď, kapitáne, pokud souhlasíte, a i když ksakru třeba ne, budu pokračovat ve svých povinnostech.“

„Nenechte se zdržovat, optio. Přeji vám dobrý večer.“

Škrobeně se otočil a oddusal následovaný vojáky, jejichž široké úsměvy pod jeho pohledem tuhly.

Jakmile byl pryč, Lovernius předvedl velmi galské gesto. „Kapitáne, vždy jsem slýchal, jak vy, římští politici, umíte obratně získávat přátele. Že bych se nějak přeslechl?“

„Z toho koukají velké potíže!“ prohlásil nadšeně Indiumix. Galové je totiž zbožňují.

„Patrone, co máte za lubem?“ zeptal se Burrus.

„Burre, Kvadrate, jste uvolněni ze stráže. Tito dva muži,“ ukázal jsem na dva své Galy, „zaujmou vaše stanoviště. Zůstaňte tady na hradbě, ale chci, abyste se trochu vyspali.“

„Ale oni nejsou legionáři!“ zaprotestoval Kvadratus.

„Zodpovědnost beru pouze na svou hlavu,“ ujistil jsem je. „Jsem velitel hlídky a přikazuji vám dvěma, abyste se trochu vyspali. Radši s tím začněte hned, protože tuhle službu nebudu mít další tři nebo čtyři noci.“

Vojáci mají mimořádnou schopnost spát kdekoli a za jakýchkoli okolností. Opatrně dali své štíty na zem, pak si lehli a položili si na ně hlavu. V plné zbroji, s mečem i dýkou připevněnými k opasku se přitiskli ke svým kopím a v okamžiku usnuli jako dvě lampy, které zhasnete.

Pokračovali jsme ke třem dalším stanovištím a vystřídali zbývajících šest mužů contubernia stejným netradičním způsobem. Pak jsme se s Loverniem opřeli o palisádu a zadívali se do teď už klidné noci. Jarní hmyz bzučel a občas zahoukala sova.

„Pět sesterciů na to, že po mně půjde ještě před svítáním,“ vsadil jsem se.

„Deset na to, že počká a osočí vás až ráno před Caesarem a celým velením.“

„Platí.“ Potřásli jsme si na to rukama, Lovernius se usmál a obdivně vrtěl hlavou. Galové naprosto nevysvětlitelným způsobem obdivují neukázněné, sebevražedné blázny. Jak se ukázalo, vyhrál deset sesterciů.

Slunce vyšlo v pravý čas, rozehřálo naše promrzlá těla a z jezera zvedlo malebnou přízemní mlhu, takže na několik minut tábor vypadal jako ohromná loď plující na moři nadýchané vlny. Přemýšlel jsem, jestli se takhle cítí Jupiter usazený mezi mraky. Ve vzduchu visely nevyhnutelné pachy vojenského tábora – vůně čerstvě vykopané země a spáleného dřeva. Byly to příjemné vůně, úplně jiné než nejrůznější zápachy města. Teď bych je nicméně s radostí všechny vyměnil za ošklivé, smradlavé město.

Vojáci z nešťastného contubernia vstali a zaujali svá místa na hradbě. Mí vlastní muži ukončili stráž a shromáždili se kolem mě.

„Běžte zpátky do svých stanů,“ řekl jsem jim. „Pro dnešní noc jste splnili svou povinnost.“

„Ale my bychom tu radši zůstali a viděli, co se stane,“ zaprotestoval Lovernius.

„Vím, že ano, ale je téměř čas na ranní hlídku. A v mlze se nejspíš skrývají Helvetiové. Běžte na ně. V noci byli velmi otravní.“ Usmáli se, zasalutovali a odešli. Ať se schylovalo k čemukoli, nebyla to jejich záležitost a já je chtěl dostat pryč.

Na východě už slunce téměř vystoupalo nad hřeben hor, když dorazily nové stráže na střídání. Tentokrát byly v péči jiného optia, muže s důkladně přelámaným nosem a účastným, křivým úsměvem, který mi zasalutoval tak nedbale, až to vypadalo zdvořile, když se vzalo v úvahu, že se jedná o profesionála. Lícní plátky bronzové přilby zdobily stylizované maličké svatyně z lístků stříbra; vzor, který měl nosit štěstí. Z ostnu na vrcholu přilby trčel chochol z krátkých modrých per.

„Jste vystřídán, kapitáne,“ řekl, když dva muži, které přivedl, zaujali místo Burra a Kvadrata.

„Máte pro mě nějaké zvláštní rozkazy?“ zeptal jsem se ho.

„Žádné nemám, ale kdybych byl vámi, připravil bych si, co řeknu Caesarovi.“

Pokračoval ve své obchůzce a já mu kráčel po boku. „Poslední čtyři hodiny jsem sotva přemýšlel o něčem jiném.“

„Přišel jste na něco?“

„Ještě ne. Máte nějaký nápad?“

„Utečte. Galové by vás třeba přijali mezi sebe. Ale nejspíš by vás vyměnili zpátky. Germáni jsou možná lepší řešení. Pokud vás nezabijí, jak vás zahlédnou, pravděpodobně vás ochrání. Jejich zákony pohostinnosti jsou velmi přísné.“

„Nepředpokládám, že by mě Caesar s ostudou prostě poslal zpátky do Říma.“

„Cha! Kdyby to udělal, polovina jeho důstojníků by předvedla podobné idiotské kousky, kterými nás bavíte, jen aby se dostali z blížící se války. V životě jsem neviděl takovou bandu bezpáteřných šlechticů.“ Plivl přes palisádu, ze které trčelo několik zabodnutých šípů.

„Co znamenají ta modrá pera?“ zeptal jsem se ho. „Druhou kohortu?“

„Správně. Já jsem Helvius Blasio, optio čtvrté setniny druhé kohorty. A už vím, kdo jste vy.“

„Tady se všechno proslechne, že?“

„Rozhodně. Ve vojenském táboře ví každý o každém všechno. O to víc to platí o někom, kdo opovrhuje pravomocí Prvního setníka. Takoví lidé přitahují velkou pozornost a obdiv. Pravda, jen na krátko.“

Doprovodil jsem ho až na konec jeho obchůzky, protože jsem nijak nespěchal, abych se střetl se svým osudem. Hovořili jsme o nepříteli a o nadcházejícím tažení. Blasio si udržoval profesionální nenucenost, ale já jsem jeho neklid vycítil. Celý tábor vibroval napětím legie umístěné hluboko uvnitř nepřátelského území a chystající se vrhnout se do útoku.

Rozloučil jsem se s Blasiem, nechal se oholit a ostříhat a pak jsem zamířil do svého stanu. Hermes už mi prostřel snídani.

„Jeden z vašich Galů mi řekl, že jste v pěkné bryndě,“ zahlaholil vesele.

„To je pravda. Teď utíkej a hlas se u svého cvičitele.“

Zasténal. „Měl jsem za to, že mě má zranit ten, kdo stojí na opačném konci meče!“

„Každý úspěch něco stojí. Kliď se odsud.“ S reptáním udělal, co jsem mu řekl.

Příliš brzo jsem uslyšel tubas svolávající důstojníky k veliteli. Byl jsem odporně vyčerpaný, ale nebylo mi souzeno si odpočinout. S přilbou v podpaží jsem elegantně odpochodoval k pretoriu. Existuje jedna výhoda příslušnosti k rodině, jako je ta moje, totiž že se člověku dostane důkladného vzdělání ve všech řečnických dovednostech. Dotyčný zvládne nejen umění veřejných projevů, ale také to, jak vystupovat nejen vstoje, ale i v pohybu. Protože muž směřující k vyšším úřadům musí sloužit v legii, naučí ho, jak se před svými vojáky ukázat. Je skutečné umění, aby za vámi při chůzi hrubý vojenský plášť vlál, a když se zastavíte, nenuceně visel přes nepatrně zvednutou paži tak, že vám propůjčí důstojnost tógy.

Vinius mě nejspíš dokázal překřičet, ale nikdy se mi nemohl rovnat v držení těla a v ryzím aristokratickém stylu. A já si byl jistý, že tohle vyhraji pouze stylem, protože jsem nic jiného k dispozici neměl.

Obličeje shromážděných mužů kolem štábního stolu vyzařovaly velkou rozmanitost výrazů: od opatrně neutrálního k opravdu nepřátelskému. Jediný úsměv patřil mně a byl stejně falešný jako úsměv prostitutky. Caesar se tvářil ponuře, ale říkal jsem si, že třeba jen přemýšlí o všech těch Galech.

„Decie Caecilie Metelle,“ řekl a zničil další z mých pošetilých bludů, „První setník proti vám vznesl vážná obvinění. Musíte se k nim vyjádřit.“

„Obvinění?“ řekl jsem. „Choval jsem se snad nějak nevhodně?“

„Uděláte dobře, když uznáte vážnost své situace,“ prohlásil Caesar. „Pošetilost, která se může prominout v míru v Římě, se netoleruje ve vojenském táboře v době války.“

„Ach, ano, pošetilost,“ poznamenal jsem a nedíval jsem se přitom na Caesara, ale na Vinia. „Myslím, že nutit hlídky, aby noc co noc bděly v přítomnosti nepřítele, je pošetilost nejnebezpečnějšího druhu.“

„Prokonzule,“ řekl Vinius a vší silou ovládal svůj hlas, „tento důstojník zasáhl do mých pravomocí při stavění stráží. Od svého příjezdu se snaží rozmazlovat svého drahocenného klienta, který je náhodou členem mé setniny. Minulou noc tento muž a zbytek jeho contubernia spal na hlídce. Chci je nechat popravit.“

Všichni do jednoho zatajili dech.

„Ti muži spali na můj rozkaz. Jejich strážní stanoviště nebyla opuštěna. Obsadil jsem je vojáky ze své vlastní ala.“

„Dovolil Galům hlídat vojenský tábor!“ zvolal Vinius opovržlivě. „To je horší než zrada!“

„Ten přečin je vážný,“ prohlásil Caesar. „Ale hrdelní trest by byl v tomto případě přehnaný. Muži jednali podle rozkazu nadřízeného, ať už byly jeho rozkazy sebeidiotštější. Musíme brát koneckonců v úvahu jejich zdroj. Ne, vina neleží na vojácích, ale na tomto důstojníkovi.“

Vinius jen stál a doutnal vzteky. Nic nevypadá smutněji než muž ošizený o pár poprav.

„Věřím, že jsem jednal s naprostým…“

„Ticho,“ prohlásil Caesar bez většího důrazu. Zmlkl jsem. Caesar měl obdivuhodnou schopnost, díky které obyčejně pronesené slovo znělo jako hrom od Jupitera.

„Decie Caecilie, co mám s vámi udělat? Mohl bych vás s hanbou vypakovat zpátky do Říma, ale předpokládám, že právě po tom prahnete. Mohl bych vás degradovat, jenže vy už máte tak nízké postavení, jaké muž může mít, aby byl zároveň důstojníkem v armádě. Mohl bych z vás udělat prostého vojáka, ale jste senátor a já neurazím senát tím, že bych člena této vznešené instituce nechal sloužit jako obyčejného pěšáka.“ To bylo patrně naposledy, kdy si Gaius Julius Caesar dělal hlavu s tím, aby neurazil senát.

„Vždycky je ještě možnost nechat ho zkrátit o hlavu,“ zamumlal Labienus. „Je to trest hodný důstojného Caecilia.“

Caesar si mnul bradu, jako kdyby ten návrh opravdu zvažoval. „Je nutné brát v úvahu jeho rodinu. Počátek války není nejvhodnějším okamžikem znepřátelit si nejmocnější hlasovací koalici v senátu a na shromážděních.“

„Ach, my ho nebudeme postrádat,“ ujistil můj bratranec Bobule Caesara. „Takových jako on máme spoustu.“ Někteří muži se sníží ke všemu, jen aby se vykroutili ze splacení stovky sesterciů.

„To je lákavá myšlenka“ přisvědčil Caesar, „ale poprava dřív, než válečný stav skutečně započal, by se mohla jevit jako příliš krutá. Ne, budu muset vymyslet něco jiného. Nicméně já na něco přijdu. První setníku, buďte ujištěn, že tento důstojník se už nikdy nebude vměšovat mezi vaše muže ani nebude zasahovat do výkonu vašich povinností.“

Vinius nebyl zdaleka spokojen, ale dobře věděl, že nemá smysl se dohadovat. Dokonce ani První setník nemůže požadovat smrt vyššího důstojníka.

„Jak si prokonzul přeje,“ řekl ne přímo vzpurně.

Zdálo se, že potud jsem z toho vyvázl se svou pózou aristokratického pohrdání, ale ani zdaleka mě to nenaplnilo klidem. Tohle tlachání o popravě mě téměř jistě mělo jen vyděsit, ale nemohl jsem si být úplně jistý. Vojenský velitel může velmi svobodně jednat a volit způsob, který považuje za odpovídající, aby ve svém vojsku zajistil pořádek a disciplínu. Můžou ho dotáhnout před soud, až se vrátí domů a vzdá se svého imperia, ale soudci v těchto případech obvykle straní veliteli. Všichni občané chápou, že bezpečnost státu a Impéria zcela závisí na disciplíně našich vojáků, na disciplíně, která je v celém světě ojedinělá.

Lukullus odmítl popravit Klodia (tehdy si ještě říkal Klaudius), když k tomu měl plné právo. Klodius naváděl důstojníky a vojáky Lukullovy armády, aby se vzbouřili proti svému veliteli. Lukullus ale nechtěl urazit mocný klan Klaudiovců a Klodius stejně nedocílil ničeho podstatného. Ostatní velitelé však nebyli tak tolerantní.

Caesar si mě po zbytek štábní porady nevšímal. Během ní se velmi obratně probíral všednostmi i spletitostmi vojenské situace a rozděloval povinnosti a zvláštní úkoly rázným, jasným hlasem, který neponechával prostor otázkám, co přesně se od dotyčného očekává. Znovu mě ohromil. Později jsem se dozvěděl, že Caesar zastával názor, že se přihodilo více vojenských katastrof kvůli nejasně formulovaným rozkazům než kvůli všem ostatním příčinám dohromady.

Jakmile byly všechny úkoly přiděleny, každý zasalutoval a odešel plnit rozkazy. Jako poslední zůstal Titus Vinius. Zíral přímo na mě a Caesar si toho byl vědom.

„To je vše, První setníku,“ řekl Caesar. „Můžete jít.“

Vinius se chystal něco říct, ale pak si to rozmyslel, zasalutoval a odešel. Za ním se táhlo miasma nenávisti tak hmatatelné, že by se jím nedalo prohnat kopí.

„Nu, Decie Caecilie, co s vámi?“ řekl Caesar, když byl Vinius pryč. To byla dobrá otázka. Povinnosti tribunů a štábních důstojníků jsou zřídka jasně definované. Každý ví, co má dělat legionář, podobně jako optios a centurioni. Generál a jeho legatus mají jasné pověření senátu a lidu. Zbytek důstojníků je v podstatě generálovi k dispozici. Může s nimi naložit, jak se mu zlíbí. Občas se generál rozhodne, že tribun je natolik schopný, aby mu svěřil velení legie. Mnohem častěji se od tribuna očekává, že se bude hlavně klidit z cesty.

„Mám to brát tak, že jsem pozbyl velení jízdy?“

„Mohl byste pozbýt mnohem víc než jen tohle. Neprovokujte mě, Decie. Momentálně vám nejsem příznivě nakloněn. Vyžádal jsem si vaši přítomnost tady jako osobní laskavost. Vím, že tehdy jsem měl dobrý důvod pro to, abyste byl se mnou na tomto tažení, ale přiznávám, že mi ten důvod momentálně uniká.“

Chvilku přemýšlel a já se potil. Byl jsem si jistý, že určitě existuje nějaká odporná činnost, kterou mi přidělí. V armádě se vždycky taková najde.

„Je zřejmé, že máte příliš mnoho času, Decie. Potřebujete něco, co vás zaměstná a zároveň vám připomene disciplínu tak potřebnou v životě vojáka. Od teď se budete každé ráno za rozbřesku hlásit u cvičitele a podstoupíte trénink v zacházení se zbraněmi přerušený jen na štábní porady, při kterých budete stát vzadu a budete mlčet. V poledne se vrátíte sem ke svým úřednickým povinnostem. A v noci… nu, na noc vám ještě něco vymyslím – něco, co se nebude týkat stráží.“

Tak se mi dostalo ponížení. Mohlo to být horší.

„Může vám připadat, že vám prokazuji neopodstatněnou shovívavost. Je to jen proto, že i já považuji Viniovo zacházení se jmenovaným contuberniem za nemoudré. Nicméně on zná své muže a zná legii, zato vy ne. Pokud si přeje udělat z nich varovný příklad, na začátku válečného tažení to není vůbec nerozumné. Tak budou ostatní vojáci přesně vědět, co mohou očekávat. Nicméně jsem žádné svoje pochyby Viniovi nesdělil, a pokud jeho generál nepovažuje za nutné pokárat Prvního setníka za způsob, jaký používá k výcviku svých mužů, rozhodně není záležitostí nově příchozího důstojníka jízdy, aby rušil jeho rozkazy. Nejsem zvyklý podávat vysvětlení svým podřízeným, Decie. Proto věřím, že oceníte tohle výjimečné privilegium.“

„Jistě, Caesare!“ vyhrkl jsem horlivě.

„Tohle dělám jen proto, že vím, že jste inteligentní muž navzdory mnoha vašim zdánlivě pošetilým skutkům. Co se týká vaší ala, setrváte na svém místě, ale pojedete s nimi jen při průvodu, pokud nedostanete jiný rozkaz. Bojové velení je pro vás v současnosti příliš důstojné a vážné a Lovernius je zcela schopen ho zatím zastat. To je vše, Decie. Hlaste se u cvičitele. U legionářského cvičitele, ne obyčejného cvičitele s meči. Chci, abyste znovu nabyl citu pro pilum a scutum.“

Zamrkal jsem, protože jsem věděl, co mě čeká. „Podle rozkazu.“ Zasalutoval jsem, otočil se na podpatku a odpochodoval pryč. Nebyl jsem vůbec spokojen, ale jemu to bylo jedno. Chtěl jsem s ním mluvit o Viniových činech a mých výhradách vůči jeho osobě, ale Caesara to zjevně naprosto nezajímalo. Uvědomil jsem si, že Vinius odvedl pozornost od svého sporného chování tím, že z toho udělal osobní střet dvou rozhodnutí – mého a jeho. Tehdy jsem pochopil, že jsem si udělal mnohem nebezpečnějšího nepřítele, než jsem předpokládal. Myslel jsem si, že už dávno nepodceňuji muže kvůli jejich nízkému původu a křupanskému chování, ale často jsem se sám v sobě spletl.

Herma překvapilo, když jsem se objevil na cvičišti mezi vojenským táborem a táborem pomocných sborů. Ještě víc ho udivilo, když jsem se sám podrobil výcviku ve zbraních. Mladí rekruti se zastavovali a zírali na ten nečekaný obrázek, dokud na ně jejich instruktoři nevyštěkli, aby pokračovali v monotónním tréninku. Znovu se začalo rozléhat opakované třesk cvičných mečů narážejících do štítů.

„Tohle už jste dělal, kapitáne,“ prohlásil cvičitel třímající kopí, „takže výcvik je vám známý. Chvilku se můžete rozehřát s oštěpy, než začnete s kopím pilum. Štíty jsou tamhle.“

V rameni mi bodlo očekáváním, protože jsem věděl, co přijde. Hod oštěpem je poměrně příjemný sport, ve kterém vynikám. Pochopitelně je velký rozdíl mezi házením na Martově poli bez štítu a oblečený v tunice a tímtéž cvičením v pancíři a s legionářským štítem scutum na levé paži.

Scutum ani zdaleka nepřipomíná lehký, plochý a úzký štít jízdy, který se nazývá clipeus. Scutum kryje muže od brady až ke kotníkům a je silné jako dlaň člověka. Má oválný tvar, je vyrobené ze tří vrstev tenkého dřeva, propařeného a slepeného tak, aby se štít ohýbal kolem těla a poskytoval ochranu i ze stran a vylepšoval stabilitu. Uvnitř je pokryté tlustou plstí, na povrchu býčí kůží a celé je lemované bronzem. Dlouhý, trnu podobný výčnělek pobitý bronzem tvoří střed, ze kterého vybíhá páteř štítu. Rozšířená prostřední část je vydutá, aby se do ní vešla ruka. Tenhle děsivý vynález se musí zvládnout jednou rukou v horizontálním úchopu ve středu štítu za výčnělkem.

Scutum vlastně není ani tak štít, jako přenosná hradba, která mění řadu legionářů v kráčející pevnost. Ve slavné formaci zvané „želva“ postupuje jednotka velikosti kohorty s překrývajícími se scuta vpředu, vzadu a po stranách a vojáci je nesou i vodorovně nad hlavami jako střešní tašky. V podstatě je nezraní nic menšího než balvan vystřelený z katapultu.

Při běžném použití se se štítem scutum nemusí příliš manévrovat, protože v první řadě skýtá minimum nekrytého prostoru. Vstoje při boji muže proti muži je nutné ho občas o pár palců zvednout, aby se odrazil úder na obličej. Ale když se hází oštěpem, je třeba ho vyzdvihnout vysoko kvůli rovnováze. Tento pohyb vyvine velký tlak na levé zápěstí a rameno. V průběhu bitvy k tomu dojde jen párkrát, ale při cvičení se to opakuje stále dokola – a tak tomu bylo i toho rána.

Oštěpy jsou asi přes metr dlouhé lehké zbraně k oslabení nepřítele ještě předtím, než se střetnou bojové linie. Pilum je něco úplně jiného. Dosahuje velikosti muže, vyrábí se z jasanového nebo jiného tvrdého dřeva a je silné jako zápěstí až k vyváženému bodu, kde se rozšiřuje a tvoří část dlouhou a silnou jako předloktí. Zbytek délky obstarává železná násada ukončená maličkou ostnatou hlavicí. Ve srovnání s oštěpem má veškeré letové vlastnosti zaostřené klády.

Vojenští hračičkové stále přicházejí s nějakými vylepšeními hlavně proto, aby bylo pro nepřítele obtížné hodit pilum zpátky na vás. Takové nebezpečí vždycky hrozí s oštěpy. Marius přišel s tím, že zasunul železnou hlavu do dřevěné násady a přichytil ji jedním nýtem vyrobeným ze železa a druhým ze dřeva. Představa byla taková, že při úderu se dřevěný čep zlomí a násada bude rotovat na tom železném, takže pilum bude k dalšímu házení nepoužitelné. Caesarův zlepšovák zase spočíval v tom, že se kalila jen špička, takže poměrně měkká násada se po dopadu ohnula. To budilo nadšení u zbrojířů, kteří museli pila po každé bitvě narovnávat.

Pochopitelně pila určená k tréninku byla o něco odolnější. Cíl představoval balík slámy velikosti muže vzdálený patnáct metrů. Pilum se nikdy nehází dál. Hlavně proto, že na zemi sotva žije člověk, který by ho dokázal dohodit dál. Většina centurionů učí své vojáky, aby vrhali pilum na cíl vzdálený asi tři metry. Tak zřídkakdy minou a účinek je zničující.

Účel tohoto kopí není ani tak zabít nepřítele, jako připravit ho o jeho štít. S tak mohutnou věcí pevně zabodnutou ve štítě a navíc ohnutou, a tudíž už nepoužitelnou, může válečník svůj štít jen odhodit či se s ním velmi neúčinně bránit. Obecně vyučovaná technika je vrhnout pilum do štítu nepřítele, vytáhnout gladius, vykročit, kopnout do násady kopí, a tak toho nešťastného ubožáka odkrýt a probodnout ho. Barbaři jsou většinou příliš líní, aby se tahali s těžkými štíty římského typu, takže pilum velmi často projde přímo skrz slaboučký štít a usmrtí muže za ním. Pak už nezbývá udělat nic jiného, než si najít jiného barbara, kterého můžete probodnout. Občas se barbaři snaží vydržet první vlnu střel tím, že se shluknou za překrývající se štíty. Brzy zjistí, že pila k sobě štíty přibila, takže je všechny musí odhodit, a od té chvíle jsou nechránění.

Krátce a dobře, ačkoli meč získává všechnu slávu, je to pilum, díky kterému v bitvách vítězíme.

Dril s kopím je vždy tentýž: vykročit, zvednout pilum nad rameno a pak ve správné vzdálenosti udělat jeden dlouhý krok. Pilum zůstane vzadu, scutum jde nahoru a voják kopí vší silou vrhne. Abyste mohutné pilum odhodili patnáct metrů daleko, musíte využít celého těla a cítíte napětí od pravého zápěstí až k levému kotníku. A při tréninku to takhle jde hodinu za hodinou. Cvičitel vás přitom povzbuzuje svými vtipnými průpovídkami.

„To nebylo dobré, pane, ale aspoň pro to nemusíte chodit daleko, viďte?“ Nebo: „Myslím, že tentokrát jste ho vyděsil, pane, ale slyšel jsem, že Germáni se jen tak neleknou, takže to budete muset předvést lépe.“ Nebo: „Není to jako řečnit na Foru, viďte, kapitáne? Podívejme se, jestli to příště dokážete, aniž byste si připíchl vlastní nohu.“ Nebo: „Co jste dělal v předešlé legii, pane? Zvedal vám váš otrok párátko?“ Alespoň že na rekruty byl mnohem drsnější.

Právě ve chvíli, kdy jsem s radostí vítal smrt vyčerpáním, nastal čas na trénink s mečem.

„Tamhle je váš nepřítel, pane,“ řekl bývalý gladiátor a ukázal na slámou obalený kůl přede mnou. „Zabijte ho! Trénoval jste v ludus na rozdíl tady od mladého Herma, tak byste měl umět vyřídit tohohle barbara bez velkého povyku. Abych vám to usnadnil, vyznačím tu terč.“ Vzal kousek uhlí a ve výši hrdla nakreslil kruh velký asi jako špička mého malíčku. „Tady. To přece neminete, že ne? Připravit se, na hrdlo, výpad! Poslední slovo vykřikl a znělo to, jako když z ballisty napjaté zkrouceným provazem vyletí železný šíp.

Kdybych si nezničil paži a rameno vrháním kopí, nejspíš bych to dokázal. Ale takhle jsem stěží zvedl meč dost vysoko, abych provedl výpad. Špička mého meče pomalu a roztřeseně zamířila vzhůru jako velmi nemocná moucha a nakonec vrazila do kůlu asi pět palců stranou a šest pod vyznačené kolečko.

Učitel si zamnul bradu a mlaskl jazykem k velkému pobavení různých lelkujících okolostojících, kterých bylo na dobře vedený vojenský tábor příliš mnoho.

„Pane, myslím, že jsem odhalil základní nedostatky ve vaší technice. Mám vám o nich povědět? Ano? Nu, pro začátek vám radím, abyste bodal rychle. Jakmile máte paži s mečem před štítem, je naprosto nechráněná. Proto my gladiátoři nosíme chránič zvaný manica, když během her bojujeme.“ Zmiňoval se o silné bandáži z kůže a bronzu, kterou gladiátoři nosí na paži nechráněné štítem. „Vaše špička by měla vyrazit, udeřit a být zpátky za štítem dřív, než nepřítel cokoli zaregistruje.

Ale to jste rozhodně neudělal. Od okamžiku, kdy jste zahájil útok, do chvíle, kdy vaše špička minula cíl, uplynula dost dlouhá doba na to, aby vám ten barbar odsekl ruku, a ještě by se mohlo přiloudat pár jeho přátel a pustit se do vás. Takže si to zkusíme znovu a tentokrát se snažte, abyste si neudělal úplnou ostudu, ano?“

S mečem, pokud se mohu chlubit, jsem uměl zacházet dobře. Ale vyšel jsem ze cviku a byl jsem strašlivě vyčerpaný ze cvičení s kopím, navíc jsem předešlou noc vůbec nespal. Díky tomu všemu jsem vypadal hůř než ten nejnezkušenější rekrut. Nezapomeňte, že jsem trénoval v plné vojenské výstroji: v přilbě, drátěné košili, se štítem scutum, v bronzem pobitých opascích na připevnění zbraní a tak dále, což mi dohromady přidalo víc jak pětadvacet kilo.

Po pravdě řečeno, římští vojáci zacházejí s mečem v nejlepším případě slušně. Voják musí vykonávat velkou spoustu povinností a ovládnout několik zbraní, takže trénink s mečem zabírá jen malou část jeho času. Bitvy se vyhrávají množstvím mužů spolupracujících v těsné formaci, aby ve vhodnou chvíli vyvinuli co největší tlak na příslušnou část nepřátelské linie. Samostatné zápasy homérovského typu jsou v podstatě vzácností a gladius se mnohem častěji používá k doražení nepřítele již zraněného něčím jiným než v soubojích s jedním protivníkem bojujícím s podobnou výzbrojí.

Ale gladiátoři nedělají nic jiného, než že celý den trénují na boj muže proti muži. Nemusejí stavět stany ani kopat příkopy, stát na stráži či konat některou ze stovky dalších povinností řadového vojáka. Pak jsou ti nejlepší z nich mistři svého umění a tenhle cvičitel se nehodlal spokojit s ničím, co nedostačovalo jeho vlastním měřítkům dokonalosti.

A tak se dopoledne vleklo, dokud jsem se necítil jako socha vyrobená z vosku pomalu tající v horku. Většinu mých diváků unavilo ubohé představení a vypravili se hledat jinou zábavu. Když cvičitel konečně zavolal, aby ukončil mé utrpení, upustil jsem štít, zasunul meč do pochvy a stáhl si helmu. Do chladného vzduchu se vyvalil oblak páry jako kouř z oltáře.

Uslyšel jsem dívčí smích a rozhlédl se kolem, abych našel jeho původkyni, ale pot řinoucí se mi do očí mě na chvíli oslepil. Když jsem zamrkal a otřel si oči z toho nejhoršího, uviděl jsem Fredu, jak stojí opodál a pozoruje mě. Vedle ní byl ten odporný zakrslý otrok Molon.

„Je prastarý zvyk,“ prohlásil jsem, „snášet hrubost vojenských cvičitelů, kteří mají právo kritizovat cvičence jakékoli hodnosti. Drzost otroků se nedá tak snadno přehlédnout. Nepřeceňuj své privilegované postavení coby majetek Prvního setníka.“

„Není třeba být skromný, senátore,“ ušklíbl se Molon. „Už brzy se budete moct postavit tamhle proti tomu vašemu klukovi.“ Kývl směrem k Hermovi, který roztouženě civěl na germánskou otrokyni a naprosto si nevšímal ponížení svého pána. Byl bych Molona zabil, kdybych dokázal zvednout meč.

„Jak se opovažuješ mluvit na senátora takovýmhle způsobem?“

„Z toho, co jsem slyšel, je vás senátorů asi šest set, a většina z vás nestojí za nic.“

To byla zatraceně pravda. „Ale já jsem výjimka.“ Jaký jsem býval lhář. Doufal jsem, že to germánskou dívku ohromí, ale nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by věděla, kdo je senátor.

Nadzvedl znetvořené obočí. „Vážně? Z jedné z velkých rodin?“

„Chceš říct, že ti není znám gens Caecilia?“

Pokrčil hrbatými rameny. „Nikdy jsem v Římě nebyl. Ale když o tom tak přemýšlím, tak tady v Galii veleli jeden či dva Caeciliové.“

„No vidíš!“ Může se zdát podivné, že jsem tam stál, koupal se ve vlastním potu a vyměňoval si jalové tlachy s bizarním drzým otrokem. Mohu jen říct, že moje situace se maličko odchýlila ze stezky jasného rozumu a i tohle zvláštní rozptýlení bylo vítané. Tohle a přítomnost germánské dívky.

„Římané,“ pronesla, jako kdybychom byli něco zábavného, nepochopitelného a trošku nechutného. K mému zklamání se otočila a loudala se pryč. Bezpochyby všude tam, kudy prošla, vyvolala erekci. Molon zůstal, kde byl. Rozhlédl se a pak ke mně popošel blíž.

„Podívejte, senátore, nebudete náhodou potřebovat nového otroka?“

Ohromilo mě to. „Myslíš Fredu? Pochybuji, že bych si ji mohl dovolit, a Vinius by ji určitě nikdy neprodal mně!“

„Ne ji, myslím sebe! Nechtěl byste si mě koupit?“

„A na co? Hermes mi nadělá dost starostí sám.“

Přikývl a zatvářil se vychytrale. „Máte pravdu. Mohl bych na něj dohlížet místo vás, bít ho, když bude krást, a tak vůbec. Vypadáte jako pán, co má příliš měkké srdce, aby zbičoval otroka.“

„Chápu, proč ti tím připadám přitažlivý. Proč bych tě měl chtít?“

„Znám tuhle zem, senátore. Vyznám se v tomhle kraji a ve všech kmenech, umím jejich jazyky. Místní lidé o mně mají vysoké mínění, pane.“

„Viděl jsem, jak vysoké mínění o tobě měli ti germánští vyslanci. Jestli jsi tak cenný, jakpak by se s tebou mohl Vinius rozloučit?“

„Nu, senátore, můj pán má plány, ve kterých se mnou nepočítá, a myslím, že by mě prodal lacino. Mohl byste použít prostředníka, jestli se s ním nechcete dohadovat sám.“

„Dobře poslouchej, člověče. Mě neošálíš. Viděl jsem každou latinskou a řeckou komedii, co kdy byla napsána, a vím, že otroci, tak šerední jako ty, jsou vždycky intrikánští darebáci. Běž a snaž se udat jinde.“

Lstivě se usmál, ale koneckonců celý jeho výraz byl lstivý. „Promyslete si to, senátore. Určitě přijdete na to, že jsem výhodná koupě.“ Otočil se a kráčel pryč, tedy spíš se kolébal.

„Nekoupíte ho, že ne?“ zděšeně se otázal Hermes.

„Mohl bych,“ varoval jsem ho, „jestli nebudeš užitečnější.“

Večer po skončení odpolední práce na Caesarových zprávách jsem seděl ve skládacím křesílku a trošku jsem o celé záležitosti přemýšlel, zatímco jsem trávil skromnou večeři a popíjel značně ředěné místní víno. Připadalo mi překvapivě lahodné. Postupně se všechno, co nechutnalo jako ocet, stávalo příjemným.

Opravdu Molon očekával, že ho koupím? Jestli ano, tak proč? Bylo snadné představit si, že nechce být otrokem u muže jako Titus Vinius. Pokud se choval k vojákům takhle, jak musely vypadat životy jeho otroků? Ale očekával, že Vinius bude brát nabídku ode mě vážně?

Pochopitelně existoval zjevný výklad: Vinius ho k tomu navedl, protože chtěl ke mně nasadit špeha. Vždycky jsem se bránil takovým myšlenkovým pochodům. Znal jsem příliš mnoho mužů, kteří hovořili o takovýchhle podvratných plánech nepřítele, až nakonec viděli spiknutí, špehy a komploty, ať se podívali kamkoli.

Na druhou stranu v současném typickém římském politickém životě existovali špehové, spiknutí a komploty úplně všude. Člověk jen neočekával, že na něco tak rafinovaného a nekalého narazí ve vojenském táboře.

A co myslel Viniovými „plány“, ve kterých s ním jeho pán nepočítá? Řekl bych, že pokud by muž jako Vinius neměl pro nejspíš neprodejného Molona další využití, prostě by ho uhodil do hlavy a nechal někde v příkopu. Pomyslel jsem si, že se jedná o bezvýznamnou záplavu slov, jejichž záměrem je skrýt skutečný důvod. Tahle metoda se neomezuje jen na projevy před lidovými shromážděními.

Hlavně jsem uvažoval o tom, jak se zmocnit Fredy, a to zastínilo všechny moje další myšlenky. Toho roku mi bylo asi dvaatřicet a měl bych mít takové klukovské vášně za sebou, ale z některých věcí nikdy doopravdy nevyrostete. To, že celá, bojem zocelená legie, jak se zdálo, sdílela můj stav, trošku zmírňovalo trapnost mojí situace. Ale ne moc.

Kapitola 6

Dalších několik dnů uplynulo naprosto stejně: vstát v absurdní hodinu, dostavit se na poradu velení, celé dopoledne trénovat se zbraněmi, odpoledne pracovat na Caesarových zprávách, v noci usnout vyčerpáním a mezitím snášet rýpance od kolegů důstojníků a úšklebky vojáků.

Byl to život, který přinášel i jisté odškodnění. Být terčem posměchu celé armády vás uchrání před samolibou nadutostí přitahující hněv bohů. Kdykoli jsem měl příležitost projít kolem Viniovy setniny, uctivě mě zdravili a jako jediní mezi legionáři mě neshledávali zdrojem veselí.

Moji Galové mě často navštěvovali a projevovali překvapivý soucit nad mou obtížnou situací. Na bandu nevzdělaných divochů to byli moc slušní muži. Během téhle doby jsem s nimi jel jen jednou, když Caesar uspořádal přehlídku jízdních pomocných sborů. Získal jich neuvěřitelné množství, protože hledal ve všech římských blízkých državách a u spojenců.

Práce s Caesarovými papíry měla ještě jednu výhodu: dozvěděl jsem se všechno o jeho armádě i jejím řízení. Skutečné boje zabírají jen malou část života armády, pokud není obléhána. Zbytek tvoří trénink a čekání, ale armádní důstojníci ji musejí celou dobu živit, vyzbrojovat a vyplácet. Morálka vojska závisí na tom, jak dobře jsou tyto činnosti prováděny.

Metoda, jak udržet armádu zásobenou a nakrmenou, mi leccos osvětlila. V první řadě to znamenalo jednat s civilními dodavateli. To, co probíhalo mezi nimi a zásobovacími důstojníky, bylo ještě lepší než jednání mezi cenzory a publicani. Úplatky byly jak ohromující, tak nehorázné a v podstatě mě šokovalo zjištění, kolik důstojníků armády, ať už mezi legionáři nebo mezi pomocnými sbory, vlastní v provincii výnosné farmy nebo dílny.

„Domníváte se, že tohle jaksi uniklo mé pozornosti?“ řekl Caesar jednoho večera, když jsem na to poukázal.

„Napadlo mě, že bych se měl zeptat, zda je vám znám neuvěřitelný rozsah korupce,“ řekl jsem. „Například tu máme jednoho Nazaria, velitele pomocných sborů lukostřelců a lehké pěchoty. Navíc v provincii vlastní největší koželužny. Když do ležení přijel prefekt tábora Gaius Paterkulus, rozhodl, že všechny stany Desáté legie jsou pro vojsko nevhodné, a nahradil je novými. Nezbytné kůže poskytl Nazarius. Legie využívá něco přes osm set stanů. Přibližně dvanáct kůží na jeden stan dělá“ – počty nikdy nepatřily mezi mé silné stránky – „no, rozhodně spoustu kůží. Věřím, že značná část peněz z obchodu s kůžemi, na kterém se dohodli Nazarius a Paterkulus, skončila v měšci prefekta tábora.“ Tenhle důstojník má pravomoc nad vším, co se týká řízení tábora, a ujímá se v něm skutečného velení, když legie odpochoduje.

Caesar, který diktoval poznámky otrokovi, vzdychl a založil si ruce na maličko vystupujícím břichu. „Decie, tohle je prastará vojenská praxe započatá, jak se domnívám, Romulem. Koneckonců my musíme kůže kupovat od někoho, a od koho, když ne od největšího dodavatele v oblasti? Kdyby nám někdo prodával nekvalitní kůže a vydával je za použitelné, to by byla skutečná korupce a já bych ji patřičně potrestal. Ale osobně jsem zkontroloval všechny naše stany a jsou prvotřídní. Nebylo pochyb, že stany určené pro italské podnebí jsou nevhodné pro službu v Galii. Pokud republika není ošizena, kde je jaká škoda?“

„To je jen jeden příklad a zdaleka ne ten do nebe volající. Je tu…“

„Decie,“ přerušil mě Caesar, „jsem si jistý, že znám do nejmenšího detailu každý příklad, který se chystáte ocitovat. S těmihle zvyky se nedá nic udělat. Vy jste římský státník, který nikdy nestráví s Orly víc než rok nebo dva jako součást své politické kariéry. Muži, kteří skutečně řídí legie, tráví se standartami každý den svého života.“

„A kousek každé transakce zůstane prefektovi tábora a Prvnímu setníkovi,“ prohlásil jsem snad s větší hořkostí, než bylo nutné.

Caesar se maličko usmál. „Teď už víte, proč je služební období prefekta tábora pouhý jeden jediný rok a zastává ho centurio těsně před odchodem na odpočinek. Je to jeho poslední příležitost naplnit si měšec a má se za to, že za jeden rok nemůže způsobit žádné trvalé škody. Všechno, co mu projde, je jeho odměna za pětadvacet let nejkrutější a nejnamáhavější služby, kterou si lze představit. Není to dokonalý systém, ale funguje.“

„Předpokládám, že totéž se dá říct o celé naší vládě,“ poznamenal jsem.

„Přesně. Teď běžte, Decie.“ Vrátil se k diktování, jako kdyby mě vůbec neviděl.

