John Maddox Roberts

SPQR 08. Pomsta říčního boha

Kapitola 1

Byl to ten nejhorší rok v dějinách Říma. Nu, možná nebyl zase tak špatný. Vezměme například rok, kdy Hannibal porazil naše legie u Trasimenského jezera, nebo ten, kdy je rozdrtil u Kann. Od Hannibala jsme se toho naučili spoustu. Možná nejhorší rok byl ten, kdy Brennus a jeho Galové vpadli do města, zničili ho, vydrancovali a vymohli si nehoráznou daň. Na oplátku nám Brennus věnoval jednu z našich nejlepších okřídlených vět. Když byl poplatek odvážen, konzulové začali protestovat, že váhy jsou nepoctivé, a tak Gal přihodil svůj meč na druhou misku vah a prohlásil: „Běda poraženým!“ Na Gala uměl skvěle latinsky. Vzali jsme si tuhle jeho lekci k srdci a nemilosrdně ji uplatňovali na každém, kdo se s námi v následujících letech dostal do konfliktu.

Jenže zmíněné události se odehrály před staletími. Rok, který mám nyní na mysli, byl zdaleka tím nejhorším, jejž město zažívalo během mého života. V porovnání s ním byl rok Katilinova spiknutí hotovou slavností.

V ulicích se denně střetávaly a bojovaly gangy Klodia, Milona, Plautia Hypsaea a několika dalších. Podporoval je zkorumpovaný senát, jehož členové se svorně rozhořčovali nad výtržnostmi, ale v soukromí jeden jako druhý podporovali ten či onen gang. Politická situace byla tak chaotická, že si nikdo nebyl jistý, zda je i dnes konzulem ten, kdo jím byl včera. Kdyby nepřátelé Říma viděli, jak to ve městě vypadá, bezpochyby by je to omráčilo.

A že jsme toho roku o nepřátele nouzi neměli. Na východě Krassus střídavě bojoval proti řadě národů, jež se většinou ničím neprovinily, a sbíral síly a peníze na svou plánovanou válku proti Parthům. Na severu to vypadalo, že se Caesar rozhodl vymazat celou galskou rasu. A nejen to, on dokonce zaútočil na zamlžený, mýty opředený ostrov Británii. Prostí občané oslavovali Caesarovo válečnické úsilí, protože je vždycky příjemné zaobírat se masakrem cizinců z velké vzdálenosti. A skromné bohatství plynoucí z Galie bylo více než dorovnáno hordami levných galských otroků. Ti zaplavovali Itálii, dál stlačovali ceny všeho a vyháněli i těch pár zbývajících rolníků na jihu z jejich půdy, aby se uvolnil prostor neustále se rozrůstajícím latifundiím prosperujícím z práce otroků.

Jak si jistě umíte představit, byl to ideální čas pro mě, Decia Caecilia Metella mladšího, abych povstal a naplnil svůj osud spasitele státu – jenže to jsem udělat nemohl, protože jsem měl moc práce. Právě jsem totiž zastával úřad edila.

Ze všech úřadů Římského státu je právě ten edilův nejobtížnější, nejnepříjemnější a zdaleka nejnákladnější. Edilové dohlížejí na trhy, ulice a budovy měst. Musejí postihovat lichvářství, hlídat poctivost stavebních dodavatelů, vyhánět z města zakázané kulty, sledovat údržbu stok a kanálů, aby byly čisté a provozuschopné, a také kontrolovat veřejné domy.

Naprosto nejhorší jsou ale starosti s hrami.

Ludi představují oficiální hry státu a zahrnují divadelní představení, závody vozatajů, veřejné oslavy svátků a všechny mimořádné slavnosti k uctění bohů. Stát na tyto činnosti poskytuje jen skoupý příděl. Výše sumy byla ustanovena v době, kdy Řím a hry byly mnohem menší, než jsou dnes. Jakékoli náklady přesahující tento příspěvek, což je řekněme 90 procent současných výdajů, musejí zaplatit sami edilové.

A pak tu byla ještě munera. Na ni jste potřebovali divoká zvířata a gladiátory a jediná munera mohla snadno stát víc než všechny ostatní hry celého roku dohromady. Cizinci si často myslí, že muneru organizuje stát, ale není to pravda. Jedná se o pohřební hry pořádané zcela na účet jednotlivců. Někteří edilové uspořádali v minulosti společně ludi i muneru, aby si zajistili popularitu. A lid začal brzy muneru očekávat a vyžadovat.

Ironií bylo, že pro zvolení do vyššího úřadu se edilát výslovně nevyžadoval. Teoreticky mohl člověk kandidovat na prétora po úspěšném kvestorátu za předpokladu, že splnil věkovou hranici. Ve skutečnosti byly jakékoli podobné snahy směšně marné. Jediná naděje, že vás zvolí prétorem, závisela na voličích, kteří pro vás ale hlasovali jen v případě, že jste jim poskytli nezapomenutelné hry. A proto bylo zvolení do nejvyšších úřadů možné pouze v případě, že jste se během edilátu finančně zruinovali.

Pochopitelně pokud jste nebyli Pompeiem. Ten vždycky představoval výjimku z pravidel, jež se týkala všech ostatních, dokonce i Caesara a Krassa. Pompeius byl zvolen konzulem, aniž by kdy zastával jediný z nižších úřadů. Jenže velice úspěšnému generálovi se dá leccos odpustit, obzvlášť pokud jeho nadmíru věrné legie rozbijí tábor za branami města.

Výsledkem bylo, že úřad zatížil edila velkými dluhy, a trvalo léta, než je splatil. Člověk se může pozastavit nad tím, že úředníci pověření odhalováním korupce byli právě ti, kdo měli dluhy a stále se jim nedostávalo peněz. Byla to jen jedna z anomálií našeho trouchnivějícího staromódního republikánského systému, systému, který měl brzy skončit, ačkoli tehdy jsme to ještě netušili.

Netřeba dodávat, že moje mysl se tehdy nezaobírala blížícím se koncem republiky, ani mými dluhy, o nichž jsem věděl, že jsou nevyhnutelné. Myšlenky mi plně zaměstnávalo množství povinností, neuvěřitelné břímě mého úřadu. Poté, co jsem si odsloužil sotva čtvrtinu z roku svého edilátu, jsem si byl jistý, že už nemůže být hůř. Jako obvykle jsem se mýlil.

Všechno to začalo v okamžiku, kdy se zřítila jedna budova.

„Tady je další tělo!“ vykřikl státní otrok, kterého už jeho úkol nudil. Jednalo se snad o padesátou mrtvolu objevenou v ruinách. Ta budova byla, tedy bývala, abych se vyjádřil přesně, pětipodlažní insula podobná mnoha jiným toho druhu, jež se v Římě v té době stávaly nepříjemně běžnými – mohutný blok bytů postavený z nekvalitního dřeva a zdiva, co nejvíce napěchovaný zbídačenými rodinami nastrkanými do horních pater. Ve dvou nejnižších patrech v několika slušných bytech, kde tekla voda, bydleli bohatí a přiměřeně zámožní lidé. Na úrovni ulice bývaly většinou obchody, ale tenhle dům byl výhradně obytný. Občas jediná insula zabírala celý městský blok. Stavby to byly přecpané, ponuré, zavšivené a hořlavé stejně jako olejem nasáklá pohřební hranice.

Nu, tedy myslím, že chudí někde musejí žít. Spoustu takových domů zničí občasná zemětřesení a o nic menší počet padne za oběť zanedbání a nekvalitní konstrukci. Záchranné práce na této budově byly o to smutnější, že ještě voněla novotou, malta skoro ani nezaschla a ze dřeva byla cítit sladká pryskyřice. Tohle se nemělo stát. Což neznamenalo, že se to stejně čas od času nepřihodilo. Zákony týkající se stavebních materiálů a konstrukčních norem byly přísné, přesně stanovené a naprosto a otevřeně přehlížené. Bylo mnohem levnější podplatit úředníka než stavět podle zákona.

„Vyneste tělo,“ přikázal jsem skupině otroků, kteří stáli opodál s nářadím a nosítky. Tihle otroci patřili k nejposlednějším, starali se o puticuli, veřejné pohřební jámy za městem. Dostali tuhle práci, protože se neostýchali dotýkat se mrtvol. Při podobných neštěstích nešlo provést očistné rituály dřív, než byla těla vyproštěna z trosek a vystavena na volném prostranství, kde je libitinarii, obstaravatelé pohřbů, mohli zaopatřit.

V té chvíli už na malém náměstí před zřícenou insulou ležela dlouhá řada mrtvol, z nichž spousta byla ošklivě znetvořena, jiné oběti byly téměř nepoznamenané a nejspíš se udusily. Byla tam nemluvňata a staří lidé, mladí muži a ženy, otroci i svobodní občané. Kolem nich se tlačil velký dav lidí, kteří se snažili identifikovat příbuzné a své milované; všichni vzlykali a obávali se toho, co najdou. Rozléhal se všeobecný hluboký nářek čas od času přerušovaný hlasitým, kvílivým výkřikem, když nějaká žena mezi mrtvými poznala svého manžela, otce nebo dítě.

Přežilo jen málo lidí a ti byli odneseni na Tiberský ostrov, aby jim byla poskytnuta co nejlepší možná péče a také aby jejich křik a sténání dál neumocňovaly vřavu.

„Cestu!“ zavolal liktor. „Cestu pro interrexe!“ Dvě řady liktorů si prorážely cestu na náměstí a svými fasces odstrkovali truchlící a zvědavce. Za nimi kráčel muž, jenž měl veškerou moc a vážnost konzula, ale ne jeho titul, ani prokonzulární jmenování. Loňské volby doprovázely takové skandály, výtržnosti a soudní procesy, že konzulové ještě nesměli převzít své úřady, a proto byl jmenován interrex, aby vládl místo nich. Tento byl náhodnou můj příbuzný, zvučně pojmenovaný Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika.

„Kolik mrtvých?“ zeptal se mě.

„Zatím asi padesát,“ pověděl jsem mu, „ale odklidili jsme teprve horní patra. Bude jich víc. Myslíš, že je třeba vyhlásit den smutku?“ Metellus Scipio byl také pontifex a mohl ho nařídit.

„Pokud bude seznam mrtvých hodně dlouhý či se tam najde někdo významný, požádám o něj v senátu. Ale zdá se to dost zbytečné. Tenhle rok je už natolik krvavý, že by celé město mělo nosit černé tógy a nechat si růst vousy.“

„Svatá pravda,“ přikývl jsem, „ale jsem rozhodnutý pohnat před soud toho, kdo postavil tuhle lumpárnu. Úplně nová insula nemá nárok se zřítit, pokud není zemětřesení. Ani termiti ještě neměli čas se do ní pustit.“

„Aspoň že tam nevypukl požár,“ poznamenal. Když se takováhle budova zřítí kvůli nějakému ohni na vaření či topení, plameny se snadno rozšíří po celém městě.

„Malý dar od Jupitera,“ řekl jsem. „Stalo se to těsně před svítáním. Žádné ohně ještě nebyly rozdělány a všechna noční světla už vyhořela.“

„Je to tragédie,“ přemítal, „ale mohlo to být horší. Zjisti, kdo je za to zodpovědný, a sděl mi jeho jméno. Ty budeš příliš zaneprázdněný, abys vedl žalobu, ale mezi mladšími členy rodiny můžeme najít někoho, komu to budeš moct předat. Mému synovi by se ta zkušenost hodila.“ Přirozeně se pokusil využít katastrofu pro politickou výhodu své rodiny; takové věci jsme dělali pořád. Jeho další slova mě však omráčila.

„Mimochodem, když mluvíme o mých dětech“ – rozhlédl se, aby se ujistil, že nás nikdo jiný neposlouchá – „nech si to ještě chvíli pro sebe, ale rodina souhlasila, že si moje dcera vezme Pompeia.“

„Mluvíš vážně? S Pompeiem bojujeme už léta!“ Pořádně mě dopálilo, že jsem nebyl k té rodinné poradě přizván. Navzdory mému věku, vážnosti a zkušenostem mě starší členové rodiny stále považovali za příliš mladého a nespolehlivého, abych se účastnil jejich zasedání.

„Bylo rozhodnuto, že nastal čas, aby se znovu přehodnotily některé spojenecké svazky.“

Nemusel mi to dvakrát vysvětlovat. Rodina se domnívá, že nejnebezpečnějším mužem je momentálně Caesar.

„Ale Pompeiovi stoupenci volají po diktatuře! Přece je nebudeme podporovat, nebo ano? To radši dobrovolně odejdu do exilu.“

Povzdychl si. „Decie, kdybys jen tušil, kolik starších mužů z rodiny už stejně volá po tom, abys tam odjel. Ne, jsi zbytečně dramatický; přijdeme na něco, co uspokojí každého.“

„Takové řeči už jsem slyšel dřív. Věřím v princip kompromisu, ale pokud jste vymysleli úřad mezi konzulem a diktátorem, strašně rád si to poslechnu.“

„Dej tomu čas,“ řekl. „Hlavně zjisti, kdo je zodpovědný za tohle,“ široce máchl směrem k hromadě suti, „a Pompeiem ať se zabývají vyšší autority.“

Pompeius byl toho roku prokonzulem obou hispánských provincií, ale nebojovalo se v nich, tak jejich správu přenechal legátům, zatímco sám zůstal v Itálii, aby dohlédl na chaotické dodávky obilí – a jak se zdálo i na vyjednání výhodného sňatku.

Měl jsem to předvídat. Před několika lety podobné politické žehlení špatných vztahů vyústilo v mé zásnuby a nakonec ve svatbu s Julií, Caesarovou neteří. Otřásl jsem se, když jsem si představil, jak Julie přijme tuhle změnu v rodinném postavení.

Státní otroci celý den usilovně pracovali v troskách, nakládali suť na vozíky, jež posléze odtáhli ven k jedné z městských skládek odpadu, většinou zavážek, které měly vytvořit rovnou plochu pro neustále se rozšiřující čtvrti za prastarými hradbami. Tito otroci nenáleželi ve skutečnosti státu, který měl v té době relativně málo otroků. Vlastnil je publicanus, jenž měl na takovouto práci smlouvu. Jemu patřily i vozíky a voli.

On sám stál u jednoho z vozíků, stylem si dělal poznámky na voskovou tabulku, očividně si vedl záznam o vozech a jejich nákladech. Byl to velký, drsně vyhlížející člověk, jak už takoví dodavatelé nekvalifikované práce bývají. Jejich otroci představovali spodinu trhu, někdy se jednalo o zločince či povstalce prodávané po houfech cizími králi. Když jsem k němu přistoupil, úsečně kývl.

„Dobrý den, edile. To je zmatek, viďte?“

„To tedy ano a já stále přemýšlím proč.“ Poklepal jsem na jednu cihlu hozenou na vůz. „Všechno je nové a zdánlivě pevné.“

„Vypadá to tak, že?“ Podal tabulku asistentovi a vzal jednu cihlu z vozíku. Odlomil trochu malty, stiskl ji mezi palcem a silným ukazováčkem a rozdrobil ji na prach. „Tak především levná malta, ale proto ten dům nespadl. Vidíte, část nad zemí vždycky vypadá dobře – jak jinak by přiměli nájemníky, aby se nastěhovali? Ale vsadím se, že až se dostaneme do sklepa, najdeme shnilé dřevo a ještě ho bude málo. Svislé nosníky nemají mít mezi sebou víc prostoru než jeden egyptský loket, ale já viděl, jak daleko jsou od sebe. Klidně byste si mezi ně pohodlně lehl. Základy jistě nebudou dostatečně hluboké a budou spočívat na říčním bahně místo na štěrku, kterého má být tak do výšky člověka, jak vyžadují předpisy. Kde se to snadno a rychle nepozná, tam stavitelé snižují náklady.“

„To je hanebné,“ prohlásil jsem znechuceně, ale vůbec mě to nešokovalo. „Jak je možné, že jim to prochází? Proč nespadnou všechny budovy?“

Obdařil mě dobrácky cynickým úsměvem. „Obvykle nestojí dost dlouho. Kolikrát podobná insula nevydrží ani deset let, protože podlehne požáru. A kdo si pak všímá porušených předpisů?“

„Všichni stavitelé v Římě by měli být zmrskáni v cirku,“ prohlásil jsem.

„Nu, to je práce edilů, ne?“ Bylo zřejmé, co chce naznačit: každý z mých předchůdců v úřadu byl podplacen, aby se díval jinam, když se tyto smrtící pasti stavěly.

„Patrně budu potřebovat, abyste svědčil před soudem,“ řekl jsem mu.

„Jsem vždy k službám senátu a lidu,“ prohlásil s tou úžasnou podlézavou pokorou, již umějí předvést pouze obrovití brutální muži, když jednají s nadřízenými.

„Vaše jméno?“

„Markus Kaninus, pane.“

„A od koho že jste získal smlouvu?“

„Od cenzora Valeria, pane.“ Jednalo se o Marka Valeria Messalu Nigera, jenž zastával úřad konzula asi před sedmi lety, a rok předtím, než jsem na sebe naložil to tíživé břemeno úřadu, byl stále cenzorem.

Rozhlédl jsem se kolem po Hermovi, mém osobním otrokovi, který mi nesl všechny psací potřeby a měl stát poblíž a dělat poznámky. Jako obvykle se někde zašil. Začal jsem místo obcházet a promýšlel jsem, jak ho potrestám.

Nakonec jsem ho našel. Stál u jednoho vozu na suť, jenže na tomhle byly naložené dřevěné trámy. Našel si prastarou římskou zábavu – vyrýval do dřeva své jméno. Toto požehnání široce rozšířené gramotnosti nese v Římě každá zeď, památník i strom. Graffiti je jedinou uměleckou formou, kterou jsme neukradli Řekům ani Etruskům.

„Zlepšuješ si svou písařskou zručnost, Herme?“ zeptal jsem se.

Sklapl nůž, zastrčil si ho za opasek tuniky a tvářil se, že si nevšiml hrozivého tónu mého hlasu. „Tohle je čerstvé dřevo,“ prohlásil a poklepal na právě vyrytý nápis. Musel jsem připustit, že jeho práce byla celkem precizní. Z řezů vytékaly krůpěje mízy.

„Opravdu? Zajímalo mě, jak může budova postavená z nového materiálu spadnout, ale dozvěděl jsem se, že ve stavebnictví existuje spousta malých špinavých tajemství.“

„Takhle čerstvé dřevo by se na stavbu vůbec nemělo použít,“ pokračoval.

„Vážně?“ Popravdě jedinou zkušenost se stavbami jsem získal v armádě při budování mostů a konstrukcí sloužících k obléhání. K tomu se používalo jakékoli dřevo, které bylo právě po ruce, obvykle uříznuté na místě.

„Mělo by vyzrát a vyschnout. Čerstvé dřevo se rychle zkroutí a shnije, a to nezmiňuji, že všechna jeho míza dokáže hořet jako hrnčířova pec.“

„Nepovídej. Někdo si užije spoustu zábavy, až požene tyhle lidi před soud.“ Nebyl jsem ve skutečnosti tak nechápavý, jen zahloubaný. Moje mysl se stále zaobírala tím, že si dcera Metella Scipiona vezme Pompeia. Pokud by došlo k roztržce mezi Caesarem a Pompeiem, rodina by mohla požadovat, abych se s Julií rozvedl. Co bych pak dělal? Všiml jsem si, že Hermes vyryl své jméno na všechny trámy nakupené na voze.

„Věděl jsem, že dát ti ten nůž byla velká chyba.“ Před několika lety ho dostal k saturnáliím; byl vyroben tak, aby se pěkná galská čepel důmyslně ohnula zpátky do rukojeti. Ostří nebylo delší než šířka mužské dlaně, takže jsem nemohl být obviněn z toho, že ozbrojuji otroka. „Předpokládám, že tě uspokojuje vědomí, že tvé jméno je odsouzené k věčnému spočinutí na dně skládky.“

Usmál se. „Někde musím trénovat. Vy mi nikdy nedáte dost času.“

„V životě jsi pořádně nepracoval ani celý jeden den, darebáku.“ Hermes byl v té době pohledný, urostlý mladý muž, bylo mu něco málo přes dvacet, byl snědý a vytrénovaný od té doby, co mě doprovázel na vojenském tažení v Galii, v Římě pak cvičil skoro každý den v ludu. Pro zbraně projevoval nadšení jako dychtivý student, ale tohle zapálení pro psaní bylo nové. Měl bystrou mysl, jež pěkně doplňovala jeho nesčetné zločinecké sklony. Před několika lety mi ho věnoval strýc jako dárek, když jsem si zakládal vlastní domácnost. Navzdory svému řeckému jménu byl rodilý Říman.

„Další těla jsou tady!“ zakřičel otrok.

„Dostávají se dolů do příbytků bohatých lidí,“ poznamenal Hermes.

„Tak se pojďme podívat, koho tu máme.“ Přešli jsme k sutinám, jež na sebe pomalu braly podobu jámy, jak otroci odváželi trosky střechy a horních pater. Přízemí se propadlo do sklepa. Jako ve většině podobných domů jenom přízemí mělo rozvedené vodovodní potrubí. To bylo krátce potom, co budova spadla, uzavřeno, ale ještě stačila vytéct jedna či dvě stopy vody, a teď se na její hladině ve sklepě pohybovaly kusy dřeva a vyčnívaly z ní zbytky zdiva.

Otroci podávali těla dělníkům nahoře. Většina mrtvých byli pochopitelně otroci. Domácnost bohatého člověka měla mnohem více otroků než rodinných příslušníků. Mrtvoly byly vesměs nahé či téměř nahé, protože neštěstí se přihodilo v noci, když všichni spali. Může být obtížné rozeznat otroka od chudého svobodného občana, pokud jsou oba nazí, ale zřídka je potíž rozlišit služebnictvo od bohatých, ať jsou v šatech, nebo bez nich.

Hermes se zastavil u řady těl. Byli to asi domácí otroci, protože na jejich tělech chyběly nejen známky po tvrdé práci, ale i šperky.

„Ať už byl jejich pán kdokoli, neměli ho rádi,“ poznamenal Hermes.

„Všiml jsem si.“ Mnoho otroků mělo kolem krku nasazený obojek uprchlíků. Pozastavil jsem se u dívky, jíž nemohlo být víc jak šestnáct. Přestože byla celá od prachu ze sutin, bylo zřejmé, že musela být výjimečně krásná. Na krku měla jeden z těch obojků. Bez přemýšlení jsem kývl na dva státní otroky. „Otočte tuhle.“

Statní muži se sehnuli, popadli ji za ramena a kotníky a přetočili ji na obličej. Dívčina záda, zadek a stehna byly zjizvené změtí hlubokých, ošklivých ran po biči. Tohle neudělal někdo, kdo si hrál s obřadním bičíkem flagellum, který sice šlehne, ale neřízne. Stopy po úmyslně zasazených ranách ukazovaly na flagrum s bronzovými háčky. Stovka šlehnutí takovým bičem dokáže zabít dospělého muže. Mnoho ran bylo tak čerstvých, že krvácely ještě před několika hodinami, a ty překrývaly starší, částečně zahojené šrámy.

„Co mohlo takové dítě udělat, aby si zasloužilo tak nepřiměřený trest?“ dumal jsem.

„Ještě jsme neviděli paní domu,“ řekl Hermes. „Jestli to byla nějaká ošklivá stará škatule, tak jen být takhle mladá a krásná byl dostatečný důvod.“ Jeho obličej a hlas byly podobně bezvýrazné a netečné jako u kteréhokoli jiného dobře vychovaného otroka. Za ta léta jsme se sblížili, ale věděl jsem, že se nikdy nedozvím, co cítí, když se dívá na něco takového.

Nechal jsem otočit i jiná těla. Mnoho z nich bylo poznamenáno stejně jako dívka, dokonce i někteří, kteří neměli obojek uprchlíků. Jedna mrtvola se však lišila. Byla to kyprá žena středního věku, jež měla několik levných náramků a nenesla stopy trestání. Její ruce nikdy nepraly prádlo ani neumývaly nádobí a byla dobře živená.

„Tohle je ta, co donášela na ostatní,“ řekl Hermes, „hospodyně.“

„Nu, můj úřad nemá na starosti štěstí domácností, mám dohlížet na budovy. Jakmile budou trosky odklizeny, chci se podívat na základy domu.“

Nedlouho nato byla vynesena další dvě těla a položena vedle ostatních. „Myslím, že teď už máme pána a paní,“ poznamenal jsem.

Muž byl zavalitý, plešatý, jen s proužkem šedivých vlasů nad ušima. Měl navlečený prsten občana, ale žádné jiné šperky ani žádné známky vojenské služby. Dokonce i sebekratší vojenská služba obvykle zanechá pár jizev.

Žena byla podobně při těle. Vlasy obarvené henou si před nehodou nechala složitě upravit. Zdobila ji záplava prstenů, náramků, náhrdelníků a náušnic. Ve špercích očividně spala. Dokonce i po smrti její obličej s prasečíma očima a malými svěšenými koutky úst prozrazoval zlou ženu s odpornou povahou.

„Podívejte tamhle,“ řekl Hermes a ukázal na rozbitou truhlici, ze které vyčuhovaly nějaké bílé tuniky, z nichž jedna se teď vznášela v mělké vodě. Tunika měla na sobě úzký červený pruh náležející stavu eques, římské bohaté, ale neurozené třídě lidí. Ti si nadělali majetek spíš díky obchodu než vlastnictvím pozemků.

„Takže teď víme, jaké měl postavení,“ prohlásil jsem. Obě těla ležela vyložená bok po boku, ale jejich hlavy se od sebe odvracely, jako kdyby se neměli rádi stejně ve smrti jako v životě. Nicméně ten úhel byl nepřirozený.

„Zlomili si vaz,“ poznamenal jsem. „Zřejmě, když se propadli do sklepení.“

„Asi ano,“ přisvědčil Hermes a nejspíš si přál, aby nebyli zemřeli tak rychle.

„Najdi mi někoho, kdo by mohl potvrdit totožnost těch dvou,“ přikázal jsem mu. „Překvapuje mě, že ještě nepřišli žádní příbuzní, aby zjistili, co s nimi je. Zprávy o tomhle neštěstí se musely po Římě rozšířit ještě před polednem.“

O několik minut později se Hermes vrátil. Těsně za ním pospíchal majitel obchodu. „Nemohl jsem najít žádné sousedy, kteří by o nich něco věděli,“ hlásil, „ale tenhle muž říká, že jednal s některými jejich otroky.“

„Je to vůbec možné?“ ozval jsem se. „Tohle je Řím. Každý ví o všem, co se u sousedů šustne. Cožpak nikdo ze sousedů ty lidi neznal?“

„Nastěhovali se ani ne před měsícem, edile,“ řekl obchodník. „Myslím, že nebyli z téhle čtvrti, možná vůbec nebyli z Říma. Pokud vím, nikdy nenavštívili své sousedy.“ Byl to shrbený drobný muž, štiplavě páchnoucí po žluklém oleji. Nebylo třeba, abych se ho vyptával po povaze jeho obchodu. „Pravda je, pane, že s nimi nikdo nechtěl mít moc co do činění.“

„A pročpak?“

„Nu, pane, občas se odtamtud ozývala spousta nepříjemných zvuků, rámus, výkřiky a tak. Myslím, že na otroky byli dost tvrdí. Někteří lidé si stěžovali a potom už hluku ubylo; ale možná jim jen dali roubík, než je začali bít. Vím, že někdy je potřeba otroky potrestat, ale má to svoje hranice. Občas se zdálo, jako kdyby tam křižovali Spartaka a všechny jeho vzbouřence.“ Ten muž si zjevně liboval v římské lásce pro nadsázku.

„Setkal jste se někdy s někým z té domácnosti?“ zeptal jsem se.