Skutečně mě trochu ohromilo, že mi Caesar věnoval tolik pozornosti. Starosti mu nadělaly na obličeji další vrásky a oči měl vpadlé. Po jeho nových legiích nebylo nikde ani stopy a vhodná doba pro vojenské tažení ubíhala, zatímco barbaři sílili. Nemohl už dál odkládat svůj odjezd do Itálie. Doufal, že se mu vyhne, protože by to mohlo vypadat, že opouští svou armádu právě ve chvíli, kdy má začít válka.

Neblahé tušení mezi vojáky sílilo. Kombinace nebezpečí a nečinnosti je zničující. Po táboře se začaly šířit zvěsti: nepřítel je blízko; barbaři jsou hned za řekou; znají kouzlo neviditelnosti. Věštcům a prodejcům amuletů se na táborovém foru dařily skvělé obchody, dokud je Caesar nevyhnal.

Muži viděli znamení všude, od letu ptáků ke směru blesku a podivnému chování jejich mnohých zvířecích maskotů. Caesar byl nakonec nucen oslovit celou armádu z pódia pretoria jako generál plamenně řečnící ke svým vojákům před bitvou. Ujistil je, že je nejen římský pontifex maximus, ale rovněž augur s mnohaletými zkušenostmi a umí dokonale přečíst znamení týkající se armády. Mysli vojáků to uklidnilo jen málo a každou noc se ozývaly falešné poplachy od vyděšených stráží, které všude ve tmě viděly shromažďující se hordy Galů. Několik výprasků pro výstrahu ničemu nepomohlo.

Zdálo se, že se nejlepší římská legie rozpadá.

„Vzbuďte se!“ zasyčel někdo. Násilím jsem otevřel víčka. Venku byla úplná tma.

„Herme, jsi to ty?“ Pak jsem uslyšel, jak vedle mě na zemi Hermes nerušeně chrápe.

„Nechte svého otroka být,“ naléhal hlas. „Prokonzul si přeje, abyste se k němu ihned dostavil, a udělejte to tiše!“

„Kdo je to? Představte se.“ Byla taková tma jako na dně důlní šachty.

„Jsem Publius Aurelius Kotta,“ řekl. Tohle byl sice tribun, ale stále ještě chlapec, nositel prastarého jména, předurčený k tomu neudělat mu zrovna velkou čest – soudě podle jeho rozrušení.

„Co se děje?“ chtěl jsem vědět, ale už jsem se na polním lůžku posadil a začal tápat po botách.

„Něco důležitého,“ řekl a projevil hluboké porozumění pro očividný fakt.

„Asi jste nepřinesl lampu, že? Nemůžu najít výstroj.“

„S tím se nezdržujte,“ řekl. „Caesarův rozkaz.“

Muselo se stát něco velkého. Caesar nařídil tvrdé tresty jen za to, když se někdo procházel bez přilby. Po hmatu jsem objevil opasek na meč a připjal si ho. S rukama před sebou jsem tápal, abych našel východ ze stanu, a nakonec jsem vyklopýtal ven. Kotta mě chytil za paži a já rozeznal jen nízké plameny vzdálených strážních ohňů.

„Neslyším žádný poplach,“ řekl jsem. „Předpokládám, že na nás nikdo neútočí. Pokud Caesar chce, abych mu přepsal další zatracené zprávy pro senát, dezertuji.“

„Myslím, že je to něco mnohem důležitějšího,“ prohlásil Kotta a snažil se o aristokraticky nenucený tón. Potřeboval ještě pár let, aby ho získal.

„Tak o co jde?“

„Nesmím to prozradit. Dokonce mi přikázal, abych šeptal, až pro vás půjdu.“

„Nechce, aby o tom slyšeli vojáci, že? To musí být něco víc než něco obyčejně ostudného. Nejspíš zapomněl postavit stráže, Galové se vplížili dovnitř, zmocnili se tábora a on po mně teď chce, abych to vyřídil…“ Zakopl jsem o stanový úvaz a padl na obličej. Potom jsem se omezil na to, že jsem si pro sebe mumlal nadávky a kletby. Zdálo se, že Kotta je vděčný za relativní ticho.

Ohrazené pretorium nezvykle osvětlovaly pochodně a u stolu stál houf důstojníků zabalených do vlněných plášťů. Tvářili se přesně tak kysele, jak já se cítil. Uviděl jsem Labiena, Caesarova legata, Paterkula, prefekta tábora, a další, které jsem neznal dobře. A taky jsem zahlédl Karba, který měl vedle sebe nějakého Gala. Byl to muž menší než většina, oblečený do temné tuniky a kalhot s pažemi a obličejem pomalovanými černou barvou.

„Je to Metellus?“ ozval se Caesar a vystrčil hlavu ze svého stanu. „Výborně, tak pojďme.“

„Kolem tábora můžou být útočníci,“ poznamenal jeden důstojník.

„A co má být?“ opáčil Caesar. „Copak nejsme všichni ozbrojení? Pojďte, pánové. Tohle je vážná záležitost a já ji chci vyřídit s nejvyšší péčí a uvážlivostí.“

Všichni jsme se seřadili za Caesarem. Hořel jsem nedočkavostí položit pár otázek, ale raději jsem chytře mlčel. Vydali jsme se přímo k severní hradbě a v jejím středu branou Porta Decumana jsme tábor opustili. Strážní u brány na nás zírali, ale Caesar jim striktně rozkázal, aby pod trestem smrti drželi jazyk za zuby. Vyřkl ta slova s naprostou vážností. Tyhle brány nejsou skutečné brány s dveřmi a závorami. Jde o to, že při stavbě se oba konce hradby nesetkají, ale pokračují krátkou vzdálenost rovnoběžně vedle sebe. Existuje několik způsobů, jak je postavit, ale vždycky se musí zachovat, aby se jimi nepřítel nemohl dostat dovnitř, aniž by prošel pod střelbou přicházející shora z obou stran.

Jakmile jsme se ocitli venku, vedení se ujal Gal. Kráčel vpřed, jako kdyby měl oči na prstech u nohou, krčil se a rozhlížel se kolem sebe připraven už už se rozběhnout. Připomínal loveckého psa tahajícího za vodítko.

Nerad jsem se ocitl mimo bezpečí tábora. Přestože se tam někde tyčil velký val, pro nepřátelské nájezdníky bychom se stali snadnou kořistí. Mohl se klidně přiřítit i jeden jediný slávu hledající mizera a podříznout jednoho či dva z nás, než by ostatní zareagovali. Nám Římanům se hnusí noční boj a máme pro to dobrý důvod.

Pokud jsem mohl soudit, mířili jsme na severovýchod směrem k jezeru. Půda mi pod botami brzy začala čvachtat a já věděl, že už jsme blízko. Tohle byla oblast bažin, kterou Caesar přikázal Karbovi vyčistit od galských vetřelců. Před námi bylo slyšet mumlání hlasů a zanedlouho jsme prošli půlkruhem lehce vyzbrojených vojáků pomocných sborů.

„Tohle je to místo,“ řekl Karbo. Stáli jsme u vody. Slyšel jsem její tiché šplouchání a na hladině jsem rozpoznal třpytivé odlesky hvězd. Ve vzduchu byl cítit mokrý plodný pach, který vždy převládá na místech, kde se voda a země stýkají. Ještě jeden pach se dal rozpoznat, a ten nebyl ani zdaleka tak příjemný. Proč jsme uprostřed noci přišli k jezeru?

„Nic nevidíme,“ poznamenal Caesar. „Rozdělejte oheň a zapalte pochodně.“

„Galové nás uvidí na míle,“ prohlásil Labienus.

„Jen ať přijdou!“ odsekl Caesar popuzeně. Zjevně se mu probuzení v takovouhle hodinu líbilo stejně jako mně. Ozval se klapot jako cvrlikání cvrčků. To byly pomocné sbory. Všichni muži vytáhli potřeby na rozdělávání ohně a přerušili monotónnost své dlouhé noční hlídky tím, že soutěžili, kdo křesadlem rozdělá oheň jako první.

„Aha!“ zvolal spokojeně muž, protože na svých druzích právě vyhrál nějaké peníze. Klečící Gal nasměroval jiskru na maličký smotek troudu položeného na svém štítu. Opatrně foukal a jiskřička doutnajícího troudu se rozhořela malým, ale jasným plamenem. Někdo u něj přidržel pochodeň a brzy jsme měli přijatelné světlo.

„Doneste pochodně sem,“ přikázal Caesar. Stál u okraje jezera a teď jsem zahlédl, že ve vodě u břehu něco plave. Byl jsem si jistý, že je to člověk. Co jiného by je přitáhlo sem v takovouhle hodinu? Ale kdo to byl?

„Gal měl pravdu,“ řekl Labienus. „Musí mít oči jako sova, když ho zahlédl v takovéhle tmě.“

„Vytáhněte ho z vody,“ nařídil Caesar. „Decie Metelle, pojďte sem.“

Přistoupil jsem k němu ve chvíli, kdy se dva muži z pomocných sborů brodili vodou a začali tahat mrtvolu ven. Byli to Galové a ti nemají římský odpor k manipulaci s těly mrtvých. Lovci lebek nemohou být příliš vybíraví.

„Prokonzule?“ ozval jsem se.

„Decie, zrovna jsem si vzpomněl, proč jsem vás tu chtěl mít. Právě kvůli takovýmhle situacím.“

Muži vytáhli tělo z vody a teď leželo na zádech. Dva Galové přidrželi pochodně nízko, abychom si ho mohli dobře prohlédnout. Rysy měl zkřivené a maličko oteklé, což byl nejspíš důsledek uškrcení smyčkou, která mu dosud spočívala na krku. Přesto byly rozpoznatelné.

Byl to Titus Vinius, První setník Desáté legie.

Narovnal jsem se. „Výborně! Přispěji na pohřební fond, ačkoli se vsadím, že se tu nikde v okolí nedají najmout profesionální truchlící.“

„Nesnažte se mě provokovat, Decie!“ vyštěkl Caesar. „Tohle je pro legii víc než vážná ztráta. Nálada mužstva je už tak nízká, a teď tu ještě První setník leží zavražděný! To by mohlo mít katastrofální důsledky!“

„Já bych si myslel, že to naopak morálku velmi pozdvihne.“

„Nebuďte nejapný. Chci, aby vrahové byli odhaleni a mohli být bez prodlení popraveni.“

„Proč si myslíte, že se jedná o vraždu?“ zeptal jsem se ho. „A co tu vůbec dělal? Když se tu ten blázen potuloval v noci sám, nejspíš ho chytili galští válečníci a zabili ho. Tohle není vražda, to je nepřátelská akce.“

Caesar vzdychl. „Decie Caecilie, myslel jsem, že takovéhle záležitosti jsou vaší specialitou. Dokonce i já, který postrádám váš výjimečný talent, jsem si všiml, že Titus Vinius má stále hlavu.“

„To je zarážející, ale zdaleka nijak průkazné. Může to být…“ Pak mi do řeči skočil prefekt tábora, což se mi docela hodilo, protože jsem stejně nevěděl, co říct.

„Caesare,“ řekl Paterkulus, „mohu promluvit upřímně?“ Byl to starý mazák s obličejem jako alpský útes.

„Jen do toho.“

„Nepotřebujete tohohle… tohohle filozofa, aby hádal, kdo zabil Tita Vinia. Určitě to byli muži z jeho vlastní setniny. Všichni ho nenáviděli.“

„Nesporně,“ přisvědčil jsem a vůbec se mi nelíbilo, kam to směřuje. Věděl jsem, kdo jsou hlavní podezřelí od okamžiku, kdy jsem uviděl Viniův mrtvý obličej. „Prostě ho požádali, aby s nimi šel na procházku k jezeru uprostřed noci a neozbrojený. Přistoupil na jejich žádost s předstíranou žoviálností, kterou byl proslavený všude, kam okovaná bota římského vojáka vkročila.“

„Nemluvte nesmysly,“ ušklíbl se Paterkulus. „Určitě ho zabili v táboře nebo na hradbách a pak ho sem dotáhli.“

„A to provedli, aniž by si toho někdo všiml?“ chtěl jsem vědět.

„Snadno. První setnina dnes v noci hlídá severní hradbu.“

„Osmdesát mužů neudrží spiklenecké tajemství.“

„Nebyla to celá setnina,“ řekl Paterkulus. „Jen to jedno contubernium, kterému působil takové potíže. Ten kluk… jak se jmenuje? Burrus? Nechte mi ho na hodinku a dostanu z něj úplně všechno.“

Tohle začínalo být zlověstné. „Caesare,“ naléhal jsem. „Pokud je smrt Prvního setníka ranou, co by tohle udělalo s Desátou legií? Kdyby legionáři zavraždili svého vlastního centuriona, mohlo by to mít horší dopad než zničení morálky. Mohlo by to podnítit k napodobování.“

Caesar chvíli stál v tichém zamyšlení. Pak promluvil skoro šeptem, ale všichni jsme ho slyšeli.

„To, co říkáte, Decie, je naprostá pravda. Jmenuji vás vyšetřujícím důstojníkem. Pokud tato vražda nebyla spáchána muži první setniny první kohorty, musíte najít toho, kdo to udělal, a musíte ho najít rychle. Tímto jste zbaven všech ostatních povinností. Mezitím učiním jistá disciplinární opatření.“

„Mám pravomoc vyslechnout každého, koho uznám za vhodné, vojáka či důstojníka, svobodného člověka nebo otroka, občana či barbara?“

„Tohle je moje provincie a vy máte plnou moc ode mne jako prokonzula Galie a Illyrie. Můžete vyslechnout každého člověka v hranicích mého imperia. Jen proveďte pátrání s nejvyšší diskrétností.“

„Ne, Caesare,“ řekl jsem. Šum tichých hovorů ustal.

„Cože?“ opáčil Caesar, který nemohl věřit svým uším.

„Chci vést vyšetřování, ale nemohu se nechat omezovat ohledy na diskrétnost. Ať se zločin ukáže být jakkoli odporný nebo nemorální, odhalím ho. Nechci, aby si někdo myslel, že snad neuspěji jen ze strachu, že bych vás uvedl do nepříjemné situace. Musím mít vaše prohlášení, přednesené před těmito důstojníky, že mám plnou moc vyšetřovat a zatýkat. Pokud ne, vrátím se k vojenskému cvičení.“

Caesar na mě hleděl dlouhé vteřiny uprostřed hrobového ticha. V třepotajícím se oranžovém světle pochodní jeho obličej působil hrozivě. Pak se neznatelně usmál a kývl tak nepatrně, že to klidně mohla být jen hra mihotavého světla.

„Velmi dobře. Nechám vám dva své liktory jako odznak vaší pravomoci. Dnes odpoledne povedu pohřební ceremonii za Tita Vinia. Poté odjedu do Itálie, abych vyzvedl své legie. Během mé nepřítomnosti tu bude velet Labienus. Až se vrátím, chci vidět viníky ve vězení. Pokud je do té doby nenajdete, budu muset přijmout nevítané, ale nutné kroky k nastolení pořádku a disciplíny v Desáté legii.“

„Caesare, chcete, aby moji muži odnesli jeho tělo zpátky do tábora?“ zeptal se Karbo.

„Prosím, nechte ho tu do svítání,“ řekl jsem. „Hned jak vyjde slunce, chci si prohlédnout tělo i okolí.“

„Velmi dobře,“ přisvědčil Caesar. „Stejně je lepší, aby ho nenesli do tábora v noci. Už brzy zazní ranní trumpety a vojáci vstanou. Nechci, aby se po táboře šířily nějaké divoké zvěsti, dokud je tma a mysli vojáků jsou obětí primitivních strachů. Karbo, přiveďte sem všechny své muže, aby místo ohlídali, ale držte je dál. Pojďte, pánové. Musíme probrat nějaké plány.“ Otočil se k odchodu.

„S vaším dovolením, prokonzule,“ řekl jsem, „já do svítání zůstanu tady. Chci se ujistit, že místo činu nikdo nepoškodí.“

„Jak si přejete,“ řekl Caesar a vydal se zpátky k táboru. Karbo odspěchal, aby přivedl své muže, a ostatní šli za Caesarem. Všichni si mě naprosto nevěřícně měřili. Nikdo z nich netušil, co si o mně má myslet. Labienus se zdržel o něco déle než ostatní.

„Metelle, co jste to za člověka? V životě jsem neviděl, aby se muž choval s tak nestydatou drzostí. Jste hrdina, nebo naprostý šílenec?“

„Jedna žena mě kdysi nazvala mužskou harpyjí. Slídím po zločincích až do jejich záhuby.“

Přikývl. „Takže tohle to vysvětluje. Jste blázen.“ A s tím odkráčel.

Vojáci pomocných sborů si ve světle pochodní krátili volnou chvíli hrou v kostky. „Kde je ten, který našel tělo?“ chtěl jsem vědět. Jeden z hráčů zavolal něco přes rameno a muž vyšel ze tmy; vypadal jako součást noci, která se oddělila a oživla.

„Pověz mi, jak jsi ho našel,“ řekl jsem.

„Prováděli jsme noční pátrání…“

„Nejdřív se identifikuj.“

„Já jsem Ionus od galských zvědů, co jsou součástí druhé kohorty,“ spustil. Měl tak silný přízvuk, že jsem mu sotva rozuměl. Pomocné sbory jsou organizované pouze do kohort, nikdy do legií. „Jsme pod velením kapitána Karba; statečného jako lva, mazaného jako had, plodného jako kanec…“

„Ano, ano, ctnosti kapitána Karba jsou mi dobře známy. Jsme staří přátelé. Pověz mi, jak jsi našel mrtvého.“

„Každý večer po setmění pročesáváme okolí, abychom chytili Helvetie, kteří se odváží projít bažinou. Začíná se u legionářského tábora, lehká pěchota se rozvine ve dvou řadách a velký val zůstane po levici. Kapitán Karbo řídí akci z pravého křídla. Na jeho signál se rojnice vydají k jezeru. My zvědové jdeme sto kroků před nimi. Vybrali nás, protože jsme známi nočním viděním a uměním pohybovat se ve tmě tiše. Můj vlastní kmen, Volkové, je proslavený právě touhle schopností.“

„Nepletu se, že jste skvělí lupiči dobytka?“

„Ti úplně nejlepší!“ prohlásil s pyšným úsměvem. Stejně jako Řekové v době Homérově považovali pirátství za vhodné povolání pro urozeného člověka a naši vlastní předkové si v době Romulově mysleli, že je naprosto správné přivlastnit si ženy jiných mužů, Galové věří, že krádež dobytka je jak ušlechtilá zábava, tak zákonný způsob, jak zvětšit vlastní materiální bohatství.

„Pokračuj. Vydali jste se na večerní průzkum. Vylekali jste nějaké vetřelce?“

„Dneska v noci jsme nenašli nikoho a to nám připadalo zvláštní, protože obvykle jich pochytáme od tří do dvacítky. Snad je tahle noc pro Helvetie nešťastná, a proto ji považují za nevhodnou pro nějaká dobrodružství.“

„Pročesali jste celý prostor až k jezeru?“

„Ano. Kapitán Karbo přikázal zvědům, aby pečlivě prohledali všechny okolní vody. Občas se nájezdníci schovávají mezi rákosím, dokud pročesávání nepřejde. Já vedl tamhlety kopiníky,“ kývl na příslušníky lehké pěchoty hrající kostky, „a dorazili jsme sem. Tehdy jsem uviděl toho mrtvého muže.“

„Pak tohle není ještě jezero?“ zeptal jsem se ho překvapeně.

„Ne, jsme asi pět set kroků od vlastního jezera. Tohle je menší jezírko. Je jich tady okolo spousta. Ale v tomhle roste rákosí, ve kterém se dá dobře schovat. Vojáci do něj právě začali píchat kopími, když jsem si všiml, že na hladině něco plave. Nejdřív jsem si myslel, že je to mrtvý Helvet, snad zraněný noc předtím, který se šel ukrýt do jezírka a zemřel v něm. Měl tmavou tuniku. Ale pak jsem si všiml, že má holé nohy jako Říman.“

Většina Galů nosí kalhoty. Často bojují s odhaleným hrudníkem nebo mají přes ramena jen krátký plášť a někteří z nich útočí úplně nazí, protože se tak odevzdávají svým bohům a nevěří na jinou ochranu. Ale velmi zřídka nosí tuniky a nechávají si holé nohy jako civilizovaní vojáci.

„Kdys ho poznal?“

„Plaval obličejem dolů, tak jsem se k němu dobrodil, protože jsem si chtěl uříznout jeho hlavu, kdyby se ukázalo, že je to nepřítel. Ale když jsem uviděl jeho krátké vlasy, pochopil jsem, že je to Říman. Přetočil jsem ho a jeho obličej jsem okamžitě poznal. První setník vždycky stojí při nástupu legie na pódiu vedle Caesara a jeden takový jsme měli před dvěma dny.“

„O svém skvělém nočním vidění jsi nelhal. Bylo tam ještě něco?“

„Řekl jsem kopiníkům, aby tu zůstali a hlídali tělo, a já utíkal nahlásit událost kapitánu Karbovi. Pak jsme to šli říct Caesarovi. Nejdřív mi nevěřil a pro Prvního setníka poslal, ale ten nebyl nikde k nalezení. Hned svolal své důstojníky a zavedl vás všechny sem.“

Dorazil zbytek Karbových mužů a já měl chvíli plné ruce práce, abych je kolem místa nálezu rozestavil do kordonu. Přikázal jsem, aby nechodili blíž, protože jsem především chtěl zachovat místo neporušené, jak jen to šlo. Ne že by bylo pravděpodobné, že se něco vyčte ze stop, když polovina říše celé hodiny dupala kolem.

Východní horizont postupně světlal. Nepostřehnutelně se s každým přibývajícím okamžikem daly rozeznat vzdálenější předměty. Za chvilku jsem viděl, že skutečně stojím vedle jezírka. Mohlo mít asi tři akry a polovinu celé plochy zaplňovalo husté rákosí. V dálce jsem spatřil samotné jezero Lemannus. Spokojen s dostatkem světla jsem přešel k tělu a přidřepl vedle něj.

Smrt Titu Viniovi na kráse nepřidala. Doširoka otevřená ústa měl zkřivená ve vzteklé grimase, jako kdyby ho smrt zastihla ve chvíli, kdy lapal po dechu. Provaz ze spletené kůže, co měl kolem krku, to potvrzoval. Byl zaseknutý hluboko do masa a utažený na páteři.

Vinius měl na sobě tmavou tuniku z hrubé vlny, takovou, co nosí otroci. S přibývajícím světlem jsem si v místě nad srdcem všiml rozpárané látky v délce tří palců. Popadl jsem výstřih a stáhl oděv dolů. Dva palce nalevo od hrudní kosti zela bodná rána, co nejspíš prošla srdcem. Neviděl jsem žádnou krev, ale tělo leželo ve vodě celé hodiny. V každém případě bodné rány krvácejí víc dovnitř těla. Tohle mě naučil můj starý přítel Asklepiodes a já si vroucně přál, abych ho měl v téhle chvíli po boku. Dokázal číst v ranách tak, jak čtou lovci ve stopách zvěře.

Já mohl říct jen to, že ránu způsobila dvousečná dýka. Každý voják v obou táborech nosí takovou u pasu. I já měl jednu. To znamenalo přinejmenším dva vrahy. Dokázal jsem si to představit: jeden muž zezadu přehodí smyčku kolem Viniova krku a pevně ji utáhne. Ten se zuřivě brání, a tak ho druhý spiklenec stojící před ním bodne, nebo tu oprátku použijí na to, aby ho přidrželi, a muž s dýkou provede samotnou popravu.

Pak jsem si všiml, že není něco v pořádku s kůží na hlavě. Potlačil jsem pověrčivý odpor a sáhl na mokré vlasy. Pod hustými vlnitými kozlími vlasy jsem ucítil natržení. Maličko jsem přitlačil a pod prsty se mi začala hýbat kost. Někdo roztříštil Viniovu lebku palicí nebo nějakým podobným předmětem. Takže tři vrazi?

Ne nezbytně. Muži většinou neumírají lehce a u někoho jako Vinius se dalo předpokládat, že bude umírat obtížněji než většina lidí. Třeba ho ten vrah s dýkou nebo škrtič udeřil do hlavy, aby si byl dvojnásobně jistý. Člověk by si ale myslel, že zauzlený provaz bude stačit. A kdyby se vyskytly nějaké pochybnosti, proč ho nebodnout víckrát? Muži ochotní někoho proklát se obvykle nezdráhají udělat to opakovaně.

V hlavě se mi začala formovat teorie a vůbec se mi nelíbila. Ukazovala přímo na první setninu a hlavně na jedno konkrétní contubernium.

Z mrtvoly už se víc nedalo zjistit. Nebyla ozbrojená a neměla měšec ani jakékoli jiné ozdoby. To neznamenalo v podstatě nic, protože Galové by Tita Vinia připravili o všechny cennosti. Pořád jsem doufal, že to udělali Galové, ačkoli proti tomu hovořilo, že mrtvola neměla uříznutou hlavu.

Prozkoumal jsem půdu kolem místa, kde se našlo tělo, ale byla důkladně udupaná okovanými botami. Na nic jsem nepřišel. Byl jsem přesvědčený, že Titus Vinius, muž silný a bitvami zocelený, se jistě strašně bránil, i když třeba jen pár sekund. Doufal jsem, že najdu útržky oblečení, ozdoby nebo zbraně, které by prozradily vrahy, ale nic takového jsem neobjevil. Jedna cizí dýka by postačila, aby se od legie odvrátilo podezření. Našel jsem jen kousek špinavého bílého plátna.

Mučila mě spousta otázek. Proč byl oblečený v zašlé tunice jako otrok? Proč byl tady? Proč právě této noci? A pro který z mnoha neobyčejně dobrých důvodů byl zavražděn?

Moje přemítání přerušil slavnostní průvod přicházející od tábora. Tvořili ho většinou vojáci, ale třpytili se víc než ti, které jsem až doposud viděl. Pak jsem zahlédl blýskající se náholenice a věděl jsem, že jsou to zbývající centurioni Desáté legie. K této příležitosti si oblékli slavnostní uniformy. S nimi přicházela malá skupina otroků. Mezi nimi Molon, který přehnaně kvílel a na zádech nesl veliký ranec.

Muž v čele procesí se zastavil. „Já jsem Spurius Mutius, centurio druhé setniny první kohorty Desáté legie, a nyní jednám jako První setník. Přišli jsme vyzvednout tělo našeho druha, abychom ho odnesli zpátky do tábora a vypravili mu pohřeb.“

„Informoval vás prokonzul o mé mimořádné pravomoci?“

„Ano.“ Díval jsem se na padesát devět tvrdých, neproniknutelných obličejů a věděl jsem, do čeho se řítím. Byl jsem tu za outsidera, jen za dalšího politického vetřelce. Tohle byli profesionálové Desáté legie. Tvořili uzavřenou skupinu stejně jako staré vojenské manipuly, kdy principes, hastati a triarii spojily formace do jednoho obrovského, neproniknutelného bloku, aby mohli čelit nepříteli.

„Můžete ho odnést,“ prohlásil jsem. „Dozvěděl jsem se všechno, co jsem mohl.“

Mutius se obrátil na otroky. „Vykonejte svou povinnost.“ Tohle byli pohřební otroci, které si drží každá legie. V Římě nosí starodávné charakteristické oblečení, kterého se ale zbavili při taženích, takže teď vypadali stejně jako ostatní armádní otroci. Kněz, také otrok, vykonal lustrum, aby očistil mrtvolu. Cizinci jsou občas šokováni tím, že mezi námi mohou být otroci kněžími, ale naši bohové nejsou snobové jako bohové některých jiných národů.

Pohřební muži svlékli z Viniova těla špinavou tuniku a Molon, který neustále kvílel a brečel, hodil svůj náklad na zem. Rozevřel deku a odhalil blyštivou slavnostní uniformu svého pána. Otroci rychle a obratně mrtvolu oblékli.

„Molone, běž truchlit někam jinam,“ přikázal jsem mu. „Ale ne moc daleko. Chci s tebou za okamžik mluvit.“ Přikývl, šoural se pryč, ale skučel dál. Bylo to protivné, jenže všichni jsme vázáni tradicí, a nešlo s tím tudíž nic dělat.

Za několik minut ležel Vinius na svém štítu oděn do svých nejlepších šatů. Stříbrnou přilbu zdobil ze strany na stranu nádherný chochol nachových koňských žíní a holenice se oslnivě leskly. Zbroj měl obzvlášť nádhernou: košile sestávala z maličkých plátků pokrytých střídavě zlatem a stříbrem, takže se podobaly peří mýtického ptáka. Phalerae měl připevněné na proužcích kůže: devět silných stříbrných medailí širokých jako lidská dlaň a každou z nich zdobila ve vysokém reliéfu hlava jiného boha. Vypadal teď mnohem lépe než špinavá, vodou nasáklá mrtvola, kterou objevili Galové. Pohřebním otrokům se dokonce podařilo upravit jeho obličej do výrazu přísné vyrovnanosti.

„Který bůh nás uvrhl v zatracení?“ přemítal šedovlasý starý veterán. „První setník zavražděný na začátku tažení! Objevilo se někdy horší znamení?“

„Ticho tam, Nonie,“ přikázal Mutius. „Odnesme ho zpátky.“ Pod štít vsunuli tři kopí a šest centurionů se sehnulo, aby chytili jejich konce, ale v té chvíli jsem si něčeho všiml.

„Počkejte.“ Šestice mužů se zarazila a já jsem ukázal na proužek bledé kůže kolem Viniova pravého zápěstí. Před několika dny jsem tohle zápěstí chytil, abych Vinia zarazil před dalším mrskáním Burra, a pod prsty jsem tehdy cítil náramek. Mezi Římany nosili takovouto ozdobu jen vojáci, a to pouze jako odměnu za statečnost. „Měl náramek. Kde je?“

„Máte pravdu,“ řekl Mutius a drbal si strniště na bradě. „Ten získal v Africe ještě jako obyčejný legionář. Bylo to jeho první vyznamenání za statečnost. Nosil ho stále.“ Maličko se otočil. „Molone!“ vyštěkl. „Pojď sem, ty ohavný pse!“

Molon se k nám přišoural a zároveň se usmíval i kvílel. „Pane?“

„Měl jsi přinést všechna vyznamenání svého pána. Kde je jeho náramek?“

Molon se zarazil. „Ale já donesl všechno! Já jsem ne…“ Jeho protesty skončily v bolestném vyjeknutí, jak ho Mutius přetáhl révovkou přes záda.

„Jestli jsi ten náramek ukradl, stáhnu tě z kůže, ty znetvořený bídáku!“

„Ale v truhle nebyl!“ vykřikl Molon, krčil se na kolenou a rukama si chránil hlavu. „Nikdy ho nesundával! Dokonce v něm i spal!“

„Dost,“ pronesl jsem tak stroze, jak jsem jen dokázal. „Nejspíš ho vzali vrahové. Chci všechen Viniův majetek zajistit a okamžitě ho nechat odnést do pretoria.“

„Stane se,“ prohlásil Mutius. „Pojďme.“

Šest mužů zvedlo štít na ramena a vydali se zpátky do tábora. Zbytek centurionů je následoval v dvojstupu a já šel za nimi.

„Pane, chcete tohle?“ Jeden pohřební otrok držel spletenou smyčku. Chtěl jsem ji znechuceně odmítnout mávnutím ruky, ale pak jsem si to rozmyslel. Vzal jsem si ji a zastrčil za opasek na meč. Když nic jiného, mohl jsem ji přidat do malé kolekce vražedných suvenýrů, které jsem si doma schovával.

Viděl jsem Molona, jak se šourá s ostatními otroky a hlavu má skloněnou v předstíraném smutku. Naznačil jsem mu, aby ke mně přišel.

„Nu pane,“ řekl, „tak odešel další, viďte?“

„Molone, tohle ti povím jen jednou: hleď, abys byl užitečný, protože tě budu vyslýchat. Jestli se dozvím, že jsi utekl, využiji své nové výjimečné pravomoci, nechám tě stíhat celou jízdou a přivést zpátky v řetězech. Pokud se mě týká, jsi podezřelý z pánovy vraždy. Chápeš, co to znamená?“

Pokrčil rameny. „Pochopitelně to znamená ukřižování. To snad děsí otroky v Římě, ale v těchto končinách si na mučení a barvitých popravách dávají záležet. Každý voják v téhle armádě čelí horším věcem než kříži, pokud ho chytí zaživa. A navíc,“ uculil se, „myslíte, že ti staří popíječi octa uvěří, že někdo jako já přemohl někoho, jako byl Titus Vinius?“

„Ten, kdo to udělal, nejednal sám,“ řekl jsem, „a nemusí to být žádný obr, aby sevřel dýku.“

„Teď to přeháníte, pane,“ řekl, ale neznělo to úplně sebejistě.

„Hlavně měj na paměti, že jsi podezřelý, a podle toho se chovej. Kolik otroků měl Vinius?“

„Myslíte tady v táboře u sebe?“

„Ano.“

„Jen mě a Fredu. Má – měl statek v Itálii, ale ten jsem nikdy neviděl.“

„Žádný kuchař, sluha, mezkař?“

„To všechno jsem já. A taky tlumočník.“

„A co Freda – nu, nejspíš se nemusím ptát, jaké služby mu poskytovala.“ Molon se poťouchle zašklebil a já ho uhodil do boku.

Dorazili jsme do tábora. Přemítal jsem, že se dnešní dopoledne přinejmenším nebudu muset hlásit u cvičitele. Nicméně v skrytu jsem byl rád, že mě Caesar odsoudil k tomuhle mučení. Neuvědomil jsem si, jak moc jsem vyšel ze cviku, a že to rozhodně není dobrý stav, když se blíží válka. Teď už jsem byl téměř zpátky na své staré úrovni obratnosti a výdrže, a tak jsem se rozhodl, že denně strávím cvičením hodinu nebo dvě, dokud nebudu tak dobrý jako dřív, ne-li lepší.

Řekl jsem Molonovi, aby se u mě hlásil v pretoriu a přinesl zbytek Viniova majetku. Slíbil, že to udělá. Při cestě táborem ke svému stanu jsem se snažil odhadnout rozpoložení vojáků. Čistili výzbroj na oficiální přehlídku, ale rozhodně se netvářili nijak vesele. Hovořili šeptem a jejich výraz byl sklíčený a ustrašený. Příliš často se dívali na oblohu. To je mezi vojáky špatný úkaz, protože hledají osudová znamení; prozrazuje to ztrátu jejich sebedůvěry.

Upravovali si chocholy na přilbách, které obyčejní vojáci nosí jen na přehlídky a do bitev. Ze svých štítů taky stahovali olejem napuštěné obaly. Scutum se vyrábí z několika vrstev a je velmi náchylné k promáčení. Většinou se udržuje zakryté, ale pro přehlídky a do bitev se krycí vrstva odstraní a odhalí se jasně barevné, zdobné obrazce. Ale ani se všemi barvami, zlacením, chocholy a žíněmi tahle legie nevypadala jako římská nejlepší. Galové ještě nezaútočili a Desátá legie už působila jako poražená armáda.

Hermes na mě čekal se snídaní, horkou vodou a slušným vínem. Občas vážně nebyl tak strašnou přítěží.

„Je pravda, co jsem se doslechl?“ zeptal se, když jsem se pustil do jídla.

„Jestli jsi slyšel, že byl První setník zabit, pak je to pravda,“ řekl jsem s pusou plnou horkého chleba. „Ještě nebylo stanoveno, jestli byl zavražděn, ale pokud ho odpravili Galové, nejdřív ho přiměli dost neobvykle se obléknout.“

„Tohle je divná armáda a zvláštní válka,“ pronesl Hermes. „Myslím, že bychom měli jet domů.“

„Kdyby to bylo možné, sotva bys mi stačil. A věř mi: je hrozné být v armádě i v těch nejlepších válkách. Teď běž cvičit se zbraněmi a nech mě přemýšlet.“

Seděl jsem ve skládacím polním křesílku a pokoušel se přemýšlet, ale nic mě nenapadalo. Vyčerpávající dny a krátké noci si vybíraly svou daň. Poslední noc byla ještě kratší než ostatní, plná vzrušení a asi jen s jednou nebo dvěma hodinami spánku. Začínal další den a mně se vůbec nelíbilo, co mě čeká.

Prozatím jsem byl pro Desátou legii jen podivínem. To nebylo nic nového. I v Římě mě považovali za divného člověka. Teď jsem byl hlavní vyšetřovatel a budu nejméně oblíbeným mužem v Galii. Výsledky mého pátrání velmi pravděpodobně pošlou několik mužů na popraviště. Moje všem dobře známá sympatie k Burrovi a jeho contuberniu vrhne na mou vyšetřovatelskou nezaujatost vážné pochybnosti. Všichni budou předpokládat, že hledám obětního beránka, na kterého bych mohl svalit vinu a očistit tak svého klienta.

Nejhorší na tom bylo, že všechno prozatím skutečně ukazovalo na příslušné contubernium: vojáci měli rozhodně motiv Vinia zabít. Na vlastní oči jsem viděl, jak brutálně s nimi nakládá, a věděl jsem o jejich obavách, že je chce dohnat ke vzpouře, za což by je čekala poprava. Tuhle noc byli na severní hradbě a měli příležitost odtáhnout ho ven a hodit ho do jezírka, aniž by si toho zbytek legie všiml. Bylo to osm vojáků, všichni drsní, trénovaní, rozhodně schopní přemoci a zabít dokonce i takového muže, jako byl Titus Vinius.

Některé otázky zůstávaly nezodpovězené, ale existovalo dost důkazů, aby je téměř každý soudce v Římě odsoudil. Tady byly jejich životy v rukou prokonzula. Caesar jednal jako právník, který chápe nuance důkazů. Proto mi dal několik dnů na vyšetřování. Mnoho velitelů by nařídilo popravy okamžitě. A myslím, že jsem Caesara bavil. Způsob mého kriminálního pátrání mu připadal zábavný.

Ale kolik jsem měl dnů? Už jsem věděl, že Caesar dokáže postupovat s armádou nevídanou rychlostí. Cesta přes hory do Itálie a zpátky se dvěma legiemi by většině mužů trvala týdny, i kdyby vojáci čekali na cestě při úpatí druhé strany hor. Měl jsem pocit, že těmhle legiím se bude celou cestu až k jezeru Lemannus kouřit z kožených bot zvaných caligae.

A jaké jiné podezřelé jsem měl? Galy? Určitě by ho zabili, kdyby ho chytili, ale jak by to provedli? A proč by mu nechávali hlavu, rozhodně jednu z nejcennějších trofejí v této válce?

Molona? Věděl jsem, že chce odejít z Viniových služeb, ale vražda je extrémní čin, a on by potřeboval přinejmenším jednoho spojence. Napadlo mě, že Freda je veliká, silná mladá žena, nejspíš schopná utáhnout smyčku na dostatečně dlouhou dobu, aby ho Molon dorazil dýkou. Bylo možné, že ti dva ho byli schopni odtáhnout k jezírku. Trpasličí muži jako Molon jsou často mnohem silnější, než vypadají. Ale jak by ho dostali z tábora?

Nechtěl jsem podezřívat tu germánskou dívku, ačkoli jsem pro to neměl žádný dobrý důvod.

Potřásl jsem hlavou. Tyhle spekulace nikam nevedly. Ze všeho nejvíc jsem potřeboval odpočinek. S plným žaludkem a s hlavou příjemně hučící z vína jsem zašel do stanu a padl na postel.

Bylo po poledni, když mě probudily trumpety. Právě v té chvíli dorazil Hermes, potil se a zhluboka dýchal. S jeho pomocí jsem se navlékl do slavnostní uniformy. Alespoň se mi tentokrát nebudou smát, že ji mám na sobě. Po dnech života v polní výstroji mi připadala tuhá a nepohodlná. S přilbou na hlavě a kymácejícím se chocholem jsem vykročil k pretoriu.

Dorazil jsem ve chvíli, kdy Caesar vystupoval na pódium. Připojil jsem se k důstojníkům na nižším pódiu nahoře na náspu. Přehlédl jsem legii seřazenou v pevné formaci. Deset kohort se dostavilo v nejlepší zbroji. Všechny, až na jednu.

První kohorta neměla žádné chocholy a štíty měla stále kryté. Odděleně od nich nastoupila první setnina a já jen zalapal po dechu, když jsem je spatřil. Byli odzbrojení a zbraně a pancíře měli nakupené na štítech, které jim ležely na zemi u nohou.

Před setninou stálo osm mužů s rukama svázanýma za zády a oblečených jen do tunik. Nemusel jsem hádat, kdo to asi je.

Těsně před pódiem byla vztyčena pohřební hranice a na ní ležel Titus Vinius. Kolem ní zaujali místa nosiči standart zakrytých tmavou látkou na znamení smutku. Po boku aquilifer stáli dva trubači s velikými rohy cornicines přehozenými přes rameno. Když Caesar vystoupal na pódium, zaduli na své nástroje nástup.

„Vojáci!“ spustil Caesar bez dalších úvodů. „První setník Desáté legie je mrtev a vše nasvědčuje tomu, že byl zavražděn. Dokud nebudou viníci odhaleni, stanovuji následující tresty: první kohorta, u které Titus Vinius sloužil jako hlavní důstojník, je v nemilosti a budou jí odepřeny všechny pocty, dokud nebude spravedlnost naplněna. Tímto se zbavují všech vojenských povinností a omezí se na fyzickou práci. Nesmějí zdravit své důstojníky ani své standarty a také je nebude nikdo zdravit.

První setnina první kohorty nedokázala ochránit život svého velitele a za to jí bude odepřena společnost čestných vojáků. Vztyčí si stany za hradbami tábora a zůstanou tam, dokud spravedlnosti nebude učiněno zadost.“ Po tomhle se ve shromážděné legii ozvalo hromadné vydechnutí. To byl strašlivý trest, bezmála takový jako decimace. Dokonce svým způsobem ještě horší, protože Galové je mohli zabít všechny. Ale Caesar ještě neskončil.

„Toto contubernium,“ ukázal na odzbrojené muže, „je zatčeno a bude uvrženo do vězení. Jsou to nejvážnější podezřelí. Dnes odjíždím do Itálie, abych našel a přivezl posily. Pokud se do mého návratu neprokáže jejich nevina, budou popraveni. Jsou to občané a nesmějí být ukřižováni, ale jejich zločin si zaslouží něco horšího než zkrácení o hlavu. Proto jejich potrestání bude vypadat takto: zbytek první kohorty utvoří dvě řady čelem k sobě. Každý muž bude vyzbrojen révovkou. Odsouzení půjdou mezi oběma řadami nazí a budou tlučeni svými spolubojovníky. Ti, kteří zůstanou naživu, až dosáhnou konce řady, se otočí a budou cestu opakovat tolikrát, dokud nepadnou mrtví.“

Na chvilku se zarazil a pak začal pohřební ceremonii. „Pojďme nyní dopřát klidu duši našeho druha Tita Vinia.“ Pronášel invokaci, jejíž jazyk je tak prastarý, že nikdo nerozumí víc jak jednomu slovu z pěti. Pak přednesl pohřební řeč. Sledoval obvyklou formu: vypočítával Viniova vyznamenání, mnohá jeho ocenění za odvahu a také zmínil vrcholy jeho kariéry a skončil lítostí nad tím, jak budou všichni jeho služby v nadcházejícím tažení velice postrádat. To snad byla pravda z vojenského hlediska, ale osobně mi nebude scházet ani trochu. Jen mě mrzelo, jaký zmatek jeho smrt způsobila.

S posledním provoláním k bohům Caesar sestoupil z pódia a hodil první pochodeň do olejem nasáklé hromady dřeva. Brzy vesele plápolala a celá armáda stála v pozoru, zatímco oheň prohoříval vzhůru a stravoval tělo Tita Vinia spolu s cenným pancířem a výzbrojí.

Když už plameny skomíraly, cornicines zatroubili a legie se rozešla. Přidal jsem se k hloučku důstojníků, kteří stáli před pretoriem a čekali, až je Caesar zavolá. Kolem nás pochodovala nešťastná armáda. Jako poslední šla první kohorta. Zbědované obličeje vojáků vyjadřovaly směsici strachu, vzteku a hanby.

„Tady jdou nešťastní muži,“ poznamenal jsem. Pro jednou jsem se nesnažil být uštěpačný, ale s mým tónem asi nebylo všechno v pořádku, protože muž, co šel poblíž, se otočil a přistoupil ke mně. Byl to jeden z centurionů a jeho velký chochol ve tvaru koňské podkovy byl hnědobíle pruhovaný. Postavil se přímo přede mě a štěkl mi do obličeje:

„Pochopitelně jsou nešťastní! Je to první kohorta Desáté legie, nejlepší vojáci na světě a jsou v nemilosti! Vy politici z Fora nevíte, co nemilost znamená, protože jste zapomněli, co je čest! My v Desáté jsme to ale nezapomněli!“ Naprosto mě omráčilo, když jsem spatřil po jeho větrem ošlehaných tvářích stékat slzy. Pak se otočil a za pochodu rázně přivolal svého desátníka.

Přistoupil ke mně Karbo. „Raději našlapuj zlehka, Decie,“ poradil mi. „Je dost pravděpodobné, že v téhle armádě budeš dalším zabitým mužem.“

„Toho jsem si naprosto vědom. Jediní, s kým v těchto dnech vycházím, jsou barbaři a lidé v nemilosti. Jak může celou setninu vykázat z tábora? To je ostudné!“

„Stejně jako vražda Prvního centuriona. Musí se dát varovný příklad, Decie. Alespoň mají šanci. Mohl nařídit decimaci. Mohl jim všem přikázat, aby odešli do Germánie a nevrátili se dřív, dokud pro ně nepošle. Možná bude nejlepší, když nechá popravit těch osm mužů. Legionáři nebudou úplně spokojení, ale vrátí to armádu do jakési normálnosti.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne! Nevím, jak ostatní, ale jsem si jistý, že Burrus Prvního setníka nezabil, i když si to ten muž bohatě zasloužil, a nedovolím, aby byl nespravedlivě potrestaný.“

„Pak máš před sebou těžký úkol,“ řekl Karbo. „Jde o víc než o záchranu Burra. Tihle muži chtějí zpátky svou čest, a jestli tohle contubernium nebude popraveno, musíš jim nabídnout něco lepšího.“

Než dopověděl, zazněla trubka svolávající důstojníky k poradě a my prošli dovnitř. Vedle Caesarova stanu u nějakých truhel a balíků stál Molon. Byly to věci zesnulého Tita Vinia. A na vrcholu hromady seděla Freda a tvářila se stejně opovržlivě jako vždycky.

„Pánové, musím být stručný,“ začal Caesar. „Potřebuji na cestu do Itálie každou hodinu denního světla. Tahle nešťastná záležitost mě už tak připravila o polovinu dne. Pokladníku, vaše zpráva.“

Legionářský pokladník byl optio vybraný pro svou vynikající paměť, hezký rukopis a nadání pro počty.

„Titus Vinius se nikdy neoženil, neměl děti a neřekl mi o žádné rodině. Nenechal po sobě poslední vůli. Proto je podle zvyku správcem jeho majetku prokonzul, dokud se neobjeví nějaký člen rodiny, který na něj vznese nárok. Pošle se zpráva správci jeho italského statku a ten jistě uvědomí rodinu, pokud nějaká existuje. Pravidelně platil do pohřebního fondu a to spolu se štědrým příspěvkem prokonzula postačí na pěkný náhrobní kámen. V Massilii jsou vynikající řečtí kameníci a pomník bude ihned objednán.

Svrchu řečený správce navštěvoval Tita Vinia dvakrát ročně, aby pak První setník mohl vyřídit své finanční záležitosti s bankéřem, pravděpodobně italským. V bance legie si vždy nechával zůstatek tisíc sesterciů.“ To byla značná, pokud ne přímo královská suma. První setník byl asi velmi zámožný muž, když se vzal v úvahu plat, kořist a úplatky.

„Dobře, pokladníku. Pánové, tímto se ujímám movitého majetku zesnulého Tita Vinia. Zůstane tady v pretoriu, dokud bude Decius Caecilius Metellus provádět vyšetřování. Druhou část majetku tvoří zvířata a otroci. Jeho kůň a stádo mul zůstanou prozatím k dispozici nákladnímu konvoji. Takže zbývají otroci. Musí se pro ně najít ubytování a já mám plný stav.“

Pomalu se naše hlavy otočily, až jsme všichni civěli na Fredu, která si nás nevšímala.

„Vlastně,“ ozval se Labienus, „ve stanu mám místo…“

„Já bych potřeboval kuchařku…“ a tak dále. Všichni až na mého bratrance Bobuleho. Možná ty rodinné fámy, co o něm kolovaly, byly pravdivé.

„Nezapomeňte, pánové, že Molon jde s ní.“ Ani tahle pochmurná vidina nezarazila příval nabídek na ubytování. Caesar všechny umlčel mávnutím a po obličeji se mu rozlil výraz nevýslovně škodolibého nápadu.

„Decie, jsou vaši.“ Všichni muži na poradě mě probodli pohledem, dokonce i můj přítel Karbo. To bylo skvělé. Teď už mě nenáviděli všichni kromě Galů.

„A nyní, pánové, musím vyrazit. Vezmu si jen malý jízdní doprovod. Hodlám být zpátky s našimi posilami ne za víc než za deset dnů.

„Je to možné?“ zeptal se nevěřícně Labienus.

„Pokud ne, hodlám to možným učinit,“ prohlásil Caesar se sebevědomím, kterého byl schopen jen on. Byl to trik, jehož uměl dobře využívat. Málem přesvědčil i mě, že bohové jsou skutečně na jeho straně. „Můžete odejít. Decie Caecilie, vy zůstaňte zde.“

Než ostatní odešli, už dorazil malý jízdní doprovod. Rád jsem viděl, že Lovernius a moje ala mezi nimi nejsou. V téhle chvíli jsem potřeboval přátele.

„Decie,“ začal Caesar, „není možné slovy dostatečně naléhavě vyjádřit, jak moc na vás spoléhám, že tuhle vraždu vyřešíte. I s posilou bude moje armáda velmi malá. Já Desátou potřebuji! A musím ji mít na vrcholu jejích bojových schopností, ne oslabenou podezřením, potupou a strachem ze zlých znamení.“

„Caesare, Vinius byl strašlivý mizera. Mezi těmito hradbami je šest tisíc podezřelých.“

Odbyl mě mávnutím ruky. „Muži nezískávají hodnost centuriona tím, že jsou vlídní. Centuriona nemá nikdo rád. Ale zřídkakdy ho někdo zavraždí. Musíte mi ty vrahy najít, Decie. Jestli to nedokážete, budu nucen popravit Burra a ostatní, ať už jsou vinni, nebo ne. Stojíme na pokraji války a na jemnocit nebude čas.“ Jeden Gal mu přivedl koně a pomohl mu do sedla.

„Moment, Gaie Julie,“ zadržel jsem ho.

„Ano?“

„Proč jste mi dal tu ženu?“

Chvilku jen seděl a vychutnával si svůj podivný žert. „Tak za prvé, zasloužíte si něco za útrapy, které budete muset podstoupit. Dále, muž, který ji vlastní, bude terčem žárlivé zášti ostatních a všichni moji důstojníci jsou cennější než vy. Nechci, aby to oslabilo jejich výkonnost. Ale hlavně, Decie, jednoho dne pro mě můžete být velmi cenný a já vás budu mít v hrsti.“

Věděl jsem naprosto přesně, co myslí. Byl jsem zasnoubený s jeho neteří Julií a ta by mi nikdy neodpustila, že jsem vlastnil právě tuhle ženu.

„Gaie Julie,“ prohlásil jsem hořce, „vy jste etruský démon pomsty v lidské podobě!“

Caesar se rozesmál a pobídl koně.

Kapitola 7

Nepochybně jsem čelil nejnáročnějšímu úkolu své dost proměnlivé kariéry. Doma bych věděl, kde začít, ale tady jsem byl na nepřátelském území. Nejenže jsem nebyl v Římě, byl jsem v legionářském táboře, a ten tábor se nacházel v Galii, která byla ve válečném stavu. Tohle všechno představovalo zneklidňující okolnosti. Než jsem mohl vůbec začít, potřeboval jsem nabýt duševní rovnováhy. Chtěl jsem si promluvit s jedinými normálními, rozumnými lidmi v táboře. Rozhodl jsem se, že zajdu za svými Galy.

Předtím však bylo nezbytné vyřídit nějaké domácí záležitosti. Došel jsem k hromadě Viniových věcí. Molon se nervózně usmíval a Freda si mě prohlížela, jako kdybych byl nějaký nový druh podivného brouka.

„Je vám jasné, že teď patříte mně?“

Molon horlivě přikývl. „Ano! Jsem moc rád, že jsem se stal vaším majetkem, pane!“

„A co ty,“ zeptal jsem se Fredy.

Pokrčila rameny. „Jeden Říman jako druhý.“

Nepotěšilo mě přirovnání k Titovi Viniovi, ale nechal jsem to být. „Ty,“ řekl jsem Molonovi, „vyložíš věci svého bývalého pána tamhle vedle stolu. Dnes odpoledne chci mít jejich úplný soupis. Ty,“ obrátil jsem se na Fredu, „půjdeš do mého stanu a najdeš si tam práci; budeš uklízet nebo budeš dělat zkrátka to, co jsi dělala pro Tita Vinia, když byl pryč. Je tam teď můj kluk Hermes. Když na tebe sáhne, smíš ho zbít.“

Sestoupila z hromady Viniových věcí, kde se předtím usadila, a prošla kolem mě bez jediného pohledu či slova. Nedokázal jsem se udržet a sledoval jsem ji očima. Jaký skýtala pohled!

„Chovala se takhle i k Titovi Viniovi?“ zeptal jsem se Molona. „Působil na mě dojmem člověka, který s drzou čeledí dělá krátký proces.“

„Není typickou otrokyní, pane,“ řekl Molon. „A má, pokud mi prominete, neomylné oko pro mužovy slabosti. Zdá se mi, že už si vás odhadla.“

„Myslí si, že jsem muž, který si nechá všechno líbit, ne? No, přesvědčí se o opaku.“ Stáhl jsem tuniku z Molonových hrbatých zad. Byla téměř černá od podlitin. „Nejsem centurio a nenosím révovku. Biju otroky jen za nejhorší přestupky, ale pak jsem nemilosrdný. Pojďme se domluvit na následujícím: koukej, abys mi vyhověl, nebo tě prodám, a pamatuj si, že téměř všichni na světě jsou méně tolerantní než já.“

„Ach, věřte mi, pane, chci zůstat s vámi! Ale stejně,“ v očích se mu lstivě zablesklo, „jste si jistý, že mě můžete prodat? Časem se může objevit příbuzný Tita Vinia a vyžádat si mě.“

„Molone, každý, kdo má přinejmenším rozum slimáka, by tě praštil do hlavy a nechal v příkopu, než by tě živil celou cestu až do Itálie. Možná mi posloužíš jako tlumočník. Nebudu v Galii déle než rok. Hleď, ať jsem spokojený, a až budu odjíždět, prodám tě nějakému mírnému obchodníkovi, který potřebuje tvoje znalosti. Dostaneš se z vojenského tábora a budeš mít snadný život.“

Přikývl a zamnul si ruce. „To bych velice uvítal.“

„Tak to měj na paměti. Kdyby mě někdo sháněl, budu teď chvilku u pretoriánské jízdy. Ať máš pro mě všechno připravené, až se vrátím.“

„Spolehněte se na mě, pane.“

Vždycky jsem shledával, že otroci lépe reagují na laskavost než na krutost, ačkoli jakmile si všimnou slabosti, začnou ji rychle využívat. Molon věděl, jak snadné místo teď má, a já si byl jistý, že se vynasnaží, aby mě uspokojil. Freda byla pravděpodobně úplně jiný případ.

Našel jsem svou ala u koní, které ošetřovali po denní hlídce. Protože nebyli občané, nemuseli se účastnit pohřbu. Přivítali můj příchod úsměvy a poklepáváním po rameni.

„Dobře, že jste zpátky, kapitáne!“ řekl Lovernius. „Budete s námi zase jezdit?“

„Nějakou dobu ne, však víte, jak se situace vyvinula. Caesar mě pověřil vyšetřováním vraždy Prvního setníka.“ Soudě podle jejich úsměvů a radostné nálady tito muži nesdíleli špatné rozpoložení legionářů. Nebyli součástí Desáté legie a smrt jejího Prvního centuriona je nijak nerozrušila.

„Mluvili jsme s kopiníky,“ přisvědčil Lovernius. „Říkali, že ho někdo uškrtil.“

„Uškrtil, probodl, rozbil mu lebku a pak ho hodil do jezírka,“ upřesnil jsem. Galové se náhle zachmuřili a jeden z nich něco ostře vyhrkl v jejich rodném jazyce.

„Co povídal?“ zeptal jsem se překvapeně.

Lovernius se zatvářil maličko rozčileně. „Jestli prominete, co řeknu, kapitáne, považují za velmi zlé, že někdo odhodil římskou mrtvolu do našeho jezírka. Jsou to nevzdělaní a pověrčiví muži.“

Ta poznámka mě nepotěšila, ale ne z důvodu, který očekával. „Je mi líto, co říkáš. Stále doufám, že se mi podaří dokázat to zabití Helvetiům, ale nemyslím si, že by takovým způsobem pošpinili svaté místo.“

„Rozhodně ne,“ řekl Lovernius. „A s takovými zraněními je nepravděpodobné, že by se tam doplazil sám a zemřel. Proč se tolik snažíte svalit vinu na Helvetie?“

„Vražda v legii je špatná pro morálku. A to, že obětí byl vysoký důstojník, je ještě horší. Ne že by měl někdo toho odporného surovce rád, ale tohle jsou muži se silným smyslem pro hierarchii, a centurio by měl být nedotknutelný. Mohl být zabit jen v bitvě. Celá kohorta je v nemilosti, jedna setnina vykázána za hradby tábora a jedno contubernium čeká po Caesarově návratu nejspíš strašlivá poprava. A aby toho nebylo málo, hlavní podezřelý je můj osobní přítel a klient.“

„To je zlé,“ soucítil se mnou Lovernius. „Hlavu vzhůru. Třeba to udělali Germáni. K našim svatým vodám nemají žádný respekt.“

„Opravdu? Ne že by se mi líbila představa Germánů skrývajících se tam venku, ale ohromně by pomohlo, kdybych je mohl obvinit. „Copak nemají svatá místa?“

„Jen háje v hlubokých lesích za Rýnem. Jejich posvátnými stromy jsou dub, jasan a jeřáb. Za svatá místa považují ta, do kterých uhodil blesk. Jinak nic.“

„To stojí za prozkoumání. Indiumixi, osedlej mi koně. Lovernie, chci, aby sis se mnou vyjel na krátkou projížďku.“

„Bude mi potěšením.“ Dosti obšírně promluvil k mužům v jejich jazyce. Sklíčeně přikyvovali. Nenapadlo by mě, že mrtvý muž v jezírku tak rychle změní jejich rozpoložení, ale barbaři bývají zvláštní.

Když jsem vsedl na koně, vyjeli jsme branou Porta Decumana v severní hradbě. Zvuk zatloukaných stanových kolíků nás zavedl na místo severovýchodně od vojenského tábora, kde první setnina stavěla nový, nechráněný tábor. Z výhodného místa v sedle jsem bez potíží zahlédl stříbřitou přilbu optia, na kterého jsem před pár dny udělal tak mizerný dojem. Rozpřahoval se a vykřikoval rozkazy na muže s napjatými obličeji, kteří měli před sebou děsivou noc. Nedal na sobě nic znát, když jsem k němu dojel a sesedl.

„Optio,“ začal jsem, „vím, že máte spoustu práce, takže vás nebudu dlouho zdržovat. Přeji si s vámi zítra ráno hovořit v pretoriu o činnosti zesnulého Tita Vinia.“

Plivl na zem a těsně minul mou levou botu caliga. „Budu tam za předpokladu, že dožiji rána.“

„No, tahle nepříjemná možnost vždycky existuje.“

„Polovina z nás bude vždycky na stráži.“

„Celá tahle armáda je spiknutím proti dobrému nočnímu spánku. Možná bych vám mohl trošku vypomoct. Dám svým galským jezdcům rozkaz, aby v téhle oblasti prováděli nepřetržité jízdní hlídky. Promluvím si s Gnaem Karbem, aby sem z téhož důvodu poslal lehkou jízdu.“

„My jsme potrestaní, kapitáne,“ řekl optio. „Vy strkáte nos tam, kam nemáte.“

Dokonce i na muže, jako byl tento, se odpověď zdála nesmyslně umíněná. „Já jsem přesvědčen, že váš trest je nespravedlivý.“

„Nicméně ho vynesl náš velitel a my ho vydržíme. Můžete zmizet, kapitáne. Radši se ohlídáme sami, než by naše bezpečí mělo záviset na barbarech.“ Kamenné pohledy nedaleko stojících vojáků mi prozradily, že sdílejí nevalné mínění svého optia o mně a mých Galech.

Lovernius se tomu zasmál. „Budiž. Hlupáci by měli zemřít jako hlupáci.“

„To stačí,“ prohlásil jsem. Nečekal jsem, že se moje nabídka setká s takovým nevděkem. Jenže profesionální vojáky jsem nikdy nechápal. „Tak tedy zítra, optio.“ Znovu jsem nasedl a odjeli jsme.

„Přesto chci, abyste prováděli noční hlídky,“ řekl jsem Loverniovi. „Třebaže to jsou tvrdohlaví pitomci, neměli by se dostat do takového nebezpečí jen proto, že se muž jako Vinius nechá zabít.“

„Jak řeknete, kapitáne.“

Ten večer jsem se pustil do třídění a prohlížení věcí, které zbyly po zemřelém Prvním setníkovi. Nebylo jich nijak moc. Legie musí urazit velké vzdálenosti a i hlavní centurio může mít pro osobní potřebu jen čtyři nebo pět nákladních mul. Truhla, ve které měl slavnostní výstroj a vyznamenání, byla teď prázdná, protože všechny tyhle věci shořely spolu s ním. Přemýšlel jsem, jestli kaluže rozteklého stříbra a zlata přijdou do urny spolu s jeho spálenými kostmi a budou pohřbeny pod vkusným náhrobkem, který byl objednán v jednom věhlasném Massilijském kamenictví.

Byla tam ještě jedna truhla s oblečením a další s jeho polní výstrojí a zbraněmi, které byly téměř shodné s těmi, jež používají obyčejní vojáci, jen byly kvalitnější. Další obsahovala trvanlivé potraviny a hrnky s medem a kořením; drobná potěšení a nepodstatné požitky, které si každý válečník bere s sebou, aby zmírnil tvrdost tažení.

Nejmenší truhla byla na svou velikost těžká. Její víko zajišťoval na pohled dost komplikovaný zámek. Na stole mezi různými drobnostmi patřícími Prvnímu setníkovi jsem nenašel žádný klíč.

„Molone!“ zavolal jsem.

„Tady, pane,“ ozval se. Stál hned vedle mě.

„Kde měl Vinius klíč k tomuhle?“

„Nikdy mi nedovolil, abych byl ve stanu, když tuhle truhlu otvíral, ale několikrát jsem ho viděl, jak sahá do malého váčku u opasku na meč, když mě vykázal ven.“

Báječné. Bezpochyby teď ten klíč ležel mezi jinými kovovými pozůstatky v popelu Viniovy pohřební hranice.

„Tak utíkej ke kováři a přines mi páčidlo. A hoď sebou.“ Ne že by zrovna utíkal, ale kolébal se rychle. O chvilku později se vrátil i s nástrojem. Truhla byla dokonce bytelnější, než se zdála, a museli jsme zapáčit oba dva, abychom víko otevřeli. Uvnitř byly papyry a složené dřevěné destičky. Na některých visely olověné pečeti.

„Jako kdyby to patřilo spíš bankéři než vojákovi,“ poznamenal jsem. Zvedl jsem jednu tabulku a otevřel ji. Jednalo se o smlouvu k italskému statku v Tuscii.

„Člověk by si myslel, že si uloží listiny k pozemkům do chrámu poblíž domova,“ řekl jsem. Otevřel jsem další. I tahle byla dokumentem ke statku v Kampánii, zakoupeném pouze před několika měsíci. Všiml jsem si, že Molon mi čte přes rameno. Ukázal jsem na ostatní majetek.

„Dej to na hromadu tamhle vedle velkého stanu a najdi něco, čím to přikryješ.“ Netvářil se nadšeně, ale pustil se do práce. Rychle jsem prošel zbylé dokumenty. Převážná část představovala smlouvy na velké statky. Vypadalo to, jako kdyby se Titus Vinius rozhodl skoupit celou Itálii. Poznal jsem jména některých prodávajících, ale to nic neznamenalo. Spousta bohatých Římanů vlastní půdu, kterou nikdy ani nezahlédli. Prodávali ji a kupovali přes prostředníky podle toho, jak války a politika hýbaly s hodnotou nahoru a dolů.

Přehlédl jsem sumy zapsané za jednotlivé prodeje, rychle odhadl celkovou částku a pak jsem jen ohromeně seděl. Titus Vinius zemřel jako milionář. Kde vzal tolik peněz? Muži z bohatých rodin nedělali kariéru jako řadoví vojáci. Věděl jsem, že Desátá legie se neúčastnila žádných velkých drancování jako plenění Tigranokerty, Mithradatovy pevnosti, která padla do rukou Lukullových legií asi před jedenácti lety. Přinejmenším posledních deset let působila v Galii nebo ve Španělsku jen s občasnými návštěvami severní Itálie. Celková suma z jeho platu, úplatků a kořistí by stěží mohla obnášet desetinu majetku zaznamenaného v těchto dokumentech.

„Bude…?“

Když jsem uslyšel Molonův hlas, rychle jsem dokument sklapl. „Víckrát už se za mnou takhle nepliž!“ Nijak se neplížil, ale já byl tak zaujatý neuvěřitelným odhalením, že jsem nic jiného nevnímal.

„Doufám, že se neurazíte, pane, když vám řeknu, že máte nervy nadranc. Mám vám přinést trochu vína?“

„Udělej to.“ Najednou jsem si uvědomil, že mám v ústech sucho. Jakou spojitost mají tyhle dokumenty s vraždou? Byl jsem si jistý, že nějakou určitě ano. Titus Vinius zemřel za velice podivných okolností. Byl na vojáka z povolání neuvěřitelně bohatý. Každý muž může mít jednu velkou odlišnost ve svém charakteru nebo minulosti. Nebyl jsem připraven přijmout dvě, pokud nebyly nějakým způsobem propojeny.

Molon se vrátil se džbánem a pohárem a já se s chutí napil. Začal jsem vracet dokumenty zpátky do truhly a přitom jsem s ní maličko pohnul. Stále se mi zdála výjimečně těžká. Rozhodl jsem se počkat a prozkoumat ji, až nebude přítomen žádný pozorovatel.

„Molone, vrátím se do svého stanu. Vezmi tu truhlu.“

„Promiňte, pane, nepřidáte tyhle věci k soupisu majetku?“ ukázal na svitek, který ležel rozložený u mého lokte. Jeden konec byl zatížený dýkou, druhý mou helmou. Úplně jsem na něj zapomněl.

„Dokončím to ráno. Na psaní už je tma. A vůbec, co ti je do toho?“

„Ach, nic, nic. Dejte si ještě trochu vína, pane.“

Udělal jsem, co navrhoval. Báječně uklidnilo moji rozjitřenou mysl. Koneckonců, kvůli čemu jsem se rozčiloval? Nemohl jsem si pomoct: věci nebyly takové, jak jsem čekal, a to je v nepřátelském prostředí vždycky rozrušující. Toužil jsem po uspořádaném životě téměř jako voják.

Vlekli jsme se zpátky do mého stanu a Molona jsem měl celou dobu před sebou na očích, abych se ujistil, že nebude mít příležitost nakouknout do truhly. Chápal jsem, že s tou věcí budu mít potíže. Nechtěl jsem, aby se někdo dozvěděl, co vím já, dokud nezjistím pár odpovědí na své otázky.

Když jsme dorazili do stanu, Hermes se tvářil stejně nesvůj, jako já se cítil. Palcem a ukazováčkem jsem ho vzal za bradu a natočil si jeho hlavu, abych lépe viděl na obličej. Dělal se mu moc hezký monokl.

„Vidím, že ses seznámil s Fredou.“

„Proč jste ho koupil?“ pustil se do mě Hermes a kysele si měřil Molona.

„Nikoho jsem nekoupil. Caesar mi je dal.“

„V tomhle stanu bude narváno,“ naříkal.

„Ne, nebude. Ty a Molon budete spát tady pod plátěnou střechou. Jaro je tu a léto není daleko.“

„To zmrznu!“

„Budeš mi chybět,“ ujistil jsem ho.

Otevřel se stanový dílec a ven vyšla Freda. Hermův naštvaný výraz se změnil ve zbožnou bázeň. Bude potřeba víc než jeden monokl, aby se jeho žár utlumil.

„Uklidila jsem ve stanu,“ hlásila. „S tím klukem jste žili jako prasata.“

„Udržovat pořádek ve stanu umí asi jen nomádi,“ prohlásil jsem. „Molone, vezmi tu truhlu dovnitř a nech ji pod mou postelí.“ Udělal, co jsem mu poručil, a já na něj celou dobu dával dobrý pozor, abych si byl jistý, že se do ní nepodívá. Pak mi Hermes pomohl z pancíře. Zakroužil jsem rukama a protáhl ztuhlá ramena. Jakmile jsem se zbavil té váhy, měl jsem vždycky pocit, že dokážu létat.

„Herme, dones lampy a dej mi je do stanu.“

„Už tam jedna je,“ řekl a myslel maličkou hliněnou lampičku, která poskytovala jen nepatrné světlo.

„Chci víc lamp a větších,“ řekl jsem mu. „Nějaké najdi.“ S reptáním odešel a já se posadil, abych si dal trochu vína, než se pustím do hlavní noční činnosti. Freda stála ve vchodu a nevšímala si mě. Obrátil jsem se na Molona.

„Teď, když mi patříš, potřebuji o tobě něco vědět,“ začal jsem. „Pověz mi o svojí minulosti.“

„Moc toho zrovna není,“ spustil, což znamenalo, že toho není mnoho, co je mi ochotný sdělit. „Můj otec byl řecký kupec, který žil v Massilii. Moje matka byla Galka, bójská žena ze severu, tak jsem se jako dítě naučil oba jazyky. Jezdil jsem se svým otcem na obchodní výpravy údolími řek až nahoru k Severnímu moři.“ Hovořil, jako kdyby mluvil o někom jiném, a nedal nijak najevo, jestli byl tenkrát šťastný.

„Řekl bych, že mi bylo tak šestnáct, když nás chytila tlupa germánských nájezdníků. Řečtí obchodníci mohou obvykle zcela bezpečně projet územím, o které bojují soupeřící kmeny. Galové jim nikdy nedělají potíže. Na to si cizího obchodu příliš cení. Ale tihle Germáni právě překročili řeku a nás považovali jen za další cizince. Pustili se do zásob vína, které jsme vezli na prodej, a za chvíli zabíjeli muže a užívali si s otrokyněmi, co jsme koupili. Příští ráno nás nahnali zpátky do Germánie. Můj otec už byl mrtvý, což pro něj bylo jen dobře.“

„Proč tě ušetřili?“ zeptal jsem se ho.

„To jsem zjistil později, když jsem se naučil jejich jazyk. Mysleli si, že se podobám jejich lesnímu skřítkovi, škodolibému stvoření, které žije pod kořeny stromů a lidem vyvádí různé neplechy. Báli se mě zabít, aby na sebe nepřivolali smůlu, tak ze mě udělali otroka. Nejdřív mě využívali na těžkou práci, ale dokázal jsem, že jim mohu být užitečnější jako tlumočník.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Jsou to germánské kmeny, které žijí vedle Galů celá staletí. Neměli by mít nedostatek Germánů, kteří oběma jazyky hovoří plynně. A určitě mají spoustu galských otroků.“

„To je pravda,“ přikývl, „ale tohle byl kmen z hlubokých lesů a příliš nedůvěřoval kmenům usazeným podél řeky, a už vůbec ne Galům, ať už otrokům nebo svobodným.“

„Čím jsi byl zvláštní ty?“

„Byl jsem Řek, tedy alespoň poloviční Řek, a proto jsem jim připadal exotický. Nebyl jsem spojený s žádnými místními kmeny, takže nehrozilo, že bych je z kmenové loajality zradil.“

„A jak tě získal Vinius?“

„Můj pán – tedy přesně řečeno můj bývalý pán byl před dvěma roky mezi vyslanci pověřenými Římem, aby vyjednávali s králem Ariovistem. Ten se s nimi setkal na východním břehu Rýna, aby udržel zdání, že se jeho armáda nedostala na galské území.“

„Tihle Germáni nejsou patrně tak politicky nevzdělaní, jak si často myslíme,“ dumal jsem.

„Nelíbí se jim lstivost,“ řekl Molon, „ale jsou obratní ve všem, co jim pomůže rozšířit jejich moc. Rádi bojují, ale radši zastrašují, než by se skutečně prali, a jsou ochotní vyjednávat, dokud nejsou dostatečně silní, aby zaútočili.“

„Už začínáš prokazovat svou cenu. Vinius tě koupil?“

„Byl jsem mezi dary předanými vyslancům. Titus Vinius si mě osobně vyžádal a ostatní ochotně souhlasili, protože si mysleli, že jsem zdaleka nejméně cenný dar.“

„Omluvitelná chyba. Fredu získal taky tak?“

Potutelně se usmál a podíval se na ni. Probodla ho pohledem. „Ne, před několika měsíci mu ji dal svébský náčelník jménem Nasua.“

„Proč?“ zeptal jsem se ho. „A kdo vůbec jsou ti Svébové?“

„Je to východní kmen, který dorazil k Rýnu přibližně v době té mise. A k tomu proč – germánští náčelníci rozdávají dary často a neustále se snaží jeden druhého ve štědrosti předčít. Nasua vládne pospolu se svým bratrem Cimberiem. Vypadá to, že Cimberius římskému prokonzulovi poslal nádherný, drahokamy ozdobený pohár, tak Nasua před všemi náčelníky a hodnostáři věnoval Viniovi Fredu. Řekl, že je to zajatá princezna nějakého kmene hluboko z vnitrozemí, ale já si myslím, že je to jen dcera nějakého pasáka krav a že už ho omrzela.“

Freda něco zavrčela a praštila ho do spánku tak silně, až několik kroků zavrávoral. „Co říkala?“ zeptal jsem se ho. „Znělo to velmi hrubě.“

Zazubil se a ukázal spoustu mezer. „Prý je šťastná, že je majetkem tak pohledného a vznešeného Římana, jako jste vy.“

„A já už začínal pomalu věřit tomu, co říkáš. Ale pověz mi tohle: proč ses nikdy soudně nedomáhal toho, aby ti byla navrácena svoboda. Pokud byl tvůj otec občanem Massilie a tebe zajali nájezdníci, co překročili Rýn, pak je tvoje otroctví nezákonné a může být zrušeno.“

Pokrčil rameny. „Moje matka byla jen konkubína. Můj otec měl legitimního syna s řeckou manželkou a nikdy mě neuznal. Soudit se by nemělo smysl. Svoboda je stejně značně přeceňované zboží. Pro většinu z nás to jen znamená svobodně umřít hlady.“

Vstal jsem, když se Hermes vrátil s lampami. Zatímco je rozestavoval uvnitř stanu, pozoroval jsem Fredu, jak mě sleduje. S žádným strachem, jen s chladnou, nelítostnou vypočítavostí.

„Máte je tam,“ oznámil Hermes, když vyšel ven. „Je tam světla jako u ohniště v kovárně.“

„Ty a Molon se uložte tady,“ přikázal jsem jim. „Fredo, pojď se mnou.“ Prošel jsem vchodem a posadil se na okraj svého lůžka. Jeho lana pode mnou zavrzala, jak jsem se ohnul, abych si rozvázal boty. Freda vešla. „Zavři za sebou dílec,“ řekl jsem jí. Udělala to, ale její dokonale krásné rty nepatrně zkřivilo pohrdání. V dálce jsem zaslechl zatroubení; osamělý zvuk i v plném vojenském táboře.

Když jsem si sundal boty, lehl jsem si a propletl si prsty pod hlavou. Takhle jsem vypadal lhostejně a navíc jsem před ní skryl své třesoucí se ruce. „Pojď blíž,“ řekl jsem. Stan nebyl nijak velký. Jediným krokem se ocitla kousíček ode mne.

„Co chcete?“ zeptala se tónem, který prozrazoval, že velmi dobře ví, co chci.

„Svlékni si šaty,“ přikázal jsem jí obdivuhodně klidným hlasem. Zaváhala a vyzařoval z ní vzdor. „Fredo,“ prohlásil jsem trpělivě, „existují tři muži, před kterými by se žena nikdy neměla stydět svléknout: její manžel, její lékař a její pán. Tak se zbav toho barbarského úboru.“

S ještě větším úšklebkem zvedla ruce a na levém rameni rozepnula sponu držící její kožešinovou tuniku. Protože jí přes velká ňadra sama nesklouzla, musela za ni zatahat v pase. Pak bylo třeba dostat ji přes široké křivky boků. Když tunika překonala obě překážky, vytvořila malou hromádku kolem jejích kotníků.

Pohled na barbarské ženské tělo může být pro někoho s vytříbeným jemnocitem šokující. Urozené Římanky pečlivě odstraňují každý chloupek, který se objeví na jejich těle, kromě vlasů. Velmi často musí stejnou proceduru podstupovat i jejich otroci. Dokonce i galští muži se depilují vyjma vlasů a horních rtů. Germáni mají za to, že v těchto záležitostech je nejlepší nezasahovat do přirozeného řádu přírody. Na rozdíl od mnoha římských mužů neshledávám ženu odpudivou v jejím přirozeném ochlupení. Vlastně je tomu spíš naopak a ve Fredině případě to platilo dvojnásob. Vypadala jako nezkrocené mladé zvíře, ne jako vyleštěná mramorová socha.

„Otoč se,“ řekl jsem. Hlas sotva prozradil náhlé sucho v mých ústech.

„Cokoli si pán přeje,“ prohlásila a pomalu se otočila. Bohatá zlatá hříva ji kryla až k půlkám zadku.

„Zvedni si vlasy,“ přikázal jsem jí. Oběma rukama podebrala husté vlasy a přidržela je nahoře na hlavě. Celou vahou stála na jedné noze v klasické póze Afrodity Kallipygos. Představovala obrázek mládí, síly a krásy; nádherné mladé stvoření naprosto dokonalé v každém detailu včetně kůže bez nejmenší vady.

„Dobře, můžeš se obléct.“

Otočila se a nechala vlasy padnout na záda. „Cože?“ Tohle byl první opravdový cit, který jsem v ní dokázal vyvolat.

„Viděl jsem, co jsem chtěl. Oblékni si tuniku. Nebo ne, pokud si raději přeješ spát takhle.“ Sehnula se a zvedla kožešinu. „Vás je snadné uspokojit.“

„Titus Vinius tě nebil, Fredo,“ řekl jsem. „Jak to?“

„Působila jsem mu potěšení,“ odpověděla a zapnula si sponu na rameni.

„Nemluv nesmysly,“ namítl jsem. „Ten ničemný zmetek bil všechno, co se dostalo na dosah jeho révovky. Na těle nemáš ani jizvičku. Řekni mi proč.“

Klesla na slamník donedávna obývaný teď vypuzeným Hermem. „Muži někdy nacházejí potěšení v podivných praktikách. Obzvlášť ti, kteří mají velkou moc nad níže postavenými muži. Občas takoví muži touží, aby někdo ztloukl je.“ Sladce se na mě usmála. „Jsou rádi ponižováni a zneuctěni ženami. Nejlíp otrokyněmi.“

U Herkula, pomyslel jsem si, tihle Germáni se ve světě vyznají mnohem lépe, než jsem tušil!

„A tys Titovi Viniovi takovéhle, ehm, služby poskytovala?“

„Kdykoli si přál. A nikdy na mě nevztáhl ruku ani hůl, ačkoli občas na mě před druhými mluvil hrubě. Říkal, že to musí naoko dělat. Potom vždycky škemral, abych mu odpustila, a chtěl za to být potrestaný.“

No tohle, Tite Vinie, pomyslel jsem si. Jaký se z tebe vyloupl podivný člověk. Znával jsem politiky, kteří neměli ani zdaleka tolik zvláštních manýrů.

„Vždycky jsi mu vyhověla?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Jsem koneckonců otrokyně.“

„To tedy jsi. Běž spát, Fredo, já si musím hodně věcí promyslet.“

Několik okamžiků si mě nevěřícně prohlížela, pak si lehla a hlavu si položila na ohnutou paži. Zavřela oči, ale netuším, jestli spala nebo ne. Uhasil jsem lampy a vrátil jsem se do postele.

Nebylo to snadné. Toužil jsem ji vzít do náručí a ukrýt obličej v jejích nádherných vlasech, ale věděl jsem, že bych byl ztracený, kdybych to udělal. Sice byla barbarskou otrokyní, ale znala svou moc, a tu já bych jen posílil, kdybych následoval své přirozené instinkty.

Ať jsem byl cokoli, nehodlal jsem být dalším Titem Viniem.

Kapitola 8

Příští ráno jsem se nejdřív zastavil v kovárně. Kovář, jako mnoho legionářských řemeslníků, byl voják, který si vydělával peníze navíc a byl osvobozen od vyčerpávající služby, protože pro legii vykonával nezbytnou práci. Naštěstí opravit zámek na Viniově truhle a vyrobit k němu klíč nepřesahovalo jeho schopnosti. Zblízka jsem ho při práci pozoroval, a když ji dokončil, zaplatil jsem mu za námahu pár sesterciů. Nebylo vyloženě nutné mu něco dát, ale je vždycky chybou brát takovéhle lidi jako samozřejmost. Jednou budu třeba potřebovat okovat koně, a pokud si mě tenhle muž bude pamatovat v dobrém, vykoná práci bez prodlení.

Truhlu jsem nechal ve velkém stanu v pretoriu, kde bude za daných okolností v relativně největším bezpečí. Pak jsem se vydal promluvit si s muži, jichž se nejvíc týkal úspěch mého úkolu. Našel jsem je přísně střežené v jámě vykopané vedle stanu, ve kterém se uchovávají standarty. Strany měřily dvacet stop a jáma byla asi dvanáct stop hluboká. Kolem obvodu jámy stálo contubernium čelem dovnitř a každý voják měl svazek oštěpů spolu s jedním kopím pilum. Jeden strážný měl na spodním okraji přilby bílý proužek, který značil, že se jedná o desátníka.