„Tamta žena“ – ukázal na otrokyni, kterou Hermes označil jako hospodyni – „pro ně nakupovala. Vždycky ji doprovázel takový veliký otrok“ – vydal se pomalu kolem řady těl a prohlížel si je – „no, toho tady nevidím. Nejspíš je pořád ještě pod troskami. On nosil nákupy. V mém obchodě si párkrát koupila olej. Jiné otroky z té domácnosti jsem nikdy neviděl.“

Nepřekvapilo mě, že nenechávali otroky moc chodit ven. „Jak je možné, že jste poznal majitele?“

„Můj obchod je přímo támhle.“ Ukázal na stánek na druhé straně náměstí proti hlavnímu vchodu zničeného domu. Nad obchodem měl jeden z těch šťavnatých symbolů, jež římští kupci milují: Amor lijící olej na obrovský Priápův pyj. „Viděl jsem je skoro pokaždé, když vycházeli ven. Ji vždycky nesli v nosítkách, obvykle v těch bez závěsů. On šel většinou pěšky.“

„Jejich jména?“

„Hospodyně řekla, že se jmenuje Lucius Folius a že je to nějaký obchodník, vlastnil spoustu říčních člunů. Myslím ale, že neobchodoval s cizími zeměmi. Jméno jeho ženy jsem nikdy neslyšel. Služka jí říkala jen ,paní‘.“

„To k určení totožnosti stačí,“ prohlásil jsem, když Hermes škrábal jména do tabulky. „Víte, kdo byl majitelem téhle budovy? Zdá se, že to nevědí ani lidé v okolních domech.“

„No, budova, která tam stávala, před časem shořela. Pozemek koupil Krassus, ale prodal ho, když sháněl peníze na svou válku v cizině. Slyšel jsem, že kupcem byl spekulant z Bovillae, ale jestli on postavil insulu, to nevím.“

„Mohl by být tím majitelem sám Folius?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Kdybych byl bohatý a mohl si na bydlení postavit celou insulu, postavil bych ji líp.“

„To dává smysl. Nu, my…“ náhle jsem se zarazil, jak zakřičel jeden z otroků odklízejících trosky ze sklepa.

„Tady je jeden živý!“

„Pod tím vším?“ vykřikl užasle Hermes.

„Takový zázrak stojí za vidění,“ prohlásil jsem. „Pojďme.“

Svlékl jsem si tógu a složenou podal Hermovi. „Neupusť ji do vody, nebo si i já koupím flagrum.“ Jelikož jsem byl plebejský edil, byla to obyčejná tóga občana bez nachového pruhu, ale byla kvalitní, a netoužil jsem si ji zničit. Hermes už byl na tuhle povinnost zvyklý. Můj úřad mě zaváděl do těch nejšpinavějších sklepů, stok a kanálů v Římě. Většina edilů pověřovala těmito úkoly své otroky, ale podle mých zkušeností jsou otroci ještě přístupnější úplatkům než edilové, tak jsem se vždycky důležitých prohlídek ujímal sám.

Sestoupili jsme po žebříku do nitra čehosi, co připomínalo kráter po úderu Jupiterova blesku. Dodavatelovi otroci odvezli trosky s pověstnou mravenčí výkonností. Řetěz mužů s vědry snížil hladinu vody ne na víc než palec či dva a my jsme se brouzdali k hromadě šikmo nakupených klád, kde se několik otroků snažilo jeden trám vypáčit. Pod ním byla vidět veliká noha, sice zkrvavená, ale nepochybně sebou škubala.

„Přežít zřícení je už samo o sobě pozoruhodné,“ prohlásil jsem. „Jak to, že se neutopil?“

Když trámy odklidili, pochopili jsme proč. Muž zjevně přistál ve sklepení na nohou a byl přišpendlen ke stěně v šikmé poloze, ale přesto spíše stál než ležel. Voda mu stoupla nanejvýš k pasu. Když jsme ho vysvobodili, viděli jsme, že má na sobě tuniku halící jedno rameno.

„Tenhle je oblečený,“ poznamenal jsem.

„Nejspíš v noci hlídal, aby nedošlo k požáru,“ poznamenal Hermes. „Podívejte, je velký a nemá na zádech jizvy. Co chcete vsadit, že je to ten, který chodil na trh s hospodyní?“

„Správně. Pokud byl vzhůru, když se to stalo, a natolik se těšil přízni svého pána, že se vyhnul bičování, možná by nám mohl poskytnout nějaké informace, tedy jestli přežije.“ Muž byl celý zkrvavený a dokázal ze sebe dostat jen zmučené, nesouvislé zvuky.

Zakřičel jsem na otroky z Aeskulapova chrámu, kteří s nosítky postávali kolem jámy. „Chci, abyste tohoto muže odnesli na Tiberský ostrov a věnovali mu zvláštní péči. Dokud o něj nepožádá zákonný dědic majitele, je vlastnictvím státu. To vyhlašuji jako plebejský edil!“ Vlastně jsem si nebyl jistý, že mám k něčemu takovému pravomoc, ale v té době jste mohli dokázat spoustu věcí pouze patřičným sebevědomím. Muž vydal zvuk podobající se slovu a já se k němu naklonil blíž.

„Gala… gala…“ Znělo to, jako by chrastil hrstí hřebíků. Měl hrdlo plné prachu z omítky.

„Herme, dej mu napít. Třeba ten chudák přeci jen něco řekne.“ Hermes s sebou vždycky nosil malý měch s vínem ředěným vodou jen pro případ, že bych narazil na někoho, kdo by potřeboval napít. Opatrně vpravil pár kapek do mužových úst. Dlouho se zpola mrtvý otrok dusil, slintal a pokoušel se zvracet, ale po každém záchvatu Hermes trpělivě lil tekutinu do jeho hrdla. Za chvíli se mu aspoň lépe dýchalo. Začal něco mumlat, já se rychle sehnul, ale sotva šeptal.

„Herme, ty máš mladší uši. Zkus, jestli rozpoznáš, co říká.“

Hermes se tedy naklonil až k němu a soustředěním se zachmuřil. Nakonec se narovnal. „Moc jsem neslyšel a má přízvuk. Zdálo se mi, jako kdyby pořád dokola říkal: ,Prokletý, prokletý.‘“

Za okamžik se mužova víčka doširoka rozevřela a oči vytřeštil hrůzou. Pak se bulvy otočily vzhůru a bylo vidět jen bělmo.

„Je mrtvý?“ zeptal se Hermes.

„Znovu ztratil vědomí,“ pověděl jsem mu. Otočil jsem se k otrokům, kteří stáli poblíž: „Slyšeli jste mé přání. Odneste ho.“

Obrátil jsem se k Hermovi: „Tak si to tady prohlédneme.“

Přešli jsme k jedné ze sklepních zdí, kde byly nosné trámy jasně vidět, dřevěnou zeď mezi nimi kryla jen tenká vrstva omítky. O jeden jsem si opřel loket a položil předloktí vodorovně. Další trám byl tři či čtyři palce za špičkami mých prstů.

„To je trochu širší než egyptský loket,“ poznamenal jsem, „ale ne zas tak moc. Někdo se snažil maličko obejít zákon, ale ne nijak dramaticky.“

Hermes vyndal svůj nůž a na jeden trám udělal dlouhý vryp. Okamžitě začala vytékat míza. „Zase syrové dřevo,“ řekl. „Ale je dost silné. Nemělo ještě čas shnít ani se zkřivit.“

„Co je na zemi?“ zeptal jsem se. Hermes se sehnul a zvedl hrst štěrku. „Nerozeznám dobrý štěrk od špatného,“ řekl jsem, „ale tohle je nesporně štěrk. Jakmile budou trosky odklizeny, chci, aby tu dělníci začali kopat a zjistili, jak vysokou vrstvu tvořil. A co je tohle?“

Klesající hladina vody odhalila poházené nářadí všeho druhu: kladiva, palice, dláta, pily, krabice s hřebíky, zednický úhelník a další věci, jejichž funkci jsem nedokázal ani odhadnout.

„V téhle čtvrti je spousta stavebníků,“ prohlásil Hermes. „Když mají po práci, často si berou nářadí domů.“

„Možná dělníky ztrestal Vulkán za to, že byli tak nepořádní,“ poznamenal jsem.

„Vsadím se, že to byly tyhle,“ řekl Hermes a přešel k jednomu z velkých vodorovných trámů, které kdysi podpíraly přízemí. „Někde tu musí být shnilé dřevo, doupě nějaké veverky nebo datla, které vytvořilo slabé místo.“

„Vidím, že ta trocha času stráveného v galských lesích z tebe udělala odborníka na stromy.“

„Napadá vás lepší vysvětlení?“ Znovu se sklonil a zvedl několik bílých válečků asi o délce a síle mužského palce.

„Co to máš?“

Natáhl ke mně ruku s otevřenou dlaní. „Konce svíček. Musely být z bytu v přízemí. Chudí lidé je moc neužívají.“

Jeden kousek svíčky jsem vzal a prohlédl si ho. Základna byla tmavá od podstavce, na kterém byla připevněná. „Bohatí lidé je taky moc neužívají,“ poznamenal jsem. Většina lidí dává přednost lampám, protože svíčky jsou drahé a navíc kapou. Ale hoří jasněji než lampy. Z nějakého důvodu jsou svíčky tradičním dárkem o saturnáliích, takže je většina lidí užívá asi týden nebo dva po tomto svátku.

„Stmívá se.“ Vzhlédl jsem a zakřičel: „Marku Kanine!“

Za okamžik už muž shlížel dolů do sklepení. „Edile?“

„Přeji si, abyste tyhle velké nosné trámy, tyhle stropnice, či jak jim říkáte, dopravil do Ceresina chrámu a umístil je na jeho nádvoří jako důkaz. Chci si je zítra prohlédnout za denního světla.“

Zatvářil se kysele. „Jak přikazujete, edile.“

Hermes rýpal nožem do jednoho trámu. „Podívejte na tohle.“ Nožem vyškrabal X, abych v slábnoucím světle viděl, co mi chce ukázat. Kde se linky křížily, byla ve dřevě díra tak velká, že bych do ní strčil prostředníček, aniž bych se bál, že si zadřu třísky. „Vsadím se, že tenhle trám je plný takovýchhle vyvrtaných děr.“

„Někdo nechal tyto občany zemřít, jen aby ušetřil pár mizerných sesterciů. Naše zákony se poslední dobou staly příliš shovívavými. Hodlám projít právní normy a najít naprosto nejkrutější, nejprimitivnější a nejstrašnější trest, jaký byl kdy takovému člověku udělen, a pak dohlédnu na to, aby byl také vykonán, ať už je za tuhle ohavnost zodpovědný kdokoli.“

Kapitola 2

Když jsem se vrátil domů, Julie hned spustila kvůli mým špinavým a zmuchlaným šatům, ale jakmile zahlédla, jak se tvářím, nechala toho. Tleskla a poslala dva otroky, aby mi rychle přinesli večeři. Domluvili jsme se, že během roku mého edilátu se vzdáme jakýchkoli myšlenek na pravidelné hodiny stolování.

„Vidím, že jsi měl špatný den,“ řekla, vzala mě za ruku a zavedla mě do triclinia. „Došlo k nějaké potyčce?“

„Tentokrát nešlo o potyčku,“ pověděl jsem jí, když jsem klesl na lehátko. „Spadla insula. Poslední sčítání skončilo u čísla dvě stě třicet tři mrtvých. Je spousta zraněných a někteří z nich nepřežijí.“

Zalapala po dechu. „To je ohavnost! Nemůžeš jako plebejský edil přikázat, aby se ty staré rozviklané budovy nechaly zbourat? Za rok zabijí víc lidí než nějaká válka v cizině.“

„To bych mohl, kdybych měl čas a asistenty a pomocníky, což není můj případ. Tohle byl stejně nový dům. Prohnaný dodavatel, podřadný materiál, bezpochyby tučný úplatek pro jednoho z loňských edilů, zkrátka běžné okolnosti.“

Posadila se vedle mě a pohladila mi čelo, zatímco stařičká Kassandra, která si stále střežila své servírovací povinnosti v tricliniu jako drak, prostírala chléb, olej, uzenou rybu a kousky ovoce. Hermes donesl víno, jež zředil vodou podle mého osvědčeného pokynu – džbán vystrčil z okna do husté mlhy. „Najez se, než budeš pít tohle,“ poručila mi Julie. „Povedeš žalobu?“

„Pokud mi případ zůstane. Metellus Scipio ho chce předat svému synovi.“ Přejel jsem si rukou po obličeji. „K čemu to vůbec bude dobré? O jednoho mizerného dodavatele víc nebo míň neznamená z dlouhodobého hlediska v podstatě nic.“

„Potom,“ ozvala se vážně, „možná nazrál čas, aby ses ucházel o tribunát. Jako tribun lidu můžeš předložit zákon, s jehož pomocí bys vyhnal všechny zločinné dodavatele z města, zboural takové insuly, jež neodpovídají standardům a ohrožují veřejné blaho, a zajistil přísné prosazování stavebních norem. Všem by nám to nesmírně prospělo a pro tvou politickou kariéru by to byl skvělý začátek.“

Nad tím jsem se zamyslel. „To je dobrý nápad. Rodina už léta chce, abych se ucházel o tribunát.“

„Tudíž je načase, aby ses do toho pustil,“ prohlásila Julie tak rozhodně, jak jen to Juliovka dokáže. „Do voleb zbývá spousta času. Nech se zvolit tribunem příští rok, dokud si lidé budou ještě pamatovat tohle neštěstí.“

Pak jsem si na něco vzpomněl a mé krátké nadšení zahalil mrak. „Pompeius se možná příští rok stane diktátorem. Během diktatury nemá tribun žádnou moc.“

„Jistěže ne!“ zaprotestovala Julie. „Caesar se vrátí z Galie a Krassus z Asie dřív, než dovolí Pompeiovi, aby se stal diktátorem!“ Jako všichni ostatní, začala odkazovat na Caesara jen rodovým jménem, jako kdyby ho nosil pouze on sám. Jednalo se o starobylý monarchistický zvyk, na nějž mnozí z nás pohlíželi se značným podezřením.

„Něco se musí stát,“ řekl jsem. „Ač to strašně nerad říkám, chaotický stav města si žádá tvrdá opatření. Další rok obvyklého stranického hašteření nás zničí. Scipio tvrdí, že pracujeme na nějakém kompromisu, ale já si neumím představit, co by to mohlo být. A mimochodem, vypadá to, že si Scipionova dcera vezme Pompeia.“ Chtěl jsem něco dodat, ale strčila mi do úst kousek ryby, aby mě umlčela, zatímco přemýšlela. Politické úvahy jí byly stejně vlastní jako mně. Ostatně ona byla mnohem pohotovější a bystřejší než já.

„Aha,“ řekla nakonec. „Nu, protože moje sestřenice zemřela, potřebuje manželku. Je přirozené, že by chtěl utvořit svazek s Metellovci.“ Hovořila o Caesarově dceři, té druhé Julii, která si vzala Pompeia a zemřela při porodu jeho dítěte.

„A on svou Julii skutečně miloval,“ řekl jsem. „Žal nad její smrtí nebyl falešný. Jeho sňatek s Caeciliovkou může pomoci posílit všechny naše svazky. Pompeius právě poslal do Caesarovy války v Galii další ze svých legií,“ což, jak jsem ale nedodal, představovalo mnohem upřímnější slib přátelství než jakýkoli počet politických sňatků.

„A kdyby došlo mezi Caesarem a Pompeiem k roztržce?“

Položil jsem svoje ruce na její. „Když Sulla přikázal Caesarovi, aby se rozvedl se svou ženou, raději uprchl do Hispánie, než by se jí vzdal. Já bych neudělal nic menšího, kdyby na to přišlo.“ Usmála se a zdálo se, že jsem ji uklidnil, ale věděl jsem, na co myslí: Caesar dostal příkaz rozvést se se svou ženou od politického nepřítele, ne od své vlastní rodiny.

Druhý den hned s rozedněním jsem stál na místě zničené insuly. Nezbylo tam nic, jen prázdné sklepení, protože skupina otroků celou noc odstraňovala trosky. Zůstali tam tři muži a kopali v štěrkových základech, aby změřili jejich hloubku.

„Tři stopy štěrku, pak říční bahno!“ zavolal jeden z nich, když podali nahoru poslední koš s kamínky.

„Pod normou,“ řekl jsem, „ale opět nijak dramaticky. To by mohlo žalobu zkomplikovat, až budeme mít koho žalovat. Pokud byl ten člověk chamtivec, proč se do toho šizení nepustil pořádně? Proč ta polovičatost?“

„Třeba byl jako otroci a vojáci,“ naznačil Hermes. „Ti vědí, jak se prosadit vůči moci. Přesně znají hranice, kam až mohou zajít, aniž by je stihl krutý trest.“

„To zní rozumně.“ Vždycky jsem nechával Herma mluvit se mnou otevřeně, pokud jsem neprojednával záležitosti se sobě rovnými. Na veřejnosti se musela dodržovat jistá zdvořilost, ale teď jsme tu byli sami. „Zajdeme na Tiberský ostrov zjistit, jestli ten otrok, co nosil nákupy, může mluvit.“

Cesta nebyla dlouhá. Přešli jsme nový, stále pěkný Fabriciův most, který vedl ke komplexu budov, v němž stál i chrám a nemocnice. Samotný chrám se pyšnil novou fasádou, již poskytl nějaký ambiciózní politik, aby oslavil svou vlastní slávu. Ani jsem nevzhlédl, abych se podíval, čí jméno teď zdobí štít. Sotva jsme sešli z mostu, zaslechli jsme sténání.

„Připadám si jako na bitevním poli po boji,“ utrousil Hermes.

„To znamená, že přežilo víc lidí, než jsem čekal. Možná se od některých z nich něco dozvíme.“

Vystoupali jsme po schodech nově pokrytých bílým lesklým mramorem a prošli mezi dvěma nádhernými stojany ze zářícího bronzu vytepanými do tvaru berle obtočené hady. Na jejich vrcholu byly připevněny bronzové misky, ve kterých se při zvláštních příležitostech zapaloval oheň. Ty byly také nové.

Velkého muže jsme našli v místnosti, kde se pacienti zotavovali. Ošetřoval ho chrámový otrok. Zdálo se, že si kněží vzali mé rozkazy o zvláštní péči k srdci. „Jak mu je?“ zeptal jsem se. „Od chvíle, co se o něj starám, nepřišel k sobě,“ odpověděl otrok.

„Něco mumlá, ale většinou vypadá takhle, je v úplném bezvědomí.“ Mladý muž byl oblečený do chrámového oděvu – bílé tuniky vpředu a vzadu s výšivkou caducea, což byla hůl s dvěma hady. Vstal. „Dojdu pro ošetřujícího kněze.“

Otrok v komatu byl stejně velký jako Gal nebo Germán, ale když mu omyli prach a omítku, ukázalo se, že má běžné rysy a zbarvení typické pro jižní Itálii – olivovou kůži a černé vousy. Připadalo mi, že jsem v jeho tváři odhalil něco z Bruttiů. Oči měl otevřené, ale nezaostřené, a stále něco mumlal, i když já jsem žádná slova nerozpoznal.

„Myslím, že tenhle s námi už moc dlouho nebude,“ prohlásil Hermes. „Mám dojít pro Asklepioda?“

„Pochybuji, že by mu nějak pomohl. Jeho specialitou jsou přece rány způsobené zbraněmi.“

Zanedlouho přišel kněz. Byl jedním z těch, které jsem znal ze svých předchozích návštěv chrámu, otrok jménem Harmodias. Podle prastaré tradice chrámu jednu třetinu kněží tvoří svobodní občané, druhou třetinu propuštěnci a poslední otroci. Propuštěnci a otroci jsou ti nejlepší lékaři úrazů a léčitelných nemocí. Kněží z řad svobodných mužů se soustřeďují hlavně na výklad snů churavých lidí, kteří se nechávají přinést do hlavní lodi chrámu, aby spali před Aeskulapovou sochou.

„Myslíte, že něco řekne?“ zeptal jsem se ho. „Utrpěl vážná poranění lebky a páteře, edile. Viděl jsem spoustu takových případů, ale nikdy jsem nezažil jejich plné uzdravení. Dokonce i částečné zotavení je vzácné.“

„Potřeboval bych, aby se sebral natolik, že promluví,“ ozval jsem se.

„Může chvíli nesouvisle blábolit, i když jasné chvilky nejsou vyloučeny.“

„Na to tady nemůžu čekat. Máte pomocníka, který by byl schopen zapsat jakékoli souvislé prohlášení, které případně pronese?“

„Mohl bych to udělat sám, ale o jaký druh prohlášení se vlastně zajímáte?“

„Zdá se, že byl vzhůru, když se neštěstí přihodilo. Rozhodně byl oblečený a zřejmě stál, když se pod ním prolomila podlaha. Vyšetřování by mohla pomoci jakákoli jeho informace o událostech minulé noci. Také máme potíže vypátrat něco o jezdecké rodině, které patřil. Jediné, co jsem byl prozatím schopen zjistit, je jméno Lucius Folius, což byl asi jeho pán. Chci se dozvědět všechno, co mi může prozradit, i kdyby to byly jen přisprostlé drby otroků. Pochopitelně bych si to nejradši poslechl sám. Pokud by se zdálo, že přijde k sobě, pošlete pro mě.“

„Zcela jistě to udělám,“ slíbil. „I když mě tohle zdrží od ostatních povinností…“ Luskl jsem prsty a Hermes mi podal váček s penězi. Dal jsem Harmodiovi několik stříbrných denárů a on si je s úklonou někam skryl. „Pošlu pro vás v okamžiku, kdy začne mluvit souvisle, a pečlivě zaznamenám vše, co řekne, než se sem dostanete. Pokud zemře, také vás hned vyrozumím.“

„Výborně. Povězte mu, že se mu dostane řádného pohřbu. Třeba by pak rád spolupracoval.“ Otroci se obvykle házeli do jam puticuli, pokud si jejich těla nikdo nevyžádal, aby je pohřbil.

Pokusil jsem se vyzpovídat několik dalších lidí, co přežili, ale, jak jsem se obával, neměli mi co říct. Ve chvíli neštěstí všichni tvrdě spali. Probudil je hluk, bolest, hrůza a zmatek. Mnozí si z té noci nepamatovali vůbec nic, šok jim zatemnil mysl.

Opustili jsme chrám a vydali se zpátky přes most a odtamtud na jih podél řeky do Ceresina chrámu, kde jsem měl stísněnou místnost směšně nazývanou kanceláří. Chrám už několik století sloužil jako hlavní sídlo edilů, ale za raných časů byly povinnosti tohoto úřadu mnohem méně obsáhlé. Úřední prostory byly stejně neadekvátní jako vše ostatní, co se pojilo s tímto titulem.

Ceres je význačná řecká bohyně, a proto se její uctívání odehrává podle řeckých způsobů, na něž dohlíží patricijská žena, na rozdíl od rodných římských božstev, jejichž kněží jsou výhradně muži. V té době byla velekněžkou hrůzu nahánějící Kornelie, blízká příbuzná diktátora Sully a stejně panovačná jako většina členů té rodiny. Velekněžka už na mě čekala.

„Edile!“ Sestoupila po schodech nádherného chrámu a já téměř viděl, jak se jí kolem hlavy kupí mračna hněvu. „Vysvětlete tuto hrubou urážku!“ Ukázala na obrovskou hromadu dřeva naházeného bez ladu a skladu na dlažbě nádvoří.

„A dobré ráno i vám, ctěná Kornelie,“ řekl jsem. „Dovolte mi poznamenat, že dnes vypadáte obzvlášť půvabně.“

„Nesnažte se odvést moji pozornost. Edilové úřadují ve sklepení chrámu, ne na jeho nádvoří! Ihned odstraňte ten nepořádek!“

„Líbezná, dobrotivá Kornelie, jedná se o důkazy nutné pro vyšetřování hrubého zanedbání ve stavebnictví. Pokud by Řím měl něco jako městský dvůr pro dřevo, rozhodně bych ty důkazy poslal tam. Naneštěstí ho Řím nemá. Někdo musí být obžalován za používání nevhodného dřeva na tyto… na tyto… myslím, že se jim říká ,nosníky‘. Abych to mohl provést, musím mít důkazy, a tohle je jediné místo, na kterém je mohu uložit. Slibuji, že to bude trvat jen několik dnů.“ Smířlivě jsem se na ni usmál, za což mě ona probodla převelice nesmířlivým pohledem. Korneliovci nesnášeli, když je někdo rozčílil.

„Za deset dnů,“ ozvala se, „začínáme zkoušet na ceriálie. Pokud dřevo do té doby nezmizí, skvěle poslouží jako vaše pohřební hranice.“

„Jste příliš laskavá, nádherná Kornelie,“ ujistil jsem ji.

„Skutečně až příliš. Chci, aby každá sebemenší tříska prožraná termity byla pryč z nádvoří a dlaždice zametené, než začneme zkoušet, nebo si promluvím s manželkou Pontifika Maxima, a v okamžiku, kdy skončíte v úřadu, vás nechám postavit před senát. Rozuměl jste?“

„Dokonale, nádherná a skvostná…“ ale ona už se otočila a začala stoupat do schodů obklopená skupinou šveholících eunuchů. Vážně by mě obvinila před senátem? Podle zákona tvořili eunuchové jednu část Ceresina kultu v Římě zakázanou a součástí mojí práce bylo očistit město od zvrhlých cizích náboženských praktik. Na to se ještě podíváme. Ceriálie, každoroční velký svátek bohyně Ceres, by poskytly příležitost postavit před senát také ji.

„Prožrané termity?“ ozval se Hermes. „Ve sklepení jsem žádné poškození od termitů neviděl.“

„Dřevo jsme ale pořádně neprohlédli. Možná mluvila v metaforách. Běž sehnat nějaké státní otroky a proberte každý kousek dřeva. Označte ty kusy, které vypadají obzvlášť nepatřičně. Momentálně mám jiné povinnosti.“

Vydal se hledat nějakou pomoc a já si to namířil k malé terase, kde za hezkého počasí úřadovali plebejští edilové. Opravdu jiné povinnosti. Neštěstí insuly mě obralo o celý den, jejž jsem si sotva mohl dovolit ztratit v nejnáročnějším ze všech římských úřadů. Už jak jsem se blížil k terase, uviděl jsem dav občanů. Každý z nich měl nějaký požadavek, který spadal do kompetencí mé funkce.

Vedle kontroly dodržování stavebních norem měli edilové na starosti ulice, stoky a kanály, údržbu městských ulic a veřejných budov, pořádání státních her a již zmíněný dohled nad cizími kulty. Protože státní fondy vyhrazené pro tyto činnosti se od Tarkvinia Zpupného nezměnily, edilové museli platit spoustu téhle práce z vlastní kapsy. Není divu, že tolik mužů strávilo zbytek své kariéry využíváním vyšších úřadů, aby se dostali k penězům, o které přišli jako edilové.

„Edile!“ zvolal sborem malý hlouček mužů a oddělil se od většího davu žadatelů. Byli to moji klienti, kteří mě většinou za rozbřesku navštěvovali doma. Teď měli přísné instrukce setkávat se se mnou v chrámu kromě dnů, kdy se úřední záležitosti nesměly vykonávat. Tohle byl rok, kdy si moji klienti na sebe vydělali. Obyčejně jsem je poslal domů s dárky a díky a zůstávali jen tehdy, když jsem na Foru potřeboval jásající dav, ale tohoto roku to bylo jiné. Letos jsem musel mít asistenty a stát mi rozhodně žádné nehodlal poskytnout.

Burrus důležitě vykročil dopředu. Byl to můj dobrý klient, vysloužilý voják z mé staré legie v Hispánii. „Edile, správce kanálů a stok žádá o vaši pozornost a říká, že to nepočká.“

„To tvrdí všichni,“ vzdychl jsem a moc dobře věděl, na co si bude stěžovat. „Tak si ho poslechneme.“

Propuštěnec jménem Acilius přistoupil následovaný malou skupinkou propuštěnců, kteří podobně jako on sloužili městu. Všichni měli zničené výrazy úředníků. Je to dovednost, kterou si nacvičují i ti, kdo nemají na práci vůbec nic. Snad právě ti se tváří nejztrhaněji.

„Edile,“ spustil Acilius, „stoky se musí vyčistit a nesmíte to dále odkládat. Posledních pět let tyto práce edilové ignorovali a dnes jsou všechny zcela ucpané blátem, odpadky a nevýslovnou špínou. Je to ostuda!“

„Nu, vydržely pět roků, proč ne ještě jeden?“ Nechtěl jsem se do toho pouštět. Voliči si pamatují váš edilát pro skvělé hry, jež uspořádáte, ne pro vykonání nutné, ale nepříjemné práce, díky které město dál hladce funguje.