„Já jsem vyšetřující důstojník,“ oslovil jsem muže s bílým páskem. „Potřebuji mluvit s vězni.“

„Bylo nám řečeno, že k nim máte mít povolený přístup,“ přisvědčil desátník. Otočil se na muže vedle sebe. „Silvo, spusť dolů žebřík pro kapitána.“

„Zatímco s nimi budu hovořit, ocenil bych, kdybyste vy a vaši muži ustoupili od kraje. Potřebuji s nimi mluvit důvěrně.“

Zavrtěl hlavou. „To nepřipadá v úvahu, pane. Pokud některý z nich spáchá sebevraždu, jeden z nás nastoupí na jeho místo. Jestli vám ublíží, půjdeme tam všichni. Prostě mluvte tiše a my slibujeme, že nebudeme naslouchat.“

Sestoupil jsem po žebříku a Burrus vyskočil, aby mě pozdravil. Ostatní dál zdrceně seděli na rozblácené zemi. Pouta kolem kotníků měli připevněná na řetěz jako otroci pracující ve skupině. Mužům v jejich situaci se dá nedostatek nadšení odpustit.

„Patrone!“ zvolal Burrus. „Co se děje? Stráže s námi nesmějí mluvit.“

„Tak za prvé, byl jsem pověřen vyšetřováním vraždy Tita Vinia.“

Otočil se k ostatním. „Vidíte? Říkal jsem vám, že můj patron nás z toho dostane. Je proslavený tím, že vyslídí všechny zrádce a vrahy. Jako bychom už byli na svobodě!“

Dojala mě jeho důvěra, ačkoli jsem se bál, že může být přehnaná. Přehlédl jsem zbytek contubernia a zdálo se, že sdílí mou skepsi. Kvadratus se na mě trpce usmál a kývl. Zbytek si mě ostražitě měřil. Byli to typičtí vojáci, většina z nich starší než Burrus, ale spatřil jsem i několik prošedivělých veteránů. Taková vyváženost se považovala v legiích za ideální – veteráni obstarávali odolnost a rekruti mladickou smělost potřebnou k bojovým operacím. Jednotka složená pouze z veteránů bude nejspíš příliš opatrná; jen z rekrutů naopak příliš unáhlená a v obtížné situaci snadno zpanikaří. Tohle byla kombinace, která nám vyhrála říši.

„Jsem jediný muž v Galii, který vás může zachránit,“ řekl jsem jim rovnou. „Nevěřím, že jste zabili Tita Vinia, ale i já musím uznat, že vypadáte vinni jako Oidipus.“

„Kdo je Oidipus?“ zeptal se jeden z nich.

„To byl ten Řek, co si to rozdával s vlastní matkou,“ zahučel jeden veterán.

„No jo, Řekové,“ ozval se druhý, „Co čekáte?“

Vzdalovali jsme se od tématu a já se v duchu zařekl, že už nebudu používat metafory. „Podívejte, jestli mám dokázat, že vy jste Vinia nezabili, potřebuji teď slyšet všechno, co o něm víte. Nemusíte mi povídat, jak byl ničemný, protože o tom vím své. Ale vedl, řekněme, mimovojenská jednání či obchody?“

„Který První setník je nevede?“ řekl Kvadratus. „Přirozeně jednal s místními kupci a dodavateli. První setník a prefekt tábora jsou vždycky dobře informováni o finančních transakcích toho druhého. U legií to takhle chodí odjakživa.“

„Hledám něco vážnějšího než obvyklou banální institucionalizovanou korupci. Jak Vinius přišel k penězům?“

Jeden veterán si poškrábal bradu. „Vůbec jsem nevěděl, že by byl Vinius bohatší než jiný muž jeho hodnosti. Platili jsme mu, co jsme mohli, abychom unikli jeho úmorným pracím a trestům, ale z toho by nikdo nezbohatl. Hádali jsme, že za většinu úplatků nakupuje nové révovky.“ Tomu se ostatní zasmáli a ukázali tak chvályhodnou nezlomnost ducha.

„O Viniovi jsem se něco dozvěděl,“ řekl jsem a ztišil hlas, „a chci, abyste si to nechali pro sebe.“

Kvadratus pokynul na kolem stojící stráže. „Myslíte, že to vyžvaníme po celém táboře?“

„Za poslední rok,“ pokračoval jsem, „Titus Vinius značně investoval do statků v Itálii. Utratil nebo se zavázal k celkové sumě přes milion denariů a mě by zajímalo, jak zkrátka k takovým penězům přišel.“

„To je pro mě novinka,“ řekl Kvadratus. Ostatní vypadali podobně ohromeně jako on. „Pochopitelně s námi své finanční záležitosti neprobíral.“

„Vsadím se, že je neprobíral s nikým,“ poznamenal jsem. „Rozhodně ne v této legii. Proto chci vědět, co dělal mimo tuhle legii. Molon říká, že byl přinejmenším na jedné nebo na dvou misích u Galů a Germánů.“

„Dávejte si pozor, co vám ten hnusný prevít říká,“ poznamenal jeden starší muž. „Otrok nikdy neřekne pravdu, když mu projde lež. Ale tohle je náhodou pravda. Vinius vyjížděl skoro pokaždé, když musel prokonzul jednat s barbary. Měl na starosti čestnou gardu a doporučení Prvního centuriona se ve vojenských záležitostech vždy respektují. To je zvyk.“

„Jednal někdy Vinius s Galy a Germány tady?“

Tomu se zasmáli. „Barbaři v tomhle táboře? To není možné, až na ty pretoriánské pomocné sbory.“

Podobalo se to snům, které občas mívám. To utíkám podivně pustými ulicemi Říma, snažím se dostat domů nebo na Forum, ale nikdy se mi to nepodaří, protože se dostávám do řady slepých uliček.

„Tak dobře, povězte mi, co jste dělali tu noc, kdy byl zabit.“

„Kvadratus a já jsme byli na tomtéž stanovišti na severní hradbě, kde jste nás našel předtím,“ řekl Burrus. „Vždycky jsme měli tatáž místa, když jsme v noci sloužili, což, jak víte, bylo poslední dobou každou noc.“ Vyjmenoval dalších šest mužů po dvojicích. On a Kvadratus strážili to nejvýchodnější stanoviště a zbytek měl tři po sobě jdoucí místa směrem na západ.

„Kdy jste ho viděli naposledy?“ zeptal jsem se.

„Na večerním nástupu před začátkem služby,“ pověděl mi Burrus. „Stál na pódiu s legatem jako téměř každý večer.“

„Caesar tam nebyl?“

„Prokonzul se většinou objevuje jen při slavnostních příležitostech,“ ozval se jeden veterán. „Mnohem častěji velí ranním i večerním nástupům tribun.“

„Neviděli jste ho tu noc na hradbách?“

„To se stává zřídkakdy,“ řekl Kvadratus. „Proč se vyškrábat až na post Prvního centuriona a pak se celou noc plahočit po hradbách jako obyčejné ucho?“

„Promluvil pravý voják z povolání,“ řekl jsem mu. „Našli ho oblečeného v hrubé tmavé tunice, jakou nosí otroci. Viděl ho někdy někdo z vás takhle oblečeného?“

Rozpačitě se po sobě podívali, což na tak zocelených tvářích působilo docela zvláštně.

„No, pane,“ začal jeden veterán,“ všichni jsme věděli, že Vinius a ta germánská žena provozují dost podivné hrátky, ale vždycky je drželi za chlopní stanu. Nikdy nikomu nedovolil, aby ho viděl jinak než jako centuriona.“

„Kdyby se tak na veřejnosti ukázal,“ zamyslel se Kvadratus, „stal by se ještě větším terčem posměchu, než když jste se tu objevil vy v té slavnostní výstroji.“ Všichni se na můj účet pořádně zachechtali. „Byl by ztratil respekt, ale to si centurio nemůže dovolit. A První setník nejméně ze všech.“

„Byl zabit několik set metrů od místa, kde jste stáli na stráži,“ řekl jsem. „Slyšeli jste něco?“

„Barbaři zase tropili obvyklý kravál,“ řekl Burrus. „Jako v tu noc, kdy jste byl velitelem hlídky. Klidně tam venku mohli podříznout tucet Římanů, a my bychom si ničeho nevšimli. A navíc jsme byli všichni polomrtví z nedostatku spánku.“

„Na našem vězení je dobrá jediná věc,“ poznamenal Kvadratus, „sice tu máme bláto, ale minulou noc jsme se poprvé za několik týdnů pořádně vyspali.“

Vzhlédl jsem. Nade mnou nebylo nic než modrá obloha posetá mráčky. „Zkusím přesvědčit Labiena, aby nad jámu nechal dát plátěnou střechu.“

„Ani takhle to není nijak špatné,“ řekl jeden veterán. „Ne jako tenkrát v Libyi.“

Opustil jsem je s dalším ujištěním, že je dostanu ze situace, která vypadala jako jistý rozsudek smrti. Zdálo se, že mladší muži mi dychtí uvěřit. Zbytek se už dávno naučil, že je nerozum čekat něco jiného než to nejhorší.

Cestou zpátky k pretoriu jsem si všiml, že u táborového fora se shromáždil značný dav. Přiloudal jsem se blíž, abych zjistil, co se děje, a přitom jsem minul spálenou zem, kde den předtím stála pohřební hranice Tita Vinia. Uprostřed davu jsem zahlédl Labiena. Seděl v kurulském křesle na malém stupínku a před ním se o fasces opíralo půl tuctu liktorů. Mezi přihlížejícími jsem zahlédl Karba, tak jsem se šel zeptat, o co běží.

„Legatus koná soud,“ informoval mě. „Dnes ráno sem dorazila skupina místních hodnostářů a právníků a potřebují se dozvědět rozsudek v několika dlouholetých sporech.“

„Do vojenského tábora ve válečné zóně?“ podivil jsem se.

„Život jde dál,“ řekl Karbo, „dokonce i v době války.“

To je jedna z mnoha neobvyklostí našeho vládního systému. Když pošleme proprétora nebo prokonzula na nějaké území, očekáváme, že jeden muž bude jak soudce, tak vojenský velitel. Proto si s sebou bere legata; tak se může soustředit na důležitější funkci a zbytek dá na starost svému zástupci. Ale občas, jako třeba teď, musí jeden muž naplnit obě role. Překvapilo mě, když jsem mezi hodnostáři zahlédl pěkně oblečené Galy, včetně několika druidů, zřejmě týchž, co jsem viděl už dřív.

Zdálo se, že tohle je příležitost mít pretorium pro sebe. Vzal jsem to zkratkou přes hradbu u pódia a našel jsem velký stan prázdný. Nejprve jsem ho celý obešel, abych se ujistil, že se kolem nepotloukají žádní případní zvědavci, a pak jsem vstoupil.

Zvedl jsem těžkou truhlu na stůl a otevřel ji novým lesklým klíčem. Vyndal jsem všechny smlouvy a sepsal je i s podrobnostmi včetně nákupní ceny. Když jsem pak měl dokumenty a tabulky nakupené na jedné straně, truhlu jsem znovu zvedl. Stále byla příliš těžká, i když se vzalo v úvahu silné dřevo a železné kování. Odnesl jsem ji ke vchodu a položil ji na zem tak, aby do ní svítilo slunce. Dno bylo dokonale hladké bez sebemenších výstupků. Pokusil jsem se zahýbat velkými nýty, které držely kování, ale ani jeden se nepohnul.

Otočil jsem ji vzhůru nohama a zkoumal dno. Truhla měla čtyři krátké silné, asi palec vysoké nohy na konci opatřené koženými chrániči. Jednou po druhé jsem zakroutil. Třetí maličko povolila. Odnesl jsem truhlu zpátky ke stolu, nepatrně jsem nadzvedl roh a nohou znovu otočil. Ozvalo se cvaknutí dřív, než jsem ji stihl otočit o čtvrtinu. Dno truhly maličko vyskočilo. Podařilo se mi dostat špičku dýky mezi dno a stěnu a zapáčit. Dřevěná deska se hladce zvedla. Díval jsem se, jak se zdálo, na druhé dno truhly, tohle vyrobené z ryzího zlata.

Po chvilce jsem si uvědomil, že bych měl dýchat, a podrobně jsem to celé prozkoumal. Na jinak pravidelné zlaté desce jsem viděl jemné šrafování. Strčil jsem špičku dýky do spáry a vypáčil miniaturní zlatou cihličku délky a šířky mého ukazováčku. Položil jsem si ji na dlaň a byla překvapivě těžká. Pak jsem si všiml, že v pravidelném otvoru, který po sobě zanechala, je další vrstva zlata.

Zasunul jsem cihličku zpátky, zavřel falešné dno a vrátil tajemnou nohu do její původní polohy. Pak jsem přešel k truhle se zásobami a nalil si pohár Caesarova vína. Byl jsem hrdý, že jsem nerozlil ani kapku.

Kdo o tom pokladu věděl? Vypadalo to, že Vinius neměl žádnou rodinu. Svěřoval se tomu svému správci? Pokud ano, jak moc důvěrně? Do hlavy se mi plíživě vkradla nečestná, ale lákavá myšlenka: tady je dostatek jmění na to, abych zaplatil své dluhy a uhradil sumu za enormně nákladné funkční období edila. Mohl bych opravit ulice a zrenovovat jeden nebo dva chrámy, zorganizovat okázalé hry a ještě by mi zbyla spousta peněz na zábavu. Jak obtížné může být změnit ty dokumenty a převést je všechny na moje jméno? Mohl bych se stát hlavním majitelem pozemků a poprvé v životě naprosto nezávislým člověkem. Statky byly roztroušené po celé zemi a nikdo by se o většině z nich nikdy nedozvěděl. Majetek uložený v půdě zřídkakdy někdo prověřuje. Vlastně majetek jakéhokoli druhu.

„Pustil jste se do zásob vína trochu brzy, ne?“

Trhl jsem sebou. Ve vchodu stál Labienus. „Zjistil jsem, že mi pomáhá přemýšlet,“ vyhrkl jsem.

„Nalijte mi pohár,“ řekl. „I já bych přivítal trochu inspirace.“ Vešel dál. „Musím si udělat přestávku, než vynesu konečné rozsudky, za které na mě někdo podá žalobu, hned jak se vrátím do Říma. Bohové, jak se mi hnusí provinciální obchodníci a publicani.“ Podíval se na hromadu smluv vedle truhlice. „Tyhle patřily Viniovi? Na centuriona spousta papírování.“

Podal jsem mu pohár. „No – on sám byl taky tak trochu obchodník.“

„Udělejte pro sebe něco,“ poradil mi Labienus. „Zapomeňte na tu vraždu. Já vím, že ten kluk je jeden z vašich klientů, ale vaše rodina má takových určitě tisíce. Nikomu nebude scházet, a čím dřív bude těch osm popraveno, tím dřív se tahle armáda vrátí do normálního stavu. A normální stav je přesně to, co je na začátku války nezbytně nutné.“

„Nemohu to nechat být, dokud nebudu spokojen,“ řekl jsem mu. „A prozatím jsem takového stavu dalek.“

„Jakápak je tu záhada?“ chtěl vědět. „Ten muž byl surovec a jednal s muži jako se zvířaty. Jedno contubernium schytalo hlavní tíhu jeho hole, a to ty muže dohnalo k činu nerozumného zoufalství. Naprosto pochopitelné, ale ne odpustitelné. Ať za to zaplatí, a tím bude všemu konec.“

„Nedává to smysl,“ řekl jsem.

„Co?“ zeptal se netrpělivě.

„Například ta dýka.“

„Dýka? Co s ní? Dobrá tradiční zbraň na zabíjení lidí. Užívá se neustále. Co se vám nezdá?“

„Máme tu osm vojáků a přinejmenším tři z nich by se vraždy museli účastnit. Každý z nich nosí celý den i celou noc gladius. Proč by sáhli po dýce, když mohli použít gladius? Víte přeci, jak vypadá bodnutí gladiem. Jako kdyby tělo někdo prorazil lopatou. Lidé občas bodnutí dýkou přežijí, pokud nejsou protrženy životně důležité orgány a nezabije je následná infekce. Rána gladiem znamená jistou smrt. Vždyť především kvůli tomu jsme si tu vražednou věc osvojili.“

„Máte pravdu,“ připustil. „Ale muži v tak extrémních případech často neuvažují logicky. A bylo to spiknutí. Každý chtěl zasadit nějakou ránu, aby byla vina spravedlivě rozdělena.“

„Oprávněná námitka,“ připustil jsem a moje právnické vzdělání nabylo vrchu. „Ale shledávám těžko uvěřitelné, že by byli tak neopatrní při odstraňování muže výjimečně nebezpečného, jakým bezpochyby Titus Vinius byl.“ Právnická debata mi pomáhala odvrátit myšlenky od všeho toho zlata na dně truhly. I přesto se mi potila hlava. „A pak ta záležitost se smyčkou. Určitě neukazuje na vojáky. Myslím, že kdyby se ho tihle muži snad rozhodli zabít, provedli by práci čistě a rychle. A navíc je zvláštní, jak byl oblečený.“

„To je podivné.“

„Obvinění muži tvrdí, že ho naposledy zahlédli s vámi na stupínku během večerního nástupu. Viděl jste ho potom?“

„Počkejte… vrátil se do pretoria, chvíli jednal s Caesarem a nějací Galové…“

„Galové? Jací Galové?“

„Někteří z těch, co jsou tu i dneska. Pronásledovali Caesara kvůli nějakým rozhodnutím v jejich případech, protože věděli, že jakmile vypukne válka, na nějaká soudní zasedání nebude čas.“

„Čeho se jejich případy týkají?“

„Obvyklých záležitostí,“ pokrčil rameny. „Smlouvy na veřejné práce, které jsou pochybné kvůli tomu mimořádnému pětiletému pověření, pak nějaká zabití, co by se mohla zvrtnout do krevní msty, pokud dovolíme těmhle provinciálním Galům vrátit se ke způsobům jejich předků, a také množství pozemkových sporů a podobné věci.“

Při zmínce o půdě mě zasvrběly uši, ale pozemky v Galii jako kdyby Tita Vinia nezajímaly. Napadlo mě popřemýšlet proč. V provincii se nacházela báječná hospodářská půda a dala se koupit mnohem levněji než půda v Itálii. Laciná byla i námezdní síla. Vždy existovala nejistota s blížící se válkou, ale pokud byl tohle jeho důvod, ze strany Prvního centuriona to ukazovalo na znepokojivý nedostatek důvěry v římskou armádu.

„Proč ho Caesar potřeboval na jednání s těmi Galy?“

„Nevím. Byl jsem tam jen několik minut, než jsem musel odejít do tábora pomocných sborů, abych prohlédl novou jízdu, která dorazila. V každém případě jim Caesar jen řekl, aby se vrátili za dva dny na soudní jednání. Neprozradil jim, že bude pryč. Prostě to na mě chtěl hodit. Svým způsobem je pořád stejně líný, jako býval.“

„Potom už jste Vinia neviděl?“

„Ne. Nejspíš odešel do stanu k té své Germánce.“ Ostře se na mě podíval a připomněl mi zášť, kterou ke mně on i ostatní důstojníci chovali. „Co o ní vlastně soudíte? Pokud ji Caesar nechtěl, měl ji dát mně. Já jsem jeho legatus.“

„Mám v senátu vlivné přátele.“

„Hm. Nejspíš vám dluží peníze. Caesar měl údajně konečně urovnat všechny svoje dluhy, ale já tomu nevěřím. Byly příliš vysoké. Nu což, zpátky do práce.“ Postavil pohár na stůl vedle zlatem ztěžklé truhly. „Nechte si poradit, Metelle: ať ty muže popraví. Celkem vzato to bude nejlepší řešení.“

„Ne, dokud nebudu přesvědčen, že jsou vinni.“

„Je to vaše kariéra.“ Sklonil hlavu a vyšel ven.

Opatrně jsem vrátil dokumenty zpátky do truhly a zamkl ji. Klíč jsem pověsil na provázek a dal si ho kolem krku. Pak jsem se posadil a chvíli jsem na truhlu jen tak civěl. Hrozně jsem toužil odnést si ji do stanu, ale nesměl jsem k ní přitáhnout pozornost. Rozhodně jsem ji nemohl nosit s sebou. Bavil jsem se divokými představami, jak se vyplížím tajně z tábora pod pláštíkem noci a někde ji zakopu, abych se pro ni později vrátil. Zapudil jsem takovéhle dětské fantazírování a rozhodl, že nejlepší místo pro ni je právě pretorium. Bylo dobře hlídané a už jsem vydal příkaz, aby sem byly všechny Viniovy věci přemístěny.

Byla v bezpečí? Tak především – nebyla v bezpečí přede mnou. Ještě nikdy se mi do cesty nepřipletlo takové pokušení. Začínal mě stravovat hořký pocit, že jsem stejně zkorumpovaný jako všichni ti senátoři, kterými tolik opovrhuji. Možná jim takovéhle příležitosti jen přišly do cesty dřív. Pak jsem pomyslel na Burra a zbytek jeho contubernia. Podlehl bych, kdyby životy mužů, o nichž jsem věřil, že jsou nevinní, nezávisely na mně? Ještě stále o tom nerad přemýšlím.

Ale co ti ostatní? Bylo vysoce pravděpodobné, že prefekt tábora Paterkulus je nějak zapletený do těchto pochybných záležitostí. Ví o truhle? Pokud ano, co s tím mohu udělat? Zatraceně málo. Vlastně pokud kterýkoli z těch vojenských primitivů tu truhlu chtěl, měl bych být natolik rozumný, abych mu ji nechal, jestli jsem sám nechtěl skončit v jezírku bradou dolů.

A co Caesar? Kupodivu jsem ho tentokrát výjimečně nepodezíral, že by nesl nějakou vinu. Hlavně proto, že převzal velení Desáté legie teprve před dvěma měsíci, zatímco Viniovy nekalé transakce trvaly už dobře rok. Bylo možné, že Vinius zapojil Caesara do toho, co prováděl, ale pochyboval jsem o tom. Pokud měl Caesar co skrývat, určitě by mě nepověřil vyšetřováním případu, protože dobře znal mou zálibu ve slídění.

Nakonec jsem odtáhl neuvěřitelně cennou truhlu ven a uložil jsem ji k ostatním Viniovým věcem pod plachtu, kterou na ně rozložil Molon. Buď bude v bezpečí, nebo ne, já jsem v každém případě hodlal zůstat naživu a nezraněn. Přesto mě to pokušení trýznilo dál. Měl jsem pocit, že mě náhlý příval chamtivosti pošpinil. Téměř jsem záviděl mužům, jako byl Krassus, kteří dokázali vybudovat celou kariéru z čiré hrabivosti a měli z toho skvělý pocit. Tedy rozhodně se tak alespoň tvářili na veřejnosti. Pokud jsem věděl, budil se Krassus uprostřed noci s křikem, protože ho ve snu pronásledovaly Furie jako všechny muže se špatným svědomím.

Uprostřed takových trýznivých myšlenek jsem prošel otvorem v hradbě kolem pretoria a srazil se s mužem v bílém rouchu, který šel kolem. Začal jsem koktat omluvy a uvědomil jsem si, že je to nejmladší ze tří druidů, jež jsem viděl, když galští a germánští vyslanci navštívili Caesara. Z latiny jsem přešel na řečtinu, protože jsem si myslel, že by jí mohl rozumět.

„Přijměte omluvu, pane. Byl jsem myšlenkami jinde.“

Zvedl ruku na prsa a máchl holí v ladném gestu. „Vina je na mé straně,“ prohlásil se silným přízvukem, ale velmi slušnou řečtinou. „Obdivoval jsem standarty a nedával jsem pozor, kam jdu.“ Kývl směrem k orlu a nižším standartám vystaveným v lesklé nádheře, které strážili muži zahalení do lvích kůží. Stáli blízko jámy, kde prozatímně odsouzení muži čekali, až je zachráním.

„Já jsem Decius Caecilius Metellus mladší,“ představil jsem se a natáhl k němu ruku. Neobratně ji uchopil jako někdo, kdo na takové gesto není zvyklý. Dlaň měl hebkou jako patricijka. Tihle druidové si rozhodně uměli život usnadnit.

„Caecilius Metellus? Nepatříte do velké římské rodiny?“

„Nejsme rozhodně neznámí,“ potvrdil jsem s uzarděním.

„Já jsem Badraig, pomocník Zpívajících druidů.“

„Přišli jste na soud?“ vyzvídal jsem.

„Ano. Čekali jsme, že tu bude Caesar.“ Zatvářil se nahněvaně. Labienus měl očividně pravdu, když se zmiňoval o Caesarově úskoku.

„Gaius Julius bývá nepředvídatelný,“ soucítil jsem s ním.

„Myslel jsem si, že nás má ve větší vážnosti. Několikrát se s námi během vyjednávání bavil o samotě a my mu vyprávěli o našem náboženství, zvycích a rituálech.“ Zjevně si neuvědomil, že Caesar sbíral informace, které proti nim bude moci použít.

„Nebuďte rozčilený. V prokonzulově nepřítomnosti má jeho legatus plnou moc. Senát podpoří každé jeho rozhodnutí. Pokud vám nevadí, že se ptám, jaké jednání máte vy druidové před soudem?“

„Je třeba urovnat několik sporů o hranice a ty vyžadují naši přítomnost.“

„Nejsem dost obeznámen s vašimi zvyky, ale měl jsem dojem, že druidové nevlastní žádnou půdu.“ Pomalu jsem kráčel ke svému stanu a on se ke mně přidal. Neměl jsem proti takové zajímavé a neobvyklé společnosti žádné námitky. Rozhodně mi odvedl myšlenky od té znepokojující truhlice.

„To tedy nevlastníme, ačkoli pečujeme o posvátná místa. Ale podle prastarého zvyku musí být druidové přítomni, aby se rozhodnutí týkající se takových sporů mohlo přijmout. V dobách, kdy na území zvaném Provence ještě nebyli Římané, záleželo rozhodnutí pouze na nás.“ Vycítil jsem v jeho větě víc než náznak nelibosti.

„Nu, pak máte o starost méně. Vida, už jsme tu. Tohle je můj stan. Připojíte se ke mně na malé občerstvení?“

„Bude mi ctí,“ řekl s dalším ladným gestem. Ať už byli ostatní Galové jacíkoli, druidové byli přinejmenším dobře vychovaní.

„Molone! Křeslo pro mého hosta.“

Molon se vyštrachal ven a při pohledu na druida překvapením otevřel pusu. „Hned, pane,“ řekl a odcupital, aby si ho půjčil v jiném stanu. Vrátil se za chviličku a pak on a Freda přikročili k podávání oběda. Prohlédla si mladého kněze s týmž chladným pohrdáním, které si rezervovala pro celé mužské pokolení. Jak Lovernius naznačoval, Germáni mají pramalou úctu před druidy či před jejich svatými místy.

„Máme málo vína,“ oznámila.

„To nejde, že ne?“ Sáhl jsem do měšce a podal jí pár mincí. Skoro jsem sebou trhl nad tím vydáním. Už nebudou žádné starosti s penězi, pokud se dostanu do Říma s tou truhlicí, pomyslel jsem si. Odsunul jsem zkaženou myšlenku stranou, ale věděl jsem, že se znovu vrátí, a to brzy. „Utíkej na táborové forum,“ přikázal jsem Fredě. „Určitě se tam někde najde kupec s vínem. Dav u soudního jednání je vždy žíznivý.“

Bez poznámky se otočila a odešla. Badraig ji očima neprovázel. Pomyslel jsem si, jak jsou tihle druidové povznesení lidé.

Molon podával celkem slušného zajíce, ale Badraig se ho zřekl ve prospěch ovoce a chleba. Taktéž odmítl pít víno a dal si místo něj jen vodu. Řekl jsem si, že alespoň zbude víc pro mě.

„To je zajímavá hůl,“ poznamenal jsem. Stála opřená o stůl a já obdivoval její spletité vyřezávání. Byla vysoká asi jako muž a vyrobená z nějakého pokrouceného dřeva. „Je součástí odznaků druida jako augurova berla lituus?“

„Ano, každý druid jednu nosí. Používá se na vyznačení posvátných hranic a k posvěcení vod. Ale také jako vycházková hůl a není svatá sama o sobě. Můžete se jí dotknout.“

Uchopil jsem ji a zjistil, že je těžší, než se zdá. Po celé délce měla vyřezaný propletený komplikovaný vzor, ale nejzajímavější byl sukovitý vršek. Z přirozené vypoukliny dřeva byla vyřezána hlava boha s třemi obličeji hledícími do různých stran. Oči jim bizarně vylézaly, jako tomu obvykle bývá v galském umění. Často jsem přemýšlel, proč si Galové, přestože jsou znamenití umělečtí řemeslníci, volí k zobrazení lidské podoby tenhle groteskní a dětinský způsob.

„Je to jeden bůh nebo tři?“ zeptal jsem se ho.

„Vidíte tři bohy, a přesto jsou jeden,“ odpověděl tajuplně.

„Tři nebo jeden, ale který to je?“ zajímalo mě.

„Většina našich bohů má trojí podstatu,“ vysvětloval, „a nad nimi všemi stojí velká trojice: Esus, vládce všech bohů, Taranis, bůh hromu a Teutates, vládce svatých vod a hlavní bůh lidí.“

„Tak tedy tři bohové,“ prohlásil jsem.

„Svým způsobem. A přesto jsou jedním.“

Doufal jsem, že se jeho vyprávění nezvrtne do nejasné mystické hatmatilky, ve které si cizinci tak libují. Ale musel by se hodně snažit, aby v nudě předčil egyptského kněze.

„Každý je uctíván zvláštními obřady v odlišných ročních obdobích a každý má svůj vlastní rituál a své vlastní oběti. Všichni tři jsou jedním bohem, ale každá jeho stránka převládá v jednom ročním období.“

„Váš rok má tři roční období?“

„Jistě: podzim, zimu a léto. Podzim začíná svátkem Lugnasad, zima svátkem Samhain a léto svátkem Beltain, kdy se zapalují veliké hranice.“ Tihle Galové byli zjevně lidé, kteří rádi dělali věci po třech.

Utrhl jsem pečené zaječí stehno a namočil ho do misky s omáčkou garum. Badraig se mimoděk maličko odtáhl. Zdálo se, že jako většina Galů, pohlížel na garum se špatně skrývanou hrůzou. Rozhodl jsem se hodit takt za hlavu.

„Je pravda, že při těchto slavnostech obětujete lidi?“

„Ale jistě,“ přisvědčil, jako kdyby na tom zvyku nebylo nic mimořádného. „Jaká jiná oběť by byla hodna těch největších? Například Taranisovi obětujeme vězně zajaté v bitvách. Jsou umístěni ve svatých sochách vyrobených z proutí, které jsou po nanejvýš slavnostním obřadu zapáleny.“

Litoval jsem, že jsem se zeptal, a stiskl jsem si kořen nosu mezi palec a ukazováček. „Ano, něco jsem o tom už slyšel.“

„Oběti pro Esuse,“ spustil zaujatý tématem, „jsou…“

V té chvíli mě od dalšího osvícení zachránil Fredin návrat. Na rameni přidržovala velký džbán, a když přišla blíž, ukázala palcem na Badraiga. „Chtějí ho u soudu,“ prohlásila stručně.

„Buď uctivější,“ napomenul jsem ji. „Tenhle muž je vysoce postavený kněz a také můj host.“

Podívala se na něj spatra přes svůj dlouhý nos. „Mně připadá jen jako další Gal.“ S tím odplula zpátky do stanu. Vztekle jsem za ní zíral a znovu mě udivilo, že ji Vinius nikdy neuhodil. Ve mně rozhodně vzbuzovala touhu ji zbít. Otočil jsem se zpátky k Badraigovi.

„Tisíceré prominutí. Ta divoška byla chycena teprve nedávno a ještě nebyla jaksepatří vychována.“

Zamítavě mávl rukou a široce se usmíval. „Ta je Germánkou do morku kostí a nikdy se nezmění. Dejte na mou radu a pusťte ji nebo ji prodejte obchodníkovi cestujícímu na jih. Takové jako ona jsou spíš víc nebezpečné než užitečné.“

„Budu o tom vážně přemýšlet.“

Vstal a vzal si hůl. „A teď se musím rozloučit. Bezpochyby u soudu potřebují nějaký právní precedens, který umím zpaměti. Co nejsrdečněji vám děkuji za vaši pohostinnost.“

„Byl jste mi skvělým společníkem.“

„Prokazujete neobvyklý zájem o naše náboženství. Nechtěl byste se zúčastnit nějakého našeho obřadu?“

Ohromilo mě to. „Vy dovolujete cizincům, aby sledovali vaše ceremonie?“

„Ne všechny z nich jsou význačné, vážné příležitosti. Dám vám vědět, až se bude blížit nějaký obřad. A slibuji: žádné lidské oběti.“

„To je velice šlechetná nabídka, ale brzy vypukne válka a já jsem vázán povinnostmi.“

Znovu se usmál. „Nikdy nevíte. Ve válce se vždycky víc čeká, než bojuje. Přeji vám dobrého dne, Decie Caecilie Metelle mladší.“

„I vám, druide Badraigu,“ odpověděl jsem. Přál jsem si vědět, jakou řadu zdvořilostí je třeba bezpochyby připojit k jeho jménu. Vždycky mi vadí, když mě ve vybraném chování předčí barbar. S úsměvem se otočil a vydal se k táborovému foru.

Kapitola 9

Zbytek dne jsem strávil vyslýcháním důstojníků a vojáků ohledně místa pobytu a činností Tita Vinia v onu osudnou noci. Kupodivu si nikdo v táboře s jistotou nepamatoval, že by ho po jednání v Caesarově stanu viděl. Musel jsem se proto vydat ven za hradby.

Neopevněný tábor nešťastné první setniny stál pravidelně rozestavený a uspořádaný téměř jako miniatura hlavního ležení. Muži vypadali po probdělé noci maličko unavení, ale jinak naprosto v pořádku. Stany postavili tak, jak je to v setnině obvyklé. Tvořily tři strany čtverce a čtvrtá zůstala otevřená. Hlídky strážily ve vzdálenosti na dlouhý hod oštěpem od stanů a opíraly se o své štíty. Řekl jsem heslo, ačkoli vojáci viděli naprosto jasně, kdo jsem, a s nevlídnými výrazy mě pustili dál.

Našel jsem optia Aula Vehilia jednajícího se svými desátníky vedle ohně, kde otrok dohlížel na kotel poscy. Cítil jsem octový zápach na padesát stop. Jak jsem sesedal, optio mě sledoval teď už obvyklým pohledem mrzutého znechucení.

„Jaká byla noc?“ optal jsem se zdvořile.

„Jsme naživu, ne?“ opáčil.

„Ano, přijměte prosím moji gratulaci. Potřebuji vám položit pár otázek týkajících se posledních hodin Tita Vinia.“

„Pořád se snažíte zachránit svého předrahého klienta a jeho kamarády?“ otázal se jeden desátník. „Oni jsou v bezpečí v táboře a my jsme tady venku. Proč mají takovou protekci?“

„To oni čelí strašlivé popravě,“ podotkl jsem.

„Jestli Galové zaútočí v plné síle,“ prohodil jiný, „zemřeme dřív než oni.“

„Poslouchejte mě, vy nevděční venkovští ničemové,“ obrátil jsem se na ně bodře. „Nikdo nezemře, jestli k tomu mám co říct já. Nevěřím, že Vinia zavraždili muži z toho contubernia, ani nevěřím, že tahle setnina je za to nějak zodpovědná. Jsem přesvědčený, že Vinius si smrt zapříčinil sám a že byla bohatě zasloužená. Ale nejdřív to musím dokázat. Sám Caesar mi udělil zvláštní pověření, abych případ vyšetřil, a já mám zplnomocnění vyslýchat kohokoli v jeho imperiu. Pokud máte nějaké námitky, promluvte si o tom s prokonzulem, až se vrátí. A nečekejte žádné soucitné slyšení.“

Zdálo se, že po mých slovech maličko vystřízlivěli, a mně došlo, že tohle jsou vyděšení muži. Římští vojáci jsou nejlepší na světě a stateční jako lvi, ale má to hodně společného s tím, jak se identifikují se svými legiemi a orly. Voják oddělený od své legie jako by zeslábl. Já byl jen nejpříhodnějším terčem jejich hněvu. Zvráceným, ale pochopitelným způsobem kladli za vinu Burrovi a jeho společníkům, že se pro dobro ostatních nenechají popravit.

Nerudný optio ze sebe dokonce dokázal vymáčknout sotva postřehnutelný úsměv. „Dobře, kapitáne, my přibrzdíme. Co potřebujete vědět?“

„Poslední zpráva o Viniově pohybu té noci říká, že jednal v Caesarově stanu s nějakými místními, kteří se dožadovali rozhodnutí ve sporu o pozemky. To bylo hned po večerním nástupu. Viděl ho někdo z vás potom?“

„Víte, že tu noc jsme hlídali severní hradbu,“ řekl Vehilius. „Rovnou z nástupu jsme odpochodovali do služby.“

„Celá setnina?“

„Ano. Dvojité stráže znamenají, že na každou výměnu je třeba dvou setnin, a první je pod mým velením.“

„A Vinius nikdy nekontroloval stanoviště hlídek?“

„To dělal málokdy,“ řekl optio a potvrdil tak, co už jsem slyšel. „Pokud někdy na inspekci šel, tak to bylo ke konci služby, aby někoho nachytal při spaní.“

„A věděl, že to se nestane,“ poznamenal desátník, „protože barbaři dělají hrozný kravál.“

Něco na tom nebylo úplně v pořádku, ale nedokázal jsem rozluštit, co by to mohlo být. Myslel jsem si, že jsem možná příliš nevojenský, abych odhalil nějakou nesrovnalost.

„Pak je tu ještě záležitost s jeho oblečením,“ podotkl jsem. „Viděl ho někdy některý z vás v hrubé tmavé tunice?“

„Centurioni v Desáté legii nosí bílé tuniky, jak jste si nejspíš všiml,“ řekl optio.

„Při běžné službě jistě. Ale vyrazil Vinius někdy v noci na obhlídku? Já to kdysi dělával ve Španělsku a vždycky jsem z pochopitelných důvodů chodil v tmavém oblečení a bez pancíře.“

„Pak jste byl určitě důstojníkem pomocných sborů,“ řekl Vehilius naprosto přesně. „Každá legie, o které jsem kdy slyšel, využívá na takovéhle úkoly jízdu a zvědy. Je to logické – muž, který stráví léta dusáním v plné legionářské zbroji, nebude nikdy dobrý pro tichou práci v noci. Titus Vinius by něco takového nikdy nedělal.“

Další slepá ulička. Neodvážil jsem se těch mužů zeptat na Viniovo nenadálé bohatství. Přestože tu byli izolovaní, zpráva by se během pár hodin rozšířila po celém táboře.

„Pokud chcete vědět, co dělal v noci,“ řekl jeden desátník, „zeptejte se toho jeho ošklivého otroka Molona. Je to prolhaný malý pokrytec jako všichni otroci, ale když ho budete chvíli bičovat nebo mu na nohu nalijete rozžhavené železo, snad vám poví, co potřebujete vědět.“

Rada se shodovala s obecnou vírou Římanů, že otroci jsou notoričtí lháři. Ani naše soudy nedovolí svědectví otroků, pokud nejsou nejdřív mučeni, protože předpokládají, že tortura donutí otroka mluvit pravdu. Nikdy jsem nechápal důvody takhle obecně rozšířeného předsudku, protože podle mé zkušenosti nikdo, ať otrok nebo svobodný, nikdy neřekne pravdu, když vidí sebemenší výhodu ve lhaní.

„Můžete zkusit tu germánskou holku,“ odvážil se další, „ačkoli té bych strašně nerad způsobil újmu na kráse.“ Všichni se rázem zatvářili chlípně.

„Ani to nezkoušejte,“ řekl ten, kdo doporučil zmučit Molona. „Ta vám klidně plivne do oka, když jí pohrozíte palečnicí nebo žhavým železem. Germáni už jsou takoví.“

„Jak to, že toho o Germánech tolik víte?“ zeptal jsem se ho.

„Jen to, co jsme se doslechli,“ odpověděl, jako kdyby to vysvětlovalo všechno. Vojáci převelice důvěřují fámám. Nemyslím, že to platí jen o římských legionářích. Podobně to nejspíš probíhalo i při obléhání Tróje. Celý náš systém věšteb augurů je jen pokus, jak ovládat fámy. Než začneme nějakou vojenskou akci, nejprve sledujeme znamení, abychom viděli, zda jsou nám bohové příznivě nakloněni. Pokud jsou znamení dobrá, všichni se cítíme lépe. Pokud dobrá nejsou, většinou pokračujeme a stejně jdeme do boje. Když pak prohrajeme, můžeme generála obvinit z toho, že nedbal na špatná znamení. Funguje to.

„Nevšimli jste si,“ řekl jsem, „že by se Vinius v posledních měsících choval nějak jinak nebo se mu změnila povaha?“ Pozoroval jsem obličeje mužů, kteří zápasili s neznámým pojmem.