„Protože,“ prohlásil se škodolibým uspokojením, „řeka stoupá a rybáři předpovídají záplavy, které přijdou ještě před dalším úplňkem.“

„Pane,“ řekl Burrus, „ti muži znají řeku lépe než vy politiku.“

„To mi nemusíš připomínat,“ pověděl jsem mu, „ale nechápu, jak si můžou být tak jistí. Poslední dobou ani moc nepršelo.“

„Na horách bylo neobvykle mnoho sněhu,“ ozval se Acilius se zlomyslnou poťouchlostí. „A teď taje.“

„Přineste mi odhad práce a peněz nutných k vyčištění a opravě stok,“ řekl jsem. „Proberu to s ostatními edily a práci provedeme.“ To jsem prohlásil spíš s nadějí než s přesvědčením. Moji kolegové se víc zajímali o to, jak uspořádat hry, jež by podpořily jejich kariéru, než o to vykonat pro město cosi prospěšného.

Bylo smutnou skutečností, že důležitý úřad edila se stal něčím jen o málo víc než prostředkem k získání vyššího úřadu, a nejambicióznější muži se ho ujímali čistě z tohoto důvodu. Když se někdo z nich obtěžoval pustit se do stavby či rekonstrukce nějaké veřejné budovy, obvykle se jednalo o chrám umístěný na významném a nápadném místě, a to pouze proto, že ho to opravňovalo k umístění svého jména na jeho štít a navíc v písmenech dvě stopy vysokých.

Jen málo z nás má takové bohatství, aby postavil skutečně užitečnou stavbu, jako most, baziliku nebo silnici. Před staletími jistý Appius Klaudius vybudoval skvělou silnici via Appia a jeho jméno bude žít navěky. Kvintus Fabricius postavil most, který jsem toho rána přešel dvakrát; a ačkoli možná nevydrží tak dlouho jako via Appia, postará se o Fabriciovu památku pro příští generace.

Ale byly to hry, jež čím dál víc ovládaly tento úřad a moje vlastní blížící se munera mě odváděla od mých dalších povinností, podobně jako by to udělal vpád armády, co by plenila město. Divadelní představení, hostiny a závody vozatajů tvořící běžné ludi jsou velice nákladné, ale munera s exotickými zvířaty a gladiátory je nepředstavitelně drahá.

Setřásl jsem děsivé vyhlídky a otočil se k davu žadatelů. Každý z nich přišel se stížností, jež si žádala pozornosti plebejského edila. Někdo bědoval nad šokujícím stavem ulice před jeho obchodem, další nad nepořádkem v nevěstinci ve vedlejším domě. Zlomyslní občané vznášeli proti sousedům obvinění z přestoupení zákona, jež se posléze ukázalo jako nepravdivé, ale edil nesměl žádného občana odmítnout, stejně jako tribun lidu nesměl během svého ročního úřadu zavřít dveře svého domu. Musel jsem je všechny vyslechnout.

Zatímco jsem statečně snášel tuto každodenní úmornou činnost a přiděloval případy svým klientům, aby je vyšetřili a podali mi hlášení, tiše jsem kurulskému edilovi záviděl. Mohl nosit nachový okraj na své tóze a veškerá jeho pracovní povinnost spočívala v tom, že celý den jen posedával ve skládacím křesle, dohlížel na tržiště a ukládal pokuty za přestupky proti zákonu. Letos tento úřad zastával Markus Aemilius Lepidus, muž, jenž toho prozatím moc nedosáhl, ale který se stejně o mnoho let později stal slavným, protože měl za sebou spoustu vojáků, když je dva schopnější muži potřebovali. Udělali z něj triumvira.

Posledních žadatelů jsem se zbavil těsně před polednem a pak jsem se šel podívat, co Hermes objevil. Našel jsem ho, jak prohlíží trámy, teď vyložené pěkně vedle sebe. Dřepěl u jednoho a dloubal do něj svým nožem.

„Co jsi objevil?“ zeptal jsem se, když jsem k němu došel.

„Bez nejmenších pochyb to jsou termiti.“ Zvedl plnou hrst dřeva změněného na prach. Jeho nůž odloupl kus trámu a odhalil spletité chodbičky.

Moje mysl zvažovala právní následky činnosti tohoto zákeřného malinkatého hmyzu. „Nevhodné dřevo, o tom není pochyb. Stavitel, až ho najdeme, bude pochopitelně tvrdit, že zamoření škůdci se přihodilo až po postavení insuly. Nejsem nijak důvěrně obeznámen s vlastnostmi těchto odporných malých stvoření, a proto budu muset přizvat na konzultaci jednoho z těch přírodních filozofů. Snad mi poví, zda mezi postavením insuly a jejím zřícením uběhlo dost času, aby škůdci dokázali dřevo tak prožrat. Herme, chci, abys zjistil, kdo by mohl vědět…“

„Potíž je,“ skočil mi do řeči, „že tohle není stejné dřevo, které jsme prohlíželi předtím.“

Přerušil mě v okamžiku, kdy jsem si v duchu připravoval obvinění, a trvalo chvilku, než jsem se vzpamatoval. „Cože?“

„Prošel jsem všechny trámy. Prohlédl jsem každý povrch. Vzpomínáte na ten první vyvrtaný otvor, co jsem našel? Označil jsem ho velkým X. Není tady.“

„Třeba ztratili jeden trám.“

Zavrtěl hlavou. „Podívejte na tohle dřevo. Zapomeňte na termity. Všimněte si, jak je dřevo suché. Z trámů ve sklepě ještě tekla míza. Nejsem žádný odborník na dřevo, ale tenhle materiál musí být starší než já, a nejspíš je starší než Titus Saufeius.“ Jmenoval senátora, jemuž bylo nějakých sedmadevadesát let a proslavil se jen svou dlouhověkostí, protože nikdy nezastával vyšší úřad než kvestorský.

„No to se podívejme,“ řekl jsem. „Nejdřív tu máme zločinnou, ale nejspíš běžnou záležitost porušení stavebních předpisů, a teď to vypadá na spiknutí a manipulaci s důkazy.“

„Vždycky je možnost, že sem vůz se špatným dřevem poslal nějaký hlupák,“ dumal Hermes a hrál ďáblova advokáta, přesně jak jsem ho to učil.

„Taková nedbalost je vždycky víc než podezřelá, když jde o vyšetřování. A navíc v tom domě nebyla ani tříska z řádně vysušeného dřeva, pokud ovšem nepočítám části nábytku. Každičký kousek stavebního dříví, který jsme viděli, byl syrový. Někdo si dal tu práci, aby našel tohle podobné špatné dřevo a přinesl ho sem.“

„Už to tak vypadá,“ připustil.

„Myslím, že s tímhle si ještě užijeme.“

Zakřenil se. „Tušil jsem, že to uvidíte právě takhle.“

Kapitola 3

Forum bylo stále plné lidé, ačkoli byl čas oběda. Mnozí si koupili jídlo od pouličních prodejců a jedli vestoje, zatímco dál vedli obchody, uzavírali politické dohody nebo jen marnili čas. Praví obyvatelé města často volí raději hlad, než by opustili Forum. Koneckonců co by mohlo být lepší než stát ve středu světa? Nic jiného mě nenapadlo. Rozhodně to předčí bojování a mráz v Galii.

Před Juliovou bazilikou postávala skupina kandidátů na úřady pro příští rok a ubezpečovali se, že jsou vidět. Ještě bylo příliš brzy, aby si oblékli candidus a chlubili se jím, ale zároveň si přáli, aby všichni věděli, kdo jim díky své pozici bude moci v následujícím roce udělat nějakou laskavost.

Chtěl jsem se dostat do Tabularia, ale rodinná politika vyžadovala, abych přistoupil k jednomu mladému muži, potřásl mu rukou, poplácal ho po rameni a halasně ho pozdravil. Byl to můj příbuzný Lucius Caecilius Metellus, jenž právě začínal svou politickou kariéru.

„Je dobře, že jsi zpátky v Římě!“ zvolal jsem, jako kdyby ten kluk byl hluchý. „O tvém působení v Galii jsem slyšel velké věci!“

„Jen základní vojenská služba, edile,“ prohlásil s patřičnou skromností. V jeho věku to mohl myslet upřímně.

„Nesmysl!“ zahulákal jsem. „Doslechl jsem se, že jsi získal Občanský věnec! Ten jsem nikdy nedostal a ani,“ tady jsem se ostentativně rozhlédl po tvářích kolem sebe, „nikdo z těch, kteří tu stojí!“ Starší muži se zašklebili nad mou troufalostí, ale ti mladší uchazeči o úřad kvestora zrudli. „Byla to jen zanedbatelná pevnost,“ zaprotestoval. „Na tu zeď mohl vyšplhat každý, kdo má nohy.“

„Jenže,“ zavyl jsem, „je třeba mít statečnost hrdiny, aby šel člověk jako první, obzvlášť když je druhá strana nacpaná pomalovanými divokými Galy!“

Po mnoha dalších nechutných komplimentech, z nichž některé si doopravdy zasloužil, jsem měl dojem, že jsem splnil svou povinnost, a přenechal ho davu příznivců, kteří se přišli podívat, kdo ten zázračný mladík může být. Přehlédl jsem shluk kandidátů a hledal Milona, který se pro příští rok ucházel o konzulát, a Klodia usilujícího o úřad prétora, ale ani jednoho z nich jsem nespatřil; a to bylo rozhodně dobře. Oba byli tak významní, že by si nejspíš neoblékli candidus dřív než den či dva před volbami. Ale kdykoliv se během posledních měsíců oni nebo jejich stoupenci setkali na veřejnosti, brzy tekla po chodníku krev.

Nicméně jsem zahlédl jednoho ze svých nejméně oblíbených Římanů.

„Zdravím, edile,“ zavolal Sallustius Krispus a jeho snědý, tučný obličej rozdělil odporný úsměv. „To představení bylo neskutečné, dokonce i na Metella. Vím, že jste zaneprázdněný, ale můžete mi věnovat několik minut? Mohli bychom si dát u některého stánku oběd.“

Rychle jsem to politicky zvážil. Sallustius mě neměl rád o nic víc než já jeho. Byl nepřítelem Cicerona a Milona, mých dobrých přátel. Na druhou stranu se ten vychytralý, slizký mizera vlichotil do přízně všech důležitých lidí a jeho znalosti o římské spodině byly zcela vyčerpávající. Jeho zásoba politických a společenských klepů byla nepřekonatelná, pokud jste dokázali oddělit zrnka pravdy od hromady lživých plev. Vzhledem k tomu, že jsem byl Caecilius Metellus, tyhle úvahy mi zabraly asi půl vteřiny.

„Bude mi potěšením.“ Otočil jsem se na Herma. „Utíkej do Tabularia a připrav záznamy, o kterých jsme hovořili. Za chvilku tam přijdu.“ Zachytil jsem Sallustiův rozladěný pohled, že jsem nezmínil, o jaké záznamy se jedná. Nemohly být pro něj zajímavé, ale on chtěl zkrátka vědět všechno. Našli jsme stánek v postranní uličce hned u Fora a posadili se ke stolu pod plátěnou střechu.

„I pod břemenem úřadu vypadáte stále dobře,“ prohlásil, když nám číšník nalil víno ředěné vodou. „Ale rok ještě zdaleka neskončil. Bojím se pomyslet, jak budete vypadat v prosinci.“

„Ani mi to nepřipomínejte. Od prvního dne tohoto roku jsem se žádnou noc pořádně nevyspal a neměl jsem ani pravidelné jídlo. Ale pořád je to lepší než v Galii.“

„Budete se moci chlubit, že se Řím stal po vašem ročním úřadování lepším městem.“ „Pokud bude stále stát.“

„V nevěstincích nemůže být tak hrozný nepořádek,“ prohlásil a narážel na všeobecné přesvědčení, že edilové tráví většinu svého času dohledem nad veřejnými domy lupanarii. Vlastně o některých z nich se to vědělo.

„Nevěstince mi starosti nedělají. Za tisíc let se nezměnily. Ulice jsou ve špatném stavu, ale ještě to není žádná katastrofa. Státní budovy jsou v pořádku od té chvíle, co se Caesar a Pompeius začali předhánět v tom, kdo jich dokáže opravit víc a svým jménem popíše celé město. A cizí kulty mě nezajímají už vůbec.“

Naklonil jsem se přes stůl. „Řím má právě teď dva velké problémy týkající se mého úřadu: budovy, které nechtějí stát, a stoky, jež nevydrží další záplavy. Je klidně možné, že až budete škemrat o hlasy, skončíte na vrcholu Kapitolu a váš candidus se bude třepotat ve větru.“

„Tak zlé to je?“ ozval se a prsty si přejížděl bradu zjizvenou akné.

„Tvrdí to lidé od řeky a ti se málokdy pletou.“

„Po celém městě se šíří řeči o té zřícené insule. Slyšel jsem, že bylo pět set mrtvých.“

„Vydělte to dvěma, ale i tak je to dost hrozné. Jedná se o zjevnou korupci ve stavebnictví a já ji hodlám vymýtit.“

„Velice chvályhodné,“ zamumlal.

„Mám pocit, že jsem ve vašem hlase zaslechl náznak pochybností.“

„Rozhodně nejde o to, že bych pochyboval o vaší upřímnosti, příteli. Vaše oddanost povinnosti je taková, že ji zmiňuje dokonce Kato. Soupeří s vaší netaktností a schopností dělat si nebezpečné nepřátele, ale udivuje mě, že toho víte tak málo o stavebnictví.“

„Bohužel je to tak,“ přitakal jsem, překvapený, kam náš rozhovor směřuje.

„Vy Metellovci nemáte žádné jiné povolání kromě politiky, války a farmaření?“

„Co jiného zbývá? Lidem naší třídy je prakticky všechno ostatní zakázané. Gens Caecilius není patricijský, ale už celá staletí jsme konzulové. Kdybych se zabýval obchodem, mohli by mě vyhodit ze senátu, hned jak budou zvoleni noví cenzoři.“ Na chvilku jsem se zamyslel. „Pochopitelně je tu vždycky Krassus, který ztělesňuje vlastní zákon. Nadělal si majetek na půdě a otrocích. Jelikož podle práva je i městská půda vedená jako zemědělská, a dokonce i ti nejvzdělanější otroci jako živý inventář, zůstal v mezích zákona. Neškodilo, že si mohl koupit přízeň téměř všech cenzorů. Vlastně byl cenzorem i on sám.“

Sallustius vyplivl pecku z olivy. „Ach ano, vznešené praktiky zemědělství, což v dnešní době znamená sedět na terase venkovského statku a pozorovat otroky, jak se dřou podle zákona sahajícího až k – nu, ani nevím, snad k Numovi Pompiliovi. Jediný zdroj bohatství zákonný pro senátora jsou válečná kořist a plody země. Konkrétně to posledně jmenované se může vykládat i tak, že to znamená všechny dary země včetně těch, jež se nacházejí pod ní.“

„Pravda. Nemálo senátorských rodin vlastní doly. Tak zbohatl Marius.“

„A co ještě pochází ze země?“ zeptal se vemlouvavě a očividně se dostával k věci.

„Nu, tedy třeba dřevo, kámen, hlína využívaná v hrnčířství, na výrobu dlaždic a na… cihly…“ Poslední slova vyšuměla do ztracena ve chvíli, kdy mi začínalo svítat. Sallustius měl vážně chytrý způsob, jak tyhle věci vyjádřit.

Zašklebil se, přikývl a namočil si kůrku do mističky s olejem. „Přesně. Stavební materiál. Dokonce je okrajově přijatelné vyrábět cihly sám, protože jsou z čisté hlíny vypálené na ohni živeném dřevem, což znamená, že jsou vytvarované a upečené spíš než vyrobené v pravém smyslu slova.“

„Říkáte, že možná nebudu vyšetřovat pouze nečestné stavební dodavatele, ale urozené, vlivné lidi?“

„Možná vaše sousedy z curie.“

„Ale takoví senátoři by se jistě zabývali pouze prodáváním surovin dodavatelům. Nemuseli by nutně mít co do činění s dodavateli, kteří záměrně vybírají vadný a podřadný materiál, aby maximalizovali zisk.“ Moje právnické povědomí se samovolně dralo do popředí.

Vážně přikývl. „Člověk by v to rozhodně doufal.“

„A jakýpak by mohl být váš zájem v této záležitosti?“

„Stejně jako vy i já jsem členem senátu. Přestože Sallustiovci nejsou tak urození jako Caeciliovci, naše rodina se těší úctyhodné starobylosti.“ To vyjádřil dost zaobaleně, alespoň tu první část. Sallustiovci byli Sabinové z hor ze středu poloostrova, což je až na samé hranici území, kde vás ještě považují za římského občana. Do Říma dorazil před několika roky, aby se vetřel do přízně vlivných mužů a zahájil svou politickou kariéru. Zaměřil se na Klodia a jeho patrona Caesara, tedy na muže, jimž patřila budoucnost.

Hádám, že jsem neměl mít tomu člověku za zlé jeho cizí a prostý původ. Koneckonců spousta význačných mužů té doby byla zvenčí, třeba Cicero a Milo, abych jmenoval ty nejslavnější. A není absolutně žádných pochyb, že většina těch nejhorších byli rodilí Římané, kteří mohli vysledovat své pokrevní příbuzenství až k Aeneovi. Šlo zkrátka o to, že Sallustius ztělesňoval nejhrubší karikaturu nově příchozích zbohatlíků a jejich odporné vlastnosti: hulvátství, bezohlednost, nevychovanost, otrlost, chabé vzdělání, nekultivovanost a vůbec nepříjemnost.

„Odpusťte, že jsem tak natvrdlý, ale přesto stále nějak nechápu, co mi chcete sdělit.“ Pochopitelně jsem si byl celkem jistý, že mi svůj vzkaz už řekl, ale chtěl jsem, aby se vyjádřil zcela jasně kvůli pozdějšímu svědectví u soudu, pokud ho bude třeba, ale on se nenechal tak snadno postrčit.

„Pouze jsem si dovolil poukázat na možná úskalí vašeho vyšetřování, kterým by se člověk rád vyhnul.“

Málem jsem se všemi těmi dvojsmysly zadusil. „Jako vždy půjdu tam, kam mě zavedou důkazy. A teď,“ dopil jsem pohár a vstal, „mě vedou do Tabularia.“

„Potom vám přeji hodně štěstí. Se zájmem budu sledovat vaše další kroky.“

Ani v nejmenším jsem nestál o jeho zájem, ale diplomaticky jsem o tom pomlčel. Místo toho jsem přemýšlel, jak se tak rychle dozvěděl o mém vyšetřování. Jenže v malém, spletitém světě římské politiky se zdálo, že každý se okamžitě dozví o všem. Většinu předchozího dne jsem strávil na místě neštěstí; hovořil jsem s interrexem; poslal jsem hromadu trámů do Ceresina chrámu. Rychle se to rozneslo.

Valnou část svého dlouhého života jsem strávil v Římě a většinu tohoto času jsem věnoval městu a jeho podivným obyčejům. Jen málo věcí je v římském životě tak záhadných, jako šíření zvěstí. Pokud mohu soudit, tou prvotní cestou jsou otroci. Jsou všude, od nejnižších doupat po domy těch nejvznešenějších a nejmocnějších. Slyší všechno, protože lidé mají sklony hovořit, jako kdyby otroci neměli uši. Všude nás doprovázejí a mluví spolu. Jednou jsem se pokusil vysledovat konkrétní zprávu a zjistil jsem, že se rozšířila v podstatě tak, jako se šíří smrtelná choroba, z jednoho nemocného na druhého.

Jistý eques jménem Lollius, jehož dům stál na Eskvilinu u městských hradeb, se nečekaně vrátil z cesty dřív a nepřistihl svou ženu v posteli s nikým jiným než s diktátorem Gaiem Juliem Caesarem, který tohle činil dost často. Zdá se, že Lollius byl staromódnější a nedůtklivější než většina mužů naší doby, a následovala nehezká fraška, po které Caesar skončil s mocným krvácením z velkého juliovského zobáku.

Stalo se, že skupinka hýřilů vracejících se ze svatby procházela kolem Lolliových dveří, a právě v té chvíli zahlédla Caesara, jak se vypotácel ze dveří a zhroutil se do nosítek. Na hlavě měl nakřivo nasazený vavřínový věnec a krev mu špinila tuniku. O několik okamžiků později vyběhla s křikem z domu nahá žena, kterou těsně pronásledoval její ukřivděný manžel, a zasazoval jí rány velkým, hvízdajícím bičem flagrum.

Zatímco se zpola opilá společnost válela smíchy, někteří z jejích otroků se dozvěděli příběh od janitora připoutaného řetězem k sloupu u dveří Lolliova domu. Cestou domů pomáhali svým nameteným pánům a zároveň zvěst šířili. Mezi prvními adresáty byli nosiči vestálky Servilie, kteří ji dopravovali z bohoslužby v chrámu Junony Luciny. Odtud nesli zprávu po velké Suburské cestě až na Forum, kde vyložili svou paní v domě vestálek, a pospíšili si, aby probrali klepy s otroky potloukajícími se kolem Fora, což dělá většina otroků, pokud jim to může projít.

Z Fora se příhoda rozšířila ven jako výbuch jedovatého plynu při erupci Etny. Mě zastihla v chrámu Jupitera Optima Maxima na vrcholu Kapitolu, kam Caesar svolal senát k jednání. Mám pocit, že jeho předmětem bylo potvrzení Kleopatry královnou Egypta, ale k probrání této záležitosti jsme se nikdy nedostali. Zpráva o choulostivém incidentu si našla cestu vzhůru na Kapitol rychleji, než z něj mohla stéct voda.

Když Caesar dorazil, pozlacený věnec mu na plešaté hlavě znovu seděl rovně. Na sobě měl sněhobílou tuniku a nachové roucho triumfátora, které si zvykl nosit při všech veřejných příležitostech a jehož barva ladila s barvou jeho nosu. Už při jeho sebevědomém vstupu do chrámu senátor jménem Sextus Mummius, satirický básník se slušným renomé, deklamoval bez přípravy ódu o pomstě Vulkána, když překvapil svou ženu Venuši v posteli s Martem. Byla plná oplzlých narážek a obscénních zmínek a Caesar zrudl od hlavy až k patě, jak celý senát vybuchl smíchy na jeho účet. V té době existovaly některé záležitosti, kvůli kterým se jakémukoli Římanovi, dokonce i diktátorovi, mohlo okolí vysmát přímo do obličeje.

Když jsem vystopoval původ a cestu příběhu, spočítal jsem si, že mu to od Lolliových dveří k Jupiterovu chrámu trvalo sotva tři čtvrti hodiny. Šíření klepů patří mezi velké vášně Římanů.

V každém případě jsem šplhal na tentýž kopec, ačkoli ne až na jeho úplný vrchol. Tabularium, kde se uchovávaly záznamy cenzorů, se nachází ani ne v polovině cesty vzhůru. Vyšel jsem po dlouhém schodišti kolem chrámu zasvěceného Konkordii představující zbožštěné zosobnění svornosti, toho roku v Římě velmi potřebné ctnosti, a vstoupil jsem do archivu suterénním vchodem. Dlouhá překrásná fasáda té budovy, jež byla vidět z Fora, je ve skutečnosti prvním patrem východní stěny.

Právě k tomuto nádhernému sloupoví jsem vystoupal a tady jsem našel Herma, jak pánovitě rozkazuje otrokům z archivu jako osobní asistent edila. Na dlouhých stolech už byly rozložené svitky a tabulky.

„Jak jste požadoval, edile,“ pronesl melodicky propuštěnec, co měl na starosti záznamy cenzorů, „tyto dokumenty se týkají nedávného období úřadu cenzorů Valeria Messaly Nigera a Servilia Vatia Isaurika.“

Oba muži patřili mezi nejvýznačnější Římany té doby, jak už tomu u cenzorů bývá. Také bylo obvyklé, že byli zcela výjimečně konzervativní, a tito dva beze zbytku zmíněnou vlastnost naplňovali. Vatia Isaurikus se navíc řadil mezi nejstarší členy senátu, protože už v době Sullovy diktatury zastával úřad konzula.

Messala Niger byl o mnoho mladší, ale podobně nekompromisní přívrženec aristokratické strany, a k tomu navíc patricij valeriovské rodiny. Tím spadal do stejného tábora jako má vlastní rodina a také do protiklodiovské a proticaesarovské frakce.

Cenzoři se tenkrát volili každých pět let a jejich povinnosti byly přesně vymezeny. Každých pět let prováděli sčítání obyvatelstva, vykonávali lustrum, aby obřadně očistili armádu, posuzovali seznam mladších úředníků, kteří měli být přijati do senátu, a zbavovali tenhle sbor neschopných členů. A co bylo pro mé vyšetřování nejdůležitější, přidělovali veřejné zakázky na takové věci, jako je výběr daní, opravy silnic, dodávky vojenského vybavení a tak dále. Zájemci byli ochotní nabídnout vysoké úplatky, aby si tyto kontrakty zajistili. K podplácení se uchýlili i ti, kteří se chtěli dostat do senátu nebo se do něj vrátit poté, co je předchozí cenzoři vyloučili. Právě z tohoto důvodu bývali cenzoři většinou staří, bohatí a význačného postavení. Mělo se za to, že takoví muži nepodléhají tak snadno podplácení.

Nikdy jsem nechápal logiku takových argumentů. Muži jsou často bohatí, protože jsou hrabiví. A člověk hrabivý v mládí je zřídka méně chamtivý, když zestárne. A co se týká dobrého vychování, nikdy jsem si nevšiml, že by dlouhý rodokmen u kohokoli z lidí snižoval podíl špatných vlastností. Vlastně vysoké společenské postavení spíš poskytuje větší moc a možnosti uplatnit právě tyto vlastnosti než naopak. Nicméně takové bylo tradiční přesvědčení, a kdo jsem byl já, abych zpochybňoval tradice?

„Smím vědět, co hledáme?“ zeptal se propuštěnec.

„V této chvíli se zajímám výhradně o veřejné zakázky. Ale ne o výběrčí daní. Konkrétně o práce na městské výstavbě a demolicích a velice rád bych u toho viděl jméno jistého Marka Kanina.“

Propuštěnec vzdychl. „Tak dobře, pustíme se do toho.“ Obrátil se na otroky: „Nejprve záznamy roztřiďte podle předmětu, než začnete hledat konkrétní jména. Všechny dokumenty, které se toho týkají, dávejte sem,“ zaťukal na střed stolu. „Ty ostatní vraťte zpátky do příslušných košů. Až se vyřadí všechny nepatřičné dokumenty, rozdělíme si zbytek a projdeme vše, abychom našli, co vážený edil potřebuje vědět.“ Připadalo mi to jako neobyčejně rozumný systém. Nevím, co bychom dělali bez státních propuštěnců. To oni zajišťují chod říše, zatímco my si užíváme plenění.

„Báječné,“ pochválil jsem ho. Když se prováděla první část práce, přecházel jsem podél sloupoví a kochal se krásným výhledem na Forum, které díky již dříve zmíněné rivalitě mezi Caesarem a Pompeiem vypadalo lépe, než tomu bylo poslední roky. V té době to zatím byla rivalita stále přátelská a celý Řím z ní měl užitek. Každý z mužů se snažil zrenovovat budovy a památníky pro slávu své vlastní rodiny.

Pompeius nechal opravit všechny stavby věnované jeho otci a pod vlastním jménem zrenovoval chrám Kastora a Polydeuka, ale vskutku velkolepé dílo odvedl při stavbě svého obrovského divadla i přilehlého komplexu veřejných budov na Martově poli.

Caesar, jehož rodina byla mnohem starobylejší a rozvětvenější, toho udělal víc na Foru. Jako Pontifex Maximus opravil sídlo Pontifika Maxima i přilehlý dům vestálek spolu s Vestiným chrámem, u něhož projevil dobrý vkus tím, že ho ponechal v jeho prosté původní podobě. Zrenovoval Mariův tropaion, což bylo gesto, jež ocenili obyčejní občané, kteří toho šíleného starého řezníka stále uctívali. Marius se sňatkem stal Caesarovým strýcem a staří mariovci stále představovali jeho hlavní mocenskou základnu.

Jako edil nově vydláždil celé Forum i s přilehlými tržišti a zrekonstruoval každou budovu spojenou s jeho rodinou. Patřila k jedněm z nejstarších, takže se jednalo o spoustu budov.

S obdivem jsem přemítal nad tou záplavou bílého mramoru a oslnivého zlacení a těšilo mě vědomí, že tito dva velcí muži byli ochotní utratit tak ohromné sumy, aby si koupili přízeň svých spoluobčanů. Moji radost kazil jen jeden nepříjemný fakt. Na každém průčelí nové či opravené budovy jsem našel jejich jména.

Shlížel jsem přes střechu Saturnova chrámu a uviděl skupinu mužů na rohu Semproniovy baziliky. Všichni měli na sobě zelené tuniky a něco v jejich způsobu chůze prozrazovalo, že nemají za lubem nic dobrého.

„Herme,“ zavolal jsem, „pojď sem.“ Odložil svitek, který prohlížel, a opřel se o zábradlí sahající mu do pasu. Ostrý zrak upřel na místa, kam jsem mířil ukazováčkem. „Prosím, pověz mi, že to jsou otroci ze Zelené stáje.“

„To bych asi mohl,“ připustil, „pokud by nevadilo, že vám lžu. To jsou muži Plautia Hypsaea. V dnešní době existuje tolik gangů, že si zvykli nosit barevně odlišené oděvy, aby se v pouličních rvačkách vůbec rozeznali.“

„Tak proto měli ti poslední mrtví klodiovci, co jsem viděl na ulici, oranžové pruhy na tunikách,“ poznamenal jsem.

„A proto dal zrovna Milo všem svým mužům nové bílé tuniky, ačkoli tvrdí, že je to jen proto, aby vypadali slušně, když se po jeho boku objevují na veřejnosti. Aufidiovi hoši mají na tunikách rudé lemy, Scaevolovi nosí blankytně modrou…“ Pokračoval dál a odříkával seznam méně významných gangsterských skupin, z nichž každá teď měla své vlastní insignie.

Onen Plautius Hypsaeus, kterého zmínil, byl jen dalším z našich politických gangsterů. Podobně jako Milo se pro příští rok ucházel o úřad konzula. O římské politice té doby hodně vypovídá skutečnost, že tři kandidáti na nejvyšší římské úřady byli zároveň vůdci gangů.

„Ach ne,“ vzdychl Hermes. „Podívejte se tamhle.“ Ukazoval na jinou skupinku mužů přecházejících severně via Sacra blízko chrámu Venuše Cloaciny. Tihle si vykračovali stejně a jejich tuniky měly rudý lem. Aufidius nebyl významný gangster, ale podporoval Milona, Hypsaeova rivala. „Stříbrný denarius na to, že se začnou prát dřív, než ti s červenými pruhy projdou kolem pódia praetora urbana.“ Malý krvežíznivý ničema.

„Ani náhodou,“ oponoval jsem mu. „Jsou v menšině, takže jestli mají alespoň za mák rozumu, doběhnou k památníku na Sullovu numidijskou válku a budou si jím krýt záda.“

„Platí,“ souhlasil Hermes. „Jestli prolijí první kapku krve mezi pódiem a památníkem, sázka neplatí.“

Jak jsem předpokládal, oba malé gangy se zahlédly přes Forum a zarazily se na místě jako dvě smečky psů, jimž se zježí chlupy. Téměř jsem viděl, jak při počítání hýbou prsty; pak muži v zeleném vyletěli dopředu, když se ti s červenými pruhy začali bokem přibližovat ke starému památníku, tomu, který se Caesar nikdy nenamáhal opravit, protože Sulla byl jeho nepřítel a ukradl slávu z toho tažení Mariovi. Červeně pruhovaní aufidiovci právě dosáhli památníku a otočili se k němu zády, když Hypsaeovi stoupenci dohonili posledního muže a srazili ho k zemi cihlou. Hermes postrčil denarius po zábradlí k mé ruce. Vzal jsem ho a schoval za opasek.

Dole pod námi začaly nějaké ženy křičet a lidé vyšplhali na schody chrámů a bazilik, aby si užili podívanou. Rváči gangů bývali často vysloužilí gladiátoři, kteří si svoje už odpracovali, takže občas byl k vidění kvalitní boj.

Když ani jedna strana nedokázala zahnat druhou klacky a cihlami, objevila se zakázaná ostří a začala doopravdy téct krev.

„Nová banda!“ zakřičel Hermes, jak malý gang mužů se žlutými páskami kolem hlavy přiběhl od Vestina chrámu a muže v zeleném napadl zezadu.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Herma.

Pokrčil rameny. „Nikdy jsem je neviděl. Ale jsou dobří.“

Na Foru teď převládala všeobecná bitka. Pár veteránských rváčů, co na sobě neměli žádné rozpoznatelné barvy, se zapojilo do rvačky zjevně jen pro zábavu. Státní propuštěnec, který si spolu se svými pomocníky hluku nevšímal, se při novém výbuchu křiku obrátil od záznamů a opovržlivě se zadíval na peroucí se dav.

„Řím by měl mít řádné policejní jednotky. Já pocházím z Pergama a mé město nikdy nepotupily takovéhle výtržnosti.“

„Vždycky jsme si dobře poradili i bez policie,“ řekl jsem. Pochopitelně měl pravdu. Řím zoufale potřeboval spolehlivý policejní sbor, ale člověk zkrátka něco takového nepřizná před propuštěncem narozeným v cizině.

„Jestli tohle znamená, že si umíte dobře poradit, máte to mít,“ ušklíbl se a otočil se zpátky ke kupám dokumentů.

Cizinci často jednají, jako kdyby zákon a pořádek představovaly nejvyšší občanské ctnosti, hlavně ti z civilizované a monarchy řízené východní části světa. Tenkrát Římané vyznávali výtržnictví, ale aspoň netrávili své životy líbáním královského zadku. Na rozdíl od dnešních časů.

Představení na Foru jsme si s Hermem ještě chvilku užívali. Dva dobře známí bojovníci, thráčtí zápasníci s dýkami, vyšplhali na památník a za velkého potlesku a mocného povzbuzování se spolu utkali. Na nich vyhrál Hermes svůj denarius zpátky. Celkem vzato, ačkoli tomu chyběla okázalost a důstojnost, pozlacené zbroje a barevná pera – bylo to téměř tak dobré jako munera.

„Edile?“ ozval se propuštěnec. „Přestože vás hrozně nerad vyrušuji…“

„Tím se netrapte,“ zarazil jsem jeho omluvu mávnutím ruky. „Stejně už je po všem. Nezbývá než utřít krev. Jak jsme pokročili?“

„My,“ prohlásil s důrazem na to slovo, „jsme oddělili všechny dokumenty týkající se veřejných zakázek pravomocně vydaných zmíněným cenzorátem. Označil jsem dva, jež obsahují jméno, které jste zmínil.“ Kupa, na kterou ukázal, byla značně zmenšená, ale stále dost velká.

„Výborně. Nechte tyhle dokumenty odnést do mého domu v Subuře. Musím si je v klidu pročíst.“

Podíval se na mě, jako kdyby mě nějaký škodolibý bůh proměnil v ovci. „Chcete po mně svolení k tomu, aby státní dokumenty opustily Tabularium?“ Říkal to tónem, jako bych ho žádal, aby vtrhl do Domu vestálek a znásilnil všechny panny.

„Přesně. Tabularium není chrám ani žádné jiné posvátné místo. Jedná se o státní majetek vyhrazený k uchovávání státních dokumentů. Jako úředník státu vykonávající své povinnosti požaduji, aby byly tyto dokumenty dopraveny ke mně domů.“

Založil si ruce na prsou a zadíval se na mě přes svůj dlouhý řeckosyrský nos, což nebylo nic lehkého, protože jsem byl o dost vyšší než on. „Ne bez výslovného příkazu cenzora nebo jednoho z konzulů.“ Nic se nevyrovná domýšlivosti státního poskoka.

„Cenzoři v úřadu loni skončili,“ prohlásil jsem, „a konzulové se svých funkcí ještě neujali kvůli neregulérnostem během voleb v uplynulém roce.“

„Nu, pak si dokumenty prostě musíte prostudovat tady.“

Za ním se zubili státní otroci. Jeden z nich na mě mrkl a rukou naznačil univerzální signál na převod hotovosti.

Vzal jsem propuštěnce kolem ramen. „Můj příteli, pojďme se projít a pohovořme si.“ Procházeli jsme se překrásným sloupovím, kde u dlouhých stolů učenci a úředníci studovali množství státních dokumentů, protože jim jižní strana poskytovala to nejlepší možné světlo na čtení. Jak jsme kráčeli s hlavami u sebe, vyjednávali jsme.

Naštěstí pro mě ten muž nechtěl úplatek ve formě peněz, jichž jsem neměl nazbyt, ale věděl, že se za několik málo let stanu prétorem. Toužil totiž po jistém povýšení, které bych mu jako prétor mohl zajistit. Taktéž žádal, aby mohl jmenovat jednoho státního otroka, který by byl propuštěn na svobodu a zaujal jeho současné místo. Bylo mi jasné, že právě od tohoto muže obdrží peněžní úplatek, a tedy dohoda se mnou představovala spíš jistou výměnu zdvořilostí. Než jsme se vrátili zpátky ke stolu, byli jsme domluveni a on nařídil několika otrokům, aby dokumenty uložili do koše a donesli je do mého domu.

To byla poměrně přímočará transakce, jak už to v té době bývalo zvykem. Předání peněz se považovalo za hrubé a neomalené; vzájemná výměna laskavostí se cenila mnohem víc. Byl to nečestný, nevýkonný a zkorumpovaný systém, ale aspoň jakž takž fungoval. První občan ho celý zkazil, když stvořil byrokracii z vlastních propuštěnců. Byli jím osobně vybraní, vyškolení pro své úkoly a podrobení pravidelné kontrole; podle jejích výsledků pak povýšeni či degradováni. Je to strašlivě výkonné a služba se v mnohém zlepšila, ale propuštěnci jsou povinováni svou loajalitou pouze jemu.

Já dávám přednost starým způsobům.

Kapitola 4

Vraceli jsme se zpátky přes Forum, když mě dohonil Festus.

Jelikož už bylo po boji, dorazilo několik prétorů se svými liktory, aby pozatýkali účastníky rvačky. Spousta mužů na zemi sténala, někteří se snažili odplazit nebo jen nehybně leželi. Nedokázal jsem říct, jestli nějaký konkrétní gang zvítězil, ale o to vůbec nešlo. V takových potyčkách je skoro nemožné určit vítěze. Jde o to narušit městský život a vyděsit a terorizovat občany, aby se nikdo neodvážil ucházet se o úřad proti vůdcům gangů či politikům, které gangy podporovaly. Samotné volby většinou rozhodovaly úplatky. Nikdy jsem netvrdil, že je naše republika dokonalá.

„Patrone!“ zavolal Festus. Pak se opravil: „Tedy chci říct edile!“ Byl to vlezlý malý člověk, syn jednoho z našich venkovských správců. Přišel do města a prosperoval jako obchodník s olejem. Byl jedním z mužů, které jsem poslal prověřit znepokojující stav stok.

„Ano, příteli?“ odpověděl jsem a učinil široké gesto. Jedna z odměn pro klienta spočívala v tom, že se k němu na veřejnosti hlásil vysoký úředník. Festus si v té pozornosti náramně lebedil.

„Edile, státní propuštěnec Acilius si přeje, abyste ho ihned vyhledal. Prý má něco, co musíte vidět.“

„Opravdu?“ Těšil jsem se na hodinku nebo dvě v lázních, kde bych zapomněl na úřednické starosti. „Tenhle propuštěnec předvolává vysokého úředníka jako domácího otroka?“

Festus se podlézavě usmál. „Tvrdí, že je to velmi naléhavé, pane.“

„Nu dobře. Co je vlastně edil? Jen lepší poslíček, který je každému k ruce.“ Ještě chvíli jsem pokračoval ve stejném duchu. Toho roku jsem si hodně stýskal. Zatímco jsem naříkal nad strastmi edilátu, ubírali jsme se k přístupu, jenž vedl z Fora ke kanálu cloaca maxima, první a největší římské stoce.

Přístupové místo kryla svatyně v podobě miniaturního chrámu, jehož patronkou byla Venuše Cloacina, ta, která dohlíží na čistotu římské vody. Zevnitř maličké svatyně vedlo příkré schodiště dolů až k hlavnímu kanálu. Vzdálenost nebyla velká, protože tunel leží přímo pod povrchem ulic a vede šikmo dolů k řece. Schodišťovou šachtu lemovaly nevelké výklenky, v nichž hořely olejové lampy. Než jsme se dostali až dolů, moje oči téměř uvykly na šero. Po venkovním teplu, nezvyklém pro tuto roční dobu, se vzduch zdál chladný.

Vždycky jsem se cítil stísněně, kdykoli jsem pronikal do této podzemní říše. Jako by na tomhle vodním městě pod městem samotným bylo něco nepřirozeného. Vyžadovalo úsilí, abych si při vstupu do malého přístaviště zachoval povznesený výraz dignitas. Zdi kolem nás pokrývaly prastaré nástěnné malby zobrazující zpola zapomenuté bohy a démony: harpyje s vypoulenýma očima a s hady místo vlasů, etruské posmrtné průvodce s dlouhým nosem a oslíma ušima i stvoření, jež neměla žádná jména v celém nekonečném názvosloví římského náboženství. Nejnápadnější mezi nimi byl převozník společný pro většinu náboženství, ten, jenž převáží duše mrtvých přes řeku Styx.

Na nás čekal téměř jeho dvojník. K nevelkému molu byla přivázaná černě natřená bárka připomínající malý říční člun. Loď byla po celém obvodu ozdobená řezbami v basreliéfu – hady, lebkami dobytka a červenými psy, symboly tradičně spojovanými s podzemními božstvy. Výzdobu podtrhovaly obrázky myrty a výhonky dřínu vinoucí se kolem boků lodi. Na zádi bárky stál řetězy spoutaný starý otrok, jemuž bílé vlasy sahaly až k loktům, vousy do pasu a v rukách, které připomínaly zkřivené pařáty, svíral dlouhé bidlo. Ve světle lampy se jeho hluboko zapadlé oči třpytily jako obsidián. V podzemním šeru jistě viděl jako sova, ale sluneční svit by ho byl oslepil.

Toto prastaré zjevení bylo přirozeně známé jako Charon a bárku tenhle muž řídil v kanále od dob, kdy byl můj otec ještě chlapcem. Za nějaký dávno zapomenutý zločin byl odsouzený plavit se po temných vodách a nikdy se nevrátit na povrch.

„Vítejte, edile,“ řekl Acilius, jenž stál v přístavišti s několika svými pomocníky. „Pokud mě doprovodíte do bárky, ukážu vám několik věcí, jež si žádají vaši okamžitou pozornost.“

„Báječné,“ prohlásil jsem, nastoupil do loďky a usadil se na jedné z laviček. „Nic tak neoživí pěkné odpoledne jako výlet lodí po stoce.“

Tenhle úsek kanálu cloaca maxima nebyl vlastně nijak odporný. Mnoho lidí si ani neuvědomuje, že Forum bývalo kdysi bažinou a původní kanál tedy vykopali jen kvůli jeho odvodnění. Časem kanál obložili kamenem, aby byl trvalý, a v dobách, kdy měl Řím krále, ho dokonce zastřešili a vydláždili. Ti staří králové stavěli dobře; i po nějakých čtyřech stech letech bylo kamenné zdivo pevné jako na počátku stavby a nepotřebovalo vůbec žádnou údržbu ani opravu.

„Římské stavitelství ve své nejlepší podobě!“ zvolal jsem a obdivoval obrovské, krásně lícované tufové kvádry nad hlavou i po obou stranách. Tady byla voda relativně čistá, ale to netrvalo dlouho. Brzy jsme dorazili k prvním veřejným latrínám umístěným přímo nad stokou. Naštěstí pro nás se Charon těmto zařízením mistrně vyhýbal, takže jsme se nestali cílem padajících střel. Občas jsme proplouvali kolem menších oblouků, kde byl větší proud, protože tu ústily vedlejší užší stoky.

Vzduch postupně těžkl, jak se voda stávala hustší. Brzy jsme se dostali k odporné špinavé pěně, skrz kterou stoupaly a pukaly páchnoucí bubliny podobně jako bubliny při kvašení ve vinném sudu. Já snášel puch statečně. Nebyl o moc horší než v některých smrdutých uličkách Subury, kde obyvatelé vylévali splašky a vyhazovali odpadky z kuchyně na ulici a kde tahle špína hnila během horkého léta bez kapky deště. Pro člověka, který nebyl místní, se jenom projití takovou uličkou mohlo stát smrtelným. Cloaca maxima musí urazit ještě hodně dlouhou cestu, než bude tak hrozná.

„Pěkná podívaná, což?“ prohlásil Acilius rozjásaně, jako kdyby se jednalo o jeho vlastní triumf.

„Není to zrovna jako plavba po zátoce Baiae,“ opáčil jsem, aniž bych se nechal zastrašit, „ale voní to tu lépe než galské město, jež bylo měsíc či dva v obležení.“ Tahle odpověď ho pěkně usadila. Protože byl propuštěnec, nikdy nesloužil u legií, zatímco vojenská služba představovala základní povinnost mé vlastní třídy. Podobně jako ostatní i já často předstíral, že jsem si ten strašlivý úkol užíval.

„Před šesti lety,“ pokračoval, „byla tahle voda až k Tiberu téměř čistá.“

„Tak co se v posledních šesti letech událo?“ povzdychl jsem si. Někteří lidé prostě nedokážou říct, co mají na mysli. Nejdřív si musí vylít srdce s celým filozofickým učením.

„Nic,“ prohlásil.

„Nic?“ Teď to přijde, pomyslel jsem si.

„Přesně tak! Ani cenzoři, ani edilové, kteří byli ve funkci posledních pět let, neudělali vůbec nic, čím by pečovali o tyto stoky a kanály, o samotný zdroj životní síly města, o jeho žilní řečiště!“

„Já bych byl použil přiléhavější anatomickou metaforu, ale chápu, co máte na mysli. Je stavba ohrožená?“

„Edile, pokud mohu říci, tento systém nevyžadoval opravu od okamžiku, kdy byl postaven. Dokonce i menší, později vybudované kanály, jež odvodňují méně rozsáhlá údolí, jsou dokonale pevné a vydrží dalších tisíc let, pokud snad nepřijde strašlivé zemětřesení.“

„Nu,“ riskl jsem to, „ve městě žije o dost víc lidí, než tomu bývalo dřív. Například Pompeiovi veteráni, kteří nemohli dostat půdu jako vyrovnání, si s sebou přivedli bezpočet otroků, již tvořili část jejich kořisti. A všichni ti otroci propuštění na svobodu, kteří…“

„To stále není nic, co by systém fatálně ohrozilo,“ skočil mi netrpělivě do řeči. „A většina nových obyvatel se usadila v nových čtvrtích za hradbami, v Zátibeří a na Martově poli. Ne, edile, to, s čím se tady potýkáme, je prosté zanedbání.“ Obrátil se na převozníka. „Tenhle,“ řekl a ukázal na nízký oblouk, z něhož pomalu vytékala černá tekutina.

„Zadržte dech,“ zamumlal Hermes.

„Nedělej si starosti,“ prohlásil Acilius, „nepojedeme daleko.“

Záře z našich pochodní stěží pronikala skrz odporně páchnoucí opar uvnitř stoky. Odvodňovací otvory nad našimi hlavami propouštěly tu a tam paprsky světla dolů, ale voda byla tak zanesená a kalná, že se v ní nic neodráželo. Občas jsme zaslechli plazení a pleskání, protože existují tvorové, jimž toto prostředí vyhovuje. Nakonec příď lodi do něčeho narazila a nemohla plout dál.

Mžoural jsem před sebe, ale nic jsem neviděl, jen beztvarou masu. „Dej mi pochodeň.“ Hermes mi ji podal a já ji přidržel nad přídí. Moc to nepomohlo. Nerozeznal jsem nic víc než mohutnou horu nepopsatelného odpadu. Zdálo se mi, že vidím několik rozbitých hrnců, jednu či dvě kosti, ale ta obrovská kupa se rozpadla, roztála, shnila či se jinak proměnila na materii alexandrijským filozofům zcela neznámou. Puch, jenž se z toho šířil, byl tak hmatatelný, jako by vás do obličeje trefila cihla.

„Dávejte pozor,“ varoval Acilius. „I tady byste to mohl zapálit.“

„Což by stav jen vylepšilo,“ poznamenal jsem. Přesto jsem pochodeň odtáhl do bezpečné vzdálenosti. „Jak k tomuhle došlo a jak je to rozsáhlé?“

„K současnému stavu to dospělo dlouhodobým zanedbáváním stok a masívním porušováním zákazu vyhazování odpadků do odpadů. Cokoli, co jsou lidé příliš líní odnést na skládky za hradbami, skončí v nejbližší stoce. Předměty, které neplavou, se hromadí v kanále, dokud nevytvoří pevné útesy, a pak se všechno u nich kupí a velká voda ze silných dešťů vynese odpadky ještě výš. Ptáte se, jak velký je to problém?“

„To tedy ano,“ přitakal jsem, jako kdyby to některý z nás potřeboval připomenout.

„Naprosto každý kanál v Římě vypadá podobně, edile. Jen největší stoky, cloaca maxima, cloaca petronia a cloaca nodina, mají hlavní kanály čisté. Ty sledují řečiště starých potoků a protéká jimi poměrně pravidelný proud, ale dokonce i jejich dna se zanášejí odpadky. Menší přítokové stoky jsou úplně všechny zanesené jako tato. A nejedná se jen o rozbitý nábytek a kuchyňský odpad, edile. Tady dole je i velká spousta mrtvol.“

„Mrtvol?“ Tušil jsem, že k tomu puchu musí přispívat i něco silnějšího než odpadky.

„Ach ano. Chudí používají stoky, aby se zbavili potracených či nechtěných dětí. A lidé často chtějí ušetřit výdaje na pohřbení svých zemřelých otroků či vyhnout se obtíži dotáhnout je k jámám za Eskvilinskou bránou. A nejedná se jen o otroky dodavatelů nebo vlastníků dílen. Sem dolů si občas najdou cestu i otroci bohatých a někdy pochopitelně i oběti vraždy.“

„To je skandální!“ prohlásil jsem upřímně. Ne že by vražda byla tak velký zločin a pohození nemluvněte bylo proti zákonu, byť se jednalo o ohavný skutek, ale odpírat řádný pohřeb dokonce i těm nejníže postaveným bylo hříšné a mohlo to přivolat hněv bohů. „Za tohle může trpět celé město!“

„Já bych řekl, že právě teď trpí,“ zaúpěl Hermes a dávil se.

„Viděli jsme dost, pojeďme odsud,“ obrátil jsem se na bárkaře. Začal loďku postrkovat tyčí zpátky k hlavnímu kanálu. Brzy jsme dýchali něco, co nám připadalo jako téměř čistý vzduch. Přikázal jsem Charonovi, aby nás zavezl k řece.

„Kdo je zodpovědný za čištění těchto kanálů?“ zeptal jsem se.

„Jako většina takovéto práce,“ řekl Acilius, „je i tahle vykonávána na základě veřejných smluv dohodnutých každých pět let cenzory, a zda se práce provádějí, na to pak dohlížejí edilové. Důkladné vyčištění celého systému mělo být provedeno nejpozději před dvěma lety během cenzorátu…“

„Neříkejte mi to,“ přerušil jsem ho. „Byli to Messala Niger a Servilius Vatia. Cožpak tihle dva neudělali za dobu trvání své funkce vůbec nic?“

„Moc ne,“ poznamenal Festus. „Ale to není nic nového. Vy jste se vrátil z Galie, když byli v úřadu, ne, patrone?“

„Když jsem přijel, sloužili už asi půl roku. Měli zařídit veřejné zakázky během prvního měsíce nebo dvou, pak provést census, pročistit senátorské seznamy a na závěr vykonat lustrum. Když byli cenzory můj otec a Hortalus, vše stihli za prvních šest měsíců.“

„Ne každý římský úředník je tak energický a svědomitý jako váš otec, patrone,“ poznamenal Festus. „A jak si jistě vybavíte, Servilius Vatia Isaurikus byl příšerně starý.“

„Messala byl čilý až dost,“ namítl jsem. „A ostatně pořád je. Možná si s ním budu muset promluvit.“ Další věc, kterou je třeba vyhledat v dokumentech, jež jsem díky úplatku získal z Tabularia.

Půlkruh říční výpusti před námi se zdál tak jasný jako vycházející slunce. Charon postrkoval loďku podél zvýšeného ochozu, jenž tvořil prodloužené přístaviště. Starý převozník mhouřil oči oslepený prudkým světlem. Vystoupili jsme a vydali se za sluncem. Jízda po kanále byla tak skličující, že jsem se musel ovládat, abych se nerozeběhl.

O pár okamžiků později jsme stáli u řeky, plnili si plíce svěžím vzduchem a vyfukovali ho jako delfíni, abychom si vyčistili hlavu od nechutného, žaludek zvedajícího miazmatu. Denní světlo se zdálo neuvěřitelně průzračné a jasné.

„Uděláte s tím něco, edile?“ zeptal se Acilius.

„Rozhodně. To, co jsme právě viděli, je hrozbou pro zdraví všech Římanů a zneuctěním bohů. Proč…“ pokynul jsem k řece před námi, „… samotného otce Tiberina urážíme tím, že mu odevzdáváme nepohřbená těla?“

„Jak se zdá, nevypadá moc šťastně,“ podotkl Hermes. „Podívejte, od rána, co jsme šli kolem Tiberu, jeho vody stouply.“

Měl pravdu. Hladina vody byla výrazně výš než toho rána. „Pojď, Herme. Musíme si promluvit s rybáři.“ Propustil jsem zbytek skupiny s dalšími ujištěními, že se stavem stok něco udělám, ačkoli přesně co, bylo nejasné už ve chvíli, kdy jsem to sliboval.

Konečně jsme se dostali na denní světlo. Po pravé ruce jsme měli Aemiliův most. Vydali jsme se vlevo, prošli pod mostem Sublicio a kráčeli na západ podél velkého ohybu řeky. Za mostem se nacházely říční doky, kde se vykládaly lodě z Ostie a pak se plnily zbožím z Říma a z vnitrozemí, jež mělo být odvezeno dolů do přístavu na export.

Tohle byla jedna z nejživějších, nejaktivnějších čtvrtí města, z níž většina sahala za jeho hradby. Místní mluvili svým vlastním říčním dialektem a ozývalo se i množství cizích jazyků. Námořníci všech národů žijících na územích omývaných mořem přijížděli proti proudu, aby obchodovali či si prohlédli památky, a tvořili tak nejpočetnější návštěvníky města. Podél doků měli své kanceláře obchodní zástupci mnoha zahraničních společností.

Cizí jazyky nebyly jedinými neznámými zvuky, jež se kolem rozléhaly. Odevšad zaznívaly výkřiky, řev, ryk a vřeštění exotických tvorů a ptáků. V klecích z Afriky, Egypta, Hispánie, Sýrie, Frygie a míst ještě vzdálenějších se dovážela zvířata pro zahrady a sídla bohatých lidí, častěji však pro zápasy a lovy v cirku. Byli tam lvi a leopardi, pávi, pštrosi, medvědi, býci, závodní koně, zebry, velbloudi, a dokonce i podivnější stvoření.

Přibližně stejný počet otroků se vykládal pro trhy, ale ti vystupovali z lodí sami a byli mnohem tišší než zvířata. Tohle byl mnohem nepříjemnější pohled. Jsem si naprosto vědom toho, že civilizace nemůže existovat bez otroků, ale měly by se dodržovat nějaké hranice. V Římě už bylo příliš mnoho otroků a poslední války jimi zaplavily trhy ještě víc, a tak levnými, že i chudé domácnosti si jich mohly dovolit hned několik.

Velká část otroků byla prodána na ohromné latifundie na Sicílii a v jižní Itálii dřív, než kdy spatřili Řím. Ti ostatní, většinou pohlednější a zručnější zajatci, byli určeni pro domácí službu. Byli mezi nimi krásné mladé ženy a chlapci pro nevěstince a domy bohatých, školení maséři pro lázně, umělci, kuchaři a mistři jiných profesí plus několik statných, silných mladých válečníků, kteří měli být vycvičeni na gladiátory. Ti posledně jmenovaní se museli zřídka spoutávat či nutit násilím a svému osudu obvykle čelili radostně. Byli vychováni jako kmenoví válečníci a vidina toho, že dostanou jídlo a nebudou mít žádné jiné povinnosti než trénovat a bojovat, jim bohatě stačila. Být přidělen k práci by pro ně představovalo nemyslitelnou potupu.