„Před několika týdny řekl opravdu něco divného,“ ozval se nakonec optio. „Pověděl jsem mu, že pokud nepřejde k jiné legii, bude moct příští rok nastoupit jako prefekt tábora, protože Paterkulus odchází do výslužby. Víte, co mi na to řekl?“

„Copak?“ pobídl jsem ho jemně.

„On jen pokrčil rameny a prohlásil: ,Jen ať si to vezme někdo jiný.‘ “

„To že řekl?“ zalapal jeden desátník nevěřícně po dechu.

„To nedává smysl,“ přidal se druhý. „Je jisté, že První setník je slušné místo, ale jako prefekt tábora máte možnost přijít k penězům a zabezpečit se na dobu, až odejdete do výslužby. Jaký smysl má sloužit dvacet čtyři let, když se zřeknete nejlepšího postu v legii?“

„V té době jsem si jen myslel, že pomýšlí na přeložení,“ řekl optio. „Krassus nabízí setníkům velké odměny, aby pomohli vybudovat a vytrénovat legie, které chce využít na válku s Parthy. Ale když o tom teď přemýšlím, nejspíš to tak nebylo. Caesar mluví naprosto vážně o velké, dlouhé válce s Galy a navíc má tohle pětileté imperium. Jediná cesta, jak může někdo dosáhnout přeložení z této legie, je naskočit do loďky na projížďku s převozníkem.“

„Čmuchají tu kolem Krassovi agenti?“ zeptal jsem se. „Na válku s Parthy ještě nemá ani schválení senátu.“

„Nejspíš má dojem, že si ho může koupit,“ poznamenal Vehilius. „Lidé říkají, že Krassus si může koupit cokoli, včetně vlastních legií.“

To poslední byla naprostá pravda. Krassus vždycky dělal všechno ve velkém. Ale měl přeci budovat legie pro Caesara, ne své vlastní. To bude stát za popřemýšlení.

Do úvah jsem se pustil hned cestou zpátky do tábora. Krassus už léta žárlí na Pompeiovu válečnou slávu a sláva v římské politice znamená mnoho. Během let, kdy Pompeius porážel jednoho nepřítele za druhým, byla jediným Krassovým vojenským úspěchem porážka Spartaka, vítězství teď už víc jak dvanáct let staré. V římské politice to znamená věčnost. Jistě, Spartakus byl nepřítel nebezpečnější než všichni ostatní dohromady, ale z porážky otroků byla jen malá sláva. I tehdy se však Pompeius choval podle svého obvyklého vzoru – v poslední minutě se přihnal, rozdrtil zbytky už poražené armády otroků a pak si připsal veškeré zásluhy za celou válku.

Nebylo divu, že Krassus slintal blahem při představě války s Parthy. V té době to byl na našich hranicích jediný skutečně uvěřitelný nepřítel. Jednalo se o celkem civilizované lidi, vojensky zdatné, a co bylo nejlepší, ovládali hedvábnou stezku, zdroj neocenitelného bohatství.

Krassus stárl a byl si toho náležitě vědom. Poslední dobou žvanil komukoli, kdo naslouchal, o nadcházející válce s Parthy, ačkoli Parthové neudělali v podstatě nic, čím by vyprovokovali náš hněv. Jistě, válka v Galii v následujícím období pohltí naši energii. Bylo to tedy jen senilní blouznění frustrovaného politika? Na tom záleželo pramálo. Jeho bohatství z něj činilo obávanou sílu, ať už se z něj stal jakýkoli blázen.

Jenže Galie byla od Říma daleko a já měl potíže uvěřit na takovou vzdálenost i Krassově majetku. Vinius získal bohatství daleko přesahující míru většiny štědrých úplatků, ve které mohl centurio doufat.

Věděl jsem, že mi jako vždy v takových případech chybí důkazy. Pravda, člověk skoro nikdy nezíská všechny důkazy, ale potřebujete jisté minimum, abyste se vůbec dostali k nějakým závěrům. Rozhodně mi nepomáhalo, že jsem pracoval na barbarském území mezi vojáky, kteří byli jen nepatrně méně nepřátelští než sami barbaři.

Paterkula jsem našel v jeho stanu, který stál v pretoriu nedaleko Caesarova. Prefekt tábora spolu s nějakým úředníkem procházel dokumenty. Když jsem vstoupil, vzhlédl s vřelostí a zaujetím balvanu. „Co pro vás mohu udělat, senátore?“ Spolehněte se, že muž jako byl tento, změní vážený občanský titul v nechutný přídomek.

„Trochu informací o poslední noci zesnulého Tita Vinia, mohu-li prosit,“ prohlásil jsem a vložil do svého tónu tolik snobského pohrdání horní třídy, kolik jsem dokázal, což bylo hodně. Čas usadit tohohle nevychovaného blba na místo, kam patří.

„Naposledy jsem ho viděl na večerním nástupu. Bude to stačit?“ Zastrašování mi zkrátka nejde.

„Sotva. Neúčastnil jste se jednání, které měl Caesar potom? To, na kterém se místní obyvatelé domáhali rozhodnutí ohledně sporů o pozemcích.“

„Proč bych měl? Musel jsem se věnovat svým povinnostem: zkontrolovat stráže, určit velitele bran a podobně. Jsem zodpovědný za bezpečnost tohoto tábora, abyste věděl. Myslíte si, že můžu lenošit jako nějaký tribun?“

Jeho drzost jsem nechal bez poznámky. „Pak mám za to, že pod vaši kompetenci spadá i pohyb civilistů v táboře, účel a místo jejich návštěvy, jakož i jejich příchod a odchod?“

„To ano. Mluvíte jako právník.“

„Vzdělání, které sdílím s naším velitelem a prokonzulem,“ připomněl jsem mu. „V kolik hodin musí cizinci opustit tábor?“

„Když zazní trubky ohlašující západ slunce, pokud nemají prodlouženou propustku ode mě, od prokonzula nebo legata, a všechna povolení musí být předložena nejdřív mně.“

„Byly toho večera vydány nějaké takovéhle zvláštní propustky?“

„Ano, pro skupinu mužů, co se hádali o půdu. Caesar si myslel, že by se jednání mohlo protáhnout hluboko do noci, tak mi přikázal, abych jim vystavil propustku.“

„Byla na ní uvedena jejich jména?“

„Ne, pochopitelně že ne. Platila pro celou skupinu. Bylo jich asi čtyřicet nebo padesát.“

„Tolik? Nikdo se nezmiňoval, že se jednání účastnilo tolik lidí.“

„Tohle jsou podle místních měřítek důležití muži – velcí vlastníci půdy. Přijeli s osobními strážemi, sluhy a otroky, kteří se starali o jejich zvířata a vůbec o všechno. Většina z nich zůstala během jednání na foru nebo u zvířat.“

„Kdo se staral o propustku?“

Zatvářil se překvapeně. „Jaký to pro vás, proboha, může mít význam?“

„Má to značnou spojitost s celou záležitostí,“ prohlásil jsem vážně a zkušeně, i když jsem zatím o žádné spojitosti neměl ani tušení.

„Dostali ji podle zvyku druidové. Galové si myslí, že písmo je druh magie. Mají za to, že když jim dáte popsaný papyrus, můžete na ně uvalit nějakou kletbu. Věří, že druidové jsou před zlou magií chráněni.“

„Víte, který druid si propustku vzal na starost?“

„Ten nejmladší z nich mi ji přinesl k potvrzení, ale u brány ji mohl předložit kterýkoli z nich.“

„Smějí odcházející cizinci použít kteroukoli bránu?“

Zavrtěl hlavou. „Jen bránu Porta Praetoria.“

„Kdo tu noc velel u Porta Praetoria?“

Obrátil se na úředníka. „Přineste plán střídání hlídek.“

Úředník měl na sobě pancíř, byl to tedy voják přidělený ke zvláštní službě. Ani se nenamáhal dojít pro požadovaný seznam. „Byla to devátá noc po úplňku, tak to byl tribun deváté kohorty.“

„To je Publius Aurelius Kotta,“ informoval mě Paterkulus. „Další namyšlený holobrádek, kterého poslali, aby otravoval mé dny.“

„Byl té noci u brány?“

Paterkulus se na mě podíval, jako kdybych ho smrtelně urazil „Žádný velitel stráže neopustí své stanoviště, pokud není řádně vystřídán. A když se tak stane, u všech bohů státu se postarám o to, aby ho sťali před celou armádou, ať už je jeho jméno jakkoli starobylé a význačné!“ Očividně jsem šlápl na kuří oko jeho pravomoci.

„Velmi dobře, prefekte. Pokračujte.“ Elegantně jsem se otočil a vyšel ze stanu. Měl jsem dojem, že za sebou slyším, jak to v něm vře.

Přemýšlel jsem o podrobnostech vojenského života a vydal se hledat Aurelia Kottu. Vojáci umí lehkovážně ignorovat nejdrsnější činy krutosti a nemravnosti, ale přesto se rozzuří nad nepatrnými porušeními postupu a nadřazenosti. Centurio, který provádí inspekci, považuje flíček rzi na ostří meče nebo klátící se pásek boty za něco rovnajícího se vojenské porážce: je to něco, co by se nemělo dít a musí být potrestáno. Oba přestupky v něm probudí stejné množství vzteku.

Tentýž centurio pak vidí své vojáky drancovat nepřátelskou vesnici, vraždit, znásilňovat a ničit všechno, co je v dohledu, a řekne, že „chlapci se nechali trošičku unést.“ Věřím, že základní rozdíl mezi vojenskou a civilní mentalitou spočívá v naprosto odlišném smyslu pro poměr.

Našel jsem houf tribunů pod přístavkem vedle stájí, kde zabíjeli čas hrou v kostky. Jako důstojníci volení setninovým shromážděním mají výsadu, že si mohou na válečné tažení vzít vlastní koně, proto považují stáje za část svého teritoria. Jejich momentální činnost byla typická pro tribuny, kteří obvykle strádali nedostatkem smysluplných povinností. Ostatně byla typická pro všechny vojáky. Pevně věřím, že by se armádnímu nákladu značně odlehčilo, kdyby se zbavil všech kostek.

Přešel jsem za svého bratrance Bobuleho a dloubl ho palcem nohy. „Kde je ta stovka, co mi dlužíš?“ Tahle věta se stala mým neměnným pozdravem.

„Myslíš, že bych se tu pokoušel vyhrát trochu peněz na pití, kdybych byl tak bohatý?“ zabručel. „A navíc, žádný muž, který dostal ten germánský kus, nemá důvod ke stížnostem.“

„Víš co? Dej mi tu stovku a můžeš si vzít Molona.“

„Vyměním svého koně a osobního otroka za tu germánskou holku.“

„Tvoje pronikavá obchodní bystrost ještě přinese prospěch naší rodině. Hledám Aurelia Kottu. Neviděl ho někdo?“

Jeden z tribunů vzhlédl od kostek. „Já ho před nějakou dobou zahlédl u zbrojíře.“

„Děkuji.“ Otočil jsem se a vydal se dál. Bobule vstal a připojil se ke mně.

„Poslyš, Decie,“ spustil váhavě, „já vím, že tě Caesar jmenoval vyšetřovatelem, ale to bylo jen tak pro formu, nemyslíš? Jako když prétor jmenuje iudex k případu, který není vlastně důležitý, ale je třeba dodržet ústavní formality.“

„Bobule, já vím, že se mi svým zdlouhavým způsobem snažíš něco sdělit. Proč to neřekneš rovnou?“

„Decie, vytváříš tu spoustu špatné nálady tím, jak vyslýcháš důstojníky a centuriony jako obyčejné zločince. Myslím, že bys měl přestat a nechat ty muže, ať podstoupí trest.“

Zarazil jsem se a otočil se k němu. „Co je ti po tom?“ chtěl jsem vědět.

„Já jsem taky Caecilius Metellus. Všechno, co děláš, padá i na mě!“

„Horší proto nebudeš,“ prohlásil jsem. „Ty sám se o to jistě nezajímáš – nijak se tě to netýká. Někdo tě k tomu navedl? Někdo, kdo se té osudné noci do něčeho zapletl?“

„Nikdo!“ prohlásil, ale oči stále odvracel od mých, jako kdyby shledával zajímavými moje uši. „Jen to kvůli tvému chování od ostatních pěkně schytávám.“

Přistoupil jsem k němu a probodl ho pohledem. Když sklopil oči, oslovil jsem ho. „Bobule, ať se radši nedozvím, že mi něco tajíš. Jestli bude syn mého starého klienta ubit holemi k smrti, protože jsi přede mnou zatajoval nějaké informace, budeš si přát, abys zemřel spolu s ním.“

Nervózně se zasmál. „Nebuď takový, Decie! Nakonec jsme přeci rodina. Nikdy bych nezasahoval do tvojí práce, a jestli je ten kluk klientem Caeciliů, zaslouží si naši pomoc. Jen tě prosím, abys kolem toho tak nedupal. Způsob, jakým kladeš otázky, dohání tyhle vojáky k zuřivosti. Nezajímá je původ, postavení a vzdělání. Respektují jen lepšího vojáka, a to ty nejsi.“

„Hlavně si pamatuj, co jsem ti řekl.“ Otočil jsem se a odkráčel. V něčem měl však trochu pravdu. Tohle nebylo dobré místo pro mé arogantní naparování, ale není snadné potlačit padesát generací takové výchovy. A věděl jsem naprosto přesně, že mi neříká celou pravdu. Copak někdo ano?

Kottu jsem našel u zbrojíře, kde si nechával ostřit meč. To bylo spolehlivé znamení nervozity. Zbrojíř si vydělával spoustu peněz ostřením zbraní tribunům, jako kdyby měli velké naděje, že je použijí. Mladíci na prvním válečném tažení vždy dělají dvě věci: celý den tropí povyk nad stavem svých zbraní a celou noc píší závěti.

„Rád bych si s vámi promluvil, Publie Aurelie, pokud máte chvilku,“ oslovil jsem ho.

„Jistě,“ odpověděl a oči stále upíral na zbrojířovy ruce. Muž opracovával okraj meče na obrovském brusu umístěném v dlouhé dřevěné bedně plné oleje. Postupoval soustředěně a precizně po malých kroužcích. Ocelového ostří na okraji římského meče se nedocílí ani tak broušením jako spíš vytrvalým leštěním. S takovým okrajem bylo třeba překvapivě malého úsilí, aby člověk způsobil strašlivé zranění.

„Myslím, že můžete toho muže nechat pracovat,“ řekl jsem. „On vás nezklame.“

„Ach ano, jistě.“ Zdráhavě poodstoupil. „Jak vám mohu pomoci?“

„Paterkulus mi řekl, že jste byl velitelem stráže na bráně Porta Praetoria té noci, kdy byl Titus Vinius zabit.“

„Tu službu jsem měl.“ Očima sklouzl zpátky ke svému meči.

„Publie, poslouchejte mě. Galové jsou daleko a Caesar se vrátí s posilami dávno před tím, než zaútočí.“

Zatvářil se zahanbeně. „Promiňte.“

„Prošel někdo branou Porta Praetoria poté, co trubka ohlásila západ slunce?“

„Asi dvě hodiny po zatroubení předložila skupina místních propustku od prokonzula potvrzenou prefektem tábora a já je nechal projít.“

„Popište tu skupinu.“

Zamyslel se. „No, ti muži byli důležití, to člověk poznal podle množství zlatých šperků, co měli na sobě, a jeli na skvělých koních. Bylo jich asi sedm nebo osm, plus ti tři druidové, kteří se posledních pár dnů motají v táboře. Jeden ze starších druidů mi propustku podal.“ Takže Badraiga neurčili jako osobu, co se stará o dokument.

„Popište zbytek skupiny.“

„Čítala asi tucet strážců. Všichni byli vyzbrojeni jako praví Galové: dlouhé těžké meče, úzké štíty, ale žádný pancíř, a jen jedna nebo dvě helmy. A bylo znát, že jsou z Provence. Nebyli pomalovaní a neměli ježaté vlasy jako divoši.“

„Kdo dál?“ zeptal jsem se.

Zmateně svraštil čelo. „No, nikdo jiný tam nebyl. Jen pár otroků.“

„Popište ty otroky.“

Teď se na mě podíval, jako bych byl šílený. „Prostě vypadali jako otroci: tmavé šaty, nesli nějaký náklad, někteří vedli nákladní zvířata nebo náhradní koně. Nedával jsem na ně pozor.“ To bylo celkem pochopitelné, kdo si kdy všímá otroků?

„A nikdo jiný branou Porta Praetoria po téhle skupině neodešel?“

„Ne když jsem byl ve službě.“

Poklepal jsem ho po rameni. „Děkuji vám, Publie, velmi jste mi pomohl. Teď se můžete vrátit ke svému meči.“

„No – jistě. Rád jakkoli pomůžu.“ Očividně mě považoval za prvotřídního šílence, ale já byl spokojený. Právě mi poskytl další kousek skládačky a já od něj odešel s trochu veselejším srdcem.

Kdo si kdy všímá otroků? Během našich životů nás všude obklopují, ale chováme se tak, jako by vůbec neexistovali. Muži hovoří v jejich přítomnosti indiskrétně, jako kdyby neměli uši. Vznešené dámy, které by se na veřejnosti nikdy neobjevily bez šátku a závoje, se ve svých domovech promenují nahé před otroky, jako kdyby to nebyli muži.

Urození občané nosí nejjemněji utkaný bílý oděv tu a tam lehce zabarvený. Níže postavení nosí tak barevné oblečení, jaké si mohou dovolit. Otroci pak tmavé hrubé šaty.

Teď už jsem věděl, jak Vinius opustil tábor, aniž by si ho někdo všiml. Vyšel ven s davem otroků oblečený v tmavé hrubé tunice. Nejspíš nesl na zádech náklad, aby ještě víc skryl svůj obličej, a jednoduše prošel branou, protože věděl, že si ho nikdo nevšimne.

Tak co se stalo tam venku v mokřinách? Ne to, co očekával, to bylo jisté. Ať už hrál déle než rok jakoukoli hru, obrátila se proti němu.

Chtěl jsem promluvit pár slov s těmi druidy.

Ale bylo pozdě, já měl hlad a navíc jsem vůbec netušil, kde můžou být. Obyvatelé provincie, co přišli vyřešit svůj spor o půdu, byli bezpochyby už napůl cesty zpátky do Massilie. Teď bylo na řadě to nejdůležitější.

Když jsem dorazil zpátky ke svému stanu, klesl jsem do skládacího křesla pod plátěnou střechou a zabušil na malý stolek. „Herme! Molone! Kde je večeře?“

Hermes vyšel ze stanu jako první. „Copak už nevečeříte s důstojníky?“

„Labienus nepořádá tak štědré tabule jako Caesar a navíc jsem tu teď něco jako prvotřídní malomocný.“

„Jako doma, viďte? Něco vám seženu.“

„Kde je Molon? Chci mu položit pár otázek.“

„Najdete ho za stanem,“ ušklíbl se Hermes. „Hodně štěstí s těmi otázkami.“

„Co se zase děje?“ Vstal jsem a obešel stan. Molon ležel vzadu na zemi a slastně chrápal. Táhlo z něj víno, a když jsem ho nakopl, jen něco zamumlal, mlaskl rty a vydal ze sebe další, podobně nechutné zvuky. Vrátil jsem se dopředu a znovu sebou plácl do křesla.

„Věděl jsi, že krade víno z mých zásob?“ obořil jsem se na Herma.

„Samozřejmě. Řekl jsem mu, ať toho nechá, a on opáčil, ať se starám o sebe.“

„A tys moje víno nehájil? Kde je tvůj smysl pro povinnost?“

„Proč bych měl? Vždycky můžete koupit další.“

„Připomeň mi, ať ho ráno zmrskám. Mohl bych zbičovat i tebe. Kde je Freda? Taky mě zklamala?“

„Já jsem tady,“ ozvala se a odstrčila stranou dílec stanu kryjící vchod. Nesla košík plný chleba a hrnky s olejem a medem.

„No, aspoň že ty ses nepodívala na mé víno.“

„Já ho nepiju,“ prohlásila a postavila košík na stolek přede mne. Hovořila, jako kdyby jí to poskytovalo nějakou nadřazenost.

„Vy Germáni pijete pivo?“ zeptal jsem se. Zkusil jsem ho v Egyptě a zjistil, že je to naprosto příšerný nápoj.

„Občas. Ale skuteční válečníci sami sebe nezbavují rozumu.“

Tohle mě z nějakého důvodu podráždilo. „Zpití nebo střízliví, Římané jsou lepší než kdokoli jiný.“ Jako bych to chtěl dokázat, zhluboka jsem se napil z poháru, který mi Hermes naplnil.

„Nikdy jste nebojoval s žádnými skutečnými muži,“ řekla. „Jen s Řeky, Španěly a Galy, což je všechno neschopný odpad. Až narazíte v bitvě na germánské válečníky, bude to jiné.“

„Na otrokyni jsi z ničeho nic pěkně útočná,“ bránil jsem se. „Proč tolik oddanosti k lidu, který tě věnoval Římanovi jako dárek?“ Nastavil jsem pohár Hermovi, aby mi dolil.

„To nebyl můj kmen,“ řekla, jako kdyby v tom byl nějaký rozdíl.

„Radši něco snězte, než budete zase nasávat,“ zamumlal Hermes, když mi naléval.

„Myslíš si, že slavíme Saturnálie? To je jediná doba, kdy otroci poučují své pány, a pokud mám správná data, čekají nás až za několik měsíců!“ Vlastně jsem si tím nemohl být úplně jistý. Jako pontifex maximus Caesar dopustil, aby se náš kalendář dostal do takového zmatku, že jakýkoli svátek mohl vypuknout v podstatě kdykoli. „Vy dva už zmlkněte a nechte mě v klidu najíst.“ Našpuleně mlčeli, za což jsem byl jen napůl vděčný. Pomalu to byli jediní lidé v táboře, kteří byli ochotní si se mnou povídat. Nejspíš jsem opravdu vypil přes míru.

Táborem se rozlehl zvuk trubky ohlašující noc. Vstal jsem a Hermes mi pomohl z pancíře. Když jsem se dopotácel do stanu, zavolal jsem přes rameno: „Fredo, pojď sem. Chci s tebou mluvit.“

Tentokrát vešla s úsměvem. „Jste si jistý, že na to stačíte?“

Posadil jsem se a stáhl si boty. „Řekl jsem mluvit, nic jiného.“

„Přirozeně,“ prohlásila uštěpačně.

„Potřebuji informace,“ začal jsem. Byl jsem rozhodnutý ukázat jí, jaký monument sebekontroly a čestnosti se ve mně ukrývá. Svalil jsem se na lůžko a hlava mi dopadla s větší silou, než jsem očekával.

„Informace, aha.“

„Ano, informace. Tak předně: z jakého jsi kmene?“

„Patřím k Batavům. Žijeme daleko na severu u studeného moře. Vy byste ho tedy rozhodně za studené považoval. Římané jsou na chlad přecitlivělí.“

„Jsi rozhodnutá mě provokovat. Co tě přivedlo sem, aby ses mohla stát majetkem Tita Vinia? Slyšel jsem, co mi řekl Molon, ale chci znát tvou verzi.“

Bez pozvání se posadila na postel vedle mě. Nechal jsem tu malou drzost být. Voněla neuvěřitelně svůdně.

„Můj kmen bojoval se Svéby ve veliké bitvě a já byla zajata. Cimberius, jeden ze dvou svébských králů, si mě vybral mezi kořistí. Volil si první a já v ní byla zdaleka nejžádoucnějším objektem.“ Samolibost jí rozhodně nechyběla. Nenuceně položila ruku na mé koleno.

„Přesto Molon říká, že to byl jeho bratr Nasua, kdo tě Viniovi věnoval.“ Cítil jsem, jak místo, kam položila ruku, žhne.

„Nasua mě vyhrál v utkání.“

„V jakém utkání?“ Měl jsem dojem, že cítím, jak mě její ruka nepatrně hladí.

„V zápasu.“

„Králové u Germánů zápasí? To je i na barbary nedůstojné chování.“

„Moji lidé si váží statečnosti,“ prohlásila a rozhodně mě teď hladila. „Oba bratři věděli, že se kvůli mně nikdy nepřestanou prát, tak souhlasili, že mě dají někomu důležitému.“

„Tak proč Viniovi? Proč ne prokonzulovi?“

„Vědí, kdo ve skutečnosti legie řídí.“

„Aha.“ Tolik o vznešeném úřadu prokonzula.

Vstala a začala si stahovat kožešinovou tuniku. „Nezavolal jsi mě, aby sis promluvil, že ne? Římanům na životech otroků nezáleží.“ Její nádherná ňadra se osvobodila. Byla krásně oblá a pevná, jiná než měkká prsa, sloužící hlavně ke kojení, která zdobí ostatní ženy. Pak odhalila vypouklé břicho, které vypadalo, jako kdyby dokázalo bez potíží ztlumit úder pěstí. Další popotažení tuniky odkrylo plné, ale svalnaté boky a najednou tam stála jako socha Venuše, jen mnohem dostupnější, teplejší a voňavější.

Naklonila se nade mě a začala mi stahovat tuniku. „Jsou všichni Římané tak líní jako ty?“ Neobratnými prsty jsem tápal po svých šatech. Nicméně ona s velkou rozvážností pokračovala, za pár okamžiků na mě nasedla jako na jezdeckého koně a klesla s hrdelním zachroptěním.

„Tak,“ prohlásila, „teď se ukáže, co se v Římanech opravdu skrývá.“

Kapitola 10

Stalo se už pravidelným zvykem, že se mě někdo pokoušel vzbudit uprostřed noci. Nejdřív jsem si myslel, že po mně Freda znovu zatoužila. Ta žena mi připomínala cvičitele zbraní, který mě tak nemilosrdně trénoval.

„Kapitáne, zlatíčko! Vzbuďte se, miláčku!“ Byl to Indiumix.

„Co je?“ zamumlal jsem a potřásl hlavou. „Jsou tu barbaři?“ Další z mých Galů stál hned před stanem a držel pochodeň.

„Legatus po vás touží, kapitáne. Sám Labienus. Je s kapitánem Karbem u naší jízdy.“

Posadil jsem se a nazul si boty. „Co se děje?“

„Já nevím. Doběhl k nám posel od prefekta tábora a řekl, abychom osedlali koně a připravili se na výjezd. Taky řekl, že vás máme přivést.“

Rozhlédl jsem se kolem, jestli někde neuvidím Fredu, ale ve stanu nebyla. Hermes ospale vklopýtal dovnitř a ve světle plápolající pochodně mi pomohl do pancíře.

„Kde je Freda a Molon?“ zeptal jsem se ho.

„Netuším. Na co je vlastně potřebujete?“ Připjal mi pás s mečem.

„Na nic, jen by se neměli uprostřed noci nikde toulat.“ Ale přemýšlel jsem o jiných věcech. Jaká mimořádná událost se asi přihodila? Jedna věc byla jistá: Caesar je pryč, a jestli mě Labienus chce vidět, musí to být něco zlého. Vzal jsem si od Herma přilbu, vyšel jsem ven a cestou do jízdní části tábora jsem si ji nasadil a pod bradou zavázal lícní plátky.

Tábor spal hlubokým spánkem – tedy podle vojenských měřítek. Přinejmenším čtvrtina mužů vždy bděla a držela hlídku. Tu a tam hořely strážní ohně a nad vším se vznášela vůně kouře. Zatažená obloha halila hvězdy, ale odhadl jsem, že je něco po půlnoci. Voják s pochodní kráčel přede mnou, takže jsem zvládl celou cestu, aniž bych zakopl o nějaký úvaz.

Labienus, Paterkulus a zastupující Prvního centuriona Spurius Mutius stáli u strážního ohně s Karbem a Loverniem. Na tvářích všech se mísil výraz vzteku, strachu, hněvu a zmatení, výraz, který se v téhle armádě stal v podstatě oficiálním znakem jako scutum a gladius.

„Co se děje?“ zahlaholil jsem vesele, přestože jsem se vesele rozhodně necítil.

„Karbovi muži něco našli,“ řekl Labienus. „Myslím, že byste se na to měl podívat.“

„Zatracení barbaři,“ zavrčel Mutius. „Proč se nemůžou chovat jako civilizovaní lidé?“

Odpověď mi připadala naprosto zřejmá, ale občas musí člověk vojákům věci vysvětlit. „Protože to nejsou civilizovaní lidé,“ řekl jsem mu. „Co udělali tentokrát?“

„Ukážu ti to,“ ozval se Karbo. „Čím míň se toho řekne tady v táboře, tím líp. Naši spojenci z provincie budou i tak vyděšení.“

„Metelle,“ řekl Labienus, „při ranním důstojnickém hlášení od vás budu požadovat úplnou zprávu. S nikým o tom nehovořte, dokud nebudete informovat mě.“

„Vy tentokrát nepojedete?“ podivil jsem se.

„Prefekt nemůže opustit tábor a Caesar mi nařídil, abych před jeho návratem neriskoval výpravy za val.“

„Za val?“ vydechl jsem a zhoupl se mi žaludek.

„Řeknu ti o tom cestou,“ popohnal mě netrpělivě Karbo. „Pojď. Chci být zpátky před svítáním.“

Zatímco jsme jednali, moje ala nastoupila. Každý muž držel zapálenou pochodeň a k sedlu měl přivázaný svazek oštěpů. Indiumix přivedl mého koně a pomohl mi do sedla.

„Dnes v noci budete pravděpodobně v bezpečí,“ prohlásil Labienus. „Ale pokud vás chytí, mlčte a umírejte jako Římané.“

S těmito dojemnými a povzbudivými slovy jsme vyjeli branou Porta Decumana. Venku ve volné krajině jsem rozeznal jen strážní ohně opuštěné první setniny v jejich nechráněném táboře na severovýchodě. Téměř jsem jim záviděl. Alespoň měli jistotu velkého valu na severu.

„Co se u všech bohů děje, Gnaee?“ chtěl jsem vědět.

„Něco tak podivného, že první, co mě napadlo, bylo sehnat tě co nejdříve,“ odpověděl Karbo. „Dnes večer jsme dokončili hlídku brzy. Nenašli jsme ani jediného Helvetie. Ale strážní na valu hlásili neobvyklou aktivitu v kopcích na severozápadě. Jsou tam husté lesy a nahoře viděli mihotající se světlo, jako by tam pobíhala spousta mužů s pochodněmi okolo plamene velké hranice. Taky slyšeli nějaké zvuky – bubnování a zpěv.

Říkal jsem si, že se možná pod ochranou lesa shromažďují barbaři, aby ráno zaútočili. Není to moc daleko a Galové rádi bojují v běhu. Pokud by se vydali z lesa s prvním světlem, v husté přízemní mlze by se dostali k valu dřív, než by si někdo uvědomil, že tam vůbec jsou.“

„To je možné,“ ujistil jsem ho.

„Vyslal jsem tedy posla, aby informoval legata, že podniknu misi za velký val, abych se podíval, jestli tam v kopcích není galská armáda.“ Řekl to, jako kdyby si bral pracovní četu na vylepšení příkopu. Právě proto celý svět vzdává hold Římu, a ne naopak.

„Co jsi objevil?“ zeptal jsem se. „Nepředpokládám, že mi chceš ukázat milion pomalovaných divochů, jak tančí a chystají se k rannímu útoku.“

„Tak prosté to není,“ řekl. „Uvidíš.“

Jeli jsme k výpadové bráně ve valu. To byla mezera široká tak akorát pro jednoho jezdce v jednom směru. U vchodu a východu ji blokovaly těžké klády pokryté ostrými hroty. Vojáci pomocných sborů strážící tuto bránu odtáhli zábrany stranou a my projeli. Na druhé straně čekal malý oddíl Karbových divoce vyhlížejících zvědů. Připomínali spíš honicí psy než lidské bytosti. Poznal jsem mezi nimi Iona, muže, který objevil Viniovo tělo.

„Jedeme,“ zavelel Karbo. Zvědové vyrazili lehkým klusem. Na nerovném terénu postupovali vpřed spíš řadou skoků než dlouhým krokem civilizovaného běžce. S hlavami téměř u země a pažemi maličko rozpřaženými pro udržení rovnováhy vypadali jako slídiči jdoucí po pachové stopě. Bez problémů se drželi před námi, přestože jsme svižně klusali.

Čím dál jsme se dostávali od valu, tím víc jsem pociťoval mrazivý strach, který zažívá většina vojáků, když jsou odděleni od své legie. Přestože je vojenský život riskantní, obrovská útěcha spočívá ve vědomí, že je kolem vás šest tisíc štítů a za nimi se ukrývá šest tisíc odhodlaných Římanů s meči. Jakmile se ocitnete sami na nepřátelském území, máte pocit, že i jednoduché zabezpečení sestávající z hliněného valu opatřeného dřevěnými kůly na sebe najednou bere stálost a bytelnost opevněného města.

Krátká jízda přes travnatou planinu nás přivedla k úpatí hustě zalesněných kopců. Primitivně hospodařící Helvetie nikdy nenapadlo vymýtit tuhle kopcovitou krajinu, aby mohli obdělat svahy. Žili v údolích a na planinách, kde je půda vhodná a dostatečně měkká pro jejich dřevěné radlice. Namáhavá práce nutná k zúrodnění prudkých svahů a vysazení vinic připadá Galům odpudivá. Mají totiž za to, že taková dřina se hodí jen pro otroky. Pravda, většina galských zemědělců byla jen o málo víc než sami otroci, ale přesto si nelibovali v těžké práci.

Na úpatí prvního kopce na nás čekal malý oddíl Karbovy lehké pěchoty. „Nějaké známky nepřátel?“ zeptal se jich Karbo.

„Není po nich ani stopy,“ prohlásil desátník.

„Odtud půjdeme pěšky,“ řekl Karbo a seskočil ze sedla. „Pěchota si vezme od jízdy nějaké pochodně. Lovernie, pojď s námi. Zbytek tu počká. Buďte připraveni utéct, ale ne dřív, než se vrátíme.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptal jsem se ho nervózně. Nechtěl jsem se odloučit od svého koně. Když mám prchat, nerad ztrácím čas. V pancíři a okovaných botách bych neměl nejmenší šanci předhonit hordu téměř nahých Galů. A ani by nebyla potřeba celá horda. Dva nebo tři by na takovou práci úplně stačili. Možná jen jeden. Měl jsem za sebou vyčerpávající noc.

„Lesy jsou pro koně příliš husté,“ prohodil Karbo lhostejně. „Jdeme.“

Vydali jsme se vzhůru po svahu za zvědy. Přemýšlel jsem, co tomuhle ruchu říkají Helvetiové, kteří nás pozorují. Naše malé, pochodněmi ozářené procesí jezdců bylo jistě vidět na míle daleko a lehká pěchota nesoucí pochodně teď nejspíš při našem stoupání vytvářela mihotavý obraz.

Náš výstup byl téměř neslyšný. Jediným zvukem bylo slabé chrastění kroužků drátěných košil o pochvy mečů a sykot a praskání pochodní. Impozantní prastaré stromy nás utiskovaly a spodní strany větví vypadaly v slabé záři plamenů ponuře. Při stoupání jsme plašili noční zvířata, která od nás prchala pryč. Celé to bylo děsivé a ohromně skličující.

My Římané nemáme rádi divokou přírodu. Milujeme otevřenou, zkulturněnou krajinu zkrocenou rukou člověka. Pouště nás odpuzují, hory jsou pro nás pouhými překážkami a nemáme rádi lesy plné divokých zvířat a zlomyslných skřítků. Jen pastorální básníci předstírají, že milují přírodu, ale jejich stinná údolí, jež obývají nymfy a pohlední pastýřští jinoši, jsou stejně nereálná jako nástěnné malby. Skutečnost je mizerná, nemilosrdná a chaotická.

Brzy jsem před sebou zahlédl slabou záři. „Už tam skoro jsme,“ prohodil Karbo. Přestože byl mužem ze železa, ztěžka dýchal. Tohle byl v tuto noc již jeho druhý výstup.

Náhle jsme se ocitli na okraji mýtiny. Nejprve se zastavili zvědové, pak lehká pěchota a nakonec Karbo, Lovernius a já. Stromy lemovaly nepravidelný kruh mechem porostlé půdy, který měl asi třicet kroků v průměru. Ze země vystupovaly podivně tvarované velké drsné kameny. Byly očividně dílem přírody, protože na nich nebyla žádná známka po kladivu nebo dlátu. Větve ohromných dubů na okraji mýtiny se nad našimi hlavami proplétaly a vytvářely klenbu.

Dohořívající zbytky toho, co dřív musela být obrovská hranice, slabě ozařovaly okolí. Teď už tam zůstaly jen žhavé uhlíky, které praskaly a kouřily. Bylo to zlověstné místo a já měl stísněný, ale přesvědčivý pocit, že se dívám na to, co Řekové nazývají temenos: posvátné místo zasvěcené bohům.

Karbo vstoupil na mýtinu a zamířil k ohni. Zhluboka jsem se nadechl a následoval ho. Lovernius a ostatní se drželi zpátky, dokud se Karbo neotočil a netrpělivě je nepřivolal.

„Pojďte, přineste pochodně. Co se tu stalo, stalo se.“

Přešel jsem ke zbytkům ohně a děsil se toho, co tam nejspíš uvidím. K mé úlevě tam bylo jen obyčejné dřevo, ne proutí. Čekal jsem, že uvidím ohořelé kosti, ale žádné jsem nezahlédl. Pátral jsem po celé mýtině, ale nespatřil jsem nic kromě zlověstných okolních stromů.

„Já nic nevidím,“ prohlásil jsem s úlevou, ale zároveň zklamaně.

„To proto, že se díváš špatným směrem,“ řekl Karbo. Viděl jsem, že zaklání hlavu a dívá se přímo vzhůru.

Pod přilbou se mi zježily vlasy a na zádech se mi roztančily ledové prsty mrazu. Nejprve mě mátly propletené větve a světlo pochodní mihotající se v šeru. Teprve po chvíli jsem uviděl tři postavy visící ze tří mohutných větví. Pomalu se otáčely, jako kdyby nahoře foukal vítr, který jsem já dole necítil. Byly oblečeny do dlouhých bílých rouch a každá měla na prsou zlatý, bohatě zdobený hrudní štít. Obličeje měly znetvořené, ale já je poznal – dva staré a jednoho mladého. „Druidové!“ vykřikl jsem. Můj hlas zazněl mnohem silněji, než jsem zamýšlel.

Lovernius sevřel amulet, co mu visel kolem krku, a začal drmolit nějakou modlitbu nebo zaříkání. Na obličeji se mu zračil výraz pověrčivé hrůzy. Příslušníci lehké pěchoty byli stejně rozrušení. Popadl jsem ho za paži.

„Lovernie,“ prohlásil jsem vážně, „jsi civilizovaný muž s římským vzděláním, ne pověrčivý divoch. Vzchop se!“ Pomalu se uklidňoval.

„Co to může znamenat?“ chtěl jsem vědět. „Kdo obětuje druidy? Já myslel, že to oni provádějí oběti!“ Neměl jsem nejmenší pochyby, že se jednalo o rituální zabití. Běžné popravy se neodehrávají ani na tak odlehlých místech, ani za tak podivných okolností; svatý háj, kameny, oheň – to vše připomínalo barbarské náboženské praktiky.

„Já nevím!“ špitl Lovernius třesoucím se hlasem. „Nikdy jsem nic takového neviděl ani o ničem podobném neslyšel. Občas – občas je obětován druid, když lid čelí strašlivé pohromě, třeba hladomoru nebo moru. Ale tehdy druida vybere celý kmen a uspořádá se velká slavnost. Zemře jen jeden a jeho tělo se odevzdá do posvátného močálu.

„Napadá tě něco, Decie?“ zeptal se Karbo.

„Vůbec nic. Labienovi to nepřiznám, ale nedostává se mi odpovědí asi tak jako Bruttiům chování u stolu. Stejně klidně můžeš žádat po Egypťanovi, aby prokázal statečnost v bitvě.“

„Ne, to opravdu Labienovi raději neříkej,“ souhlasil. „Jen ho obdař svým povýšeným úsměvem a předstírej, že víš víc, než o co jsi ochoten se podělit.“ Karbo mě znal jako své boty.

„Dřív nebo později na to přijdu,“ ujistil jsem ho. „Jde ale o to, že se tady musíme vypořádat s barbary.“

„Přivedl jsem tě, abys to viděl na vlastní oči.“

„Co uděláme teď?“ zeptal jsem se. „Nepřipadá mi úplně správné, nechat je tam jen tak viset.“ Sice jsem si doopravdy nemyslel, že nám jejich duše ublíží, když nebudou řádně pohřbeni, ale neměl jsem náladu nic riskovat.

„Ne, půjdeme odsud. Zanedlouho bude svítat. Jestli tohle neudělali Helvetiové, brzy začnou vyšetřovat. Na tomhle kopci to celou noc vypadalo jako při prvním večeru Saturnálií. Druidové byli Galové, tak ať se o ně Galové postarají.“

To byla neobyčejně rozumná rada a my se jí okamžitě chytili. Ne že by naše malá skupina z kopce přímo utíkala, ale šli jsme pěkně svižně. Na koně jsme nasedli na tomtéž místě, kde jsme je zanechali. Zpátky jsme jeli zvolna, protože Karbo odmítl nechat svou lehkou pěchotu pozadu. Byla to úctyhodná ukázka věrnosti, ale rozhodně mě v tu chvíli netěšila.