Ale nepřišel jsem tam, abych se kochal výhledem. Propletli jsme se přístavištěm, až jsme se dostali k úseku řeky, který lemovala cesta vydlážděná barevnou mozaikou. Za kamenným stolem zastíněným žlutou plátěnou stříškou tu pohodlně seděl zavalitý, plešatý muž, jehož obskakoval pomocník. Když mě zahlédl, vstal a zvedl ruku.

„Dobrý den, edile! Co vás toto pěkné odpoledne přivádí do doků?“

„Dobrý den, Marku Ogulnie!“ pozdravil jsem správce přístavu. Byl to publicanus pověřený výběrem dovozních cel, přístavních poplatků a tak dále. Podle zákona mu náležela určitá část z každé transakce, takže z něj byl boháč. Moc jsem ho nevídal, protože přesně řečeno jeho úřad spadal do kompetence kurulského edila jako dohlížitele nad trhy. „Přišel jsem se poradit s lidmi, kteří něco vědí o stavu řeky.“

„Kdybyste dorazil o den později, už by tu nejspíš nebyl nikdo, s kým byste se mohl poradit,“ podotkl. „Až tahle skupina lodí dokončí vykládání, zamíří zpátky do Ostie a nějakou dobu žádné další neuvidíme. Udivuje mě, že to sem dnes zvládly při takovémhle proudu. Večer sbalím svou kancelář a na čas se přestěhuji do výše položeného místa.“

„To je to tak zlé?“ zeptal jsem se. „Viděl jsem, že řeka stoupá, ale do záplav máme ještě daleko.“

„Pohleďte tamhle, edile. Podívejte se na Janikulum.“ Vzhlédl jsem na vrchol kopce, kde vlál rudý prapor stejně, jako tomu bylo po staletí, a stahoval se pouze v případě, že se k městu přiblížil nepřítel. Dlouhý pás jasně červené látky stál téměř rovně, jen jeho špička sebou zmítala sem a tam, až se zdála rozmazaná. „Vítr vane přímo z jihu, rovnou z Afriky. Tady v Římě způsobí pár pěkných teplých dnů v období, kdy je obvykle stále ještě chladno. Ale silný proud vane dál na vrcholky hor a tam kvůli němu taje sníh.“

„Něco podobného jsem už dnes slyšel,“ přitakal jsem.

„No, můžete tomu věřit. Brzy se doslechnete o horských městech zničených povodněmi a sesuvy půdy. Jak jsem se dozvěděl, sněhové přívaly byly tuto zimu největší, jaké kdo pamatuje. Sníh a horký vítr z Afriky zvaný scirocco tvoří špatnou kombinaci, pane. Řeka stoupne rychleji, než ji kdy kdo viděl stoupat, a tenhle ohyb řeky právě tady schytá to nejhorší. Vždycky to tak je.“

„Byla zavedena nějaká předběžná opatření?“ zeptal jsem se ho.

Překvapeně pokrčil rameny. „Co se může udělat se záplavou? Když se Tiberinus rozhodne vstát z postele a dát se do pohybu, je nejlepší klidit se mu z cesty.“

„Moudrá rada.“

Na chvilku se zamyslel. „Před nějakou dobou se měly provést jisté stavební práce, aby se řeka udržela ve svém korytu, ale nikdy se to nedostalo dál než k plánům. Pochopitelně, to bylo za cenzorů…“

„Servilia Vatia a Valeria Messaly!“ sborem jsme odříkali spolu s Hermem.

Správce přístavu se na nás udiveně podíval. „Přesně tak.“

Něco mě napadlo. „Vy jste státní smlouvu získal právě od nich, viďte?“

„Vlastně ji prodloužili. Zastávám tento úřad víc jak dvacet let a přede mnou ho vykonával můj otec.“

„Provádí se to otevřeným výběrovým řízením, že?“

„Jistě. Jde o to vyznat se v té práci. Jsou tu další, kteří by ji chtěli získat, ale moje rodina ji dělá tak dlouho, že vím do posledního sestercie, jakou má zboží hodnotu pro mě a jakou pro stát. Kdokoli, kdo se snaží přijít s nižší nabídkou než já, je blázen, který o téhle práci neví nic a jen by ji zkazil, čímž by všichni přišli o peníze. Cenzoři to dobře vědí, pane, a proto každých pět let obnovují mou smlouvu.“

Nebo spíš zbohatl tak, pomyslel jsem si, že by nikdo, kdo po tom úřadu touží, nedokázal cenzory podplatit z poloviny tak dobře jako on. Neměl jsem mu to za zlé. Podle měřítek většiny lidí to byl čestný muž a vybírání státních příjmů z říčního obchodu bylo pro stát příliš důležité, aby se svěřilo nějakému bláznovi či amatérovi.

„Za jak dlouho se, podle vašeho názoru, zaplaví nižší části města?“

Podrbal si bradu. „Někteří lidé předpovídají, že na cestě u řeky bude do rána po kotníky vody, a proto to tu dnes večer balím. Pozítří by voda mohla dosahovat k Dobytčímu trhu a k Cirku. Osobně si nemyslím, že by to šlo tak rychle, ale nehodlám nic riskovat.“

„Uvážlivý krok. Co skladiště a lodě?“

„Lidé od vody už vědí víc než rok, že se blíží záplava. Přijali náležitá opatření. Zboží je uskladněno výše než obvykle. O všechno vyrobené ze dřeva ale nejspíš přijdou.“ Znovu pokrčil rameny. „Neexistuje nic, co by se nedalo nahradit. Střed města…“ ukázal palcem dozadu přes rameno směrem k městským hradbám, jež se za ním tyčily, „… tak za ten nejsem zodpovědný. Ale doufám, že váš dům je na nějakém výše položeném místě.“

„Je dost vysoko,“ ujistil jsem ho. Cosi mě stále šimralo vzadu v mysli, nějaká záležitost, kterou jsem se už dřív chystal vyřídit v přístavišti. To byla moje největší potíž; hlavu mi tížilo příliš mnoho problémů a každý z nich usiloval o mou pozornost. Pak jsem si vzpomněl.

„Znáte majitele lodí jménem Lucius Folius?“

„Jistě. Vlastní na řece nejméně sto člunů. Slyšel jsem, že včera zahynul v troskách té zřícené insuly.“

„To je pravda, byl v sutinách spolu se svou ženou a celou domácností. Pracuje tu pro něj třeba zástupce nebo obchodní společník? Někdo bude muset převzít jeho obchody.“

„Ještě se nikdo neukázal, ale v každém případě to chvíli potrvá. Vím, že měl zástupce dole na řece v Ostii. Ten vyřizoval zámořskou část obchodování. Jak jsem řekl, z Ostie se sem nějakou dobu nic nedostane.“

„Mohl by přijet po cestě,“ pověděl jsem mu. „Pošlu mu předvolání. Mám nějaké otázky týkající se Lucia Folia, jež si naléhavě žádají odpovědi. Jakým druhem obchodu se zabýval?“

„Tady se většinou jednalo o obyčejné náklady: otroky, zpracované kovy, olej, nějaký dobytek a platící pasažéry. Většinou menší náklady. Mnohem víc věcí se do Říma dováží, než se z něj vyváží.“

„A co dovážel?“

„Měl nějaké rybářské čluny, protože v Římě se spotřebuje spousta mořských ryb. Pro vznešené domácnosti obvyklá vína a exotické otroky. To přivážel z Ostie. Navíc vozil spoustu nákladu z přístavů na řece. Odhadl bych, že přinejmenším polovinu svého dovozu nakládal v přístavech mezi Ostií a Římem.“

„Jestli tomu dobře rozumím, jednalo se o zemědělské produkty?“

„Většinou. A o stavební materiál.“

Krk mě začal svrbět tím starým známým způsobem a já cítil, že mi koutky úst potěšením cukají. „Říkáte stavební materiál?“

„Přesně tak. Netvrdím, že měl na tento materiál monopol – hodně se ho dováží po pevnině – ale vsadil bych se, že víc jak polovina dřeva, cihel a střešních tašek, písku, malty a tak dál, jež připlula po řece, dorazila v trupech jeho lodí.“

„Kámen? Mramor? Olovo a bronz na střechy?“

Ogulnius zavrtěl plešatou hlavou. „Ne, tyhle věci se užívají hlavně na velké veřejné stavby – chrámy, sloupoví a rekonstrukční práce. Za posledních deset let šlo devadesát procent tohoto materiálu na Pompeiovo velké divadlo a přilehlý komplex budov na Martově poli. Velcí muži jako Pompeius na takovéhle zakázky většinou uzavírají smlouvy nezávisle, používají vlastní otroky a propuštěnce a nakupují přímo od majitelů kamenolomů. Slyšel jsem, že Pompeius si koupil vlastní lomy a dělníky, aby se vyhnul obtížím vyjednávání přes zprostředkovatele. Obešel tenhle přístav a postavil si vlastní dál za Ostrovem, kde mohl vykládat blízko své stavby.

Ne, edile, takoví muži by nejednali s lidmi, jako byl Lucius Folius, pokud by nestavěli bydlení pro dělníky. I pak by jednali přímo se stavebními podnikateli, ne s muži, co přepravují cihly a maltu.“

„Velice jste mi pomohl, Marku Ogulnie,“ pochválil jsem ho.

„Vždy jsem rád k službám státu a lidu,“ prohlásil rozzářeně. Rozhodně pro něj byli zdrojem zisku.

Zpátky do města jsme vstoupili blízko mostu Sublicio, kousek od Dobytčího trhu, o kterém Ogulnius hovořil. Ten se spolu s nedalekým Cirkem Maximem rozkládal na nejnižším místě uvnitř hradeb, a proto se jednalo o oblast záplavami nejzranitelnější.

Tady, jen několik set kroků od stoupajícího Tiberu, se zdálo, že to nikoho nezajímá. Všechny řeči, které jsem dnes zaslechl, byly klepy o dopolední rvačce na Foru. Z rozmaru jsem přešel k jednomu majiteli stánku, starému muži z druhého břehu řeky, který prodával kůzlata a byl cítit stejně jako jeho obchodní artikl. Když jsem se ho zeptal, jestli se on a další trhovci připravují na povodeň, jen se zatvářil pobaveně.

„Řeka pořád stoupá, pane. Občas se rozvodní, jindy ne. S tím se nedá nic dělat.“

Zjistil jsem, že podobný postoj všeobecně převládá. Někteří lidé poukazovali na to, že poslední dobou nepršelo. Sníh v horách pro ně nic neznamenal.

„Doufám, že z města vyvedou koně,“ řekl Hermes a ukázal na ohromné budovy závodních stájí, v jejichž sousedství stál Cirkus Maximus. Jako většině Římanů mu bylo jedno, jestli zbytek města spláchne voda nebo shoří, hlavně že se to vyhne závodům. Několik stovek utopených občanů byla vyhlídka, jíž dokázal s klidem čelit. Ztráta několika stovek ušlechtilých koní pro vozatajské závody byla pro něj nepředstavitelná tragédie.

„Touhle roční dobou jsou všichni venku na pastvinách,“ ujistil jsem ho. „Sezóna nezačne dřív než příští měsíc při Megaleských hrách.“ Jako bych mu musel připomínat, kdy začíná závodní sezóna. Ani mně to nemusel nikdo připomínat, protože budu zodpovědný za hlavní část letošních her. Byly dny, kdy jsem sotva myslel na něco jiného.

„To se mi ulevilo,“ prohlásil. „Co teď?“

Zamyslel jsem se nad plánem města. Můj dům, přestože nestál vysoko na svahu jako elegantnější sídla, byl dostatečně vysoko, aby unikl několika posledním záplavám. „Leží některé lázně výš?“ zadumal jsem se.

„Žádné mě nenapadají,“ odpověděl Hermes.

„Tak to radši hned do jedněch zajdu. Zítra můžou být uzavřené.“

„Dobrý nápad,“ přisvědčil. „Skočím pro vaše věci.“

„Nejdřív zajdi tamhle,“ ukázal jsem na chrám bohyně Ceres na aventinském pahorku ani ne sto kroků od nás. „Najdi posla, pověz mu, aby vzal koně a cokoli dalšího, co potřebuje pro rychlou jízdu do Ostie, a aby se u mě ohlásil v lázních, kam obvykle chodím. Pak upaluj do mého domu. Řekni Julii, že zase přijdu pozdě, a zjisti, jestli už mi přinesli dokumenty z Tabularia. Zpátky vezmi měch slušného falernského, a ne abys cestou upíjel. Poznám, jestli ho zředíš.“ Zatvářil se uraženě a odklusal. Juliino věno mě zásobilo kvalitnějšími víny, než na jaká jsem býval zvyklý. Udržet toho kluka z jejich dosahu byl nadlidský úkol.

Pomalu jsem se vydal do svého oblíbeného balnea umístěného blízko Saturnova chrámu. Opravdu velké lázeňské domy se tenkrát v Římě zrovna začaly objevovat, ale tohle zařízení bylo starší a celkem skromné. Na Forum to bylo kousek, a tak ho navštěvovala spousta senátorů. Bylo trochu dražší než ostatní téže kvality, čímž se stávalo exkluzivnějším. Kromě toho, že poskytovalo slušnou koupel, mohli jste se tu dozvědět moře politických klepů.

Na Foru jsem se s několika lidmi pozdravil a krátce pohovořil, a když jsem došel do balnea, Hermes už tam byl s měchem, ručníky, vonným olejem a mou škrabkou.

„Julie si dělala starosti,“ hlásil, když mi pomáhal z tógy, tuniky a sandálů. „Doslechla se o rvačce na Foru a bála se, jestli jste se do ní nezapletl. Uklidnila se, když jsem ji ujistil, že jsme celou bitku pozorovali z Tabularia.“

„Věděla o blížící se povodni?“

„Neslyšela o tom ani slovo. Kassandra jí pověděla, že co je u vás otrokyní, záplavová voda nikdy nedosáhla do domu.“

„Pročpak,“ ozval jsem se a připravil se na muka studeného bazénu, „se každý v Římě okamžitě dozví ty nejhloupější zvěsti, zatímco o důležitých zprávách zůstává blaženě nevědomý?“

„To si z nás jistě bohové tropí šprýmy,“ prohlásil. „Jako když dali té, jak se jen jmenuje, věštecký dar, ale zařídili to tak, že jí nikdo nevěřil.“

„Kasandra,“ poučil jsem ho, „Priamova dcera. Ano, to by mohlo být. Bohové občas takové věci dělají. Však víš, že mají smysl pro humor.“

Rozhodl jsem se pro kompletní kúru, protože tohle mohla být na nějakou dobu poslední příležitost. Vyšel jsem ven na cvičební dvůr, a zatímco mě Hermes mazal olejem, rozhlížel jsem se po vhodném cvičebním partnerovi. Spousta mladších senátorů spolu zápasila v pískovišti, někteří z nich značně tvrdě. Ti starší se spokojili s tím, že se vyváleli v písku, aby získali dobrý zábal. Pach rozehřátých těl pokrytých levným olivovým olejem byl štiplavý a pronikavý, ale po těch stokách jsem ho téměř nevnímal.

„Decie Caecilie!“ ozval se zvučný hlas. Otočil jsem se a spatřil pohledného mladého muže se svaly býka, jak si to ke mně vykračuje. „Zkusím s tebou pár pádů.“ Byl to Markus Antonius. Nedávno se vrátil z armády Aula Gabinia v Sýrii a Egyptě, kde si jako voják vysloužil skvělou pověst. Toho roku přijel zpátky do Říma, aby se ucházel o úřad kvestora, ale ani se nenamáhal vést kampaň, protože Caesar ho chtěl mít ve svém štábu v Galii a centurijní shromáždění ho jednoduše jmenuje a odešle bez hlasování. Antoniovi šlo vždycky všechno lehce.

„Nezlomíš mi zase nos?“

„Pokud mě nechytíš za koule jako posledně.“

Za několik okamžiků mě přišpendlil k zemi, paži mi zkroutil za zády a kolenem mi tlačil na páteř.

„Už jsi moc dlouho pryč z legií, Decie,“ prohlásil a nechal mě vstát. „Když ses vrátil z Galie, trvalo mi dvakrát tak dlouho plácnout s tebou o zem.“ Pak vyjekl, když jsem mu oběma rukama sevřel patu a celou sílu svého těla jsem vložil do toho, abych ho zvedl nahoru. Přistál na zádech a skoro si vyrazil dech.

„Nikdy nepodceňuj věk a lest,“ varoval jsem ho. „Mládí a síla se jim nemůžou rovnat.“

„Budu si to pamatovat,“ prohlásil, vymrštil se z písku jako hyrkánský tygr, chytil mě kolem pasu a už jsem letěl.

O něco později jsme odkulhali z pískoviště zcela zpocení, obalení pískem s olejem a sraženou krví, přičemž to poslední mi stále prýštilo z nosu. Dostál svému slovu a nezlomil mi ho úplně. Hermes začal pohotově odstraňovat směs z mé kůže bronzovou škrabkou a nánosy cvičeným švihem zápěstí odhazoval do bedny zřízené za tím účelem. Pro Antonia dělal totéž jeho otrok.

Po vší té násilnické, drsné aktivitě se zdála studená koupel téměř příjemná. Vlažná lázeň byla ještě lepší a horká pak připomínala výstup na Olymp. Dost pomáhalo i falernské. Pít v lázních se považovalo za nevhodné, ale já jsem nikdy nebyl nijak konvenční, a v porovnání s Antoniem jsem byl zosobněná slušnost. Mladý muž rychle naplňoval rodinnou tradici bandy násilnických, divokých kriminálníků. Ale byla s ním ohromná zábava, a tudíž byl velmi oblíbený.

„Kdy odjíždíš do Galie?“ zeptal jsem se ho.

„Ne dřív než za devět měsíců,“ odpověděl nešťastně. „Všichni trvají na tom, že musím počkat až do voleb. Nechápu proč. Přece není pochyb, že úřad kvestora dostanu.“

„Jedná se o to, že v poslední době došlo k mnoha porušením zákonů a lidé jsou z toho celí nesví. Nejdřív dostane Pompeius vysoké úřady, aniž by se sám vypracoval vzhůru po cursus honorum, pak Caesar získá neslýchané pětileté velení, jež, jak se zdá, si nechá ještě prodloužit. To nevypadá dobře. Pokud by pouhý kvestor mohl na začátku své kariéry ignorovat zákony, lidé by si začali myslet, že to znamená návrat ke starým špatným časům, kdy Říman bojoval proti Římanovi o pozici a moc.“

„Nejspíš máš pravdu,“ přikývl. „Kvůli lidu musíme zachovávat dekorum, jako by senát a jeho zastaralé zákony měly ve skutečném světě stále nějaký užitek.“ Znovu si pořádně přihnul neředěného vína.

Povzdychl jsem si. Jak typické pro příslušníka rodu Antoniovců. Byli stejně špatní jako Klaudiovci. Snad ještě horší.

Pleskání nohou v sandálech oznámilo příchod mého posla. V balneu jsou bosé nohy nařízením, ale posel má výjimku z většiny pravidel protokolu. Tenhle měl na sobě stejnokroj spolku: krátkou bílou tuniku, jež odhalovala jedno rameno, kulatý klobouk s okrajem, k němuž byla připevněna maličká stříbrná křidélka, a vysoko zavázané sandály se stejnými stříbrnými křidélky na patách. V ruce držel bílou hůl. V té době tvořili poslové nezávislou společnost pracující na základně státní smlouvy podobně jako liktoři.

Zatímco čekal, nadiktoval jsem dopis kvestorovi do Ostie, ve kterém jsem ho žádal, aby ve městě našel obchodního zástupce Lucia Folia a doručil mu předvolání k výslechu v Římě. Hermes opsal zprávu na voskovou tabulku a podal mi ji, abych ji označil svým pečetním prstenem. Pak zavřel dřevěné desky a svázal je k sobě.

„Jeďte usilovně a dostanete se do Ostie ještě před setměním,“ řekl jsem, když si posel zastrčil tabulku do brašny vyrobené z nepromokavé tulení kůže. Věděl naprosto přesně, jak dlouho trvá ujet čtrnáct mil z Říma do Ostie, ale byl zvyklý, že mu lidé dávají zbytečné rady. Zasalutoval a rychle odběhl, až se stříbro na jeho okřídlených patách zablesklo.

„O co jde?“ zeptal se Antonius, a tak jsem mu pověděl o zesnulém Luciu Foliovi a o potížích, jež mi způsobuje tím, že ho téměř nikdo nezná.

„Folius? Myslím, že jsem se s tím mizerou setkal. Mám pocit, že je z Bovillae. Asi bych měl říkat byl. Jestli je to ten, co myslím, jedná se o klienta mého strýce. Ten člověk vydal za víc, než dokázal můj strýc strávit, a tak mu dal na srozuměnou, že není vítaný.“

„Antonius Hybrida potkal někoho, kdo byl na jeho vkus moc zvrhlý?“ vydechl jsem ohromeně.

Mladý Antonius se od srdce zasmál. „Těžko si to představit, že?“ Jeho strýc Antonius Hybrida byl nejzvrácenější ničema a gangster, jenž opustil vysoký úřad v Římě, aby prováděl ještě horší skutky v provinciích. Byl krutý a zkorumpovaný a ztělesňoval všechny vlastnosti Antoniovců.

„Vlastně to nebyl ani tak Folius, jako ta strašlivá, krutá mrcha, kterou měl za manželku. Co umřela, Řím se stal lepším místem. Jednou, když u nich byl Hybrida na večeři, prohlásila, že je kachna příliš upečená nebo něco takového, a nechala přivléct kuchaře. Ten chudák byl Řek vyučený v Sýrii a stál je celé jmění. Rozkázala velikému otrokovi, aby kuchaři nacpal celou kachnu do krku, pak ho připoutala ke zdi triclinia a před hosty ho nechala ubičovat k smrti. Všichni měli nejlepší šaty postříkané krví.“

Spadla mi čelist. „To se stalo v Římě?“

„Ve Foliově domě, který si pronajal na Kvirinalu. I na Hybridu byl moc drahý, ale byl typický pro tyhle kariéristy, co sem přišli, aby se vetřeli do přízně lepších lidí. Foliova žena si myslela, že zapůsobí na vlivné Římany tím, že zabije drahého otroka jen proto, že zkazil večeři. Hybrida jim dal na srozuměnou, že tady v Římě trestáme otroky přiměřeně a v soukromí. Myslím, že jim druhý den poslal účet za prádelnu.“

Byl to nepochybně šokující příběh. Chování, jaké popsal, bylo toho druhu, jež přisuzujeme orientálcům a jiným barbarům. Trestání otroků bylo pochopitelně v rukou jejich pánů a legálně zahrnovalo i právo usmrtit; ale aby to pán udělal tak svévolně či kvůli tak nicotné chybě, to bylo zvrácené. Udělat to veřejně před hosty pak bylo naprosté dno špatného vkusu.

Rozloučil jsem se s Antoniem a osušil se. Masážní stůl jsem vynechal. Musel jsem stihnout ještě spoustu práce, dokud svítilo slunce. Zápasnická potyčka s Antoniem mi z nějakého důvodu zavedla myšlenky ke způsobu, jakým asi zemřeli Lucius Folius a jeho odporná manželka.

Kapitola 5

„Kam teď?“ zeptal se Hermes a přehodil si přes rameno vak s věcmi z lázní.

„Za řeku. Navštívíme ludus.“

„Dorazili nějací noví chlapci, co budou bojovat na vašich hrách?“ zeptal se nadšeně ten malý krvežíznivý ničema.

„Ne, potřebuji se poradit s Asklepiodem.“

Vraceli jsme se přes Dobytčí trh a přešli most Sublicio do Zátibeří. Začal jsem přemýšlet, jestli mi sandály vydrží až do večera. Za běžný den mého edilátu jsem leckdy ušel víc než legionář při usilovném pochodu. Pokusil jsem se spočítat, kolik to bylo mil od chvíle, co jsem ráno odešel z domova, ale pak jsem to nechal být. Cokoli bylo lepší než Galie.

Když jsme dorazili, Statiliovou školou se rozléhalo řinčení cvičných zbraní. Škola sestávala z tréninkového dvora, ubytoven a obchodních kanceláří, jídelny, nemocnice, lázní a cvičné arény. Byla mnohem prostornější a lépe navržená než stará škola, která stála na Martově poli a musela se přestěhovat kvůli výstavbě Pompeiova divadla. Majitel a provozovatel Statilius Taurus byl synem propuštěnce kdysi patřícího význačné rodině tohoto jména.

Našel jsem svého starého přítele Asklepioda na ošetřovně, kde dával do dlahy zlomený prst mohutného rváče s býčím krkem a impozantními rameny samnitského gladiátora – takového, co bojoval bez všech pancířů kromě obvyklé helmy, bronzového pásu, ochrany na paži a ještě malého chrániče připevněného pásky k levé holeni. Aby se to vyrovnalo, jeho štít ho zakrýval od brady ke kolenům a byl zakřivený, takže ho chránil na celé přední polovině těla.

„Dobrý den, edile,“ pozdravil Asklepiodes s úsměvem. „Obávám se, že ti noví muži z Kapuy ještě nedorazili.“

„Kvůli tomu tady nejsem,“ řekl jsem a obdivoval Samnitův klid během jistě nesnesitelně bolestivého ošetření. Tito muži byli vytrénovaní snášet ohromná muka, aniž by hnuli brvou. „Potřebuji s tebou mluvit ohledně několika nedávných úmrtí.“

„Vražd?“ zeptal se s ještě větším úsměvem. Takové záležitosti miloval.

„Myslel jsem si, že ne, ale teď si tím nejsem tak jistý.“

Ještě jednou prst omotal a obvaz kolem dlahy zavázal. „Kliď se a napříště mi prokaž laskavost a při tréninku nos ochrannou rukavici.“

„Jenže s ní pak necítím jílec,“ prohlásil muž se silným bruttijským přízvukem.

„Cit pro jílec je důležitý až v boji na písku se skutečným mečem,“ připomněl mu Asklepiodes. „Pak nebudeš mít vycpanou rukavici. Zranění utrpěná při tréninku ti nepřinesou ani čest, ani peníze.“

Muž s reptáním odešel, očividně rozrušenější ze slabošství při nošení ochranné pomůcky než z vyhlídky na množství zranění, jež byla očekávanou součástí jeho profese.

„Tak,“ spustil Asklepiodes, „kdo zemřel?“

Pověděl jsem mu o zřícené insule a jejích obyvatelích. „Tehdy mě nenapadlo, že bych mohl potřebovat tvou odbornou radu,“ řekl jsem mu, „ale od včerejšího rána mi něco vrtá hlavou. Ti dva měli zlámané vazy. Před chvílí jsem v lázních zápasil s mladým Antoniem a on se mi několikrát pokusil srazit vaz. Došlo mi, že to vůbec není jednoduché – přesto ti dva takhle bok po boku zahynuli. Někteří mrtví byli strašně znetvoření, ale většinou vypadali, že zemřeli zadušením.“

„Měli zranění na hlavě?“ zeptal se. „Pokud ti dva spadli do sklepa a přistáli na hlavě, váha jejich padajícího těla jim mohla snadno srazit vaz. Vzpomeň si, tys měl krční svaly zpevněné, když jsi zápasil. Krk se zlomí mnohem snáze, pokud je oběť nepřipravená, či ještě lépe v bezvědomí.“

„Pochopitelně jsem s těly nehýbal, ale hlavy se mi nezdály zdeformované, a vlasy nebyly nasáklé krví.“

„Třeba nedošlo ke zjevnému zranění. Abych si byl jistý, musel bych jim prohmatat lebky. Kde jsou těla?“

„Nechal jsem je odnést k chrámu Venuše Libitiny, kde mrtvé zaopatřují libitinarii; nikdo se totiž o ně nepřihlásil. Byl bych ti zavázán, kdybys je mohl prohlédnout a poslal mi zprávu.“

„S největší radostí ti budu k službám. Vůbec netušíš, jaká je tu nuda, když nemám na práci nic jiného než dávat dohromady hlupáky, kteří se o sebe odmítají starat. Vydám se tam hned, než se objeví někdo, kdo je nechá zpopelnit.“

„Nevím, jak ti mám vyjádřit svou vděčnost.“

„Ty na něco přijdeš.“ Přivolal si otroky s nosítky a já vyšel ven, kde Hermes sledoval zápasníky při tréninku.

„Už takhle tu trávíš polovinu svého času,“ připomněl jsem mu. „Řekl bych, že máš podobné podívané dost.“

„Od té doby, co jste se ujal úřadu, jsem tu skoro nebyl,“ zaprotestoval. „A vůbec, já sem chodím dopoledne. Nemám příležitost vídat zápasníky, co trénují odpoledne. A od mé poslední návštěvy dorazilo nejméně dvě stě nových mužů.“

Byla to pravda. Bojovníci s meči přijížděli z celé Itálie, i z tak vzdálených částí jako byla Sicílie, kde se nacházely některé z nejlepších škol té doby. Ale nebylo to jen kvůli nadcházejícímu období slavností. Mezi zápasy se většina z nich nechávala najímat politiky jako osobní strážci, ačkoli jejich povinnosti mnohem častěji představovaly rozprášení příznivců politických protivníků, zastrašování voličů, narušování projevů a podobně. Vedlo to k podobným potyčkám, jakou jsme mohli ráno pozorovat. Co bylo horší, ovlivňovalo to kvalitu zápasů, protože muži byli příliš zaměstnaní jako nájemní gangsteři, než aby mohli pořádně trénovat.

„Jo, mimochodem,“ ozval se Hermes, „Je tu Titus Milo. Říká, že by si s vámi rád promluvil.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptal jsem se rozzlobeně.

„Právě jsem to udělal.“ Ten kluk měl na všechno odpověď. „Řekl, ať počkám, až vyřídíte svou záležitost. Prý to není naléhavé.“ Zavedl mě do rohu dvora, kde kolem malé fontány posedávalo několik mužů. Na dvou skládacích židlích seděli Milo a Statilius, majitel školy. Několik obrů stálo za Milonem, další se usadili na okraji fontánky. Poznal jsem v nich jeho osobní strážce. Všichni to byli vysloužilí šampioni z arény a teď si užívali zlaté časy Milonových politických úspěchů. Milo by dokázal předčit v boji kteréhokoli z nich, ale osobní bitky v ulicích byly nepatřičné vzhledem k jeho současné vážnosti jako bývalého prétora a kandidáta na konzula. V těch dobách proto přenechával většinu rozbíjení hlav svým podřízeným. Byl stále neuvěřitelně pohledný, ale trochu mě udivilo, když jsem zahlédl, že mu již vlasy prokvétají šedinami. Myslel jsem, že je Milo vůči takovým věcem imunní.

„Zdravím, edile,“ řekl Milo a vstal, aby mi potřásl rukou. V jistém smyslu byl v té době nejmocnějším mužem Říma, ale choval se podobně puntičkářsky jako Kato, když přišlo na formální projevy související s vykonáváním úředních funkcí. „Právě probíráme záležitosti, jež se tě týkají.“

„Jak to?“ zeptal jsem se. Zdálo se, že od chvíle, co jsem převzal úřad, týká se mě úplně všechno.

„Tak nejdřív, tihle moji muži,“ ukázal na gangstery, kteří krátce přikývli „se všichni dobrovolně přihlásili, že budou velmi levně bojovat na tvých pohřebních hrách munera. Brzy ti pošlu do kanceláře jejich smlouvy, ale klidně můžeš ve svých oznámeních zveřejnit jejich jména.“

„To je nadmíru velkorysé,“ obrátil jsem se na ně. „Metellus Celer byl převelice význačný Říman a lidé budou na jeho pohřebních hrách očekávat výjimečnou nádheru. S tak slavnými jmény na seznamu je jejich úspěch naprosto jistý.“ Zubili se a řekli, že s radostí uctí památku tak významného muže. Pochopitelně to nedělali ani pro Celera, ani pro mě. Dělali to pro Milona, který byl mým přítelem.

Po pravdě riziko, jež podstupovali, nebylo tak velké, jak si spousta lidí představuje. Zápasili pouze se šampiony stejných kvalit, takže nebyla žádná ostuda prohrát. Měli tolik obdivovatelů, že by byli při porážce dozajista ušetřeni. To nováčci v prvních zápasech a muži, kteří si nestihli získat dostatek příznivců, v aréně často umírali.

Přesto muži, kteří byli ušetřeni, a dokonce i ti, co vyhráli, občas vykrváceli kvůli ošklivému zranění. Maličká rána mohla způsobit gangrénu a zabít stejně jako přerušená tepna, navíc po týdnech utrpení. Takže to pro tyhle chlapíky nebyla tak bezvýznamná záležitost zapomenout na výnosný odpočinek a znovu vstoupit do arény. Edil si obvykle mohl dovolit maximálně jediný pár vysloužilých šampionů na závěr zápasů. Mohli být totiž stejně drazí, jako zbytek zápasníků celého dne dohromady. Jenže lidé raději viděli dva takové zápasníky, než jakýkoli počet zpola vytrénovaných začátečníků. Mít jich tolik a za nízkou cenu byla pro mě nejlepší zpráva za poslední měsíce.

„Probíráme ještě jinou záležitost, edile,“ řekl Statilius. „Řím potřebuje amfiteátr, a ne jen dřevěný, ale stálou kamennou stavbu.“

„To je pravda,“ přitakal bojovník jménem Krescens. Byl vysoký, ale štíhlý a svalnatý a patřil do nové kategorie gladiátorů se sítí a trojzubcem. „Zápasil jsem v amfiteátrech v Kapui a Messaně. Dokonce i Pompeje mají pěkný. Přesto tady v Římě musíme bojovat na Foru, kde nám překážejí památníky, nebo v cirku, kde nás polovina diváků nevidí, protože jim ve výhledu brání dělící zeď spina.“

„Neříkáte mi nic, co bych nevěděl,“ přisvědčil jsem.

„Od chvíle, kdy můj otec založil tuhle školu,“ ozval se Statilius, „je ve městě dvakrát tolik lidí a typická munera je víc jak trojnásobná. Pokud politici trvají na tom, že se budou předhánět ve velikosti svých her, pak musíme mít pro jejich konání vhodné místo.“

„S tím problémem jsem obeznámen,“ pověděl jsem jim, „ale města jako Pompeje a Kapua mají v tomto ohledu proti Římu výhodu. Jsou bohatá a jsou malá. Navštívil jsem muneru v obou těch amfiteátrech a při plné návštěvnosti, kdy tam lidé přicházejí z okolních vesnic, není třeba pojmout víc než čtyři nebo pět tisíc diváků. Řím by potřeboval obrovský, aby se do něj vešlo přinejmenším třicet tisíc lidí, pokud omezíme účast jen na dospělé muže, svobodné občany a rodilé Římany, což, promiňte mi tu připomínku, vyžadují prastaré zákony.“

„Nikdy jsem nezažil, že by se ten zákon uplatňoval,“ prohlásil Milo rozhodně. „Pokud by někdo chtěl na zápasech upřít mojí ženě místo v první řadě, celý Řím by za to trpěl.“ Jeho muži se zasmáli, ale tlumeně, protože Milonova žena byla Fausta, dcera diktátora Sully, a pěkně panovačná i podle patricijských měřítek.

„Tady to vidíte,“ řekl jsem, „připočítejte ženy, cizince, co tu bydlí, a propuštěnce s omezenými občanskými právy a budete potřebovat amfiteátr, do něhož se vejde přinejmenším sto tisíc osob. Kdo by si mohl dovolit takové výdaje? Jen Krassus, a ten všechno utopil ve své zahraniční válce, z níž, jak téměř všichni lidé očekávají, se vrátí leda v urně. Snad i Pompeius, jenže ten zase, co měl, utratil za své divadlo. Lukullus se stáhl z veřejného života do ústraní a rozhazuje jen za sebe. Kdo zbývá?“

„Caesar,“ řekl Milo. „Z Galie se může vrátit velmi bohatý.“

Teď mi došlo, kam celý rozhovor směřuje. „To je dost pravděpodobné. Jistě nashromáždil nějaké bohatství. Dokonce i necivilizovaní Galové, ti, co nosí kalhoty, nejsou tak chudí divoši, jak jsme si mysleli. Je tam spousta zlata a stříbra, a to nezmiňuji otroky, které získal.“

„Já mu to navrhnout nemůžu,“ prohlásil Milo. „Pochopitelně nejde o nic osobního, ale všichni vědí, že podporuji Cicerona, zatímco Caesarův člověk je Klodius. Nicméně ty sis vzal jeho neteř.“

„To je pravda,“ přisvědčil jsem. Tohle zrovna nemuselo představovat tak silné pouto, jak by si rád myslel, ale nebyl jsem z těch, kdo by snižoval svůj vlastní vliv na význačného muže. Navíc rozhodně nebyla chvíle, abych mu vykládal o tom, že moje rodina přesouvá svou podporu k Pompeiovi. „Mohu to téma nadnést, až mu budu příště psát. Dělám to skoro každý týden.“

„Koneckonců,“ ozval se Milo, „v Římě nevznikla žádná velká veřejná budova k uctění jeho rodiny od chvíle, kdy byla před staletími vystavěna Juliova bazilika.“ Zvedl se ze židle a nepatrně kývl na ostatní. „Edile, půjdeš kousek se mnou? Musíme prodiskutovat ještě další záležitosti.“ Jestli jsem si to nemyslel. Že Římu chyběl slušný amfiteátr, nebyla z těch záležitostí, kterým by Titus Milo věnoval příliš pozornosti.

Poslední věc, kterou jsem potřeboval, byla další chůze, ale vydali jsme se sami sloupovím lemujícím cvičný dvůr.

„Decie,“ začal Milo, „doslechl jsem se, že vyšetřuješ činnost publicani, hlavně těch, co se zaobírají stavebnictvím.“

„Tady se vážně všechno roznese,“ vzdychl jsem.

„Pak je to pravda? Toho jsem se bál. Decie, možná to nechápeš, ale závěr tvého vyšetřování by mohl znamenat útok na některé významné muže Říma.“

„Lidi mi dneska celý den něco významně naznačují,“ pověděl jsem mu, „obzvlášť Sallustius Krispus.“

„Ta malá krysa. No, dokonce i krysa může mít občas pravdu a tohle je zrovna ten případ.“

„Copak?“ Vysvitlo mi nepříjemné podezření. „Můj starý příteli, opravdu doufám, že do tohoto vražedného obchodu nejsi zapletený?“

„Ne osobně, ale mám klienty, kteří jsou, a někteří z nich už za mnou s touto záležitostí přišli. Nepřejí si, aby to vyšetřoval edil.“

Zastavil jsem se a obrátil se k němu čelem. „Nepřejí si, co? Ještě jsem v životě nepohnal před soud zločince, který by si sám přál být účastníkem procesu, v němž se rozhodovalo o jeho životě či svobodě. Dovleču před soud ty, kteří porušují zákony kontrolované mým úřadem, ať už budou zastávat sebevyšší pozici. A vedle každého klienta ve stavebnictví máš jistě nejméně stovku lidí, kteří žijí v těch insulách, co v tak alarmující míře padají.“

„Radil ses s rodinou?“ zeptal se.

„Ještě ne. Co tím myslíš?“

„Prober tohle se starým Beznoskou, Scipionem a Nepotem. Třeba pro tebe budou mít nějakou obezřetnou radu.“

To nedávalo smysl. „Zrovna včera byl Scipio připravený předat případ svému synovi, aby vedl obžalobu.“

„Tak zjisti, jestli se k tomu staví stejně i dnes.“

Rozčiloval mě, ale zamrazilo mě od hlavy k patě. „Tite, co se děje?“

„Naše politická situace je proměnlivá, jak sis mohl všimnout.“

„Já bych byl použil slůvko chaotická, ale dejme tomu, že ,proměnlivá‘ je přijatelný eufemismus. Co na tom?“

Procvičil si své velké ruce. „Co přesně to je, díky čemu vůbec fungujeme, když nám chybí instituce monarchie?“

„Máme naše prastaré zvyky,“ prohlásil jsem, „naše republikánské tradice, respekt občanů k úřadům…“ hlas se mi vytratil. Byla to dobrá otázka. Co přesně nás udržovalo v chodu? „A předpokládám, že čas od času vypomáhají bohové.“

Vážně přikývl. „Jinými slovy, nemáme zhola nic, na co můžeme spoléhat.“

„Připouštím, že to nefunguje moc dobře, ale jakž takž to funguje. Co bys chtěl? Abychom se vrátili ke králům?“

„Já ne. Muž mého původu by měl v monarchii pramalou šanci na úspěch. Ale ani tady to není snadné. Podívej, Decie, po staletí čerpal senát své členy z několika rodin, z rodin, jako je ta tvoje. Vy jste agrární aristokracie. O úřad se může ucházet jakýkoli občan, ale pro většinu lidí to stejně nemá valný význam.“

„Jistě,“ přitakal jsem a dumal, kam tím směřuje. „Veřejný úřad je notoricky nákladný. Trávíme roky službou státu a nejsme za to placení. Ba naopak. Jen na proprétorské a prokonzulární pozici dostaneš příležitost k velkému výdělku. Možná jeden senátor z deseti to kdy dotáhne na prétora. Ani pak nemá zajištěný dostatek peněz, pokud nezíská bohatou provincii, kde by mohl vládnout, nebo výnosnou válku. A raději své války vyhrávej. Je bláhové usilovat o úřad, pokud nevlastníš dostatek pozemků.“

Pochopitelně existovaly výjimky. Gaius Marius sloužil za mlada usilovně jako voják, stal se oblíbeným hrdinou a získal přízeň bohatých mužů. Když přišel čas ucházet se o vyšší úřad, dostalo se mu peněz i hlasů. Cicero pocházel ze stejně bezvýznamného města jako Marius a dobré jméno si nejprve vydobyl jako právník, jemuž se nikdo nevyrovnal. Pochopitelně bylo nezákonné, aby právník přijímal honoráře, ale spokojení klienti mu vždy dávali štědré dary k saturnáliím. Nebylo na škodu, že vděční obyvatelé provincií s láskou vzpomínali na jeho čestnou a poctivou správu a posílali mu spoustu dalších klientů, kteří potřebovali právní pomoc.

I když se uznají tyto výjimky, obecně platilo, že bylo zbytečné usilovat o úřad bez podpory bohaté rodiny. Proto byl senát plný příslušníků equites, kteří byli ochotní podstoupit obtížný, ale relativně levný úřad kvestora, aby se dostali do senátu a sdíleli jeho prestiž. Podle Sullovy ústavy právě tento úřad představoval nezbytné minimum pro přijetí do vznešeného sboru senátorů.

„Spojení s padajícími budovami mi stále uniká.“

„Bývaly doby, kdy senátory mohli být jen patricijové. Tohle privilegium ztratili už dávno, ale založili tradici. Oni byli aristokraté, jejich bohatství pocházelo z půdy a oni se usnesli, že příjmy z jakéhokoli jiného zdroje jsou nečestné.“

„Zdá se mi, že jsem tentýž rozhovor vedl před chvilkou se Sallustiem.“

„Pak ta malá ropucha jako obvykle hovořila v náznacích a narážkách. Dovol, ať ti to řeknu přímo. Patricijové už téměř vymizeli. Staré rodiny generaci po generaci vymírají. Kolik jich zbývá? Korneliovci, Scipiovci, Klaudiovci, Caesarovci, možná nanejvýš ještě deset dalších a převážná část z nich je tak obyčejná a bezvýznamná, že o nich už v životě neuslyšíš. V další generaci z nich nezbude nic. Přesto dodržujeme jejich prastaré tradice, jako kdyby je vydali sami bohové.“

Byl to neuvěřitelně dlouhý proslov od obvykle málomluvného Milona. Nepochybně se jednalo o něco, co hluboce prožíval, ale stále se ještě nedostal k věci. Já se držel pro mě podobně nezvyklého způsobu chování a mlčel jsem.

„Kdo teď vlastní všechnu půdu? Hrstka velkých magnátů, z nichž většina žije dole v jižní části poloostrova, a pramálo se zajímá o státní politiku. Půda, na níž patricijské rodiny tak lpí, nevynáší ani třetinu toho, co dřív, když ji teď obhospodařují otroci místo pracovitých zemědělců. A přesto, jak jsi zdůraznil, veřejný úřad je nákladný. Odkud naše peníze pocházejí, Decie?“ Nečekal, až mu odpovím. „Pocházejí od equites a zde usazených cizích kupců. Od obchodníků!“

To poslední slovo bylo legitimní, ale zdálo se mi nějak cizí a odporné. Ve slušné společnosti byla slova jako ,kupec‘ a ,obchodník‘ vždy pejorativní. Nákup a prodej za účelem zisku vždy představovaly aktivity vnímané jako vhodné pouze pro cizince a propuštěnce; snad velice výnosné, ale nepoctivé. Nejnižší postavení zaujímali bankéři a dražebníci, kteří vydělávali peníze, aniž by cokoli vytvořili. Zabývají se něčím, co správně uvažujícím lidem připadalo jako jistý druh magie.

„Zatím tě sleduji,“ pověděl jsem mu.

„Existují tři hlavní obchodní činnosti, Decie: import-export, obchod s otroky a stavebnictví. Import-export obvykle ovládají cizinci, kteří mívají za obchodní partnery římské občany. Obchod s otroky značně zasáhla krize kvůli všem těm cizím válkám, ale město vzkvétá. Stavebnictví je tady zdaleka nejvýnosnější obchod.“

„To znamená,“ ozval jsem se, „že se ve veřejném životě nejspíš pohybuje jen velmi málo mužů, kteří by těmto stavitelům nebyli zavázáni.“

„A žádní méně než edilové a každých pět let cenzoři.“

„Ke mně s úplatkem ještě nepřišli,“ zaprotestoval jsem. „Jsem si jistý, že bych si to pamatoval.“

Hořce se pousmál. „Získal jsi pověst… nechci říct neúplatnosti. Jde spíš o to, že máš výstřední představu o korupci a jsi neochvějně oddán povinnosti.“

„Hádám, že člověk může mít ještě horší pověst. Byl bych vážně nerad, aby mě považovali za dalšího Katona.“

Tentokrát se zasmál nahlas. Jeho muži se také zazubili, ačkoli nemohli slyšet, o čem si povídáme. „To si nikdo nemyslí, neboj se. Ale většina tvých kolegů ze senátu nemá zdaleka tolik zábran.“

„To jsem vždycky věděl. Tvrdíš, že se proti mně spojí, pokud poženu před soud nepoctivé stavitele?“

„Kdy ti se kvůli něčemu spojí? Ne, ale jistě se najde pár těch, kteří budou mít pocit, že je jejich bohatství ohroženo. Ani jich nebude potřeba moc.“

„Klodius?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Přestože ho hrozně nerad z čehokoli omlouvám, vliv stavitelů nestačí, aby s ním pohnul. Má spoustu jiných zdrojů bohatství a Caesar mu přikázal, aby tě nechal na pokoji. Neohrozí své spojenectví s tvým vyženěným strýcem.“

„Na koho si mám dávat pozor?“ zeptal jsem se ho.

„Sepíšu seznam jmen a pošlu ti ho. Nezapomínej, že všechny neznám. Myslím, že bys měl tenhle případ nechat být.“

„Nejde jen o krádež, Milone, je to vražda. To nemohu přehlížet.“

Vzdychl. „Kdy ty ses řídil dobrou radou?“ Poklepal mi po rameni. „Pojď, probereme blížící se zápasy.“

O hodinu později jsme už byli s Hermem na zpáteční cestě do města. Posel z Aeskulapova chrámu nás dostihl, když jsme přecházeli přes most. „Edile,“ oslovil mě, „lékař Harmodias mi přikázal, abych vám vyřídil, že otrok z insuly Lucia Folia zemřel.“

Pronesl jsem barvitou, mnohojazyčnou nadávku k osvětě všech, co byli v doslechu. „Promluvil?“

„Harmodias mě pověřil, abych vám sdělil, že neřekl nic souvislého, než vydechl naposledy.“

Zdálo se, že to zformuloval dost podivně. „Kde je tělo?“

„Jsem pověřen vám sdělit, že se chrám postará o jeho likvidaci.“

Znělo to všechno moc zvláštně, ale nehodlal jsem to probírat s chrámovým otrokem. „Pojď, Herme, vrátíme se na Tiberský ostrov.“

„O co jde?“ zeptal se. „Byl jediný, kdo z přízemí přežil. Není divu, že taky zkapal.“

„Já se víc zajímám o to, proč se s takovou horlivostí chtějí postarat o tělo,“ odpověděl jsem.

Pospíchali jsme na ostrov. Připozdívalo se, ale ten večer jsem neměl chuť v práci přestat. Harmodias vyvalil oči, když mě znovu uviděl.

„Edile, opět nám prokazujete čest. Děje se něco?“

„Spousta věcí. Tak za prvé, těšil jsem se na to, co vám otrok řekl.“

„Bohužel,“ prohlásil a rozhodil ruce, „některé věci jsou mimo naši moc. Ten muž zemřel, aniž by nabyl vědomí. Nepronesl žádná srozumitelná slova, pouze mumlal ve smrtelném deliriu. Zemřel asi před dvěma hodinami.“

„Chci vidět jeho tělo,“ řekl jsem.

„Tělo otroka, co zemřel při neštěstí? Proč?“

„To je moje věc. Kde je?“

„Obávám se, že už bylo odvezeno k pohřbení.“

Tušil jsem to. Něco tu nehrálo. „Nebývá zvykem vyčkat, aby si případně mohl někdo tělo vyzvednout?“

Nasadil překultivovaný způsob a tón, jež očekáváme od lékařů. „Občas, ale ne v případě, že tělo patří podřadnému otrokovi zemřelému po neštěstí, které si vyžádalo spoustu mrtvých. A pokud je mi známo, edile, objevily se jisté potíže při hledání odpovědné osoby, jež by se ujala těl majitelů. Pokud jste si přál zajistit otrokovy ostatky, měl jste v tom smyslu vydat příkazy, než jste odešel.“

Cítil jsem, jak se mi hrne krev do hlavy. „Já v tom smyslu příkazy vydal, hlupáku!“

„Jestli si vybavuji vaše slova, edile, řekl jste, že pokud nabude vědomí, měl jsem ho ubezpečit, že mu zajistíte slušný pohřeb a že by tím mohl být pohnut k ochotnější spolupráci. Jenže ta příležitost nikdy nenastala.“

Bylo to marné. Někdo ho buď podplatil, nebo zastrašil. „Kdo si odvezl tělo?“

„Předali jsme ho vozkovi, který jezdí s jedním z těch povozů se zdechlinami, aby ho dopravil k pohřbení na obvyklém místě.“

Když jsem se rázně vydal ven, neprojevil ani nejmenší zármutek nad tím, že ztrácí odměnu, kterou by bezpochyby za dobře vykonanou službu ode mne dostal. Tím se moje podezření potvrdilo. Někdo ho podplatil.

„Pojď, Herme,“ řekl jsem. „Odvezli ho na ,obvyklé místo‘. Chci si ho prohlédnout. Když si pospíšíme, můžeme se tam dostat dřív, než bude taková tma, že nebude nic vidět.“

„Tam ne!“ zděšeně se ozval Hermes.

„Není to tak hrozné,“ ujistil jsem ho. „Klidně si můžeš držet nos.“

„Ale je to hrozná dálka!“

V tom měl pravdu. Od řeky k Eskvilinské bráně jsme museli přejít přes celé město. Ve městě žádné pohřby povoleny nebyly. Lepší lidé byli spáleni a nechali svůj popel řádně pohřbít do země v některé z mnoha hrobek, jež lemovaly silnice rozbíhající se všemi směry z Říma. Pro ty zbylé – žebráky, nejméně cenné otroky, cizince, kteří si to nezařídili jinak, mrtvá zvířata a všechny ostatní, již neměli cenu palivového dříví, které by bylo potřeba k jejich spálení – jsme měli starou dobrou římskou instituci, libozvučně nazvanou puticuli či „hnijící jámy“.

Mrtvoly se tam házely do výkopů a zasypávaly nehašeným vápnem, aby se uspíšil proces rozkladu. Nepříznivý vítr vanoucí za horkých letních dnů přes město z tohoto směru byl strašlivý. Tento starobylý způsob pohřbívání byl hanbou Říma a každý Říman dluží nekonečně díků Maecenasovi, jenž o několik let později pozemky koupil, zakryl jámy nespočetnými tunami zeminy a změnil celou oblast na překrásnou veřejnou zahradu. Pokaždé, když tamtudy procházím, velebím jeho jméno, ačkoli patří mezi nejbližší přátele Prvního občana.

Slunce už zapadalo, když jsme prošli Eskvilinskou bránou a zabočili vlevo. Po naší pravici se rozkládala nekropole s nejskromnějšími hrobkami chudých lidí. Tyto prosté pomníky většinou postavily a udržovaly pohřební spolky, jichž byl v Římě bezpočet. K těmto společnostem patřila většina svobodných dělníků i mnoho otroků. Všichni odevzdávali malý roční poplatek do společného fondu, z kterého se zaplatil pomník a profesionální truchlící. Když některý člen zemřel, ostatní se účastnili jeho pohřbu, takže se dokonce i chudému člověku mohlo dostat slušného posledního rozloučení.

Ne každý měl takové štěstí. Brzy jsme nekropoli přešli a dostali se k místu posledního odpočinku těch zbývajících, ačkoli za sebe mohu prohlásit, že bych nenašel příliš odpočinku mezi mrtvolami nejen lidí postavených společensky níže než já, ale i zvířat všech druhů. To zahrnovalo mrtvé koně, zvířata, jež se nedala sníst kvůli nemoci nebo proto, že byla obětována a jejich játra či další orgány nesly zlé znamení, pracovní voly příliš staré, tuhé a šlachovité, aby se použili na jídlo, a psy. V té době jsme měli v Římě málo koček.

Otroci, kteří se tu lopotili, na tom nebyli o moc lépe než starý Charon na své bárce ve stoce. Byla to bezpochyby nepříjemná práce, ale jako kompenzaci si mohli nechat cokoli, co našli u mrtvol. Obvykle se jednalo o hadry jako oblečení, co měli na sobě, ale v různých tělních otvorech se občas našly mince či dokonce šperky, a ještě tu byl vzkvétající, byť ilegální obchod s částmi těl, jež se většinou prodávala těm, co provozovali magii.

Oslovil jsem jednoho takového otroka, halamu s tupým pohledem oblečeného do černé tuniky, který měl paže a nohy zamazané nějakou nepopsatelnou špínou. Postavil jsem se od něj dostatečně daleko a optal se, kam složili poslední kupu mršin z města. Zčernalou prackou ukázal na severovýchod.

„Nová jáma je tamtím směrem, pane. Dneska se vykládalo snad čtyřicet vozů. Kolem bude spousta dělníků. To nemůžete minout.“

Bylo neuvěřitelně pravdivé, že nová jáma nešla minout. Pojmenování „nová“ očividně znamenalo, že se do ní ukládaly mrtvoly asi tak poslední rok. Výkop představoval kruhový kráter, na nějž by mohla být pyšná sopka. Kolem jeho obvodu stáli otroci a lopatami házeli žíravé vápno na dnešní hromadu mrtvol, dvounohých i čtyřnohých. Jak jsme se přiblížili, přišel za námi dozorce pracovní čety. Od ostatních byl rozpoznatelný, protože na sobě neměl téměř žádnou špínu. Nicméně nebyl o nic hezčí, protože měl podivně zdeformovanou hlavu a kulhal na koňské noze.

„Mohu vám pomoci, pane?“

„Jsem edil Metellus. Potřebuji si prohlédnout tělo otroka, kterého sem dovezli pravděpodobně během posledních dvou hodin.“

„Bylo jich celkem dost, protože k obvyklému počtu úmrtí je třeba připočítat insulu, co se včera zřítila.“

„Jedná se o velkého muže s černými vousy a přivezli ho sem z Aeskulapova chrámu na ostrově.“

„Nejspíš bude ještě teplý,“ dodal Hermes snaživě, ale jeho hlas zněl podivně, protože si tiskl nos.

Dozorce si poškrábal oholenou, znetvořenou hlavu. „V té čtvrti obvykle vyzvedává mrtvoly Vulpus. Jeho vůz tu byl právě před chvilkou. Tamhle, myslím…“ Následovali jsme ho kolem okraje jámy k její severní části. Uvnitř byla neuvěřitelně hrůzná změť hniloby, celá těla i jejich kusy v mnoha stádiích nafouknutí a rozkladu. Některá těla byla tak vyschlá jako egyptské mumie, jiná připomínala obrovské prasečí močové měchýře, zatímco další, ta nedávno zemřelá vypadala, jako kdyby mohla vstát a odejít z jámy. Nohy mrtvých koní trčely vzhůru jako lodní stěžně v přístavu.