„Byl tam ještě někdo další, když jste místo objevili?“ zeptal jsem se ho za jízdy. Pořád jsem se ohlížel přes rameno, jestli nespatřím postupující armádu.

„Ani živá duše. Ten, kdo to udělal, už byl dávno pryč. Oheň stále ještě plápolal, nepotřebovali jsme tedy žádné pochodně, abychom oběšence viděli.“

„Kéž bych se tam mohl vrátit a prozkoumat okolí za denního světla,“ řekl jsem. „Ale půjdu, jen když Labienus bude souhlasit s tím, že mi dá na ochranu celou legii. Pokud bude kopec obklíčený, mohl bych být schopen soustředit se na svou práci.

„S tím nepočítej,“ řekl Karbo. „Co myslíš, že bys mohl najít?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím, ale někdo vždycky něco ztratí. Mohl bych objevit nějaké stopy, které by mě přivedly k viníkovi nebo k tomu, proč se to stalo.“

„Copak barbaři vždycky potřebují důvod, aby udělali něco takového?“ zeptal se.

„Vždycky,“ ujistil jsem ho. „Nemusí to být zrovna něco, co pochopíme, ale nějaký důvod musí existovat.“ Galové, druidové a Titus Vinius. Byli nějak spojeni zlatem v truhlici a nakonec to dospělo až k těmto neobvyklým vraždám.

Dorazili jsme do tábora ve chvíli, kdy se po východním horizontu začalo rozpínat šedé světlo. Jako vždy byla legie v tuto hodinu již vzhůru. Po podivných nočních událostech se zdálo řinčení a spěch uklidňující.

„Zaznamenali jste v noci nějakou činnost barbarů?“ zavolal jsem na strážného u brány.

„Nevydali ani hlásku,“ odpověděl. „Připadá mi to trochu nenormální.“ Vojáci považují každé porušení pravidelnosti za zlověstné, dokonce i zmenšení nebezpečí a méně provokování.

„Vím, že je zbytečné říkat tvým mužům, aby o tom mlčeli,“ prohlásil Karbo, když sesedl. „Moji rozhodně mlčet nebudou.“

„Všichni jsme věrní Římu!“ ohradil se Lovernius.

„Samozřejmě. Ale situace je teď nejistá i bez toho, že naše galské pomocné sbory budou celé rozechvělé. Nejsou to všechno vzdělaní muži jako ty a ochránci římských jezdců, Diova dvojčata Kastor a Polydeukes, vědí, že naši vlastní vojáci jsou pověrčiví jako houf starých vesničanek.“ Zazněly trubky svolávající důstojníky. „Pojďme podat hlášení legatovi.“ Otočil se a vydal se k pretoriu. Předal jsem otěže Indiumixovi a vykročil za ním, když v tom se Lovernius dotkl mé paže. Zastavil jsem se a obrátil se k němu.

„Decie Caecilie, až se vrátíte z pretoria, pojeďte s námi na naši ranní hlídku.“

Chtěl jsem se ho zeptat, o co jde, ale na jeho výrazu jsem viděl, že v hlavě probírá nějaké nepříjemné myšlenky. Očividně si přál se mnou hovořit. Ale bylo celkem zřejmé, že ne tady a ne teď. Víc než co jiného jsem potřeboval získat nějaké odpovědi od kohokoli, kdo by měl další díl skládačky. Obrátil jsem se zpátky na Indiumixe.

„Dohlédni, ať je můj kůň připraven vyjet.“ Vážně přikývl.

Když jsme dorazili na jednání, Labienus nechal Karba stručně vylíčit noční události. Ostatní důstojníci se tvářili nevěřícně. Zdaleka to přesahovalo všechny jejich zkušenosti.

„Nějaké závěry, Decie Caecilie?“ zeptal se Labienus.

Nemilosrdně jsem potlačil nutkání nejapně požádat o doprovod šesti tisíc mužů, abych se mohl na kopec vrátit a celé místo prozkoumat. „Pouze jeden. Jsem si naprosto jistý, že tato událost a vražda Tita Vinia jsou nějak propojeny.“

„Chytáte se každého stébla, abyste zachránil svého klienta,“ vyjel Paterkulus. „Veliteli, za pětadvacet let vojenské služby jsem ještě nikdy nezažil, že by se tolik podivných věcí stalo najednou, ale co má byť jen jedna z nich společného s vedením války? Pro mě za mě si klidně můžou pověsit jednoho druida na každý strom odsud až k Severnímu moři. Je to jen čin místních lidí a nás se nijak netýká. Držme se záležitostí, které mají smysl a vztah k naší situaci.“ Mumlání mezi shromážděnými důstojníky naznačovalo, že s ním vřele souhlasí.

„Řekl bych totéž, kdybychom tu netrčeli úplně sami a nezáviseli na našich galských spojencích,“ prohlásil legatus. „Mohou se zapřísahat věrností Římu a proklínat Helvetie, ale ovládá je náboženství stejně jako mnoho Egypťanů. Už celé dny jsou jako na trní a takováhle záležitost může klidně spustit masovou dezerci. Hrozně nerad bych uvažoval o exemplárních popravách, ale nebudu váhat je nařídit. Zajistěte, aby to každý věděl. Teď, veliteli noční hlídky, vaše hlášení.“

Když jednání skončilo, Labienus mě zdržel na soukromý rozhovor. „Takže jste se nedozvěděl nic, že?“ poznamenal.

„Shromáždil jsem spoustu poznatků, ze kterých bude možné vyvodit závěry,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „A očekávám, že do oběda budu mít nějaké odpovědi od důvěryhodného informátora.“ Měl jsem pocit, že tohle na něj zapůsobí.

„To byste měl. Tyhle záležitosti už mě unavují a chci je vidět uzavřené skoro stejně tak, jako si přeji, aby Caesar dorazil s dalšími legiemi.“

Z pretoria jsem se šel do svého stanu rychle nasnídat, než se vydám na ranní hlídku. Hermes odešel cvičit se zbraněmi a Molon a Freda tu také nebyli. Vždycky, když otroky potřebujete, někam se ztratí. S nadávkami jsem našel zásoby a objevil nějaký chléb a sýr. Obojí jsem spláchl čistou vodou.

V mizerné náladě jsem se vlekl ke své jízdě. Zdálo se mi, že nedostatek spánku a nuzná vojenská strava jsou pravděpodobně zamýšlené. Galové by si měli dát velký pozor, až se do nich vojáci pustí. Mě do vražedné nálady dostalo jen pár dnů a vojáci takhle žijí celá léta bez přestávky.

Svůj malý oddíl ala jsem našel už v sedle, připravený vyrazit. Pretoriánská část byla tichá a plná obav a muži, kteří byli obvykle veselí a hluční, teď hovořili tiše a mračili se. Zpráva o zabití druidů se rozšířila. Mohl jsem se jen domýšlet, jaká atmosféra vládne v táboře pomocných sborů.

Vyjeli jsme branou Porta Principalis Sinistra ve východní hradbě. Klusali jsme tak dlouho, dokud jsme nebyli z dohledu jak tábora, tak velkého valu. U malé skupiny stromů zavelel Lovernius k zastavení.

„Dnes ráno nebudeme honit Helvetie, stejně tu žádní nebudou,“ prohlásil a sesedl. „Tak si udělejme pohodlí.“

„Proč ne,“ poznamenal jsem, a když jsem sklouzl ze sedla, ucítil jsem najednou všechny otlačeniny z nočních akcí. Jeden z mužů převzal naše koně, aby je uvázal mezi stromy. Všichni jsme si sedli do stínu. Lovernius s sebou nezapomněl vzít velký měch místního vína a hned jsme si ho začali v kruhu podávat.

Když dorazil ke mně, naklonil jsem se ke kmeni stromu a namířil bledý proud do úst. Na místní víno bylo lahodné, nebo mi už hrubly chutě. Nechtěl jsem nic uspěchat. Tráva pode mnou byla měkká a pohodlná. Lovernius mi poví, co má na srdci, až bude připravený, a v táboře už došli lidé, které bych mohl otravovat.

„Nechci, abyste si myslel,“ řekl konečně Lovernius, „že my, co jsme věrní Římu, jakýmkoli způsobem sympatizujeme s Helvetii.“

„To by mě ani nenapadalo,“ ujistil jsem ho ne neupřímně. Po pravdě, zatímco my Římané máme sklony házet všechny Galy do jednoho pytle, oni mají jen matný pocit národní sounáležitosti. V žádném případě necítí, že by se stavěli na stranu cizinců proti svým bratrům. Člen jiného galského kmene je pro ně stejně cizí jako Syřan nebo Říman.

„Nedovolujeme, aby nás ovládali druidové,“ prohlásil. „Ne tak, jako to dělají Helvetiům a jiným kmenům. Ale přesto na ně hledíme s úctou.“

„To je zcela pochopitelné.“ Znovu jsem se napil vína. Opravdu nebylo vůbec špatné. Podal jsem ho Loverniovi, protože jsem měl dojem, že potřebuje trochu víc povzbudit. Už téměř sebral sílu vyslovit, co měl na srdci. Dal si pár pořádných doušků a podal měch dál. Pak chvíli seděl tiše. Nakonec s námahou promluvil.

„Titus Vinius byl zavražděn trojnásobně.“

Konečně jsem věděl, že se k něčemu blížím. „Co to znamená?“

„Vzpomínáte si, jak jste mi řekl, že Vinius byl uškrcen, probodnut a někdo mu ještě sekerou rozrazil hlavu?“

„Spíš ho vzal někdo přes hlavu palicí, ale pamatuji si, že jsem ti to říkal.“ Taky jsem si vybavil rozrušené reakce jeho mužů. Tehdy mi řekl, že je rozčílilo pošpinění svatého jezera.

„Nu, je to záležitost druidů. K některým obětním rituálům je třeba oběť zabít trojím způsobem. On či ona je pověšen nebo uškrcen. V každém případě se smyčka nechá kolem krku. Pak je oběť probodnuta nebo se jí prořízne hrdlo a nakonec se jí rozbije lebka. Nato se hodí do jezírka, případně se utopí v bažině. Občas se jen pověsí a probodne nebo se jí rozbije hlava a za třetí smrt se bere utopení.“

Vzpomněl jsem si na trojhlavého boha na Badraigově holi a galský zvyk dělat věci po trojicích. „Myslíte, že Vinia zabili druidové jako oběť?“

„Určitě! Kdo jiný by to mohl udělat a proč?“

„Hlavně to proč je zásadní otázka,“ řekl jsem a mysl mi najednou zase horečnatě pracovala. „Ale já vím, že Vinius prováděl bokem nějaké obchody. Odněkud nahromadil majetek a rozhodně to nebylo z armády. Mohl mít ty obchody s druidy? Pokud je nějak zradil – a to by rozhodně odpovídalo jeho povaze – mohli s ním na oplátku skoncovat.“

„Ale provést to bez uspořádání kmenové slavnosti?“ namítl. „To je hrozně nezvyklé.“

„V čase války,“ odpověděl jsem, „náboženské rituály často zjednodušujeme. Třeba přesně to udělali. Domnívám se správně, že druidové nikdy nepoužívají zbraně?“

„Až na nástroje k obětování se jich nikdy ani nedotknou. Poskvrnily by je.“

„Tak,“ prohlásil jsem a rozhodil ruce, „co by mohlo být pochopitelnější? Nemohou používat meče ani oštěpy, tak využili to, co měli.“ Neodpovědělo to na všechno, ale líbilo se mi, jak to zní.

„No, možná,“ řekl stále velmi stísněně.

„Ale je toho víc, ne?“ pobídl jsem ho.

„Ano. To, co jsme viděli včera v noci.“

„I to vypadalo jako obětování,“ poznamenal jsem. „Ale ty jsi řekl, že druidové nejsou nikdy takhle obětováni.“

„To tedy ne,“ přisvědčil a znovu si zhluboka přihnul z měchu.

„Pak mi pověz, Lovernie: kdo zabíjí své oběti tím, že je pouze pověsí?“

„Germáni!“ zvolal prudce. „Ve svých svatých hájích věší oběti na duby. Při jednom významném svátku konaném jednou za dvanáct let obětují dvanáct kusů od každé živé věci: lidí, zvířat, dokonce ptáků a ryb. V obrovském dubovém háji u Severního moře visí stovky mrtvol.“

„Puch tam musí být strašlivý,“ poznamenal jsem. „Tys viděl obřad na vlastní oči?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jediní Galové, kteří vidí jejich rituály, jsou ti, již jsou obětování. Ale slyšel jsem o tom. Každý o tom slyšel.“

„Aha.“ Další jistota na pověstech. Ale tohle mělo pravděpodobně větší zrnko pravdy než zvěsti vojáků v cizí zemi. „Máš nějakou představu, co tyhle podivné události mohou předpovídat?“

Sklíčeně zavrtěl hlavou. „Žádnou, kromě toho, že by k něčemu takovému nemělo docházet. Válčí lidé nebo bohové?“

„Opravdu se zdá, jako kdyby se to popletlo,“ řekl jsem mu. „Ale cítím, že celé tohle záhadné zmatení není nic jiného než zamaskování skličujícího lidského zla.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se upřímně.

Jak vysvětlit skupině Galů, byť napůl civilizovaným, jak funguje moje mysl? To bylo obtížné objasnit i mým spoluobčanům Římanům, kteří byli zběhlí v tradicích řecké logiky a měli přirozený zdravý rozum. Pokusil jsem se o to. Galové má slova pozorně poslouchali a tvářili se nesmírně vážně. Toužili po odpovědích stejně jako já.

„Lovernie, muži vysvětlují své činy mnoha slovy a přičítají si všemožné ušlechtilé motivy. Mohou tvrdit, že je pohání vlastenectví, oddanost bohům, zájmy lidu či věrnost králi nebo bezpočet dalších velkých věcí. Obvykle lžou. Mnohem častěji jsou jejich motivy nízké. Lační po moci, po bohatství nebo po ženě jiného muže.“

„Tomu rozumím,“ řekl Lovernius, „ale tady jde o náboženské záležitosti.“

Zvedl jsem pedantsky ukazováček, protože víno propůjčilo mé rozbouřené mysli výmluvnost. „Vždycky, Lovernie, když muži provedou nečestné skutky a snaží se je ospravedlnit vzletnými slovy a okázalými činy, já hledám podřadné, nízké elementy, které všechno spojí dohromady. Před několika dny jsem objevil, že Titus Vinius nashromáždil z neznámého zdroje spoustu zlata. Zapomeň na bohy, kněze a strašlivé oběti. Tady jde o zlato. Až zjistím, odkud se vzalo a kde mělo skončit, jsem si jistý, že se mi všechny části, které jsou do toho zapletené, spojí dohromady jako řetězem. Řetězem ze zlata.“ Směšně mě uspokojil vlastní výklad, až jsem zapomněl, že tak brzy po ránu bych měl být s vínem opatrný.

Galové se svou láskou ke květnatému projevu nepovažovali mou řeč za nepřiměřenou a zdálo se, že Loverniovi se ulevilo, když tu záležitost dostal ze sebe ven. Byl oddaný Římu, ale pověrčivý strach ho přiměl mlčet o trojnásobném zabití. Nicméně ta tři oběšení už byla příliš. Teď cítil, že budu moci záležitosti rychle vyřešit. Doufal jsem, že důvěra, kterou ke mně chová, není zcela neoprávněná.

Kapitola 11

Zpět do tábora jsme dorazili v poledne. Trubky hlasitě zněly a muži se shromažďovali u jídelen na oběd. Hodně o našich vojácích vypovídá fakt, že čekají i na tak spartánskou stravu s radostí. Koně jsem nechal s ala a šel do svého stanu, kde mi Hermes právě prostíral oběd. Podařilo se mu někde schrastit hrnec ovoce naloženého v medu a pečenou kachnu. Nehodlal jsem se ho ptát, jak docílil tohoto malého zázraku.

„Takhle pokračuj a možná tě propustím z otroctví, až budeš moc starý a nebudeš k ničemu,“ zavtipkoval jsem, když jsem se usadil a pustil se do jídla. Nalil mi pohár ředěného vína, které jsem sotva potřeboval. „Kde je Molon a Freda?“

„Neviděl jsem je celý den,“ řekl. „Myslel jsem, že jste je třeba někam poslal se vzkazem.“

Hermova odpověď mi trochu pokazila potěšení z oběda. Otroci se nemají potulovat, jak se jim zlíbí, ani takoví výstřední jedinci jako tihle dva. Stále víc se chovají jako svobodní lidé a z téhle mylné představy je bude třeba co nejdřív vyvést.

„Kdy jsi je viděl naposledy?“

„Včera večer ležel Molon opilý za stanem, ale nechodil jsem se na něj dívat. Neviděl jsem ani jednoho z nich od té doby, co pro vás včera v noci přišli vaši Galové. A když jsem dneska ráno vstal, taky jsem je nezahlédl, ale ne že bych je někde hledal. Musejí tu někde být. Neodvážili by se vystrčit nos z tábora.“

„To by od nich bylo vážně hloupé,“ souhlasil jsem, ale nijak mě to netěšilo. Ještě další starost, když už i tak jsem jich měl až nad hlavu.

Po obědě jsem chvíli neměl co na práci. Vstal jsem, abych se šel podívat po svých zaběhlých otrocích, a Hermes se mi vlekl za patami. Nutně jsem se potřeboval vyspat, ale věděl jsem, že i kdybych si lehl, stejně bych neusnul. Hlavou se mi totiž honilo příliš mnoho věcí. Jak jsme kráčeli táborem, pověděl jsem Hermovi o nejnovějším vývoji. Do skvělého společníka měl daleko, ale já jsem už dávno zjistil, že když na někoho mluvím, pomáhá mi to utřídit si chaotické myšlenky.

„Jestli druidy pověsili Germáni, znamená to, že jsou někde poblíž?“ ozval se Hermes.

„Tvoje logické závěry jsou fenomenální,“ poznamenal jsem.

„Ne, já chci říct, že jich je tu spousta, ne? Víc než jen ti dva, které jste viděl před několika dny.“

„To není jisté.“ Vlastně jsem dumal nad toutéž otázkou. Ten kluk nebyl vůbec hloupý. „Germáni byli statní, mocní válečníci a ti dva druidové už byli hodně staří a navíc žádný druid není trénovaný v boji se zbraní. Dva takoví surovci jako Eintzius a Eramanzius klidně mohli přemoct ty kněžské Galy.“

„Přesto,“ zapochyboval, „dostat je nahoru do kopce, postavit hranici a vytáhnout je do koruny stromu mi zrovna nepřipadá jako práce jen pro dva muže.“

„No, tvrdili, že jsou královského rodu. Bezpochyby sem přijeli s doprovodem. Ale pár tuctů Germánů se není třeba obávat.“

„Hlavně když jich není celá armáda.“ Hermes začínal být jako všichni ostatní – lekal se každého stínu, trápil se nízkými počty našich vojáků a nechráněnými pozicemi. A jako každý měl pro své velké strachy hromadu ospravedlnění.

Pečlivé pátrání na foru a na dalších více méně veřejných prostranstvích Molona ani Fredu neodhalilo. Místa, kde tábořily setniny, nám taky nepomohly. I ležení o šesti tisících mužích je vlastně docela malé společenství a Freda byla nejnápadnějším stvořením v okolí sta mil všemi směry. Ani slon by nepřilákal víc pozornosti.

„Možná šli do tábora pomocných sborů,“ řekl Hermes. „Otroci a cizinci chodí za bílého dne branami sem a tam celkem volně.“

„Nevím, co by tam dělali, ale neuškodí, když se podíváme,“ zabručel jsem. Takže zase ven branou Sinistra, kterou jsem projížděl dneska ráno. Žádný z mužů u brány si nevzpomínal, že by je viděl, ale tahle stráž byla ve službě teprve krátce.

Druhý tábor byl vzdálen asi na dva dostřely z luku, takže mezi oběma leženími se nenacházel žádný příhodný terén, ve kterém by se mohl ukrýt nepřítel. Jeho obrana byla mnohem méně propracovaná, protože při skutečném nebezpečí by se pomocné sbory prostě přesunuly do legionářského tábora a zdvojnásobily jeho stav. Protože velký podíl pomocných sborů tvořila jízda, tábor se rozkládal na větší ploše než ten legionářský a pastevecké oddíly každý den vyrážely se srpy, aby nažnuly píci pro zvířata.

Našel jsem Karba, jak před táborem cvičí své kopiníky, zatímco se jeho zvědové potloukali kolem a tvářili se, že oni jsou na takovou dřinu příliš důležití.

„Na barbary nevypadají zase tak špatně,“ poznamenal jsem.

„Galové nemají moc rádi přísný dril,“ řekl, „ale naučí se mu. Jakmile uvidí, jak snadno se disciplinované jednotky vypořádají s vyjícími divochy, co kolem sebe mávají meči, povzbudí je to.

„Pokud je dřív nezmasakrují,“ poznamenal jsem.

Pokrčil rameny. „S drtivou přesilou nemůžeš nic dělat. Jediná legie dokáže přemoct dvojnásobný počet divochů. Tři legie dohromady zvládnou desetinásobek. Deset legií porazí jakýkoli počet nepřátel. Zdá se, že všechno vězí v tom dostat sem ty legie.“

„To je potíž. Mimochodem, Gnaee, neviděl jsi dnes náhodou mou germánskou otrokyni?“

Povytáhl obočí. „Neříkej, žes ji někde ztratil?“

„Neviděl jsem ji od – no, naposledy dost pozdě v noci, než se rozpoutal ten rozruch. Měl jsem tolik práce, že jsem neměl čas ji hledat. Molon je taky pryč.“

„Toho není škoda. Ale ta holka, na druhou stranu – podobná kořist nespadne do klína každému vojákovi. Ne, neviděl jsem ji.“ Vyptal se svých mužů, ti se chvíli bavili mezi sebou, tvářili se chlípně a mnoha gesty naznačovali ženské tvary. Freda byla dobře známá mezi pomocnými sbory stejně jako mezi legionáři.

„Ne, taky ji neviděli,“ řekl Karbo. „A věř mi, všimli by si jí. Poptej se v táboře pomocných sborů.“

„To mám v plánu. A mimochodem, získal jsem nějaké další informace, ale nech si je zatím pro sebe.“ Stručně jsem mu vylíčil, co mi pověděl Lovernius.

„Tak teď v tom jsou namočení Germáni, co? Myslíš, že se ta holka rozeběhla do kopců, aby se přidala ke svým příbuzným?“

„Nevím, proč by to dělala,“ pověděl jsem mu. „Byla mezi nimi jen otrokyní, proč by se tedy vracela? Žádný otrok na světě nemá tak snadný život jako otrok v římském domě. Proč ho vyměnit za nějakou špinavou vesnici, kde s tebou bude všivá náčelníkova manželka zacházet hůř než se psem?“

„Mně to připadá logické, ale kdo ví, jak funguje mozek barbarů? Třeba dává přednost špatnému zacházení ve známém prostředí.“

„A stejně, nevysvětluje to, proč by utekl i Molon. Ten ničema rozhodně ví, čí boty chutnají lépe, protože už jich olízal spoustu. Nikdy by nevyměnil snadné živobytí, co měl u mě, za to na druhé straně Rýna. Navíc pokud chtěl utéct, proč neutekl od Vinia? Ten zvrácený zmetek ho tloukl jako cvičného panáka.“

„Dobrá otázka. Doufám, že Fredu najdeš, Decie. Jestli jsi ztratil jediný kus v Galii, po kterém každý vzdychá, budeš ještě větším terčem posměchu, než už jsi.“

„To je pravda. Bohové mě nemilují, Karbo. Nebudu tě dál zdržovat. Pojď, Herme.“

Zašli jsme do tábora a začali ho pročesávat. „Vidím, že mi chceš něco říct, Herme,“ ozval jsem se, když jsme kráčeli po ulici, na které, jak jsem slyšel, se hovořilo přinejmenším třemi jazyky.

„Vy a váš přítel mluvíte, jako kdybyste o otrocích věděli všechno, a přitom jste nikdy otroky sami nebyli,“ zabručel mrzutě.

„Pak bych se měl přeptat odborníka. Co si o celé téhle záležitosti myslíš ty?“

„Že třeba neutekli ke Germánům ani ke Galům. Možná se vydali opačným směrem, dolů po řece.“

„K Massilii? Proč proboha?“

Zatvářil se popuzeně. „Proč? Nenapadlo vás, že každý otrok v téhle armádě ví, že Galové můžou kdykoli vtrhnout do tábora a sprovodit nás ze světa? Ty, které nezabijí rovnou při tom masakru, nejspíš obětují o něco později.“

„Ty hrozně přeháníš,“ pokáral jsem ho. „Římské armády jen málokdy vyhladí divoši. V nejhorším ustoupíme dolů po řece a udržíme Massilii, dokud nedorazí posily.“

„No, to je uklidňující. Nemám moc zkušeností s armádou, ale vsadím se, že když vojáci utíkají, neberou s sebou věci jako nákladní muly, batožinu a otroky.“

„Chápu, že to může být mučivá představa,“ připustil jsem.

„Ručím za to, že spousta otroků v táboře je připravena upláchnout.“

„Nečekám, že ty bys byl mezi tou bázlivou sebrankou,“ řekl jsem.

„Moje věrnost k vám je neotřesitelná,“ prohlásil s naprostou upřímností a vážným obličejem, který je znakem skutečně talentovaného lháře.

„Výborně,“ pochválil jsem ho. „To, co říkáš, dává celkem smysl, ale jak se jim podle tebe podařilo utéct?“

„Massilia je docela velké město a Molon se dokáže vydávat za místního. A navíc je to přístav. Odtud se dá cestovat lodí v podstatě kamkoli. Molon mohl ukrást peníze na plavbu během jediného dopoledne.“

„Jestli si tohle myslí, mají smůlu,“ pověděl jsem mu. „To místo se plní otrokáři. Vždycky se stahují tam, kde bojuje římská armáda. Po úspěšné bitvě skupují vězně skoro zadarmo. Tihle otrokáři zahlédnou uprchlíka i v bezměsíčné noci.“

„Na to jsem nepomyslel,“ přiznal. „Ale oni možná taky ne.“

„Molon to určitě ví.“

Ve skutečnosti jsem nechtěl připustit, že by utekli. Nebudu truchlit nad ztrátou Molona, který se jistě chopí příležitosti, aby si zlepšil život. V tomhle bodě jsem se nehodlal klamat. Ale Freda? Měl jsem dojem, že jsme v noci dosáhli jistého porozumění a že svým nekultivovaným, nevzdělaným způsobem ve mně našla zalíbení.

Byl to všechno jen chladnokrevný trik? Předstíral Molon opilost, zatímco Freda na sebe vzala úkol znavit mě, abych zaspal jejich tajný útěk? Nechtěl jsem tomu věřit, ale bral jsem to jako čistě tělesnou reakci. Přísně logická část mé mysli mi říkala, že přesně tohle provedli. Nicméně námitky, které jsem vznesl k Hermovi, stále platily. Jak si ti dva mohli myslet, že se tímto činem jejich postavení zlepší?

Podle očekávání je naše pátrání v táboře pomocných sborů neodhalilo. Cestou zpátky jsem se snažil vypadat vesele, ale cítil jsem se skleslejší, než jsem kdy od příjezdu do Galie byl. Byla to poslední kapka, která korunovala katastrofy vyskytující se všude, kam jsem se jen podíval. Jestli se mi smůla bude takhle lepit na paty, popraví mě spolu s Burrem a jeho přáteli.

„Vyvěsíte vyhlášku, že utekli?“ zeptal se Hermes, když jsme se vrátili do stanu.

„Ne, už jsem zažil tolik ponížení, že mi to na nějakou chvíli vystačí. A ty si to taky nech pro sebe. Nevypadalo by dobře dělat rozruch kolem párku uprchlíků v okamžiku, kdy se celá země žene do války.“

„Když to říkáte,“ přisvědčil pochybovačně.

„To ale neznamená, že neupozorním stráže, kdybys utekl ty. To by bylo něco jiného.“

„Vy mi nevěříte!“ zvolal rozhořčeně.

„Jen tě moc dobře znám.“ Odhrnul jsem vchodový dílec stanu a vešel dovnitř. Najednou jsem byl k smrti unavený. „Trochu se prospím. Vzbuď mě, jen když půjde o něco naléhavého, nebo když se ti dva vrátí.“

Svlékl jsem se z pancíře a bot a lehl si na lůžko, které jsem opustil před cestou do kopců. Přestože mi mysl halila mlha vyčerpání, pořád jsem přemítal o nejnovějším podivném vývoji. Nedokázal jsem z hlavy vypudit, že Molon a Freda jsou stále dva podezřelí z Viniovy vraždy. Jestli předpokládali, že budou odhaleni, útěk bylo nejrozumnější řešení, které mohli zvolit. Ale jestli to udělali, proč podle rituálu druidů? A jak s tím souvisejí ti tři pověšení muži? Pokud skutečně ty dvě záležitosti mají nějakou spojitost.

Jednalo se o nejšílenější situaci mé zdaleka ne klidné kariéry. Co se stalo s politiky, kteří se vzájemně zabíjeli z naprosto praktických, pochopitelných pohnutek? Proč se do toho museli zaplést armády, různí barbaři a kněží se svými nechutnými oběťmi?

Neklidně jsem se převracel unavený k smrti, ale spát jsem nemohl. Bylo mi jasné, že musím něco udělat, nebo nedojdu klidu. Z dlouholeté zkušenosti jsem věděl, že situace dospěla do děsivého kritického bodu a že lze podniknout jen jednu věc. Budu muset udělat něco kolosálně pitomého.

Vstal jsem, chvíli jsem hrabal ve věcech, až jsem našel voskovou tabulku a otevřel dřevěné listy. Stylem jsem naškrábal vzkaz a zavolal dovnitř Herma.

„Doběhni s tímhle k Loverniovi. Řekni mu, ať to jeden z jeho mužů ihned donese kapitánu Karbovi.“ Určitě na mém obličeji něco zahlédl.

„Co chystáte?“

„Dnes v noci hodlám vyrazit ven a možná se nechám i zabít. Až se vrátíš z pochůzky, radši se taky trochu prospi. Půjdeš se mnou.“

Padl jsem zpátky na lůžko, sebevražedně usmířený sám se sebou. Protože moje mysl konečně dospěla k rozhodnutí, spánek se dostavil okamžitě.

Když jsem znovu otevřel oči, venku byla tma. Cítil jsem se odpočatý a posílený, což málokdy pociťuji těsně po probuzení. Pak jsem si vzpomněl, co to vlastně hodlám podniknout. Tak plný života jsem byl jen díky prostému strachu. Hermes ležel na slamníku a tiše chrápal. Šťouchl jsem do něj, probudil ho a poslal ven pro misku s vodou.

Zatímco byl pryč, našel jsem krátký meč a zahalil jeho pochvu pruhy látky, aby nechřestil o kroužky drátěné košile. Ke svému vybavení jsem přidal dýku a připjal si ji k pasu. Našel jsem pár civilních sandálů a nazul si je. Nejen že okované boty nadělají spoustu hluku, ale od kamenů, na které noha došlápne, mohou odletovat jiskry, které jsou v temné noci vidět na velikou vzdálenost. Sroloval jsem plášť s kapucí a přehodil si ho přes rameno. Noc bude nejspíš později velmi chladná a navíc často pršelo.

Když se Hermes vrátil zpátky s vodou, přikázal jsem mu, aby si vzal plášť a meč si obalil látkou stejně jako já. „Vyrazíme na menší průzkum,“ prozradil jsem mu. Následoval mých příkazů s takovým vzrušením, jaké v blízkosti nebezpečí cítí jen mladí a bláhoví. Dokončoval jsem zrovna mytí, když dorazil Karbo doprovázený Ionem, který nás měl vést.

„Tady je. Tak jakou šílenost máš za lubem, Decie?“

„Jdu zpátky do toho háje, Gnaee. Chci se tam zítra ráno porozhlédnout za denního světla.“

„Myslel jsem, že to bude nějaká pitomost. Když to chceš udělat, proč tam nezajedeš se svou jízdou?“

„Jaký by to mělo smysl? Jen bychom byli nápadnější. Nedělal jsem si legraci, když jsem řekl, že bych se cítil bezpečně pouze pod ochranou celé legie. Buď zůstaneme neviditelní a budeme v bezpečí, nebo nás objeví a zabijí. Pojď, Herme.“

Vydali jsme se k bráně Porta Decumana. Hermes se snažil nevykračovat si jako ostřílený voják, ale prsty přesto opakovaně svíral jílec svého meče. Měl za sebou několik hodin cvičení se zbraní a teď si myslel, že je ve vládnutí mečem mistrem. U brány jsem informoval velitele hlídky, že odcházím na noční misi. Poklesla mu čelist, když uslyšel tak zvláštní nápad, ale neměl pravomoc mě zastavit.

Během našeho hovoru jsem si všiml, že na vrcholu hradby jsou mezi strážnými značné rozestupy. Přemýšlel jsem, jak obtížné by bylo pro dva odhodlané otroky zmizet, kdyby vylezli na hradbu a seskočili z palisády. Zjistil jsem, že ani trochu. Stráže od sebe stály ve velkých vzdálenostech, noci byly temné a pozornost všech se upírala na nebezpečí přicházející zvenku, ne na to, co se jim dělo za zády. Kdyby si zvolili pozdní hodinu, kdy jsou muži vyčerpaní, a byli velmi tiší, nepředstavoval by útěk velký problém. Byli pryč. Už jsem se dál nemohl balamutit. Ale kam zmizeli?

„Kdy se vrátíš?“ zeptal se Karbo.

„Během dne budeme muset zůstat v kopcích. Jakmile se setmí, vyrazíme na zpáteční cestu. Nedokážu se pohybovat tak rychle jako tvoji zvědové, ale měli bychom tady být pozítří dlouho před východem slunce.“

„Jestli ne, pošlu jízdu, aby se po tobě za svítání podívala.“

„Pokud nebudu zpátky do té doby, nejspíš se nevrátím vůbec, ale jak chceš. To ničemu neuškodí.“

„Tak dobré pořízení.“ Poklepal mi vojácky po rameni a snažil se věřit, že jsem statečný muž, a ne sebevražedný blázen.

Vyšli jsme branou a vydali se k velkému valu. Dnes v noci jsme neslyšeli žádné rozvášněné galské válečníky vyšklebující se mužům na hradbě. Vlastně bylo docela příjemně, na obloze zářil srpek měsíce a spousta hvězd. Dokonce jsem rozpoznal odraz měsíčního svitu od bílých hřebenů nedalekých hor. Bzučel noční hmyz a vítr šustil trávou a rákosím v jezírcích.

U výpadové brány ve valu jsem velícímu důstojníkovi pomocných sborů zopakoval svůj příběh. Tenhle neprojevil žádný zvláštní údiv, jen si zapsal mé jméno a velikost mé skupiny. Prošli jsme. Několik kroků za valem jsem oba muže zastavil.

„Máš nějakou barvu?“ zeptal jsem se Iona. Z měšce zavěšeného u pasu vytáhl malou nádobku a podal mi ji. Strčil jsem prsty do odporně páchnoucí pasty, rozetřel si ji po obličeji a pak jsem si začernil i holé paže a nohy. Nato jsem nádobku hodil Hermovi.

„Namaž se jako já. Tohle přežijeme jen tehdy, když nebudeme vidět. Ione, z čeho se ta barva vyrábí?“

„Jen ze sazí a medvědího sádla.“

„Dobře. Borytová modř a ořechová šťáva zanechávají skvrny, co vydrží celé týdny. Tak, Herme, teď když jsme na dostřel luku od valu, jsme skutečně sami na nepřátelském území. Každý, kdo nás venku uvidí, se nás bude snažit okamžitě zabít. Drž se mě, ale nebuď tak blízko, abys do mě vrážel. Musíme zachovávat dostatečnou vzdálenost, abychom v případě nutnosti mohli použít zbraně. Jestli nám nebudeš stačit, řekni něco, ale nekřič. Rozumíš?“ Němě přikývl a bylo vidět, že je trochu vyděšený. Najednou to nebylo tak úžasné dobrodružství.

„Ione, zvol pro nás slušné tempo, ale měj na paměti, že nejsme zkušení zloději dobytka, kteří vidí ve tmě jako ty. Můžeme jít.“

Ionus vyrazil, nechal jsem mu náskok asi deseti kroků a pak ho následoval. Pohybovali jsme se přes temnou pláň tempem mezi chůzí a během; ne vyrovnaným těžkým vojenským krokem, ale spíš takovým klusem s nohama široce rozkročenýma, abychom na nerovném terénu udrželi rovnováhu. Půda byla měkká a já byl v tu chvíli Caesarovi vděčný za tvrdý trénink, protože díky němu mi tenhle zážitek připadal spíš radostný než jako vyčerpávající muka.

Asi po hodině jsme se zastavili u malého potůčku, klesli na kolena a chlemtali chladnou vodu jako žízniví psi.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal jsem se.

„Asi tolik, kolik je za námi,“ odpověděl Ionus.

„Toho jsem se bál,“ zaúpěl Hermes. Ztěžka dýchal, ale zdálo se, že je v lepší formě než já. Už to nebyl ten změkčilý městský kluk, který se mnou odjel z Říma.

„Tohle ti prospěje,“ ujistil jsem ho. „Můj otec mi vždycky říká, že utrpení je pro muže to nejlepší, že v dnešní době mladí dostatečně netrpí, a právě proto jsme tak zdegenerovaní.“

„Jestli vám to nebude vadit,“ ozval se Hermes, „ať si to utrpení odbude váš otec, když je do něj tak žhavý.“

Ionus nás poslouchal a tvářil se naprosto zmateně. Celý svůj život trávil takhle. Strádání pro něj mělo naprosto jiný význam. Byl bos, na sobě měl kalhoty a krátký plášť, který mu kryl jen ramena a horní část zad, a přesto takhle oblečený působil naprosto spokojeně.

Po krátkém odpočinku jsme pokračovali. S přibývající nocí se ochladilo, ale nás zahřívalo vynakládané úsilí. Natahoval jsem uši, abych slyšel blížící se Galy nebo zakašlání či zašustění válečníků ležících v úkrytu, ale zdálo se, že nás chrání kouzlo neviditelnosti. Nebo se třeba Galové najednou umoudřili a rozhodli se, že je lepší strávit noc spánkem místo plížením se se zbraněmi.

Když jsme dorazili na úpatí kopce, znovu jsem je zastavil. „Je před námi těžký výstup a já nechci být na konci sil, až se dostaneme tam, kam míříme,“ prohlásil jsem. „Jestli je někdo nahoře, možná nás bude čekat zápas, až dorazíme.“

Hermes a já jsme se posadili. Oba jsme lapali po dechu. Ionus si jen přidřepl a jednu ruku si nenuceně položil na jílec svého krátkého meče ve tvaru listu. Celý pomalovaný a s vlasy trčícími do všech stran vypadal jako nějaký lesní skřítek, který se na nás přišel podívat.

Noční chlad zaútočil na naše studená, zpocená těla a já si oblékl plášť. Hermes udělal totéž. „Proč lidé žijí na takovýchhle místech?“ zeptal se. Nechápal, proč by někdo žil jinde než v Itálii, a především jinde než v Římě. V tomhle jsem za ním nezůstával daleko.

„Jsem si jistý, že v létě je to tu lepší.“

Přehlédl jsem měsícem zalitou pláň a ukázal k jihovýchodu, kde se k hvězdnému nebi tyčily stříbrné horské hřebeny. Byly to vysoké Alpy.

„Jedna z tamtěch hor je prý nejvyšší na světě.“

„Myslel jsem, že nejvyšší je Olymp,“ řekl Hermes.

„Olymp je nejvyšší hora v Řecku. Kdyby Řekové žili tady, mysleli by si, že bohové bydlí na téhle hoře. Ione, jak té hoře říkají tvoji lidé?“

Pokrčil rameny. „Nejsem odsud. Můj kmen žije v nížinách. Jestli je nejvyšší, třeba tam sídlí Taranis. To on dělá hromy.“

„Taranis je určitě jejich jméno pro Jupitera,“ řekl Hermes a přitáhl si plášť těsněji k tělu.

„To je možné,“ přisvědčil jsem, ale pochyboval jsem o tom. Galští bohové mi připadali úplně jiní než naše italská a olympská božstva. „Nosí Taranis blesk? Doprovázejí ho orli?“

„Blesk má, ale orly ne,“ zněla odpověď. „Patří mu kolo, kterým se rozdělává svatý oheň. Vždy se jím zapaluje hranice o jarních svátcích Beltain.“

Vzpomněl jsem si na malá kolečka, která zdobí většinu galských přileb. Přesto mi připadaly jako prapodivný nástroj k zažehnutí ohně.