A celé to ještě zhoršoval fakt, pokud to vůbec mohlo být horší, že váha relativně celých mrtvol nahoře tlačila dolů na polotekutou masu rozkládajících se těl smíchaných s vápnem a vyháněla nechutnou bublající hnilobu na povrch. Výsledná směs hlenovité, slizké tekutiny, rozpoznatelných lidských ostatků a kusů srsti vypadala jako prvotní polévka, z níž vzešel všechen život.

Vzduch byl plný jemného vápenného prachu. Kvůli němu jsme nepřetržitě kýchali, takže jsme v žádném případě nemohli dýchat pusou. Odpornému puchu se nedalo uniknout.

„Je to vždycky takhle hrozné?“ zeptal jsem se, jen abych něco řekl. Můj rozum zatemnil hnus.

„Takhle je to normální. Zvyknete si a po čase si toho vůbec nevšímáte. Měl jste tu být těsně po Pompeiových triumfálních hrách. Tehdy byli v jámách mrtví sloni.“

Hermes i já jsme sebou mimoděk trhli, když bylo poměrné ticho ohavné scény narušeno. Nejdřív se ozvalo slabé hřmění, které jako by vycházelo zpod našich nohou. Pak burácení mocného podzemního větru, když se asi sto kroků od nás objevila puklina v zemi a do vzduchu vyletěl oblak špíny a vápenného prachu.

„Z podzemí prchají démoni!“ vykřikl jsem, protože mi ďábelská scéna rozjitřila nervy.

„To je jenom plyn unikající ze staré jámy,“ ujistil mě dozorce, když oblak zápachu z pukliny předčil vše, co jsme až doposud cítili. „Takhle pšoukají léta. Toho si nevšímejte.“

Zavolal na malou skupinku otroků u jámy a chvíli hovořili primitivní, zjednodušenou latinou, jíž mluvila ta nejnižší římská chudina. Zní to jako cosi, co by použili psi, aby se spolu dorozuměli – ale pro většinu z nás je to cizí jazyk. Čtyři z nich sestoupili do jámy a dozorce se vrátil k nám.

„Myslí si, že najdou ty z Vulpova posledního nákladu. Vytáhnou vašeho muže nahoru. Pochopitelně,“ potutelně se usmál a ukázal špinavé zuby, „budou čekat malou odměnu.“

„Herme, sestercius každému muži a denarius tady pro našeho přítele.“ Hermes zalovil v mém rychle se scvrkávajícím váčku a mlaskl nad tou marnotratností. Nepovažoval jsem to za přemrštěnou odměnu. Já bych do té jámy nešel ani za kořist z Tigranokerty.

Za několik minut se muži vrátili. Nesli ochablé tělo příliš čerstvě mrtvé, aby už ztuhlo. I v pohasínajícím světle jsem si byl jistý, že našli správného muže. Položili statné tělo k našim nohám a já se k němu sklonil. Byl jemně poprášen vápnem, takže se podobal soše vytesané z dost podřadného bílého mramoru. Těsně pod hrudí byla malá skvrna.

„Nu tak, co to tu máme?“ dumal jsem. Utrhl jsem hrst suché trávy, nepřítomně ohromený, že vůbec něco může vyrůst na této zkažené půdě. S ní jsem oprášil ránu bez obavy z infekce. Úmrtní rituály snad byly provedeny, když zemřel v chrámu. Alespoň jsem v to doufal. Jakmile jsem odstranil sraženou krev a vápno, objevila se malá řezná rána méně než palec široká.

„Zkušeně provedeno,“ podotkl jsem. „Dýka vražená pod hrudní kost šikmo vzhůru do srdce. Okamžitá smrt a veškeré krvácení vnitřní.“ Narovnal jsem se. „Viděl jsem dost. Děkuji, dozorce.“

Pokrčil rameny. „Vždy jsem rád k službám senátu a lidu.“ Pak se otočil na své muže: „Hoďte tuhle mrtvolu zpátky.“

„Nemůžete s tímhle místem něco udělat?“ zeptal se Hermes, když jsme pospíchali zpátky k Eskvilinské bráně.

„Naštěstí pro mě,“ pověděl jsem mu, „nemá edil za hradbami Říma ani pravomoc, ani odpovědnost. Přinejmenším existuje jedna obludná špína, jež nespadá do kompetence mého úřadu.“

Kapitola 6

Než jsme došli domů, oba jsme se potáceli vyčerpáním. Julie přiběhla, aby mě pozdravila, ale hned ucouvla.

„Decie, kdes byl?“ Její výraz byl téměř komicky zděšený.

„Puticuli,“ pověděl jsem jí. „Vlastně jsem měl docela štěstí. Pro ty, kteří se tam vypraví, to obvykle bývá jen jednosměrný výlet.“

Nakrčila nos. „Myslím, že o tom nechci nic slyšet.“ Strhla mi tógu, až mě roztočila. Hodila ji otrokovi a přikázala: „Odnes ji na střechu a roztáhni na stromě, aby se vyvětrala. Decie, svlékni si tu tuniku a vezmi si čistou. Máme hosty.“

„Hosty? Žádné jsem nečekal.“ Rychle mě dostrkala do naší ložnice, stáhla mi tuniku přes hlavu, otevřela truhlu, vytáhla jinou, roztřepala sklady, přetáhla mi ji přes hlavu, upravila ji a přepásala, vše s ohromující rychlostí. A celou dobu přitom hovořila.

„Jak můžeš něco očekávat? Je ještě tma, když ráno odcházíš z domu, a je znovu tma, než tě zase vidím. Poslala jsem otroky, aby tě hledali, ale celý večer tě nemohli najít.“

„Byl to rušný den, jak už poslední dobou bývají. Kdo je tu?“

„Například tvůj otec a pár dalších význačných mužů. Chystali se celí rozmrzelí odejít, ale já jim dolila poháry a přesvědčila je, aby ještě chvíli zůstali.“

„To jsem přesně potřeboval,“ prohlásil jsem. „Otec v dobré náladě je nepříjemný až až. Kdo jsou ti další?“

„To uvidíš sám, ne?“ prohlásila netrpělivě. „Přestaň už zdržovat.“ Položila mi dlaň na záda a postrkovala mě do triclinia. Tady byl můj otec s ostatními, upíjeli víno a seděli kolem koše se žhnoucími uhlíky, které měly zahánět chladný vzduch. I když africký vánek rozpouštěl horský sníh, římské večery byly v té roční době stále studené. S otcem byli další dva Metellovci, Scipio a Nepos. Třetího muže jsem si pamatoval ze senátních zasedání, která před několika lety řídil.

„Bylo načase,“ zavrčel otec. „Nebyls venku na nějaké pitce jako obyčejně, že ne?“ Můj otec Decius Caecilius Metellus starší, jenž zastával už všechny veřejné funkce včetně cenzorské, se mnou stále jednal jako s dítětem, přestože jsem sám už vykonával úřad. Podle práva na to měl nárok, protože se nikdy neodhodlal provést obřad zplnoletnění, jímž by mi zaručil plný status dospělého. Podle zákona jsem se oženil a vlastnil majetek jen z jeho rozmaru. Tohle byl pouze další z těch podivných starých zvyků, jež mě vždycky přimějí k zamyšlení, jak jsme my Římané vůbec mohli ve světě něčeho dosáhnout.

„Tvůj syn je neuvěřitelně zaměstnaný muž,“ řekl Markus Valerius Messala Niger. „Obzvlášť od chvíle, kdy je na rozdíl od příliš mnoha našich edilů tak pečlivý k povinnostem svého úřadu.“ Tohle pronesl muž, jenž, jak jsem se rychle dozvídal, využil své vlastní úřady pouze ke svému obohacení, za což občané museli zaplatit bolestivou cenu. Nechtěl jsem ani pomyslet, jak muselo vypadat jeho úřadování v provincii. Byl to statný proplešatělý muž s pohotovým úsměvem a modrýma veselýma očima.

„Všichni si vzpomínáme, jaké to je být edilem,“ ozval se Nepos. Jeho přítomnost představovala stejně velkou záhadu jako ta Messalova. Byl celoživotním stoupencem Pompeia, čímž byl jediným význačným členem mé rodiny, který nepatřil do antipompeiovské frakce. To byl další důkaz nové rodinné politiky.

Vzal jsem ze stolu pohár a pokusil se dostat pachuť puticuli ze svých úst. „Co přivádí tak vznešené hosty v tuto neobvyklou hodinu?“ zeptal jsem se. „Ne že byste pochopitelně nebyli vítaní v kteroukoli hodinu. A zároveň tak zvláštní skladba společnosti.“

„Několik věcí,“ prohlásil otec. „Jistě jsi nezapomněl, že my tři,“ ukázal na sebe, Scipiona a Nepota, „podstatně přispějeme na tvoje hry.“

„Sotva bych mohl zapomenout. Když už o tom mluvíme…“ Pověděl jsem jim o Milonových oblíbených gangsterech. Pozorně vyslechli seznam jmen a nadšeně přikyvovali.

„To je báječná zpráva,“ ozval se Scipio. „Všechny ty muže jsem viděl bojovat a představují špičku první třídy. Celer bude mít zdaleka ty nejlepší pohřební hry.“

„A získat je tak lacino!“ radoval se škodolibě otec.

„Klodius bude vzteky bez sebe,“ prohlásil Messala. „Řekne, že to jsou Milonovy hry.“

„Zapomeňte na Klodia,“ doporučil nám Nepos. „Je to jen Caesarův pes a Caesar podporuje Deciovu muneru jako svůj svatební dar neteři. Kdybys chtěl vážně něčím neobvyklým oživit celou akci, vím o dvou senátorech, kteří se pohádali kvůli jakémusi vzájemnému osočení z úplatkářství. Jsou dychtiví spor vyřešit a pověděli mi, že budou dobrovolně bojovat na tvých pohřebních hrách, Decie.“

Přišlo mi to lákavé. Muži vysokého postavení občas bojovali jako gladiátoři, aby obešli zákony zakazující souboje. Protože zápasy představovaly náboženské rituály, tak říkajíc dobrovolné oběti, nemohla být za to později proti nim vedena žaloba.

„Já to zakazuji!“ zahřímal otec a dodal důraz svým slovům prudkým máchnutím ruky. „Je odporné, když se senátoři a equites předvádějí na veřejnosti! Poslední dobou je toho až příliš a já nebudu podporovat tak skandální chování.“ Ten ale umí zkazit zábavu.

„Když Scipio Afrikanus slavil pohřební hry za svého otce a strýce,“ pronesl Metellus Scipio samolibě, „všichni bojovníci byli svobodní muži, kteří se dobrovolně přihlásili, aby uctili mrtvé i samotného Afrikana. Byli mezi nimi senátoři, setníci i další vojáci s hodností stejně jako synové a urození válečníci spojeneckých velitelů.“ Vždycky dokázal lidem připomenout své slavné předky.

„To bylo před sto padesáti lety,“ namítl otec, „než byla ustavena pravidla pro muneru tak, jak je známe dnes. A ty hry se nepořádaly v Římě, ale v Novém Kartágu.“

Zdálo se, že Valerius Messala se převelice dobře baví. „Navíc, v téhle generaci nejsou žádní Římané s tak skvělou pověstí, jimž by se měla vzdát čest.“ Nepatrné rýpnutí jak do Scipionů, tak do Metellovců. „A vůbec, znám ty dva, o nichž ses zmínil, a oba jsou tlustí a netrénovaní. Vystoupení by bylo k smíchu a my nemůžeme dovolit, aby se občané senátorům smáli. Už tak jim k tomu poskytujeme příliš mnoho příležitostí.“

Otec, zjevně rozmrzelý, mlčel. Vždycky nesnášel, když s ním někdo souhlasil ze špatného důvodu. To já vlastně taky. Nečekal jsem, že Messala bude tak příjemný. Je pravda, že v těchto záležitostech se mnou mnoho lidí můj vkus nesdílelo. Taky jsem měl rád Katilinu. Nepovažuji to za chybu svého úsudku. Často jsou ti nejhorší muži právě ti nejsympatičtější a čestní a nezkorumpovatelní ti nejprotivnější. Markus Antonius a Kato jsou dva vynikající názorné příklady.

„Tolik o hrách,“ prohlásil otec. „Budou uspořádány a budou úspěšné. Můj chlapče, vyrozuměl jsem, že jsi promrhal téměř celé dva cenné dny, abys vyšetřil zřícení jedné nekvalitně postavené insuly.“

„Tvůj chlapec,“ informoval jsem ho sarkasticky, „strávil dopoledne v páchnoucí stoce a večer u smrdutých jam s mrtvolami. Jak budeš jistě souhlasit, tyhle činnosti si obvykle dopřávám jen zřídka. Nicméně můj úřad je vyžaduje.“

„Tvůj úřad se týká celého města,“ opáčil otec, „ne stíhání jednoho nečestného stavitele. Ustanov nějakého klienta nebo propuštěnce, aby záležitost vyšetřil, a ty se starej o svou práci.“

„Já nevyšetřuji jednoho stavitele,“ namítl jsem a snažil se zůstat klidný. „Vyšetřuji něco, co vypadá jako nemravná korupce zamořující celé římské stavebnictví týkající se obytných domů.“ Nechtěl jsem se otevřeně dohadovat před člověkem, co nepatřil do rodiny, ale otec dál naléhal. Bylo to od něj výjimečně netaktní. Připadalo mi, že ho konečně dostihlo stáří.

„Stavitel zmíněné insuly byl zesnulý Lucius Folius,“ řekl Valerius Messala. „Vím to, protože obdržel povolení a smlouvy během mého cenzorátu. Zdá se, že ho zabila jeho vlastní hrabivost jako postavu v řecké hře.“

Něco podobného jsem očekával. O zavražděném otrokovi jsem neřekl ani slovo. „Bohové občas vykonávají spravedlnost. Ale žádný podnikatel nestaví jen jeden dům.“ Pomyslel jsem na stoh archivních dokumentů, co mi donesli do pracovny, a rozhodl se, že se o nich před těmi třemi raději nezmíním. Pochopitelně bylo pravděpodobné, že Messala už o nich ví. Abych změnil téma, zeptal jsem se: „Ví někdo kromě mě a rybářů, že Řím postihnou záplavy?“

„Něco jsem o tom slyšel,“ odvětil otec. „Stává se to každých pár let a těžko se s tím dá něco dělat.“

„Letos to bude horší než obvykle,“ informoval jsem je, „protože stoky budou naprosto k ničemu. Už léta nebyly vyčištěny a voda může zůstat v níže položených částech města celé týdny, a k tomu všemu se nám tu ještě rozšíří mor.“ Při těchto slovech jsem se zadíval na Messalu. Opětoval mi pohled, aniž by dal na sobě cokoli znát.

„Ty se moc snadno vyplašíš. I když na čas dojde k nějakým obtížím, nejedná se o katastrofu,“ ozval se Nepos. „Náměstí se snadno evakuují, chrámy a baziliky jsou postaveny dost vysoko na terasách a jen ti nejchudší lidé mají domy v záplavových oblastech. Uspořádej pro ně pěkné hry, až bude po všem, a zapomenou na svoje starosti. Na to se soustřeď.“

U hlavních dveří se strhl nějaký rozruch, ale já si ho nevšímal. Bezpochyby nějaký prosebník, pomyslel jsem si. Edilův nedostatek soukromí zdaleka nebyl tak extrémní jako tribuna lidu. My jsme alespoň mohli zavírat dveře. Ale v úřadu, jenž se zabývá veřejným blahem, se veřejnost neostýchala vyjádřit svá přání.

„Hodina pokročila,“ prohlásil Messala, „a my bychom edila neměli zdržovat. Jistě má nějakou práci.“

„Správně, správně,“ přitakal otec vytržený ze svého nevrlého snění. „Decie, něco bys měl vědět, protože se to týká jak rodiny, tak tvého úřadu.“

Konečně se dostali k věci. „Přiznávám, že mě překvapila přítomnost tak význačných lidí. Dva bývalí cenzoři a neméně vážený pontifex. Mohu se domnívat, že to má co dělat s rostoucí náklonností rodiny k Pompeiovi?“

„Nepředbíhej událostem!“ vyštěkl otec. „Nejdřív musíme přestát tenhle příšerný rok.“

„A velká nesnáz stávajícího roku je,“ vložil se do toho obratně Messala, „že skandály posledních voleb se musí ještě vyřešit. Byli jsme nuceni jmenovat dočasného krále – interrexe…“ kývl směrem k Scipionovi, „…a vypadá to, že ještě nějakou dobu budeme muset pokračovat s interregnem.“

„Existuje pro období interregnum zákonný limit?“ zeptal jsem se. „Přiznám se, že jsem po tom nikdy nepátral.“

„Cicero a Hortensius Hortalus tuto záležitost prozkoumali a zdá se, že nikdy nebyla stanovena přesná hranice.“

„Skutečnou hranicí je fakt, že je to nanejvýš nepříjemný úřad,“ ozval se Scipio. Pochopitelně je s ním spojena velká vážnost, protože senát vybírá interreges mezi svými nejvýznačnějšími členy, ale…“ znechuceně rozhodil ruce, „… máte všechny povinnosti a odpovědnost obou konzulů, jenže žádné imperium a žádnou provincii, které byste posléze vládli. Je to velké břemeno.“

Když byla založena republika, vyhnali jsme naše krále a od té doby se Řím stavěl k systému monarchie velmi nepřátelsky. Se slůvkem „rex“ v názvu přežily pouze dva prastaré úřady: interrex, „král mezivládí“, a rex sacrorum, „král-obětník“. Ani jeden z těchto úřadů však z dobrého důvodu nevládne skutečnou mocí: žádný Říman by nesvěřil moc nikomu, kdo by se jakkoli nazýval král.

„A proto,“ pokračoval Scipio, „na konci příštího měsíce z tohoto úřadu odstoupím.“

„Budou už v té době konzulové připraveni převzít úřad?“ zeptal jsem se.

„Ne bez násilí,“ prohlásil otec. „Interregna se ujme Valerius Messala. Pochopitelně se bude v senátu konat formální hlasování, ale to je předem rozhodnuté. V roce tak chaotickém, jako je tento, nikdo jiný tenhle úřad vlastně nechce.“

Messala se usmál. „Při službě senátu a lidu člověk dělá, co musí.“

„Až konečně konzulové převezmou úřad,“ pokračoval otec, „nebudou mít ani polovinu volebního období. Zapomeň na ně, nic neznamenají. My se musíme připravit na příští rok.“

„Scipio v tom smyslu včera něco naznačoval,“ podotkl jsem.

„Je to tak.“ Otec si podrbal velikou jizvu, jež mu půlila obličej. „Ve městě je chaos a nepokoje a tyhle neblahé věci musejí být potlačeny, aby se občanský život mohl vrátit k normálnímu stavu. Celou zemi to rozkládá. Existuje jen jeden muž, jenž má jak vojenský věhlas, tak i oblibu, aby tento úkol zvládl. Je to Pompeius.“

„Nemůžeš přeci navrhovat diktaturu!“ ohradil jsem se. „Ne potom, co byla celá naše rodina proti němu v opozici!“

Otec nás poctil jedním ze svých vzácných úsměvů; dovoloval si ho pouze poté, co se mu povedl nějaký dokonale lstivý trik politické sofistiky. Byl to strašný pohled. „Ne tak docela. My hodláme učinit příští rok Pompeia jediným konzulem. Plné imperium a žádný kolega, jenž by s ním soupeřil, či se mu jakkoli pletl do vlády.“

Nechal jsem politické důsledky vsáknout a mlčel jsem. Pompeius by byl skutečný diktátor až na jednu nanejvýš důležitou skutečnost: diktátor zastával úřad, ze kterého nemusel skládat žádné účty. Nejenom že měl absolutní imperium, ale nemohl být volán k odpovědnosti za své činy, když odstoupil z úřadu. Jako jediný konzul by měl Pompeius volnou ruku, aby mohl zavést jakákoli nápravná opatření, jež se mu zlíbí, ale úřadu nebude moci zneužívat, protože ve chvíli, kdy odstoupí, se z něj stane obyčejný občan a mohl by být žalován za své činy jiným občanem. Pompeius by přijal jen nezbytná opatření, protože byl skutečně geniální organizátor, pokud mu mozek nezatemňovala vojenská sláva.

„Skvělé,“ řekl jsem nakonec. „Je to obdivuhodný kompromis.“ Barbarům s jejich tradicemi monarchie či kmenových tahanic nikdy nedošlo, že je naše republika mocná ne kvůli našemu přísnému lpění na principech, ale kvůli naší schopnosti dosáhnout kompromisu.

Otec přikývl. „Věděl jsem, že to rychle pochopíš. Koneckonců jsi přeci jen Caecilius Metellus navzdory všemu zdání.“

„Pompeius souhlasil se jmenováním kolegy, jakmile nastolí mír,“ řekl Nepos. „Jeho kolega bude náš současný interrex Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika.“ Velkolepě gestikuloval, když mu impozantní jméno plynulo ze rtů. Scipio skromně pokývl hlavou.

„Je to vynikající volba,“ podotkl Messala. „Pompeius je nejslavnější voják naší doby a mezi lidem je neskonale populární; nemá ale žádnou rodinu a víte, jakou váhu lidé přikládají jménům. Jakmile Pompeius nastolí pořádek, bude mít kolegu, jenž v sobě spojí dvě největší jména. Rod Caeciliů Metellovců je proslavený svou umírněností a odporem proti Pompeiovi, tudíž oslabí strach z tyranie. Jméno Scipio je synonymem ,spasitele státu‘. Ve skutečnosti se Pompeius stáhne na venkov a nechá Metella Scipiona vládnout. Myslím, že se můžeme těšit na mnohem šťastnější a spořádanější Řím.“

„Souhlasím,“ přikyvoval jsem vesele a čekal, až padne sekera.

„Jakmile se město uspořádá, bude třeba spousty práce,“ pokračoval otec. „Rozhodli jsme se, že přimějeme plebejské shromáždění, aby na konci roku tvůj úřad prodloužilo.“

Srdce mi sevřely ledové pařáty hrůzy. „Přece nemyslíte vážně, abych byl edilem ještě další rok! Zastávám tento úřad pouze tři měsíce a už jsem připraven padnout na svůj meč!“

„Ale to bude mnohem příjemnější než úřadování v tomto roce,“ prohlásil Messala s úsměvem. „Nebudete muset pořádat další hry, to můžete přenechat jiným edilům. Pompeius slíbil, že vám dá k dispozici své vlastní propuštěnce. Jsou nesmírně schopní. Poslední dva roky řeší záležitosti s rozdělováním obilí.“

„Pomysli, jakou ti to přinese popularitu,“ ozval se otec. „Všichni si uvědomí velikost podstoupené oběti. Úřad prétora tím budeš mít zajištěný.“

„A bude to další rok,“ vložil se do toho Nepos, „který nebudeš trávit s Caesarem v Galii.“

Zarazil jsem se. Na to jsem nepomyslel. Možná by nakonec další rok v úřadu nebyl tak špatný. Tihle tři pochopitelně chtěli, abych vykonával svou funkci podle jejich přání, ale na to se podíváme, až přijde čas.

„Návrh stojí za úvahu,“ řekl jsem. „Nemám námitky proti spolupráci s Pompeiem, pokud bude jeho moc ústavní a zároveň omezená. V žádném případě se nechci podílet na diktatuře.“

„Mysli hlavou,“ obořil se na mě znechuceně otec. „Jaký užitek by měl z tebe nebo z kohokoli jiného, kdyby byl diktátor? V tom případě by mohl nařídit, co by chtěl, a nikdo z nás by s tím nic nenadělal. Takhle si uchováme pravomoci a pomůžeme usměrňovat jeho rozhodování, a to je důležité. Ač je Pompeius znamenitý voják a správce, je to politický tupec. On nás potřebuje víc než my jeho.“

Podíval jsem se na Valeria Messalu. „A co z toho budete mít vy?“

Povytáhl obočí. „Inu, uspokojení, že jsem mohl Římu nepatrně posloužit.“

Přikývl jsem. „Takže vy jste v téhle záležitosti Pompeiův prostředník, že? Dáváte dohromady koalici Caecilů Metellovců a Pompeia, aby ovládla politiku Říma?“ Střelil jsem pohledem po Nepotovi. Messala se jistě vetřel do rodiny přes jediného člena v Pompeiově táboře.

„Tohle Řím potřebuje,“ prohlásil bez omlouvání. „Vaše rodina tvoří jediný důležitý blok v senátu. Navíc máte nesmírný vliv na setninové shromáždění. Pompeius je také mocný v setninovém shromáždění a navíc je miláčkem plebejského shromáždění. Jednalo by se o neporazitelné spojení.“

„Caesar má silnou podporu ve všech třech sborech,“ podotkl jsem.

„Caesar bude příští léta vytížen v Galii,“ ozval se Nepos. „Může se mu leccos přihodit. Možná tam i zemře. Jestli prohraje byť jen jedinou bitvu, jeho popularita se rozplyne. Mezitím budeme mít v Římě výsadní postavení my.“

„Prosím,“ řekl Messala, „hovoříte, jako by Caesar a Pompeius byli protivníci. Jsou to blízcí přátelé. Cožpak to sami neříkají, a často a veřejně?“

„Tyhle úvahy si šetřete na rostru,“ poradil jsem mu. „Všichni víme, že nebude trvat dlouho a ti dva budou proti sobě stát s meči. Dva takoví muži se do Říma prostě nevejdou.“

„To je ale budoucnost,“ řekl otec. „Náš zájem je dostat Řím přes tento rok a přes ten příští.“ Náhle vstal. „Musíme jít. I když si rád představuješ, jak jsi důležitý, synu, musíme vykonat ještě další návštěvy. Přeji ti dobrý večer.“

Vyprovázel jsem je ke dveřím a našel Julii v atriu s Asklepiodem. Hlavy měli u sebe a byli zabraní do hovoru. Když vážení muži vstoupili, oba vstali a formálně se uklonili. Ti čtyři je zběžně vzali na vědomí a vyšli ven do bezpochyby celonoční mise vydírání a zastrašování. Přesně takhle se řešila většina záležitostí senátu. Halasné diskuze na jeho půdě obvykle představovaly až závěrečnou fázi.

„Nečekal jsem, že tě dnes večer uvidím,“ pověděl jsem Asklepiodovi, když všichni odešli. „Omlouvám se, že jsem tě nechal čekat tady venku.“

„Tvoje půvabná paní byla nesmírně laskavá,“ ujistil mě.

„Mohu ti nabídnout pozdní večeři? Já tedy rozhodně padám hlady.“

„Už jsem vydala příkazy,“ řekla Julie. „Do triclinia?“

„Do mé pracovny,“ pověděl jsem jí.

Uchýlili jsme se do místnůstky u nádvoří s maličkým jezírkem a fontánkou. Na podlaze vedle stolu ležel vak z kozí kůže s dokumenty z Tabularia. O chvilku později moji otroci nanosili na stůl studené kuře, vařená vejce, nakrájené ovoce, chléb, hrnky s olejem a medem a poháry s lehce kořeněným, ohřátým a vodou ředěným vínem.

„Trochu spartánské,“ omlouval jsem se, „ale v současné době jím, kdy mohu. Nikdy nemám čas na pořádnou večeři.“

„Tohle je báječné,“ ujistil mě. „Raději bych ti pomáhal a jedl za letu, než dělal svou obvyklou denní práci zakončenou opulentní hostinou. Nemáš ani tušení, jak se nudím.“ Hovořil a jedl rychle, přerušoval tok svých slov na malá sousta a doušky vína. Byl to drobný člověk a na filozofa příliš vznětlivý.

„Aha, ty ses něco dozvěděl!“ prohlásil jsem. „Vykazovala těla známky násilného činu?“

„To nemohu říct,“ odpověděl a namočil si chléb do směsi oleje a omáčky garum. „Neviděl jsem je.“

„Cože?“

„Zdá se, že žádná těla neexistují.“

„Tak moment,“ zarazil jsem se. „Jasně si těla pamatuji. Dvě. Lucia Folia a jeho manželky. Nemohl jsem se splést.“

„Ach ano, jistě tu byla těla, o tom vůbec nepochybuji.“ Můj zmatek si jako obvykle nesmírně užíval.