„Pak to není Jupiter,“ prohlásil Hermes s jistotou pontifika. „Rozžehnutí ohně má na starosti Vesta.“

„Co by si bohové počali bez nás smrtelníků, kteří jim přidělujeme jejich povinnosti,“ poznamenal jsem a vstal. „Pojďte, konec filozofického tlachání. Máme před sebou práci. Herme, od teď se budeme pohybovat pomaleji a budeme se držet blíž u sebe. Pokud budeš chtít něco říct, dotkni se mého ramene a pak zašeptej. Jdeme do lesa a nepřátelé mohou číhat velmi blízko, aniž bychom je viděli. Nemáme žádný spěch, svítat začne až za hodinu. Je nanejvýš důležité, abychom se pohybovali tiše. Ione, veď nás.“

Začali jsme šplhat do kopce. Stejně jako předtím byly stromy tísnivě blízko a padala z nich na nás vysrážená rosa. Ionus se pohyboval před námi a jeho kroky byly tiché jako kroky ducha. Nestoupal přímo vzhůru. Kličkoval ze strany na stranu a větřil skryté nepřátele jako lovecký pes pátrající po pachu zvěře. Měl jsem pocit, že můj vlastní výstup je chvályhodně tichý, ačkoli jsem se galskému umění ani nepřiblížil, zato že Hermes za mnou dělá hrozný rámus. Nejspíš jsem byl příliš kritický, jenže jsem měl nervy zjitřené, a každé zašustění, které způsobil, mi připadalo jako zadunění trub.

Tentokrát jsme nenesli žádné pochodně a chyběla nám neopodstatněná smělost pramenící z toho, že je člověk chráněn spoustou společníků. Postupovali jsme po malých krůčcích a naše oči, uši a dokonce i naše nosy byly napjaty neustálým tušením hrozící smrti. Ani tímhle tempem netrvalo dlouho, než jsme dorazili k mýtině. Bez pochodní a žhavých uhlíků zbylých z hranice jsem teď neviděl téměř nic.

Ionus přidřepl na kraji mezi stromy a zachmuřeně se zadíval na mýtinu. Civěl jsem dostatečně dlouho, abych usoudil, že ještě chvíli neuvidím nic užitečného. Všichni tři jsme ustoupili trošku dolů s kopce. Pokynul jsem ostatním, aby se posadili a čekali. Přes hlavu jsem si přetáhl kapuci, která tlumila zvuky noci až na pleskot kapek rosy dopadajících na vlnu. Hermes vypadal bídně, jeho dobrodružství se změnilo v nudnou únavu, protože musel čekat v zimě a ve tmě.

Postupně jsem si uvědomil, že rozeznám nepatrné detaily v okolí, které předtím nebyly vidět. Pak jsem uslyšel krásně zazpívat ptáčka. Nastal úsvit. Pomalu, téměř nepostřehnutelně přibývalo světla, až jsem viděl stromy sto stop daleko a nad hlavou olověně šedou oblohu. Moji dva společníci usnuli a já do nich teď strčil loktem, abych je probudil. Hermes zívl, protáhl se a pak začal něco říkat. Přikryl jsem mu pusu rukou a prudce zavrtěl hlavou.

Naklonil jsem se k Ionovi a zašeptal: „Prozkoumej mýtinu.“ Zakýval hlavou a přikrčený vyrazil propátrat stromy v jejím okolí. O pár minut později se vrátil.

„Všechno čisté.“

Vstal jsem. „Pojď, Herme. Teď se můžeme bavit, ale nezvyšuj hlas a nepolevuj v ostražitosti. Ionus nás bude hlídat, zatímco my se tu trochu porozhlédneme.“

Vyšli jsme na mýtinu. Z hranice teď už zbyla jen hromada chladného popela. Vzhlédl jsem a podle mého očekávání těla někdo sundal spolu s provazy, na kterých visela. Nepřekvapilo mě to, ale přesto mě zalila úleva, když jsem viděl, že jsou pryč. Bylo by příliš strašidelné, kdyby nás oběšenci z té výšky tiše pozorovali. Přinejmenším by nás to při pátrání nesnesitelně rozrušovalo.

„Co hledáme?“ zeptal se Hermes.

„Cokoli, co vypadá, že tu samo nevyrostlo,“ odpověděl jsem mu. Sám jsem neměl nejmenší představu, jaký objev mám čekat. V rozjasňujícím se ránu jsme začali prohledávat půdu. Její povrch byl měkký, pokrytý mechem a tlejícími dubovými listy. Zem byla podupaná, což mě nepřekvapilo. Za poslední den nebo dva musel tak malý a odlehlý kout určitě zažít neobvyklý ruch.

„Něco jsem našel!“ zvolal Hermes dychtivě.

„Mluv tiše,“ přikázal jsem mu. „Co máš?“ Podal mi malý zkroucený předmět hnědavé barvy, co vypadal jako špička parůžku. Uprostřed měl malý otvor, možná na šňůrku. Mohla to být část náhrdelníku nebo nějaká spona.

Ionus si to prohlédl. „Germánská spona,“ řekl. „Slouží k připnutí těch jejich kožešinových tunik tady,“ a poklepal si dlaní na rameno.

„Lovernius byl tedy na správné stopě,“ řekl jsem nadmíru spokojen. „Pojďme se ještě podívat po něčem dalším.“

O minutu později nás k sobě zavolal Ionus, který šťoural v popelu po ohni. Vykukoval z něj ohořelý kus dřeva se stále rozpoznatelnou řezbou: tři tváře směřující třemi směry.

„To k vraždě ještě přidává svatokrádež,“ řekl jsem, „protože na hranici spálili hůl druida.“ Jistě to byla Badraigova hůl, nebo snad patřila jednomu z těch zbylých dvou.

Další pátrání toho přineslo víc, než jsem čekal, ale nic zásadně prospěšného. Nějaké chomáče barevné vlny, nejspíš z oblečení Galů, kteří sem přišli, aby sundali těla. Také pár útržků kůže, které mohly pocházet z šatů Germánů. Hermes dokonce našel několik maličkých hrotů šípů vyrobených z pazourku, ale ty tam mohly ležet celá staletí.

Ionus se ukázal být tak trochu zklamáním. Zdá se, že mezi Galy je lov více méně omezen na horní aristokracii, takže obyčejní válečníci jako Ionus nezískají dostatek znalostí a umu v rozpoznávání stop a všeho ostatního, co s tím souvisí. Jejich schopnosti jsou omezené na krádeže dobytka a válčení. Hermes a já, synové města, jsme prokázali ještě méně postřehu.

V poledne jsme přerušili naše nesouvislé pátrání a pustili se do zásob. Přinesl jsem chleba a sušené fíky, Hermes si před odchodem z tábora dal prozíravě do tuniky kus sýra a Ionus měl ve vaku nasolenou rybu spolu s několika ranými cibulkami koupenými od jednoho z venkovanů nabízejících své produkty na forech obou táborů.

„Dozvěděli jsme se hodně?“ zeptal se Hermes a usilovně žvýkal.

„Zatím ne,“ pověděl jsem mu. „Ale ještě nám zbývá spousta denního světla. Musíme tady v okolí prohledat půdu pod stromy a mohlo by se vyplatit na stromy vylézt.“

„Vylézt?“ ozval se Hermes. „Proč?“

„Někdo tam musel vyšplhat, aby připevnil provazy,“ vysvětlil jsem mu. Tímhle jsem si vlastně nebyl tak jistý. Předtím jsem se s oběšením nikdy nesetkal.

Potrava byla tak suchá, že jsem do sebe nasoukal poslední sousta jen stěží. Zeptal jsem se Iona, kde bychom mohli najít vodu.

Ukázal na východní okraj mýtiny. „Tamhle nedaleko je pramen.“ Vstali jsme, oprášili si drobky z tunik a následovali ho. Po několika minutách jsme došli k maličké rokli vyryté do svahu kopce, kde se voda hlučně valila přes vymleté kameny. Vybrali jsme si poměrně klidné místo, poklekli vedle potoka, ponořili obličeje do vody a zhluboka pili. Voda byla lahodná, mnohem lepší než ze studny.

Nedokážu přesně říct, proč nás chytili tak snadno. Asi to bylo tím, že jsme se soustředili na pátrání po zemi, a to oslabilo naši bdělost vůči okolí. Možná ostatní zvuky přehlušilo zurčení potoka. Nejspíš to ale bylo tím, že Římané by jednoduše měli zůstat v Římě. Já bych byl nikdy neodjel, kdybych měl na výběr.

Vytáhli jsme obličeje z vody, abychom se nadechli, když sebou Ionova hlava náhle trhla vzhůru. „Nejsme sami,“ zašeptal.

Hermes a já jsme se vyškrábali na nohy, ale Gal se bez námahy narovnal z dřepu, otáčel se a díval se tu tímhle směrem, tu tamtím. Pak jsme je spatřili: blížící se temné stíny proplétající se mezi stromy. Byly to mohutné postavy, co vypadaly spíš jako šelmy než jako lidé, a na sobě měly zvířecí kůže.

Jediným odrazem se Ionus vrhl po hlavě do křoví. Kroutil se jako had a v okamžiku zmizel z dohledu, aniž by jediný zvuk prozradil jeho cestu.

„Kéž bych věděl, jak tohle udělat,“ vzdychl jsem.

„On nás tu nechal!“ zaječel Hermes hlasem plným paniky.

„A ty bys to neudělal?“ opáčil jsem.

Jeden z mužů vyštěkl něco na ostatní. Někteří z nich se k nám dál přibližovali a už se ani nenamáhali skrývat. Ostatní pročesávali křoví, píchali do něj oštěpy a snažili se najít Iona. Stahovalo se jich kolem nás nejmíň tucet a všichni měli zvednuté zbraně. Vedle sebe jsem zaslechl zařinčení a koutkem oka jsem viděl, že Hermes tasil meč. Hranou ruky jsem ho sekl po zápěstí a on s vyjeknutím zbraň upustil.

„Proč jste to udělal?“ chtěl vědět. „Přišli nás zabít! Musíme bojovat!“

„Uklidni se, idiote,“ přikázal jsem mu. „Z tohohle se nedostaneme bojováním.“

„No, rozhodně se z toho nevymluvíme! Znáte nějaké kouzlo, které nás odsud dostane?“

„Ne.“ Nasadil jsem svůj nejpovýšenější postoj a oslovil přibližující se muže. „Pánové, zdá se, že si myslíte, že mezi námi leží jakési nepřátelství. Já jsem senátor Decius Caecilius Metellus z Říma a Řím si přeje jen ty nejpřátelštější vztahy se všemi mocnými germánskými kmeny.“ V mém oblečení a díky začerněné kůži to asi působilo dost směšně, ale kde není podstata, musí postačit pouhý styl.

Jeden z nich řekl něco v jejich jazyce připomínajícím vrčení bojujících vlků a ostatní se srdečně rozesmáli.

„Udělal jste na ně dobrý dojem,“ vypravil ze sebe Hermes roztřeseně. Jeden muž k němu přistoupil a praštil ho do spánku koncem oštěpu. Další udělal totéž mně, až jsem zavrávoral. Někdo mě popadl zezadu a rychle mě zbavili zbraní.

„Ano, zdá se, že nás nezabijí hned,“ prohlásil jsem. „Takže zatím je to dobré.“ Svázali mi ruce za zády, Herma postavili na nohy a také ho spoutali.

Naši přemožitelé byli velcí muži, dokonce větší než Galové, a působili dvakrát divočeji. Galové se malují, odbarvují si vlasy vápnem a pro ještě děsivější účinek si je vyčesávají do špičky. Tihle muži byli divocí a hroziví jen tím, že stáli a dýchali. Měli vlasy a vousy všech odstínů žluté a oči děsivě modré.

V těžkých kožešinách vypadali ještě mohutněji, ale nebyli robustní jako Římanům tak dobře známí gladiátoři s velkými štíty. Přestože měli ohromnou sílu, byli stavěni jako vlci nebo závodní koně se štíhlými svaly napínajícími se přes dlouhé kosti. Měli neuvěřitelně útlé pasy a navzdory své velikosti se pohybovali ladně.

„Ach, tak teď to máme,“ zaskučel Hermes. Z boule na spánku mu stékala krev. „Proč jsme nevzali do zaječích, dokud jsme ještě měli příležitost?“

„Žádnou příležitost jsme neměli,“ pověděl jsem mu. „Podívej se na ta monstra. Myslíš, že bys dokázal uběhnout celou cestu zpátky do tábora, kdybys je měl za patami?“

Přehlédl je a celý se schoulil před jejich podivnou hrůzostrašností. „No, asi ne.“

„Tak se uklidni a možná se z toho dostaneme živí. Prozatím spolu Římané a Germáni neválčí. Jen se jim nelíbí, jak se Caesar vypořádal s migrací Helvetiů. Třeba si nás nechají kvůli výkupnému.“

„Zaplatil by někdo, aby vás dostal zpátky?“ chtěl vědět.

„Ne, ale pro tyto účely existuje zvláštní fond,“ ujistil jsem ho a doufal, že je to pravda. Věděl jsem, že východní legie z podobného fondu platí výkupné, které patří k hlavním zdrojům příjmů orientálních králů.

Jeden Germán něco vyštěkl a koncem oštěpu mě dloubl do žeber. „Myslím, že nám naznačují, abychom mlčeli,“ zasípal jsem. Hermes jen přikývl. Učil se rychle.

Jeden muž mi upevnil smyčku kolem krku a pak udělal totéž Hermovi. Pomyslel jsem si: oni své oběti věší.

Kapitola 12

Kdyby nás vedli zpátky k posvátnému háji, nejspíš bych hrůzou padl mrtvý k zemi, ale místo toho s námi zamířili na severozápad, vzhůru přes úbočí kopce. Jak jsme se plahočili na konci provazů, měl jsem dost času si podrobněji prohlédnout naše přemožitele. Kromě obvyklých kožešinových tunik měla většina z nich i kožešinové nohavice, které jim sahaly těsně pod kolena.

V jejich výzbroji nebyla žádná jednota. Skoro všem visel u opasku nůž s primitivně zpracovanou střenkou ze dřeva, paroží nebo kosti. Pár jich mělo přes záda luky v pouzdrech. Každý třímal jeden dlouhý oštěp a většina i několik kratších. Nejvíc mě překvapilo, že jejich výzbroj postrádala téměř jakékoli kovy. Galové měli oštěp s železným hrotem, štít zpevněný železem a často vlastnili dlouhý nebo krátký meč. K této základní výzbroji přidávali zámožnější válečníci bronzové nebo železné přilby a náčelníci obvykle i drátěnou košili. Ne tak Germáni. Kromě nožů neměli většinou jiný kov, snad jen měděný náramek a na širokých kožených opascích několik cvoků. Pouze vůdce téhle tlupy svíral oštěp se železným hrotem, ostatní měli hroty jen z kostí nebo ze dřeva ztvrzeného ohněm. Jejich dlouhé úzké štíty byly vyrobené z obyčejných prken vyztužených tvrdým dubovým dřevem a na okrajích pokrytých surovou kůží.

Přestože jejich zbraně vypadaly primitivně, nezdály se proto o nic méně smrtící. Jen bylo třeba vrazit dřevěný oštěp do nepřítele větší silou. Bylo zřejmé, že tihle muži to zvládnou velmi lehce. Římský voják by si proti nim mohl otevřít železářství, ale zdálo se, že Germáni jsou schopni vyrovnat nedostatek kovu ryzí divokostí.

Po chvíli se k nám připojil další tucet mužů. Tvářili se kysele a slova, která pronesli ke svému vůdci v hrdelním jazyce, zcela jasně nevyjadřovala radost.

„Nemají na sobě žádnou krev,“ zamumlal Hermes. „Třeba jim Ionus unikl.“ Jeden válečník ho hřbetem ruky udeřil přes pusu. Když se vzalo v úvahu, jakou ránu mohla ta ruka zasadit, bylo to jen láskyplné plesknutí, ale Hermovi zkrvavilo ústa a rty mu začaly otékat.

Malou pěšinkou jsme přešli přes úpatí kopce a sestoupili do temného údolí zasazeného mezi hustě zalesněné svahy. Pokoušel jsem si zapamatovat, kterým směrem leží řeka, ale byl jsem dezorientovaný. Věděl jsem, že kdyby se mi podařilo utéct, cestu zpátky do tábora bych dokázal najít, ale neměl jsem nejmenší ponětí, kde se nacházím vzhledem ke zbytku světa.

Čas od času muž vpředu tiše zahvízdal. Znělo to jako ptačí volání. Nato se odněkud shora ozvala odpověď. Když se to opakovalo podruhé nebo potřetí, vzhlédl jsem a vysoko na stromě jsem rozeznal přikrčeného bojovníka tichého jako myška.

Pozdě odpoledne jsme dorazili na velkou mýtinu uprostřed kopců. Kolem jejího okraje stály primitivní chýše, nic víc než mladé stromky ohnuté do oblouku a přikryté oloupanou kůrou nebo větvemi. Jedna z nich byla třikrát nebo čtyřikrát větší než ostatní, ale přesto to stále byla prostá stavba. Všechno, čeho jsem si všiml, naznačovalo, že tuhle malou vesnici postavili nedávno. Všude se vznášela vůně čerstvě pokáceného dřeva. Neviděl jsem žádné ženy. Tohle byla tlupa válečníků, ne kmen, který se stěhoval.

Na několika stojanech viseli jeleni a další zvěř připravená k porcování. Přemýšlel jsem, jestli jsou naši přemožitelé lovci, co na nás náhodou narazili, nebo muži, kteří jsou speciálně pověřeni hlídáním svatého háje. Měl jsem tušení, že spíš to druhé.

V samém středu mýtiny stál vysoký sloup neuměle otesaný do lidské podoby. Oči se strnulým pohledem byly vytepané z plechu, šklebící se ústa byla plná skutečných zubů z různých zvířat a z hrubě naznačeného krku splýval plášť z vlčí kůže. Paže byly zběžně vyřezané v basreliéfu; jedna ruka držela, jak se zdálo, smyčku ze spletené kůže, druhá sekeru nebo palici. Přemrštěná stylizace neumožňovala vyhodnotit všechny detaily a já jsem zrovna neměl náladu oceňovat umění.

Vůdce naší skupinky něco zavolal a hned přiběhli muži s dvěma těžkými kůly a dřevěnou palicí. Několik kroků od sochy boha, či co to vlastně bylo, zarazili kůly do země. Když skončili, s velkým zájmem jsem sledoval, co podniknou dál. Pokud by kůly začali zaostřovat, chystal jsem se najít největšího, nejhrozivěji vyhlížejícího Germána v táboře a plivnout mu do oka. Kdybych to udělal, možná by mě jednou ranou zabil hned. Vůbec se mi nelíbila představa naražení na kůl, nejspíš jediná smrt, která je ještě horší než ukřižování.

K mé úlevě jen vysekali kolem dokola pod otlučenými vršky hluboké zářezy. Herma i mě srazili do sedu a naše provazy pečlivě uvázali do zářezů v kůlech. Když Germáni zkontrolovali, zda jsou naše pouta dost pevná, odporoučeli se. Nejspíš se vydali hledat něco k večeři nebo snad chtěli rychle vypít hrnec medoviny, piva či jaké příšerné patoky to vlastně pijí.

„Bezva,“ zamumlal Hermes. Když viděl, že ho nikdo za mluvení neuhodí, pokračoval pevnějším hlasem: „Teď nás obětují. Možná sní. Měli jsme utéct. Přinejmenším by to bylo rychlejší.“

„To není tak jisté,“ opáčil jsem. „Mohli nám klidně jen rozdrtit pár kostí na nohou, aby nám zabránili v dalším útěku, a pak by nás sem stejně dovlekli. Celkově vzato jsme zvolili tu nejpřijatelnější možnost.“

„Jestli se Ionus dostal zpátky a nahlásil, že nás zajali,“ pronesl s nadějí v hlase, „přijedou a zachrání nás, viďte?“

„Bezpochyby,“ ujistil jsem ho s vědomím, že se nikdo nebude obtěžovat. Jeden nahraditelný, zbytečný důstojník a otrok sotva stáli za to, aby se mnoho mužů vystavilo neznámému nebezpečí.

Zbytek večera jsem se pokoušel odhadnout počet Germánů, ale podařilo se mi získat jen málo informací. Muži stále přicházeli a odcházeli buď jednotlivě, nebo ve skupinkách. Prostota jejich oděvů a věcí mi znemožňovala dost dobře odhadnout jejich záměry či dobu, kterou tu stráví. Nejspíš nějak podobně žili i doma a já nedokázal určit, jestli jsou to nájezdníci, nebo část armády shromážděné ke skutečnému tažení. Ačkoli se většinou jednalo o válečníky v nejlepších letech, objevilo se i pár chlapců, co byli ještě mladí na holení, pokud se Germáni vůbec holí, a dost bylo i mužů s šedivými bradami obdivuhodně pokročilého věku na to, že vedli takový život. Tito starci ale vypadali stejně čile jako ostatní.

Občas jsem uviděl muže nesoucí meče a snad i pár ozdob z vytepaného stříbra, ale jestli to byli jen váleční velitelé nebo princové, jsem neodhadl. Nikdo nikomu nesalutoval ani neprokazoval zvláštní známky podřízenosti a já začal přemýšlet, jestli se tahle společnost nepodobá jedné z těch vylíčených v legendách o zlatém věku, kdy si měli být všichni rovni. No, řekl bych, že rovnost dává smysl, když je každý muž nemytý, krvežíznivý divoch.

S přibývající tmou se do tábora vraceli lovci a stráže. V tuto dobu jsem viděl odcházet spoustu mužů, většinou bezvousé mladíky. Hádal jsem, že převezmou místa na stromech a vystřídají hlídky, které jsem zahlédl dnes odpoledne.

Rozdělali ohně a začali opékat teď už rozporcovaná zvířata. Nad mýtinou se vznášela vůně a mně hned začalo kručet v žaludku a sbíhaly se mi sliny.

„Člověk by si myslel, že mu přinesou něco k jídlu,“ postěžoval si Hermes, když se bojovníci svými vlčími zuby zahryzli do masa.

„Skutečně to ukazuje na jakýsi nedostatek vybraného chování,“ přisvědčil jsem. „Nicméně je to rozhodně lepší, než kdybychom některým chodem byli my.“ Germáni jedli jako postavy z Homéra, jehož hrdinové jako by snad nikdy nepozřeli nic jiného než maso. Tihle muži z kraje za Rýnem byli schopni na posezení zhltnout několik liber masa bez jediného sousta chleba nebo kousíčku ovoce pro zpestření. Kosti házeli do ohňů, utírali si mastné ruce do země a úzkostlivě si oprašovali špínu. Několik z nich spustilo společné vrčení, pravděpodobně něco jako píseň.

Nikdo nám nevěnoval nejmenší pozornost, za což jsem byl obezřetně vděčný. V této chvíli se rychlá smrt zdála jako neskutečně optimistická vyhlídka. Čím méně pozornosti se mi od těch strašlivých dravců dostávalo, tím lépe. Vyčerpaný dlouhou probdělou nocí a událostmi dne jsem začal upadat do otupělosti, když mě rázem probrala změna v okolním mumraji. Tlupa zmlkla.

„Někdo vychází z té velké chýše,“ zasténal Hermes. „Co teď bude?“

Ve vchodu jsem zahlédl pohybující se postavy. Pak někdo sklonil hlavu, vyšel ven a zamířil rovnou k místu, kde jsme seděli přivázáni. Na té chůzi mi bylo něco povědomého. Přehlédl jsem postavu od dlouhých, krásně tvarovaných nohou přes bujné, do kožešiny oděné tělo až k nedostižnému obličeji.

„Fredo! Rád tě tu vidím! Tohle je jen nedorozumění, že? Proč nás prostě nepustíš, všichni se uvolníme a…“ Kdybych rychle nestáhl jazyk, byl bych si ho ukousl, jak mě kopla do čelisti. Všichni bojovníci propukli při téhle ukázce skvělého humoru v hlučný smích.

„Dobře že je bosa, co?“ prohlásil Hermes. V hlase toho malého mizery jsem zaslechl zadostiučinění. Až dosud všechny rány schytal on.

Dokázal jsem se znovu posadit a mrkáním jsem zahnal hvězdičky, co se mi roztančily před očima. Když jsem znovu viděl jasně, ohně hořely vysoko. Pořád nade mnou stála Freda, ale její obvyklý mrzutý výraz byl pryč. Vesele se usmívala, šťastná, že jsem jí vydán na milost.

A nezměnil se jen výraz jejího obličeje. Stále měla na sobě kožešinovou tuniku, ale tahle byla o něco cudnější a místo obyčejné liščí kůže byla vyrobena z nádherné kožešiny, nejspíš sobola. Přes ramena jí splýval pláštík z hermelínu, ze kterého visely černé konce ocásků. Na krku měla mohutný galský zlatý náhrdelník a zlaté kruhy zdobily i její zápěstí a nadloktí.

„Vypadá to, že sis dost polepšila,“ poznamenal jsem. „Gratuluji.“

Prsty si přikryla rty a zachichotala se jako dívenka. Pak něco zavolala a jeden bojovník jí podal silný asi čtyři stopy dlouhý provaz spletený z kůže. S ním mě začala bičovat tak dlouho, až jsem se ocitl na pokraji bezvědomí.

„To bylo zbytečné, Fredo,“ prohlásil jsem otřeseně, když jsem se s námahou znovu posadil. „Vždycky jsem se k tobě choval s bezmeznou laskavostí.“

„Choval ses ke mně jako k otrokyni, Římane,“ prohlásila, protože se jí konečně podařilo potlačit veselí, a dokázala těch pár slov pronést.

„Tys byla otrokyně,“ podotkl jsem a připravil se na další bičování. Naštěstí se zdálo, že tento druh zábavy už pro ni ztratil kouzlo.

„Nikdy jsem nebyla otrokyní žádného muže,“ prohlásila.

„Pokud je tomu tak,“ řekl jsem, „pak nejsi jediná, kdo mi v poslední době lhal.“

Někdo se přiblížil těsně za ni a její bosá, pěkně tvarovaná noha se znovu zvedla. Připravil jsem se na další kopanec, ale ona chodidlo jen jemně, téměř něžně položila na místo mezi mým krkem a ramenem. Nato začala tlačit dolů.

„Na tvář, Římane.“ Sklonil jsem se na bok, pak jsem se natáhl na břicho a natočil obličej na jednu stranu, abych se neudusil. Freda mi přitiskla obličej do hlíny a rozhodně to nebylo jen symbolické gesto. Celou svou vahou se opřela do jedné nohy, až jsem si byl jistý, že mi zlomí vaz. Stěží jsem dokázal nasát trochu vzduchu do plic. Před očima, které mi bolestí vylézaly z důlků, jsem viděl jen pár obrovských nohou obutých v jemné kůži sešité zlatým drátkem.

Hlas snad příliš hluboký, aby patřil člověku, něco vyslovil, a noha se zvedla. Další hlas, mužský a známý, přeložil: „Tvoje podrobení je přijato. Teď se smíš posadit.“

Namáhavě jsem se vrátil do sedu. To je těžký úkol, když máte ruce svázané za zády. Bál jsem se, že ta trocha důstojnosti, která mi zbývala, značně utrpěla. Snažil jsem se aspoň, aby se mi v obličeji nepohnul ani sval, zkrátka dokonalá maska římské dignitas a gravitas. Bylo dobře, že jsem to udělal, protože když jsem se napřímil a oči se mi už neprotáčely, vzhlédl jsem k nejděsivější lidské bytosti, kterou jsem kdy spatřil.

Ten člověk měřil jistě přes dva metry, stál na rozkročených nohou silných jako kmeny stromů a obě zaťaté pěsti velikosti mé hlavy si opíral v bok. Na rozdíl od Germánů, které jsem viděl až doposud, tenhle měl rozložitou postavu odpovídající jeho výšce, tělo jako sud a krk tak silný, až se zdálo, že mu hlava sedí přímo na metrových ramenou.

Pečlivě učesané blonďaté, téměř bílé vlasy mu sahaly až k loktům. Vousy měl zvlněné a neobvykle jemné, pečlivě zastřihnuté oproti neudržovaným ježatým vousům ostatních. Drsným rysům dominoval pár bledě šedých očí, které by se lépe hodily pod střapatá obočí vlka. A přesto jsem si v tom divochovi a navýsost mužném obličeji všiml jistých povědomých rysů. Překvapeně jsem si uvědomil, že se výrazně podobá Fredě.

Jeho krátká tunika bez rukávů byla vyrobená ze silné plstěné látky a byla pečlivě vyšitá stylizovanými zvířaty a vinoucími se rostlinnými motivy. Nevypadala ani jako galská ani germánská, ale vzdáleně mi připomínala sarmatskou. Muž měl na sobě spoustu masivních zlatých šperků a z opasku pobitého korály mu visel meč, stejně přehnaně velký, jako byl on sám. Poznal jsem, že se jedná o španělskou práci.

Nasadil jsem svůj nejformálnější a nejúřednější tón. „Senátor Decius Caecilius Metellus mladší Římské republiky zdraví Ariovista, krále Germánie.“ Nemohl to být nikdo jiný. Moje slova přeložil tentýž známý mužský hlas. Germánský král mě natolik šokoval, že jsem si teprve teď všiml Molona, který stál za ním jen maličko stranou. I on se změnil. Oblékl si jemnou vlněnou galskou tuniku nachové barvy, drahé, cizí sandály a kolem krku si pověsil mohutný stříbrný řetěz. Obě zápěstí mu obepínaly stříbrné náramky. Jeho zkřivený, cynický škleb se ale nezměnil. Překládal, jak slova plynula vpřed.

„Mluvíš jako posel, Římane, a přesto jsi sem přišel bez poselstva. Na mé území ses vetřel jako špeh.“

„Římský senát neuznává tuto půdu za germánskou. Za konzulátu Caesara a Bibula vás senát prohlásil ,králem a přítelem‘, protože uznal nároky vaší vlády na území ležícím východně od Rýna. Řím je ve válce s Helvetii a já pátral na helvetijském území.“

Chvilku burácel. „Tituly udělené radou cizí země znamenají málo. Obsazení půdy znamená všechno. Držím půdu západně od Rýna právem dobytí a teď mám sto padesát tisíc mužů na téhle straně řeky. Všechno to jsou bojovníci, kteří nespali pod pevnou střechou už mnoho let. Nepleťte si nás s Galy, kteří jsou většinou jen otroci a oráči. U nás jsou všichni muži válečníci.“

„Bezmezná udatnost Germánů je známá po celém světě,“ prohlásil jsem, protože jsem měl za to, že nastala vhodná chvíle pro trochu lichotek. „Ale stejně tak bojovný duch Říma. Mezi našimi národy neexistuje žádná rozepře, králi Arioviste.“

„Tvoje slova pro mě nic neznamenají,“ sdělil mi přes Molona. „Nejsi zmocněn se mnou jednat.“

„To vy jste přišel ke mně, abyste si promluvil, ne já k vám,“ odpověděl jsem. Freda mě švihla přes obličej provazem, ale Ariovistus se jen zasmál. Otočil se a něco řekl. Jeden bojovník mě odvázal od sloupu a dva další mě popadli pod paží a postavili mě, jako kdybych nevážil víc než mrtvý zajíc. Tak jsem se i cítil.

„Co to dělají?“ zaskučel Hermes, když mě táhli k velké chýši.

„To se brzy dozvím,“ zavolal jsem na něj. „Ty nikam nechoď.“

Vnitřek chýše byl ponurý a zakouřený. Uprostřed na plochém kameni hořel malý oheň a dým stoupal vzhůru až k nevelkému kulatému otvoru ve střeše. Jediným zařízením bylo pár primitivních lůžek, několik džbánů a volských rohů. Zdálo se, že král Ariovistus necestuje s mnoha věcmi.

Válečníci mě posadili na hliněnou podlahu u ohniště a nechali mě chvíli přemýšlet o mé nejspíš krátké budoucnosti. Dovnitř se vkolébal Molon. Ani nemusel sklonit hlavu. Zazubil se a mrkl na mě.

„Jen tak dál,“ řekl řecky. „Vedete si dobře.“ Freda na něj něco vyštěkla. Ona zato musela při vstupu hlavu hodně schýlit. „Máme prý mluvit tak, aby nám rozuměla,“ řekl Molon.

Pak se objevil Ariovistus. Úplně se ohnul v pase, a když se dostal dovnitř, zdálo se, že vyplňuje celou chatrč. Ti tři si sedli se zkříženýma nohama kolem ohně, takže jsme utvořili malý kroužek. Král něco řekl Molonovi a ten malý člověk (sotva jsem na něj mohl myslet jako na svého otroka) mě obešel a pohotově mi rozvázal pouta. K mému překvapení přišel jeden bojovník a položil přede mě na zem několik proužků připáleného jeleního masa. Místo talířů posloužily široké dubové listy. Molon mi z jednoho džbánu nalil do volského rohu bledou tekutinu a podal mi ho. Podařilo se mi ho sevřít znecitlivělýma rukama, aniž bych něco rozlil, a zvedl ho k ústům. Byla to medovina, ale měl jsem takovou žízeň, že jsem si ani nevšímal její odporné chuti. Jakmile se mi do prstů vrátil cit, uchopil jsem proužek masa, ukousl si pořádné sousto a spolkl ho. Většina lidí dodržuje přísné zákony týkající se posvátných pravidel pohostinnosti. Zoufale jsem si přál, aby tomu tak bylo i mezi Germány.

Pozorovali mě s jistým chladným pobavením, a když jsem dojedl, Ariovistus promluvil.

„Tak, sedíš pod mou střechou, snědl jsi mé jídlo a pil mou medovinu. Cítíš se teď v bezpečí?“

„Hrozilo mi nějaké nebezpečí?“ otázal jsem se. To u nich vyvolalo záchvat smíchu. Rozhodně neměli špatný smysl pro humor.

„Já mám vás Římany rád,“ prohlásil Ariovistus. „Nepředstíráte statečnost jako Galové. Máte skutečnou odvahu. Poslouchej mě, Metelle. Chci, abys přetlumočil má slova Caesarovi. Půda Helvetiů patří mně. Můžete je nechat projít nebo je všechny pozabíjet, je mi to úplně jedno. Jestli máte chuť začít válku, hlavně se nezapomeňte vrátit zpátky do Itálie, až skončíte. Pokud se budete dál roztahovat do Galie, dříve nebo později budete muset bojovat se mnou a já vás porazím. V bitvě jsem nikdy neprohrál, jak vám dosvědčí moji nepřátelé.“

„To je rozhodně velmi otevřené prohlášení,“ řekl jsem. „Nikdo nebude nikdy tvrdit, že formulujete své myšlenky do spousty matoucích řečí. Ale mýlíte se, když si myslíte, že Řím se hned roztřese při hrozbě od cizího krále.“

Tomu se Ariovistus zachechtal. „Řím? Já nečelím válce s Římem.“ Namířil silný prst směrem k jezeru. „Tamhle čelím Caesarovi! Copak všichni Římané milují Caesara? To si nemyslím. Mnoho velkých a vznešených Římanů mě kontaktovalo přes své agenty. Ocenili mě jako velikého krále a ujistili mě, že až porazím Caesarovu armádu a zabiji samotného Caesara, Řím se nebude domáhat odplaty. Popravdě mi slíbili tučné odměny. Bude mi prokázána velká čest a senát mě uzná nejen jako krále Germánie, ale i velkého území Galie, které dobudu, až na vaši maličkou Provence.“

Nálada mi postupně klesala, protože jsem věděl, že říká pravdu. Vojáci mluvili o tom, že v téhle oblasti operují Krassovi agenti. Já sám jsem Caesarovi řekl, kolik jeho nepřátel počítá s tím, že se v Galii setká s pohromou. Jak hluboko tahle prohnilost sahala? Pomáhal skutečně Krassus a jeho spojenci v senátu (a Caesar měl mnoho nepřátel, kteří nebyli Krassovi spojenci) Ariovistovým ambicím materiálně? Krassus byl tak bohatý, že to klidně bylo možné.

„Stejně se musíte vypořádat s římskými vojáky,“ pověděl jsem mu, „a ti jen málokdy vidí Řím. Jejich loajalita se váže k jejich generálovi.“

„Římská loajalita se dá koupit kýmkoli, kdo má zlato,“ ušklíbl se.

Věděl jsem, že na tohle téměř nedokážu odpovědět. „To se netýká všech, ale jen některých. Pouze několika lidí. Prvního centuriona Desáté legie Tita Vinia jste uplatil zlatem, které vám dali Krassus, Pompeius a ostatní?“

Na okamžik se zatvářil rozpačitě. „Tita Vinia jsem si koupil vlastním zlatem.“

To mi vyrazilo dech. „Ale Germánie neoplývá železem, natož zlatem.“

„To ale neznamená, že jsme chudí,“ prohlásil Ariovistus. „Bohatství spočívá v půdě a bojechtivých mužích. Když máte tyhle dvě věci, všechno ostatní se dá získat. Před několika lety jsem překročil řeku jako spojenec Sékvanů v jejich válce proti Haeduům. Nejdřív jsem rozdrtil Haeduy a pak jsem si přivlastnil třetinu půdy Sékvanů.“ Zachechtal se a na zkřížených nohou se zakolébal. „Za porážku jejich nepřítele mi něco dlužili, ne? Moji lovci našli v bažině na dobytém území poklad nakupený na hromadu. Před mnoha lety ho Galové po nějaké bitvě zasvětili svým bohům.“

„O tom zvyku jsem slyšel,“ přisvědčil jsem.

„Většina železa byla už moc zrezivělá, aby se po tolika letech dala zachránit. Bronz taky zkorodoval. Ale stříbro a zlato vydrží navěky.“ Ukázal na zlato, které měli on a Freda na sobě. „Teď mám spoustu zlata. A budu ho mít ještě víc, až zabiji Caesara, pokud nedostane rozum a nevrátí se domů. Mně je to jedno.“

„Co jste si od Vinia kupoval?“ zeptal jsem se ho.

„Až by nadešel čas střetu mojí a Caesarovy armády, vydal by mi celý tábor. Ujistil mě, že to půjde udělat hladce. Mohl oslabit stráž na hradbě té noci, kterou bych si zvolil. Vy Římané za tmy neradi bojujete. My ano. S nepřítelem v táboře uprostřed noci, když nemůžete utvořit bojové formace a každý muž se musí spoléhat jen sám na sebe, se necháte podříznout jako ovce. To řekni Caesarovi. Dej mu na srozuměnou, že jeho vojáci nejsou tak loajální, jak si myslí.“

Chtěl jsem ho nazvat lhářem, ale nemohl jsem. Téměř před padesáti lety ve válce s Jugurthou zkorumpovaný římský důstojník zaprodal naše legie a vpustil v noci do tábora Numidijce. A to všechno jen pro zlato. Výsledek byl přesně takový, jaký popsal Ariovistus. I uprostřed těchto deprimujících myšlenek mi svitlo.

„Vy jste znesvětili posvátné místo druidů,“ řekl jsem.

„A co má být? Druidy pohrdám. Jen dělají potíže, když sjednocují Galy proti mně. Až bude Galie moje, pověsím je všechny v těch jejich svatých hájích.“ Názor, který, jak se zdálo, sdílel s Caesarem.

„Ale oni se nějak dozvěděli o vaší domluvě s Viniem a rozhodli se vám to překazit, není to tak? Zabili ho. Druidové nesmějí nosit zbraně, ale mohou člověka obětovat.“

„Budou pykat za to, že zabili psa, kterého jsem si platil,“ přísahal.

„Tři už zaplatili,“ podotkl jsem.

„To nestačí. Ty tři jsem poskytl jako dar svým bohům a zároveň tím varoval ostatní, že mi na jejich životech nezáleží o nic víc, než na jejich pokladech.“ Zdálo se, že má náladu všechno osvětlit, a já měl chuť toho využít.

„Jak se o Viniovi dozvěděli?“ zeptal jsem se.

Zkřivil obličej. „To netuším. Bojím se, že klidně mohl hrát na obě strany. Proradnost toho muže neznala hranic a druidové měli spoustu zlata, kterým ho mohli uplatit. Jako záruku našeho svazku jsem mu nejdřív dal svého poradce Molona, aby ho využil jako tlumočníka a prostředníka, a pak jsem mu poslal i sestru Fredu. Popravdě, měli na něj dávat pozor a zjistit, jestli se potajmu nevykrádá z tábora, aby jednal s druidy nebo jinými vysoce postavenými Galy. Přikázal jsem Molonovi, aby se choval jako dobrý otrok a podrobil se jeho bití, že za to bude bohatě odměněn. S Fredou musel pochopitelně zacházet slušně, ačkoli měl předstírat, že je zajatá otrokyně.“ Žena mě obdařila ledovým úsměvem a já přemýšlel, kolik prozradila svému bratrovi.

Na celé téhle situaci bylo něco nadpozemského či snového. Seděl jsem na hlíně v primitivní chatrči mezi zarostlými divochy a poslouchal jejich náčelníka vyprávět příběh o intrice a špionáži hodný Velkého krále Persie a jeho lstivých ministrů. Ale po zkušenosti s Fredou jsem už věděl, že v člověku dříme schopnost vyznat se ve světě, i když má na sobě kůži a nedokáže citovat z Pindarových ód.

„Mylně hodnotíte svou pozici síly,“ řekl jsem mu, „a také podceňujete odhodlání Říma. Jsme ve válce s Helvetii, ale mnoho dalších galských kmenů leží pod naší ochranou nebo k nám jsou vázány spojenectvím. A na příkladu jednoho muže přeceňujete míru zrádcovství a korupce v naší armádě. I když připusťme, že to je do nebe volající příklad.“

„O svých dalších krocích jsem rozhodl už dávno a nejsem tady, abych s tebou probíral diplomatické záležitosti. Chci, abys má slova vyřídil Caesarovi. Na oplátku bys měl být vděčný, že zůstaneš naživu. Tvůj titul zní působivě a Molon mi řekl, že tvoje jméno patří k jedné velké rodině, jenže já vím, že existuje mnoho senátorů, další senátoři každý rok přibývají a málokterý z vás má nějaký význam.“ Na barbara bystře vnímal realitu.

„Pak vaše slova vyřídím,“ řekl jsem. „Máte můj slib jakožto Římana.“ Rozhodl jsem se přehlédnout jeho pohrdlivé odfrknutí. „A teď, králi Arioviste, s vaším dovolením, musím se vrátit do tábora. Volají mě tam jisté naléhavé záležitosti.“

„Půjdeš, až tě pustím,“ prohlásil a probodával mě pohledem jako vzteklý medvěd.

„Ale nemáme už žádná další jednání,“ podotkl jsem, „a já se musím okamžitě vrátit. Caesar mě pověřil vyšetřováním vraždy Tita Vinia.“

„O tom mě Molon informoval. A co má být?“

„Na celém contuberniu leží podezření a v této chvíli je uvězněno a přísně střeženo. Pokud veřejně neoznačím druidy jako viníky, osm nevinných mužů zemře dlouhou, mučivou smrtí.“

On a Molon si chvilku něco mumlali. Přišlo mi, že tlumočník má velké potíže vysvětlit Ariovistovi slovo „nevinný“. Pak mě král přes Molona ještě jednou oslovil.

„Neexistují žádní nevinní Římané.“

Kapitola 13

Ariovistus nás držel v táboře dalších pět dnů. Netloukli nás a dostávali jsme pravidelně najíst. Pouta jsme sice neměli příliš utažená, ale stále nás hlídali muži, kvůli kterým bylo určitě prvně stvořeno slovo „bezcitný“. Nebyli jsme fyzicky týráni, zato nás plně zaměstnávala duševní úzkost. Tohle byl barbarský král, který ze sebemenšího popudu mohl změnit názor. Nikdo na nás nemluvil. Několikrát kolem nás prošla Freda a já se ji pokusil zatáhnout do rozhovoru, ale ztratila zájem i o to mě bít. Kupodivu se mě to dotýkalo. Snad ve mně přeci jen bylo trochu Tita Vinia. I Molon jen zavrtěl hlavou, když jsem ho oslovil.

Tak jsme se bavili s Hermem, protože jsme neměli lepší společnost. Obvykle to tak muži dělají, když jsou spolu někde uvězněni. Řekl jsem mu, že po návratu do Říma ho nechám zapsat k učiteli, protože ve své další kariéře budu potřebovat tajemníka. Zdálo se mu, že zůstat v armádě a bojovat s Galy a Germány není zase tak špatný nápad.

Snažil se ze mě vymámit, kdy přesně ho hodlám propustit z otroctví, ale já měl tolik rozumu, že jsem mu neodpověděl. Nejlepší taktika je nechat lidi v napětí. Po čase jsme o budoucnosti přestali hovořit. Příliš řečí o budoucnosti činí přítomnost mnohem nejistější.

Ráno šestého dne jsme se probudili v prázdném táboře. Trhl jsem sebou a rychle se rozhlížel. „Herme! Jsou pryč!“

„Co?“ otázal se radostně a mrkal a mžoural jako sova. „Kam šli?“

„Doufám, že zpátky do Germánie! Pojď, musíme se zbavit těch pout.“ Posadili jsme se k sobě zády a podnikali směšné pokusy rozvázat jeden druhému provazy. Pak jsme to vzdali a snažili se tahat za kůly. Ani s nimi jsme neměli štěstí.

„To bude chtít trochu popřemýšlet,“ prohlásil jsem nakonec. „Třeba by se nám podařilo přeřezat lana o nějaký kámen.“

„Tady kolem nejsou žádné kameny,“ opáčil Hermes a pátral očima po okolí. „Podívejte, kam zmizel ten bůh?“

Ohlédl jsem se za sebe a uviděl díru v místě, kde stávala ta šeredná věc. „Vykopali ho a sbalili tábor, aniž by nás vzbudili,“ poznamenal jsem. „Tihle Germáni teda vědí, jak si v noci poradit.“

„Tamhle někdo jde,“ špitl vystrašeně Hermes. Pozorovali jsme okraj lesa a o chvilku později se vynořila ošklivá, zakrslá, ale známá postava.

„Řekl jsem si, že se sem tajně vrátím a trochu vám to oběma usnadním.“ Z tuniky vytáhl nůž s krátkým ostřím a přeřezal nám pouta. „Běžte, než si Germáni všimnou, že jsem pryč.“

„Něco mi pověz, Molone,“ řekl jsem.

„Co?“

Popadl jsem ho za pravou paži a zvedl ji. „Pověz mi o tomhle.“ Kolem zápěstí měl stříbrný náramek, který jsem viděl na Titovi Viniovi v den, kdy jsem se s ním poprvé střetl. „Jak jsi ho získal? Od druidů? Jakou soukromou hru to hraješ?“ Kroucením jsem mu ho stáhl z ruky.

„Au!“ vykřikl a třel si zápěstí. „Jestli to musíte vědět, vzal jsem ho, když jsem se doslechl, že je Vinius mrtvý. Byl u jeho slavnostní uniformy ve stanu.“

„Všichni říkali, že si ho nikdy nesundává,“ poznamenal jsem.

„No, nemohl ho mít dost dobře na sobě a vydávat se za otroka, nemyslíte? No tak, vraťte mi ho. Pustil jsem vás na svobodu, ne?“

„Já ho potřebuji,“ vysvětlil jsem mu. „Ukážu ho Caesarovi jako důkaz, že tenhle šílený příběh není z mé strany jen spousta výmyslů.“

„Jste nevděčný muž,“ zabrblal Molon. „Dobře jsem vám sloužil, i když jsem vlastně nebyl váš otrok.“

„Ano, a jak ses stal poradcem Ariovista je určitě další zajímavý příběh, ale nemám čas si ho vyslechnout. Stejně bys nejspíš lhal.“

„Je nějaká šance, že dostaneme zpátky svoje meče?“ zeptal se Hermes.

„Myslíš to vážně?“ podivil se Molon. „Tolik železa?“

„Pojď, Herme, musíme odsud vypadnout.“ Naposledy jsem se otočil na Molona. „Pověz princezně Fredě, pokud je to její titul, že na ni budu vždy vzpomínat s něžností.“

„Ráda to uslyší,“ zašklebil se. „Vím, že si o vás myslí jen to nejlepší, senátore.“ Kdo ví, kdy muž jako on mluví pravdu? Odkolébal se zpátky do lesa.

Několikrát jsme se ztratili, ale měl jsem přibližnou představu, kde se právě nacházíme a jak se dostat zpátky. Kopce nebyly brzy po ránu nepříjemné a nebezpečí od našich dvounohých nepřátel bylo tak velké, že jsme si ani nelámali hlavu s vlky, medvědy a podobnými zvířaty. Vzduch svěže voněl, my byli volní a modřiny nám pomalu bledly. A co bylo nejlepší, zjistil jsem pravdu o smrti Tita Vinia a zachráním Burra a jeho přátele. Objasnil jsem to Hermovi, který si začínal stěžovat.

„Nemáte pravdu, nejlepší je, že Germáni táhnou pryč. A co se týče toho ostatního, jsem unavený, celý rozlámaný a mám hlad.“

„Z Germánů se tak neraduj,“ vyplísnil jsem ho. „Jestli nás chytí Helvetiové, nejspíš nás zabijí.“

„Myslíte? Takže naše situace není zas tak úžasná.“

Brzy k večeru jsme dorazili k úbočí kopce, kde se odehrálo obětování; zdálo se nám skoro tak známé jako domov. Potom už jsme se směrem neměli větší potíže, museli jsme jít jen dolů s kopce. Dorazili jsme na pláň a nad hlavami se nám začaly rozsvěcet první hvězdy.

„Už to není daleko,“ řekl jsem.

„No, aspoň je to rovina,“ vzdychl Hermes.

Už dávno jsem měl vědět, že sebemenší detail mého pobytu v Galii nebude ani příjemný, ani snadný. Krátce po půlnoci padla k zemi hustá mlha. Kráčeli jsme dál, ale ne tak jistě.

„Víte určitě, že tohle je dobrý nápad?“ ozval se Hermes. „Třeba bychom měli počkat na denní světlo.“

„Nechci, aby nás chytili tady na pláni,“ řekl jsem mu. „Budeme muset věřit mému orientačnímu smyslu.“ Zatvářil se pochybovačně. „Už brzy musíme dojít k valu. Je devatenáct mil dlouhý. Ten nemůžeme minout.“

„Mám ve vás plnou důvěru, pane,“ prohlásil tónem, který sváděl k víc než k jednomu výkladu.

Začalo svítat, ale nebylo vidět o nic líp. Kráčeli jsme v bílé namísto v temné mlze. Myslel jsem si, že určím směr vycházejícího slunce, ale nejspíš jsem jen klamal sám sebe. Nicméně Hermovi jsem svoje pochybnosti nedal najevo.

„Stát!“ ze tmy se ozval rozkaz s takovou razancí, že jsme se oba zarazili, jako kdyby do nás uhodil blesk. „Kdo je tam?“

„Já jsem kapitán pretoriánské jízdy Decius Caecilius Metellus doprovázený jedním otrokem. Musím okamžitě podat hlášení legatovi.“

„Jaké je heslo, kapitáne?“

„Heslo? Jak to mám vědět? Nebyl jsem na poradě velení už sedm dní! Pusť nás dovnitř – mám naléhavé poslání!“

„Promiňte, kapitáne. Bez hesla vás nemohu pustit dál. Budete muset počkat, až se sem dostane velitel hlídky.“

„Tomu se mi nechce ani věřit!“ vykřikl jsem vztekle a div jsem si nerval vlasy i s kořínky. „Alespoň mi pověz, kde jsi!“

„No, to snad smím. Popojděte několik kroků týmž směrem, kterým jste šel.“ Udělal jsem, co řekl, a pak jsem před sebou uviděl velký val. Těsně nad palisádou jsem rozeznal dva obrysy přileb nalepených na sebe. Mlha se teď rychle zvedala.

„Copak nevidíš, že jsem římský důstojník?“ obořil jsem se na něj.

„No, mluvíte jako on. Ale vypadáte jako žebrák.“

Chápal jsem, proč si to myslí. Tuniku jsem měl potrhanou a špinavou, celý jsem byl ušmudlaný a neoholený a vlasy mi trčely do stran jako nějakému Galovi. Pak jsem slyšel, že na dřevěném ochozu dupe někdo další, a zahlédl jsem přilbu s příčným chocholem centuriona.

„Co je to tu za rozruch, Galerie?“

„Venku je někdo a tvrdí, že je římský důstojník, ačkoli tak nevypadá. Má s sebou otroka.“

„Mluvilo se tady o pohřešovaném důstojníkovi.“ Centurio nakoukl přes palisádu. „Poslechnu si vás.“

„Byl jsem na nočním průzkumu a zajali mě Germáni. Včera jsem utekl a celou noc bloudím v mlze.“ Řekl jsem si, že čím kratší vysvětlení, tím lepší.

„No, zní to věrohodně.“ Ukázal na východ k jezeru. „Tamhle asi o čtvrt míle dál je brána. Běžte tam a já dohlédnu, aby vás vpustili dovnitř.“

Pospíšili jsme si k úzké výpadové bráně a skupina nanejvýš zmatených mužů nás na centurionův příkaz nechala projít. Byl jsem tak rozechvělý a zničený, že jsem si teprve teď všiml, že se dívám na legionáře, ne na vojáky pomocných sborů.

„Kdy převzali legionáři stráž nad valem?“ vyhrkl jsem. Jen koukali a já si všiml hvězdiček namalovaných na štítech. „Z které jste legie?“

„Ze Sedmé!“ prohlásil jeden hrdě.

Vykřikl jsem a objal Herma, čímž jsem ho uvedl do velkých rozpaků. „Naše posily! Kdy jste dorazili?“

„Včera pozdě večer,“ řekl desátník. Tábořili jsme na druhé straně Alp, když k nám přijel Caesar. On nás nenutil pochodovat, on nás donutil utíkat!“

„Šest mužů v horách padlo vyčerpáním,“ řekl jiný, přikyvoval a usmíval se, jako kdyby to byla velká pocta. „Caesar nechal své liktory pochodovat jako poslední a měli rozkaz setnout každého, kdo odpadne.“

„Caesar dobře ví, že jeho rozkazy budou plněny,“ prohlásil desátník s velkým respektem. Jako kdyby vojáci hovořili o bohu, až na to, že mluvili s citem. Nemohl jsem tomu věřit. Lukullus se snažil ve své armádě prosadit tvrdou kázeň a vojáci se vzbouřili. Caesar požadoval kázeň nelidskou a oni ho za to uctívali. Nikdy v životě vojákům neporozumím.

Kráčel jsem s Hermem k táboru Desáté legie, zbytek mlhy se pomalu rozplynul a my spatřili nejpovzbudivější pohled na světě: kde dříve stálo jediné ležení legie a pomocných sborů, tam se teď rozkládaly hned tři celé legionářské tábory a tři tábory pomocných sborů. Vojáky na toto tažení čerstvě zrekrutovali – něco přes třicet šest tisíc mužů v plné síle.

„Tady je dost vojáků, aby dobyli celý svět!“ zvolal Hermes.

„Jsem si jistý, že Caesar by právě tohle provedl s radostí,“ řekl jsem mu, „ale už jsme jednou proti nepříteli pochodovali s deseti legiemi, a přesto jsme sváděli těžké boje. Nicméně tahle armáda by si měla s Helvetii snadno poradit.“

„A s Germány?“

„Caesar nebude bojovat s oběma najednou. Ariovistus možná své počty zveličoval, ale klidně může mít třikrát tolik mužů než Caesar.

„To nezní dobře.“

„Není to dobré, ale Marius při boji s Germány nad takovouhle přesilou zvítězil. Čirá divokost a odvaha nenahradí všechno. Disciplína je mnohem důležitější a sám jsi viděl, jak jsou vyzbrojení. Ty chatrné štíty pilum ani nezpomalí. Dřevěné oštěpy neproniknou štítem scutum ani drátěnou košilí. Pokud legie udrží formace, dokáží se vypořádat s ještě větší přesilou.“

„Ale jsou obrovští!“

„O to větší terče,“ ujistil jsem ho. „Bez přileb a pancíře jsou pro ostrý gladius snadnou obětí.“ Doufal jsem, že jen neodříkávám hromadu propagandy. Římské armády už byly v minulosti několikrát poraženy a Hannibalovi se to dokonce podařilo s menším počtem vojáků. Jenže Hannibal byl nejlepší vojevůdce, který kdy žil. Alexandrova pověst je podle mého názoru značně zveličelá. Římané jsou zřídkakdy poraženi v boji, ale čas od času má nepřítel lepšího generála.

Nicméně jsem věděl, že tihle divocí muži nemají výcvik Hannibalových veteránů. Caesarovy legie se vypořádají s Germány hned po vítězství nad Helvetii, až bude jejich morálka na vrcholu, a to způsobí obrovský rozdíl.

Nebo je to tím, že se teď ohlížím zpět? Možná jsem tehdy nebyl zdaleka tak přesvědčený, zato mnohem vyděšenější. Třeba jsem to před Hermem jen předstíral.

„Když mluvíme o mečích,“ ozval se, „dáte mi nový?“

„Ne dřív, než si nahradím ten svůj. Pořád mám ještě jízdní meč, ale potřebuji i gladius. Uvidíme, jak mi bude přát štěstí v kostkách. Možná požádáme Burra a jeho contubernium, aby uspořádali sbírku na náhradu mečů, o které jsme kvůli nim přišli. Měli by být vděční…“ Pak jsem se se stoupající hrůzou upamatoval.

„Utíkej!“ zakřičel jsem a vyrazil.

„Proč?“ zavolal za mnou Hermes. Na odpověď jsem neplýtval dechem.

Tábor Desáté legie ležel nejvýchodněji. Proběhl jsem kolem ostatních ležení, kde se vznášel těžký pach čerstvě vykopané hlíny. Vojáci stále hloubili příkopy a stavěli hradby. Pod bdělým dohledem desátníků přestali muži pracovat, aby se podívali na šíleného muže v rozedraných šatech, jak kolem nich letí, jako kdyby ho všechny Furie škrábaly do zadku, dokud na ně desátníci nevyštěkli, aby přestali být líní mizerové a vrátili se k práci.

Když jsem se dostal k severní hradbě, viděl jsem, že všechny stráže hledí dovnitř, a modlil jsem se k Merkurovi, aby mým patám propůjčil křídla. Proběhl jsem branou Porta Decumana a za mnou někdo zakřičel: „Hej! Stůj! Jaké je heslo?“ Svaly na zádech se mi napjaly, protože jsem očekával přílet kopí, ale věděl jsem, že pravděpodobnost je jen malá. Zabít šílence totiž nosí výjimečnou smůlu.

Letěl jsem přes opuštěné části pretoriánské gardy, kde si mě všímali jen koně a další zvířata. Jak jsem se blížil k foru, uviděl jsem Caesara a jeho důstojníky na pódiu, ze kterého se oslovovali vojáci. Sledovali něco pod sebou. Neviděl jsem, co to je, protože na třech stranách fora se po kohortách rozestavila celá legie. S rychlostí hodnou finiše olympijského závodu jsem proběhl mezi dvěma kohortami a uprostřed překvapených výkřiků vletěl na otevřené prostranství.

Před pódiem stálo dvanáct Caesarových liktorů. V jejich středu se tyčil nehezky pomalovaný kamenný sloup. Před touto podivnou skupinkou byli nastoupeni muži první setniny první kohorty oblečeni do tunik a vyzbrojeni pouze révovkami. Jejich ztrápený výraz se však vůbec nedal srovnat s žalostným vzezřením osmi nahých mužů, kteří stáli na jednom konci dvojité řady. První v řadě byl Burrus, který se chystal vykročit mezi seřazené muže. Révovky už byly zdviženy a připraveny k úderu.

„Zastavte!“ zakřičel jsem. „Okamžitě přestaňte! Tito muži jsou nevinní!“ Na foru se spustil příval ohromeného mumlání a rozkazy centurionů ho sotva uklidnily. Funěl jsem a lapal po dechu, ale doběhl jsem k pódiu, a zastavil se před podivným kamenným sloupem. Viděl jsem, že je to náhrobní kámen Tita Vinia. Měl být svědkem popravy, i když jen jako socha.

„Vidím, že jste si zachoval smysl pro dramatično, Decie Caecilie,“ řekl Caesar. „Raději to hezky rychle vysvětlete, pokud se nechcete připojit ke svým přátelům chystajícím se pod rány révovek.“

Funěl jsem tak mohutně, že jsem nemohl mluvit, tak jsem sáhl do tuniky a vytáhl stříbrný náramek. Hodil jsem ho Caesarovi, on ho chytil a prohlédl si ho.

„Tohle vám získalo slyšení. Pojďte nahoru, Decie.“

Dokázal jsem se vypotácet nahoru na hradbu pretoria a pak na pódium. Někdo mi do rukou podal měch a já do sebe s námahou nalil velký lok vína silně ředěného vodou. Další doušek jsem už polkl snadněji a třetí ještě víc.

„Radši mluvte dřív, než to celé vypijete,“ ozval se Caesar. Pak se obrátil k ostatním. „Pánové, nechte nás.“ Důstojníci začali organizovaně sestupovat z pódia a prohlíželi si mě jako návštěvníka z podsvětí. Když jsme osaměli, spustil jsem rychle, ale tiše. Caesarův výraz se během mého vyprávění takřka nezměnil. Jen maličko zbledl, když jsem mu pověděl o Viniově proradnosti, ale zdálo se, že strašlivé nebezpečí, které jsem podstoupil, ho nijak nerozrušilo. Když jsem skončil, chvilku se na mě jen díval.

„Výborně, Decie,“ řekl nakonec. „Později budu chtít všechny podrobnosti vašeho zážitku z germánského tábora.“ Zavolal na své důstojníky, aby se k nám připojili, a velmi stručně je seznámil s fakty, která jsem zjistil. Bylo úžasné sledovat výrazy jejich tváří.

„No, vždycky jsem říkal, že Titus Vinius je mizera,“ poznamenal Paterkulus. Tenhle postřeh byl použitelný na většinu centurionů. „Ale prokonzule, máme tu nastoupenou legii, která chce být svědkem popravy. Jestli někoho nezabijeme, budou mít pocit, že věci nejsou úplně v pořádku.“

Caesar se usmál. „Ach, myslím, že jim mohu poskytnout příjemnou podívanou.“ Naklonil se přes hrazení a obrátil se na jednoho liktora. „Dojděte do kovárny a přineste mi palici a sekáč.“ Muž odspěchal a Caesar zvedl obě ruce, aby si zjednal ticho. Nastalo okamžitě.

„Vojáci! Římští bohové milují Desátou legii a nedovolí, aby ji postihla potupa nebo nespravedlnost! Poskytli mi důkaz, že Tita Vinia zavraždili druidové jako barbarskou lidskou oběť a že tento osud na něj padl jako důsledek jeho vlastní zrady. První kohorta a její první setnina mají zpět veškerou čest a jejich potupa je zrušena!“ Legie propukla v ohromný jásot a od špiček mávajících oštěpů se odrážely paprsky ranního slunce. Ostatní legie se patrně domnívaly, že nás napadli barbaři. Vojáci začali dokola provolávat Caesarovo jméno, jako kdyby právě dosáhl velikého vítězství.

„Počkejte tady,“ řekl Caesar. „Hned se vrátím.“ Odešel z pódia a vydal se ke svému stanu.

Burra a jeho přátele tak ochromila náhlá úleva, že muži, kteří je měli zabít, jim museli pomoci obléknout tuniky. O několik minut později byla první kohorta znovu celá, její vojáci stáli v plné zbroji, chocholy se jim na přilbách ve vánku třepetaly, a protože si rychle sundali ze štítů kryty, ty se teď předváděly v jasných barvách. Caesar veškeré zásluhy připisoval bohům, ale já při tom pohledu cítil velké osobní zadostiučinění. Nestává se často, že člověk spatří dobré výsledky svého jednání v tak dramatické podobě.

Když se Caesar vrátil, neměl už na sobě vojenskou výstroj. Stanul před vojáky se všemi odznaky pontifika: oblékl si pruhované roucho lemované zlatem, plešatějící hlavu ozdobil stříbrnou čelenkou a v ruce svíral augurskou, nahoře zahnutou berlu. Rozradostněná legie při tak nezvyklé podívané okamžitě ztichla.

Sestoupil na forum a postavil se před náhrobní kámen Tita Vinia. Kameníci v Massilii očekávali padlé legionáře, a proto si udělali zásobu kvádrů a ze tří čtvrtin je opracovali. Při objednání náhrobku bylo třeba jen dodat nápis a podrobnosti. Pro Vinia doplňovaly reliéf odznaky jeho hodnosti: příčný chochol na přilbě, náholenice, phalerae na drátěné košili a révovka, vše natřeno jasnými barvami. Obličej se Viniovi podobal jen vzdáleně. Pod postavou bylo vytesané jeho jméno, hodnost, kterou zastával, a jeho vyznamenání z bitev.

Caesar se postavil před pomník se vztyčenýma rukama a pronesl obřadné zatracení. Použil prastarý rituální jazyk, kterému dnes už v podstatě nikdo nerozumí. Když domluvil, obrátil se čelem k vojákům.

„Nechť je jméno Tita Vinia vyškrtnuto ze svitků Desáté legie! Nechť je jeho jméno zapomenuto, jeho vyznamenání jsou mu odňata a jeho majetek propadne Římu, který se chystal zradit!“

Otočil se zpátky a zadíval se na náhrobní kámen. Liktor mu vložil do rukou palici a sekáč a Caesar zavolal: „Tak činím já, Gaius Julius Caesar, pontifex maximus Říma, a vyškrtávám z paměti lidstva prokleté jméno Tita Vinia!“ Hbitými údery odsekal postavě obličej. Pak podobně naložil i s nápisem. Nato upustil nástroje a vystoupal znovu na pódium.

„Jest vykonáno! Nechť žádný muž nevysloví to zlořečené jméno! Vojáci, byli jste svědky spravedlnosti. Vraťte se ke svým povinnostem.“ Okamžitě zaduněly tuby a rohy a vojáci kohort odpochodovali z fora se širokými úsměvy. Znovu to byla radostná armáda. Venku se shromažďovaly hordy Galů a Germánů, ale oni byli šťastní.

„Decie Caecilie,“ řekl Caesar, když jsme kráčeli zpátky k velkému stanu, „máte hodinu, abyste se vykoupal, oholil a vrátil se v uniformě. Pak si vyslechnu vaše podrobné hlášení.“ Nejspíš jsem měl být rád, že mi povolil tak dlouhou dobu.

O hodinu později jsem se oholený, ostříhaný a oblečený v polní uniformě, ale pořád ještě trochu roztřesený, hlásil v pretoriu a několikrát jsem vyprávěl události od Caesarova odjezdu. Caesar často kladl pádné otázky a jeho právnický důvtip odhalil fakta, která jsem i já přehlédl. Když byl s mým hlášením spokojen, přešli jsme k hanebné truhle a k mému velkému smutku Caesar zaznamenal každou smlouvu a každou cihličku zlata a dvakrát vše zkontroloval s mým seznamem. Nebyl to důvěřivý muž.

„Nu,“ řekl nakonec, „tím je tato smutná záležitost uzavřena. Blahopřeji, Decie. Vaše práce předčila i mé největší očekávání.“

„Co uděláte se vším tím bohatstvím?“ zeptal jsem se.

„Odsoudil jsem ho jako zrádce. Vše, co vlastnil, propadlo státu.“ Zavřel truhlu a zamkl ji. V duchu jsem si řekl, že se někdy v budoucnu podívám na záznamy státní pokladny, abych zjistil, kolik toho stát opravdu dostal.

„Tohle si žádá oslavu,“ prohlásil Caesar. „Dnes večer uspořádám na vaši počest hostinu. Teď se běžte vyspat. Dnes se bude slavit, zítra budeme zpátky ve válce.“

Nepotřeboval jsem žádné další pobídnutí. Cestou zpátky do stanu mi každý, koho jsem míjel, salutoval. Všichni se na mě usmívali. Herma jsem našel u stanu, kde z dlouhého čekání usnul ve vchodu. Přikryl jsem ho pláštěm, svlékl si pancíř a zhroutil se jako mrtvola.

Ten večer jsme opravdu hodovali. Dopřávali jsme si maso z divokého prasete, které chytili galští lovci, a zapíjeli ho vynikajícím vínem z Caesarových osobních zásob. Valily se na mě úsměvy, gratulace a všichni mě poklepávali po zádech. Každý byl můj přítel. Z nejopovrhovanějšího člověka jsem se rázem stal hrdinou. Nové postavení v legii jsem si užíval, protože jsem věděl, že mi dlouho nevydrží. Caesar mi dokonce věnoval pěkný meč, aby mi vynahradil ten, co mi sebrali Germáni.

Důstojníci se postupně rozcházeli do svých postelí nebo za nočními povinnostmi a já popřál prokonzulovi dobrou noc a šel hledat svůj stan. Hermes, bohatě vytrénovaný zkušenostmi s touto prací, čekal venku, aby se ujistil, že se neztratím. Podal jsem mu ubrousek plný dobrot, které jsem pro něj přinesl, a pomalu jsme se loudali kolem důstojnických stanů.

„To byly šílené dny, Herme,“ vzdychl jsem, „ale to nejhorší už je pryč. Až začne válka, bude nám po tomhle připadat jako hračka.“

„Když to říkáte.“

Pomyslel jsem na všechny události od chvíle, co mě mladý Kotta probudil uprostřed noci, aby mě dovedl do pretoria. Ta vzpomínka se podobala ráně do hlavy a já zavrávoral, až jsem téměř upadl.

„Zakopl jste o stanový úvaz?“ zeptal se Hermes.

„Ne, jen o objev.“

Zadíval se na zem. „Jak vypadá?“

„Vypadá to tak, že jsem úplný blázen,“ řekl jsem. „Druidové, Germáni! Nic než odvrácení pozornosti!“

„Myslím, že byste měl jít do postele a vyspat se z toho,“ řekl a tvářil se znepokojeně.

„Spánek je to poslední, co potřebuji. Vrať se zpátky do stanu. Brzy tam přijdu.“

„Jste si tím jistý?“ ozval se.

„Jsem úplně střízlivý, i když jen z toho šoku. Teď mě nech.“

Poslechl a já zůstal sám se svými myšlenkami. Publius Aurelius Kotta byl velitelem stráže u brány Porta Praetoria tu noc, kdy Titus Vinius zemřel. Co to řekl Paterkulus? Žádný velitel stráže neopustí své stanoviště, pokud není řádně vystřídán. Ale Kotta pro mě přišel do stanu ještě za tmy.

Chystal se právě do postele, když jsem se u něj zastavil. „Decie Caecilie,“ řekl překvapeně, „ještě jednou vám blahopřeji. Co vás přivádí do mého stanu?“

„Jen drobná otázka týkající se noci, kdy Vin… ten muž zemřel.“

„Stále vás to trápí?“ Usmál se. „Jste nejcílevědomější muž, s jakým jsem se kdy setkal. Jak zní vaše otázka?“

„Té noci jste byl velitelem stráže u Porta Praetoria. Pouštěl jste skupinu místních obyvatel poté, co vám předložili propustku. Ale později jste pro mě přišel, abyste mě odvedl do pretoria. Jak se to přihodilo?“

„Krátce po půlnoci mě vystřídali a řekli mi, abych se hlásil v pretoriu jako dozorčí důstojník. Byli tam někteří Caesarovi liktoři a ti mi pověděli, že Caesar už šel spát. V liktorově stanu je volné lůžko, kde může dozorčí důstojník spát, když se nic neděje. Má posla, který musí za všech okolností zůstat vzhůru. Ten můj byl Gal, který znal sotva deset latinských slov.“

„Bylo vám řečeno, proč vás vystřídali a změnili vám službu?“

„Potřebují vám udávat důvod?“ zeptal se.

„Obvykle se tím neobtěžují,“ souhlasil jsem. „Kdo přebral vaše místo u brány?“

„Byl to váš bratranec Lucius Caecilius Metellus.“

„Děkuji vám, Publie. Pomohl jste mi něco vyjasnit.“

„Jsem rád, že jsem mohl posloužit,“ řekl a tvářil se naprosto zmateně.

Neobtěžoval jsem se ohlásit, když jsem vrazil do Bobulova stanu. Posadil se na lůžku a na tváři se mu nejdřív objevilo ohromení a pak znechucení.

„Decie! Podívej, jestli je to kvůli těm sto…“

„Nic tak prostého, Bobule,“ prohlásil jsem žoviálně. Posadil jsem se na jeho postel a poplácal ho po rameni. „Drahý bratranče, chci vědět, kdo prošel branou Porta Praetoria a pak se vrátil té noci, kdy byl zavražděn centurio, jehož jméno nesmíme vyslovit.“

„Decie,“ zasyčel. „Nech to být! Je po všem. Prokázal jsi, že tvůj klient a jeho přátelé jsou nevinni. Všichni tě mají rádi. Jsi Caesarovým oblíbencem. Nezkaž si to. Varuji tě.“

Strčil jsem do něj, vytáhl jsem svůj pěkný nový meč a špičku jsem mu dal těsně pod bradu. „Kdo vyšel ven, Bobule?“

„Hele, v klidu! Dej tu věc pryč, ty šílenče!“

„Mluv, Bobule.“

Vzdychl a znělo to, jako kdyby z něj unikla celá duše. „Té noci jsem byl v pretoriu jako velitel noční služby. Paterkulus mi přikázal, abych šel vystřídat Kottu na bránu. Řekl, že později bude odcházet skupina a že budou mít od něj propustku. Měl jsem je pustit ven, pak zpátky dovnitř a nikomu o tom neříct ani slovo.“

„A řekl ti, proč to chce?“ zeptal jsem se, ale věděl jsem, že je to zbytečné.

„Proč by to dělal? Byla to nějaká jeho záležitost nebo Caesarova a já se nehodlal ptát.“ Ne, Bobule by se nezeptal. Přesně proto ho tam poslali. Potřebovali zkušeného politického podlézavce, ne nezkušeného kluka, který ještě nebyl tak chytrý, aby se staral o svou budoucnost. Vstal jsem a zasunul meč do pochvy.

„Bobule, stydím se, že máme stejné jméno.“

Přetřel si krk, který mu krvácel z maličkého škrábnutí. „To nebude platit dlouho, jestli budeš takhle pokračovat.“ Ale já už vyšel ze stanu ven.

Strážní u vchodu do pretoria mi zasalutovali a usmívali se. Poslední dobou se na mě kromě Bobuleho zubili všichni.

„Dobrý večer, pane,“ řekl jeden z nich.

„Něco jsem si tam zapomněl,“ řekl jsem. „Jen tam zaskočím a vezmu si to.“

Otočili se a podívali se na stan. Ze vchodu zářilo světlo. „Vypadá to, že prokonzul je stále ještě vzhůru. Běžte dál, pane. Říká, že všichni jeho důstojníci k němu mohou přijít, když ještě nespí.“

Caesar seděl za stolem a za ním hořela řada lamp. Před ním na stole ležel stříbrný náramek. Když jsem vešel, vzhlédl.

„Ano, Decie?“

„Tita Vinia nezabili druidové,“ řekl jsem. „To jste udělal vy.“

Na několik okamžiků se na mě zadíval, pak se usmál a přikývl.

„Velmi, velmi dobře, Decie. Vážně, vy jste nanejvýš pozoruhodný člověk! Muži, co vyřeší problém ke své spokojenosti, už většinou dál nepřemýšlejí, aby zjistili, jestli něco nepřehlédli.“

„Bylo by vám to prošlo, kdybyste pro mě neposlal Kottu. Věděl jsem, že ten večer byl přidělen k bráně, ne k pretoriu.“

„Aha, chápu. Veliké věci závisejí na takových drobnostech. Mimochodem, mně nic ,neprošlo‘. Já jsem prokonzul provincie s celým imperiem. Mám pravomoc provádět popravy bez soudu, pokud to považuji za nutné, a nikdo mi v tom nesmí bránit či po mně žádat vysvětlení, ani když se jmenuje Caecilius Metellus.“

„Jak jste to udělal?“ zeptal jsem se. „Uškrtil ho Paterkulus, zatímco vy jste ho bodl?“ Řekl bych, že to ode mě znělo opravdu hořce. Nikdy jsem nikomu nedělal rád hlupáka a ten večer jsem se navíc cítil obzvlášť dobře.

„Nebuďte drzý! Pontifex maximus Říma si nešpiní ruce krví zrádců. Popravu provedli v souladu s mými rozkazy liktoři přesně podle ústavy.“

„Až na ty druidí ozdoby.“

Kysele se po mně podíval. „No tak, posaďte se, Decie. Svou poctivostí mi ničíte zažívání. Jestli budete někdy zastávat vyšší úřad, budete muset vykonávat nepříjemné úkoly. Buďte vděčný, jestliže nebudou zahrnovat nic nepříjemnějšího než zabití proradného darebáka, jako byl Vinius.“

Posadil jsem se. „Ale proč? Jestli jste zjistil, k čemu se chystá, proč jste ho prostě veřejně neobžaloval, nedal mu useknout hlavu a nezkonfiskoval jeho majetek?“

Caesar si stiskl kořen nosu a najednou vypadal velmi unaveně. Decie, mám tu před sebou největší úkol, jaký kdy římský prokonzul měl. Pokud ho mám dokončit, musím využít každého prostředku, který se mi naskytne. Tam venku“ – pustil nos a ukázal na severovýchod – „jsou Helvetiové. Vy máte nějaké zkušenosti s Germány a víte, že se valí přes Rýn. Nemohu si dovolit, aby se spojili. Musím s nimi bojovat postupně. Uviděl jsem příležitost, jak vrazit klín mezi Germány a Galy, a využil jsem ji.“

„Mluvil jste s druidem Badraigem o jejich náboženských praktikách. Tak jste se dozvěděl o trojnásobném zabití.“

„Přesně. Protože se snažím zlomit moc těch kněží, obvinit je z vraždy mi připadalo jako elegantní způsob, jak dosáhnout několika cílů najednou. Byl jsem si jistý, že se jim Ariovistus pomstí a že se Galové nikdy nespojí s nikým, kdo zabije druidy.“

„Ale proč veřejně neobžalovat druidy rovnou? Proč obvinit vojáky a nechat mě zjišťovat pravdu, zatímco vy jste si odjel pro své legie? To je i na vás příliš komplikované.“

„Rozhodně mě nikdo nepodezříval z nějakého spiknutí, ne?“

„Ariovistus řekl, že neexistují nevinní Římané. Možná měl pravdu.“ Cítil jsem se tak unavený, jak Caesar vypadal. „Jak jste se dozvěděl o Viniově zradě? Byl to Molon?“

„Ano, byl. Ten ošklivý malý pletichář rozehrál víc partií najednou než já. Přišel za mnou, že má informaci na prodej, a řekl mi, že Vinius si odněkud ukládá velké úplatky. Mám za to, že je často užitečné držet si otroka, aby špehoval svého pána.“

„To si budu pamatovat.“

„Přikázal jsem mu, aby zjistil, kdy se Vinius chystá setkat se svým úplatkářem. Tentokrát to byl ten Germán Eramanzius. Vinius vyšel ven s místními obyvateli, kteří byli příliš nadutí, aby si všimli, že je sleduje jeden otrok navíc. Nejspíš by se vrátil za rozbřesku a splynul by s venkovany, co přijíždějí prodat svou úrodu. Bylo by to snadné. S Germánem se setkal u velkého jezera. Molon věděl, že bude muset projít blízko jezírka, a my si tam na něj počkali.“ Strčil do náramku, co před ním ležel na stole. „Ačkoli byl Vinius proradný zrádce, zůstala v něm trocha vojenské sentimentality. Ten náramek by nikdy nesundal. Když šel ven, překryl ho obvazem.“

Vzpomněl jsem si na útržek špinavé bílé látky, kterou jsem našel na místě vraždy. Další nepatrná záhada se vysvětlila. „A ten náramek byl Molonovou odměnou za zradu jeho pána?“

„Částečnou. A připadalo mi to přiléhavé. Uráželo mě, když jsem viděl, jak zrádce nosí římské vyznamenání za statečnost, i když je mrtvý. Proč ho nedat tomu mizernému otrokovi? Pochopitelně mě vůbec nenapadlo, že zároveň pracuje pro Ariovista.“

„Myslíte, že to Ariovistovi poví?“

„Kvůli němu ztratil Ariovistus špeha v mém táboře. Kdyby teď promluvil, znamenalo by to pro něj smrt. Myslím, že se bude chtít i nadále těšit mé přízni. Udělal pro vás, co mohl, když jste byl v zajetí.“

Teď už byla většina otázek zodpovězena. „Jak jste mohl odsoudit osm nevinných mužů?“

Zatvářil se téměř zahanbeně, pokud to vůbec bylo možné. „Byl jsem si jistý, že to hodíte na druidy, než se vrátím. Nenapadlo by mě, že uděláte něco tak šíleného, pustíte se za val a chytí vás Germáni.“

„Ale když jsem dnes ráno doběhl v poslední chvíli, chystal jste se dát pokyn k tomu, aby je jejich přátelé ubili k smrti.“

„Decie, tady v Galii hrajeme nejriskantnější hru na světě. Když uvedete hru do pohybu, musíte ji dokončit, ať kostky padnou jakkoli.“

Zvedl jsem se. „S vaším dovolením, prokonzule, půjdu. Děkuji, že jste odpověděl na mé otázky. Uvědomuji si, že s vaším imperiem nedlužíte odpovědi nikomu.“

Vstal a položil mi ruku na rameno. „Vážím si vašich výčitek, Decie. V dnešní době jsou v Římě vzácností. Já vám dlužím neméně. A Decie…“

„Ano?“

„Jsem moc rád, že jste se nedotkl obsahu té truhly. Sám jsem pořídil soupis, než jsem pro vás poslal toho hocha. Velmi by mě rozčililo, kdyby se z toho něco ztratilo. Teď běžte a vyspěte se.“

Vyšel jsem z pretoria spokojeně, i když ne šťastně. Badraig mi byl docela sympatický, ale spousta Galů brzy zemře a stejně tak mnoho Římanů. Kupodivu se mi bude stýskat po Fredě. Dokonce mi bude chybět i Molon, ale měl jsem tušení, že jeho jsem neviděl naposledy.

Procházel jsem temným táborem, který odpočíval až na zdvojené stráže. Byla to legie plně připravená k válce. Rozhodl jsem se, že se konečně pořádně vyspím. Voják se potřebuje vyspat, když kolem zuří válka. Galové mohou zaútočit už zítra a pak se mi dlouho nepodaří spočinout v klidu na lůžku.

Tyto události se odehrály v Galii roku 696 po založení města Říma, za konzulátu Lucia Kalpurnia Pisa Caesonina a Aula Gabinia.