„Možná bys měl raději co nejlépe popsat své poznatky, hezky podrobně a popořádku.“

„Vynikající nápad. Nu, z ludu jsem šel do čtvrti libitinarii u Libitinina chrámu. Trocha vyptávání mě přivedla až k sídlu jistého Sexta Volturna, kam měla být převezena těla ze zřícené insuly. Po dotazování mě majitel informoval, že těla, o něž jde, si někdo vyzvedl.“

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„Dostavil se dědic, jistý Gaius Folius z Bovillae.“

„Mladý Antonius mi pověděl, že Folius pocházel z Bovillae,“ přitakal jsem.

„Zdá se, že dědic pospíchal, aby dopravil těla na pohřeb do města jejich předků. Nechal je naložit na vůz a odvézt.“

„Vyžádal si ten dědic i nějaká těla domácích otroků?“

„Nenapadlo mě se zeptat. Mimochodem, vynikající víno. Julie vylepšila tvůj sklep.“

„Předložil tenhle Gaius Folius nějaký důkaz, kterým by prokázal svou totožnost?“

Asklepiodes povytáhl obočí. „Ani na to mě nenapadlo se zeptat. Je to obvyklé?“ Žvýkal olivu a vyplivl pecku do misky, jež se rychle plnila slupkami ovoce a kůrkami sýra. „Můj starý příteli, poslal jsi mě tam, abych prozkoumal těla, ne abych hrál roli státního propuštěnce.“

„Máš pravdu,“ přikývl jsem. Člověk musel nechat Asklepioda, aby si dělal věci po svém. Uměl být tak náladový jako řecký tragéd. „Smůla, že jsi je neviděl.“

„A přesto nebyla moje návštěva tak úplně zbytečná.“

„Jak to?“ zeptal jsem se trpělivě.

„Hovořil jsem s pomocníky toho obstaravatele pohřbů. Tito muži mají za úkol omývat těla, zakrývat zranění, upravovat vlasy, nanášet kosmetické přípravky a vůbec je zkrášlovat, aby na pohřbu vypadali slušně. Svým způsobem jsou velice zruční a téměř stejně poučení o zraněních jako mnoho chirurgů a lékařů. Zeptal jsem se, v jakém stavu se nacházela těla Lucia Folia a jeho manželky.“

„A?“

„Ti, kteří těla omývali, mi prozradili, že neměli žádné řezné rány ani velké odřeniny. Klidně mohli zemřít na zadušení jako mnoho jiných, až na to, že nevykazovali známky zápasu.“

„Zápasu?“

„Ano. Když se lidé dusí a nejsou v bezvědomí, obvykle zoufale zápasí, buší a kopou do překážky, jež je přitlačila. Pokud se jedná o tak relativně pevný stavební materiál jako dřevo, kámen nebo cihly, často mívají značně rozedřené ruce, nohy, lokty a kolena.“ „To dává smysl.“ Otřásl jsem se jen při představě hrůzné situace. V porovnání s tím se smrt na konci galského kopí zdála příjemná.

„Muž, co upravoval zemřelým vlasy, mi pověděl, že kůže na hlavě neměla žádné tržné rány a pod ní si nevšiml žádného, byť malého posunu lebečních kostí. Kdyby těla dopadla do sklepa a přistála na hlavě tak silně, aby si srazila vazy, lebka by rozhodně vykazovala zlomeniny a silně zploštělá místa.“

„Takže,“ ozval jsem se, „jejich krky byly zlomeny dřív, než sami dopadli do sklepa.“

„Přesně. To potvrzuje další kuriózní faktor.“ Víno ho rozehřálo a pomalu se dostával do zanícených učitelských způsobů.

„Pověz mi o něm.“ Asklepiodes vykládal vždy zajímavě, i když občas zdlouhavě. „Musíš chápat, že tady hovořím o záležitosti, jež nepatří do oblasti mých odborných znalostí. Jako lékař gladiátorů jsem zvyklý ošetřovat rány téměř okamžitě po jejich zasazení. Nicméně jsem studoval spisy učenců zabývajících se každým aspektem medicíny, navštěvoval jsem přednášky věhlasných lékařů, s mnoha jsem vedl dlouhé a obšírné diskuse, takže nejsem zcela neobeznámen s předmětem posmrtné medicíny.“

„Což znamená?“ chtěl jsem vědět.

„Studium změn odehrávajících se na těle po smrti. Na tuto oblast existuje jen málo odborníků.“

„To si dokážu dobře představit,“ přisvědčil jsem. „Většina lidí platí lékaře, aby je uzdravili, ne aby vedli záznam o tom, jak se rozkládají.“

„Panuje velmi rozšířená mylná představa, že těla se okamžitě po smrti pouze rozpadají,“ řekl.

Vzpomněl jsem si na puticuli. „Z nedávné zkušenosti tě mohu ujistit, že se rozkládají.“ Nalil jsem si další pohár.

„To tedy ano, a proto máme ve zvyku mrtvoly spálit za den či dva po smrti. Ale existuje celkem pravidelný a předpověditelný sled stádií, jimiž těla procházejí při postupujícím procesu tělesného rozkladu, a z toho lze hodně vydedukovat. Libitinarii mě například informovali, že těla Lucia Folia a jeho manželky měla na zádech jinou barvu. Tedy na zádech, zadku a zadní části stehen měla temně nachové zabarvení podobající se modřinám.

Tento posmrtný stav je běžný a nazývá se ,promodralost‘. Učený Simonides z Antiocheie psal o tomto stavu velmi obšírně a zdá se, že došel asi k následujícím závěrům: během života je krev rozdělována poměrně rovnoměrně mezi tkáně a orgány těla. Také je pod jistým tlakem. Všichni jsme viděli, jak krev vytéká z menších poranění, volně teče z větších cév, a když je přerušena tepna, skutečně tryská několik stop daleko. Přesný mechanismus, jakým se to děje, je záležitostí značného množství filozofických disputací.

Po ukončení života tento tlak a rozdělování ustane a krev se usadí v nejnižších částech těla. V případě ležícího člověka stejně jako u zemřelého páru by se jednalo o nejspodnější oblasti těla. Živoucí krev je jasně červená. Po smrti člověka rychle mění barvu na rezavou, pak téměř na hnědou až načernalou a nakonec na odstín modřin.“

„Vím, o čem mluvíš,“ řekl jsem. „Velel jsem speciální jednotce vojáků a museli jsme posbírat padlé Římany z bitevního pole asi den nebo dva po boji. Pokud člověk zemřel vleže na boku, měl ho tmavý a druhý bledý. A jednou jsem viděl tělo muže, jenž spadl hlavou dolů do studny a takhle se utopil. Jeho hlava a ramena téměř zčernaly.“

„Přesně tento jev mám na mysli. Simonides obsáhle popsal průběh promodralosti s ohledem na roční období, protože rozklad těla je mnohem rychlejší v horkém počasí než v chladném. Barevný odstín kůže může člověku s vytrénovaným okem prozradit, jak dlouho ležel zesnulý v téže pozici.“

„A tvůj závěr?“

Varovně zvedl prst. „Měj se mnou ještě chvíli strpení. Pohřební zřízenci mi prozradili, že vazy obou byly zlomeny velmi čistě. Oddělení krčních obratlů obvykle charakterizuje prudký, otáčivý pohyb, rána kosti rozdrtí a pověšení je od sebe odtrhne. Je třeba dost neobvyklé nehody, aby se krk zkroutil takovým způsobem. Viděl jsem to v případě, kdy byl vozataj vymrštěn hlavou napřed do paprsků kola soupeřova vozu. Chybíli jakékoli jiné zranění hlavy, mohu pouze soudit, že někdo popadl bradu a temeno hlavy každé z obětí a mocně zakroutil.“

„A vyžadoval by tento čin mimořádnou sílu?“ zeptal jsem se ho. Tohle byl přesně ten tok myšlenek, jenž se dal do pohybu mým zápasnickým utkáním s Antoniem.

„Pokud oběti tvrdě spaly, všechny svaly měly dokonale uvolněné, pak toho mohl docílit jakýkoli průměrně silný člověk za předpokladu, že byl poučen o správné technice.“

„A existuje správná technika?“

„Dovol mi ukázku.“ Vstal a propnul si prsty.

„Poslyš, opatrně,“ varoval jsem ho. „Máš trochu upito a tvoje ovládání nemusí být takové, jaké by mělo být.“ Asklepiodes strašně rád předváděl neznámé a exotické způsoby zabíjení lidí. Nejednou mi při tom způsobil menší zranění.

„Budu ohleduplný,“ ujistil mě. „Takže nezkušený člověk, který se snaží někomu zlomit vaz, popadne hlavu takhle.“ Položil levou ruku na temeno mé hlavy a pravou mě uchopil za spodní čelist, mou bradu si opřel do dlaně a palcem a prsty mi sevřel čelist. „Takhle, když se vyvine tlak…“ začal kroutit a čelist mi sjela na stranu, až zaskřípěla.

„Au!“ vykřikl jsem, protože jsem si nikdy neosvojil ten stoický přístup, jenž tak obdivovali moji současníci.

„Vidíš? Když se to provede takhle, spodní čelist se může vykloubit dřív, než je tlak dostatečný, aby zlomil obratle. Je mnohem lepší uchopit hlavu takhle.“ Levou ruku nechal, kde byla, a pravou posunul výš, takže spodní část jeho dlaně ležela šikmo proti horní čelisti a palec otočil kolem mé lícní kosti. Když tentokrát zakroutil, moje spodní čelist se pohnula jen nepatrně a já okamžitě cítil tlak, který mi napínal krk. Plácl jsem do stolu, jako to dělají zápasníci, když se vzdávají, a on mě pustil.

„Už chápeš?“

„Naprosto,“ přisvědčil jsem. „Myslíš, že se to stalo právě takhle?“

„S jistotou bych to mohl tvrdit, kdybych byl mohl prohlédnout těla sám, ale popis, jejž jsem získal od libitinarii, mě vede k přesvědčení, že to tak bylo. Beru v úvahu, že mám k dispozici pouze zprostředkovaný popis, jehož se mohu držet, ale uznávám, že pochází ze zasvěceného zdroje, a moje závěry jsou tedy následující: Lucius Folius a jeho manželka byli zavražděni ve spánku osobou kvalifikovanou, jež uměla zlomit vaz rychle a tiše. V této poloze leželi mrtví ne méně než čtyři hodiny, než se dům zřítil a oni se propadli do sklepa.“

„Skvělé!“ pochválil jsem ho. „To je přesně druh informace, který potřebuji. Odpřísáhneš to před soudem?“

„Pochopitelně s těmi odvoláními a výhradami, jež jsem jmenoval. Ale musíš si uvědomit, že momentálně neexistuje žádný důkaz. Těla, a dokonce ten dům, jsou pryč.“

„Důkazy u soudu zas tak mnoho neznamenají,“ ujistil jsem ho. „Víc pomůže opravdu zvučný hlas. Energické tvrzení má větší váhu než tichý důkaz.“ Pověděl jsem mu o záměně, kterou na mě někdo sehrál se dřevem z domu, a o vraždě velkého otroka.

„Vypadá to, jako by po sobě někdo zahlazoval stopy, viď?“ prohlásil vesele. „Nicméně ten otrok je docela příhodným kandidátem na vraha pána a paní.“

Přikývl jsem, ale v duchu jsem měl spoustu pochybností. „To jsem si přesně myslel, ale na oné domácnosti mě příliš mnoho věcí vede k zamyšlení. Dovol, ať ti povím něco z toho, co mi vyprávěl mladý Antonius.“ Tak jsem mu řekl o nebohém kuchaři a obojcích a stopách po trestání, jež jsem viděl na mrtvých otrocích na místě neštěstí.

Asklepiodes potřásl hlavou a mlaskl jazykem. „Jak odporné. Pochopitelně jako Řek jsem hotov věřit, že Římané jsou schopni jakékoli ohavnosti, ale tohle se zdá být ztělesněním té nejhorší zvrhlosti.“

„Mám takové tušení, že dokud nebudu mít jasnou představu o tom, kdo a co v tom domě dělal, a z jakého důvodu, nikdy se tomu nedostanu na kloub. A je jasné, že se někdo snaží o to, abych se nic nedozvěděl. V každém případě byla tvoje pomoc jako vždy neocenitelná.“

„Potom,“ řekl, vstal, pohladil si břicho a zároveň říhl, „se s tebou rozloučím. Prosím, vyřiď pozdrav své paní spolu s omluvou, že jsem jí v jejích obtížích nemohl být více nápomocen.“ S těmito tajemnými slovy vyšel z mé pracovny. Vyprovodil jsem ho k bráně, kde jeho otroci trpělivě čekali vedle nosítek.

Toužil jsem projít dokumenty doručené z Tabularia, ale moje unavené oči by to v tuhle chvíli pod slabým světlem lampy nedokázaly. Navíc jsem se cítil strašlivě vyčerpaný. V ložnici na mě čekala Julie. Svlékl jsem se a lehl si vedle ní.

„Co se děje?“ chtěla vědět.

Tak jsem jí pověděl o všech událostech svého dlouhého, předlouhého dne. Rozesmály ji naše zážitky z lodního výletu v kanálech, odvrátila obličej odporem, když jsem líčil puticuli, a pozorně zbystřila, když jsem popisoval setkání se staršími z rodiny a s Messalou.

„Pak je to pravda?“ zeptala se. „Tvoje rodina přechází na Pompeiovu stranu?“

„Přišli na rozumný kompromis,“ odpověděl jsem. „Neexistuje žádný důvod přikládat tomu mimořádný význam.“

„Takhle se mi to tedy nezdá. Připadá mi, jako kdyby se v politice udála rozhodující a nezvratná změna.“

„V politice nic takového jako nezvratná změna neexistuje,“ namítl jsem. „Rozhodně ne v římské politice. A mají pravdu. Potřebujeme období silné centrální správy, aby se město uklidnilo, a tu práci nezvládne jiný muž než Pompeius. Dokonce i já to chápu a ty víš lépe než kdokoli jiný, jak moc toho muže nenávidím.“

„Ano, tohle je pro tebe trochu změna,“ prohlásila podezřívavě. „Proč to náhlé opadnutí nenávisti k Pompeiovi?“

Propletl jsem prsty pod hlavou a uspořádal si myšlenky. Bylo to něco, co mi od pobytu v Galii nedávalo pokoj. Stíny slabého třepotajícího se světla z maličké noční lampičky tančily po nových freskách s neskutečně protáhlými abstraktními a rostlinnými vzory, které nedávno přišly do módy. Julie je hned objednala na zdi.

„Pompeius je v koncích“ řekl jsem. „Teď to vidím. Léta jsem se bál jeho a Krassa. Myslel jsem, že jednoho dne ti dva rozpoutají občanskou válku. Teď je z Krassa senilní starý blázen, co si míří pro smrt do Parthské říše, jestli se vůbec tak daleko dostane. Ani Pompeius nijak nemládne a jeho vojáci také ne. Už léta nebojovali v pořádné válce. Pokud je povolá, sice se kolem něj shromáždí, jenže na statcích, jež pro ně vydobyl v Kampánii a Tuskulu, ztloustli a zlenivěli. Už nepředstavuje žádnou hrozbu, za jakou jsem ho kdysi považoval. Od chvíle, kdy naposledy sloužil jako konzul, dohlíží na zásoby obilí a dosáhl toho, co všichni považovali za nemožné: vymýtil korupci a veškerou činnost postavil na výkonné základy. Má tu správnou kombinaci schopností, slávy a oblíbenosti, aby znovu uvedl do pořádku celé město.“

„Nějak se mi nezdá,“ prohlásila, „že se těšíš na růžovou budoucnost Říma a celé říše, ať už s Pompeiem, nebo bez něj.“

„Caesar nyní velí největší armádě od dob, kdy mezi sebou bojovali Marius a Sulla, a to bylo téměř před třiceti lety. Pokud se pro něj bude situace v Galii vyvíjet příznivě, vrátí se bohatý, slavný a bude mít za zády zkušenou armádu posílenou z vítězství. To je nebezpečná kombinace. Lidé Caesara milují, ale v senátu narůstají obavy. Jestli se vyděsí dostatečně, podpoří Pompeia proti Caesarovi a budou tak podporovat poraženého, jako to už tolikrát udělali v minulosti.“

„Caesar nikdy nepozvedne zbraň proti Římu!“ ohradila se rozhořčeně.

„Nikdo nikdy nepozvedá zbraň proti Římu,“ podotkl jsem. „Každý rádoby Alexandr tvrdí, že je spasitel republiky. Ten druhý je ten, jenž se touží stát tyranem; víš to stejně dobře jako já. Nu, dozvíme se to dost brzy.“

„Pokud bude Pompeius vládnout pevnou rukou,“ řekla, „mohlo by to znamenat konec tvého přítele Milona.“

Na to jsem myslel. „Ano, ale bude taky muset umlčet Klodia a další. Milo je můj přítel, ale tahle válka gangů trhá Řím na kusy, a musí skončit. Doufám, že Milo přijme čestný exil a nebude se chtít bít až do svého konce.“

Hlas jí zjihl. „Poslední dobou tě mučí proměna tvých citů, viď? Kterou cestou se vydáš, až přijde čas?“

„To přijde na ten čas,“ pověděl jsem jí, „a časy se mění rychle. Zatím nelze zvolit to či ono řešení, ale nenechám svou rodinu, aby o tom ona kdy rozhodovala. Nepos se vydal vlastní cestou a vůbec neprohloupil.“ „Správně. A jak vůbec přišel Valerius Messala k tomu, že řídí rodinnou politiku Metellovců?“

„Právě o tom přemýšlím,“ řekl jsem. „Valeriovci jsou význačná a prastará rodina, patricijové stejně urození jako třeba Korneliovci či Juliovci, ale tenhle člověk je intrikán. Myslím, že vycítil v mé rodině slabé místo, a využívá toho.“

„Slabé místo?“ otázala se udiveně. „Tvoje rodina je nejvlivnější plebejská rodina v celé historii Říma.“

„V pouhých číslech ano. Jsme mocní v senátu, na shromážděních i prostřednictvím těch, kdo zastávají nějaký úřad, či v klientele. Ale vedení oslabuje. Celer a Pius jsou mrtví. Nepos je Pompeiův člověk a Scipio je adoptovaný a zdá se, že dává přednost svému starému jménu, než tomu, jež mu dal Pius. A bojím se, že otec rychle schází.“

„Jak to?“

„Dnes večer se nechoval jako dřív, jako by to ani nebyl on. Dovolil tu rodinné rozepře a před cizími lidmi jsme dosud vždycky zachovávali jednotu. Myslím, že se na něm už projevují známky stáří.“

„To se přihodí každému, pokud žije dostatečně dlouho. Je načase, abys zaujal své místo na rodinných shromážděních. Udělej z toho cenu za přijetí druhého edilátu.“ Julie byla tedy rozhodně praktická.

„Zvážím to. Tak o čem jste se bavili s Asklepiodem?“

Zaskočeně vykoktala: „Já… já…“ pak se uklidnila, „já se ho ptala na jistou léčbu, kterou moje prateta Aurelie doporučovala: čerstvý med a semena fenyklu smíchané s rozemletou skořápkou sovího vejce.“

Tak tohle to bylo. Mohlo mě to napadnout. Nebyli jsme manželé ještě ani dva roky, ale Julii už mučily staré rodinné obavy. Byla to proslavená neplodnost Caesarovců. Ať muži, nebo ženy, měli málo dětí; a i z těch se snad jen jedno ze tří dožilo pěti let. Julie už jednou potratila a byla si jistá, že se jí rodinné prokletí týká. Byla jediným žijícím dítětem svého otce. Julius Caesar měl v té době ze svých mnoha manželství jen jedinou dceru.

„Julie, Asklepiodes je odborníkem na rány, jež utrpěli muži, jejichž profesí je tyto rány zasazovat. Zvláštní okolnosti ženské plodnosti jsou doménou čarodějek a porodních bab, ne lékařů či chirurgů.“

„To vím,“ přisvědčila. „Mělo by ti to prozradit, jak jsem zoufalá. Hovořila jsem s ním hlavně proto, že je to tak roztomilý a uklidňující muž, a není jeho profesí takový být, jak jsi poznamenal. Řekl mi, že čas je nejlepší lék, ale doporučil mi alexandrijskou ženu jménem Demetria“ – chystal jsem se něco namítnout, ale umlčela mě – „a ne, není to nějaká venkovská porodní bába. Ujistil mě, že je to vysoce vzdělaná lékařka a filozofka, která studovala v Museiu. Alexandrijci jsou v těchto záležitostech mnohem liberálnější než my. Chystám se ji zítra navštívit.“

„Nu,“ ozval jsem se zdráhavě, „pokud ji doporučuje Asklepiodes, určitě je vhodná. Zajdi za ní, jestli chceš, ale myslím, že s tou první radou měl pravdu. Musíš tomu dát čas, uvidíš. Nezapomeň, do jaké rodiny ses přivdala. My Caeciliovci jsme se stali tak mocnými tím, že jsme všechny ostatní převýšili počtem.“

Otočila se a položila si hlavu na mou hruď. „Tak dobře,“ vzdychla ospale. „Slibuji, že se nějakou dobu nebudu strachovat. Ale stejně za Demetrií zítra zajdu.“

Jestli ještě něco dodala, to si nepamatuji, protože v dalším okamžiku jsem už tvrdě spal.

Kapitola 7

Příští ráno jsem se nedostal ani k Ceresinu chrámu.

„Edile!“ zavolal na mě známý muž, propuštěnec pracující pro Publilia Syra, slavného herce a dramatika. „Prosím, přijďte do divadla! Můj patron říká, že je to velice naléhavé!“ Muž byl celý rozrušený, ale koneckonců to byl Řek a jeho pán byl napůl Řek a napůl Syřan a všichni Řekové jsou vznětliví lidé. Vynalezli filozofii, jen aby své chování mohli trochu kontrolovat.

Rok předtím jsem vyhledal Syra, aby zajistil divadelní představení pro mé nadcházející ludi. Jako první toho roku měly být uspořádány Megaleské hry, a to následující měsíc. Tyhle nebyly ani zdaleka tak opulentní jako skutečně velké podzimní oslavy, Římské hry a Plebejské hry. Ale byl jsem rozhodnutý, že první představení, která předvedu, musí být co možná nejkrásnější, abych udal tón svého edilátu.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Mám příliš mnoho povinností…“

„Nepočká to!“ vyjekl a tím mě přerušil. „Musíte okamžitě přijít!“

„Takhle s edilem nemluv, ty nadutý přivandrovalý teplajzníku!“ houkl na něj Hermes.

„Ne, Herme, raději půjdeme,“ zarazil jsem ho. „Nemůžu riskovat, že se mé představení pokazí.“

Tak jsme následovali muže směrem k mostu Sublicio. Blízko něj se tyčilo obří divadlo, které o několik let dříve vystavěl během svého edilátu Aemilius Scaurus. V současnosti byla v Římě dvě divadla hodná toho jména: Aemiliovo a Pompeiovo. Pompeiovo divadlo vyrostlo na Martově poli a bylo z kamene. Aemiliovo bylo ze dřeva.

Aemiliovo divadlo jsem si vybral z mnoha důvodů. Pompeiovo bylo zdevastováno během jeho triumfálních her, když se splašili sloni; pak na jevišti zapálil maketu města, od toho vzplála předscéna a zničené části ještě nebyly opraveny. A taky bylo daleko z centra města a vešlo se do něj asi čtyřicet tisíc diváků. Aemiliovo divadlo měla většina občanů mnohem blíž a jeho kapacita byla osmdesát tisíc lidí, a co bylo nejlepší, nepostavil ho Pompeius. Nechtěl jsem, aby se lidé dívali na moje hry a mysleli na Pompeia.

A jen proto, že bylo zbudováno ze dřeva místo mramoru, neznamenalo, že není skvostné. Mohutná polokruhová stavba celá zářila barvami a zlacením, jež jsem nechal obnovit. Zdobily ho mozaiky z polodrahokamů, jantaru a želvoviny a v každém oblouku vyšších pater stála krásná socha. Divadlo bylo vybaveno ohromnou plátěnou střechou proti slunci a systémem fontánek, jež v horkém počasí rozstřikovaly nad diváky jemnou parfémovanou mlhu. Posledně zmíněné zajímavosti nebudou na Megaleské hry zapotřebí, ale rozhodně budou nutné pro Apollonské hry, jež se slaví během nejžhavějších letních dnů.

Jakmile jsme vstoupili do prostorné budovy, udeřil nás mocný zápach čerstvé barvy, terpentýnu, dehtu a čerstvě nařezaného dřeva. Divadlo vyžadovalo stálou údržbu jako všechny velké dřevěné konstrukce, jež nejsou kryté. A podobně jako všechny ostatní tohoto druhu vytvářelo neustálé zvuky, téměř melodický sbor sténání, skřípění a vrzání, jak měnící se teplota a každý poryv větru celou stavbu rozhýbaly, až se dřevo třelo o dřevo, prkna se rozpínala a tlačila na hřeby a obrovské stožáry, jež podpíraly plátěnou střechu a připomínaly stěžně, se kývaly sem a tam, jako kdyby se chtěly vydat na moře.

Publilius Syrus stál na jevišti a zkoušel se svými herci, chórem a pomocným sborem a všemi zbývajícími z velkého množství lidí, které nutně potřeboval, aby uvedl celou řadu divadelních představení. Většina z nás, jež viděla produkce s pouhou hrstkou účinkujících, si neuvědomuje, jaký zástup lidí je třeba k uvedení jediné hry.

„Ach edile,“ vykřikl Syrus, když mě zahlédl, „přišel jste!“ Jako kdyby mi to musel připomínat. Jenže s umělci jako Syrus bylo třeba jednat delikátně.

„Jako vždy jsem připraven všeho nechat, abych se poradil s Mistrem dramatu,“ prohlásil jsem srdečně. „Je něco v nepořádku s hrami?“

„S hrami? Pochopitelně že ne! Budou skvostné!“ Svá slova doprovázel mnoha rozmáchlými gesty. Pak o něco klidněji dodal: „Pokud totiž bude nějaké divadlo, ve kterém by šly uvést.“

„Co? O čem to hovoříte?“

„Pojďte se mnou, edile.“ Obrátil se na jeviště. „Vy ostatní zkoušejte dál! Zbývají vám jen dny, abyste zvládli role či jiné své povinnosti!“

„Už dodali polštářky?“ zeptal jsem se a přehlédl okolní místa. „Na všechna sedadla jsem objednal kvalitní polštářky vyrobené z egyptského plátna a vycpané surovou vlnou. Žádnou trávou nebo senem, aby bylo jasno. Čerstvě ostříhanou surovou vlnou.“

„Na to je ještě příliš brzy, edile,“ prohlásil Syrus. „Jen by se namočily. Nechcete je přeci dodat dřív než den či dva před slavností.“

„Nu, ať jsou radši na svém místě při prvním představení, nebo budou padat hlavy.“ Byl jsem naprosto odhodlaný získat tyto polštářky, protože si všichni budou myslet, že jsem příšerně výstřední. Ve skutečnosti jeden z mých klientů obchodoval s vlnou a látkami, a až představení skončí, polštářky rozpárá, rozebere a vrátí mi nejméně tři čtvrtiny mých nákladů. A co bylo nejlepší, polštářky rozzuří Katona. Vždycky vypěnil až k nepříčetnosti, kdykoli se objevila nějaká novinka, která lidem zpříjemňovala život.

Zašli jsme do chodby pod jevištěm a Syrus začal chválit sebe i svou práci. „Edile, přepsal jsem scénu, ve které se král Ptolemaios snaží vyloupit Krassův dům. Nenajde teď v posteli Krassa s Caesarovou ženou, ale místo toho tam objeví Krassovu ženu s generálem Gabiniem!“

Přikývl jsem. „Zprávy z Egypta hlásí, že Gabinius je velmi úspěšný. Vážně je potřeba, aby ho někdo pořádně propral, zesměšnil a zostudil.“

Syrus se šťastně usmál. „Přesně moje řeč. Příliš mnoho chvály přitahuje závist bohů, takže mu vlastně uděláme laskavost.“ Syrus představoval profesionální špičku v politické satiře tohoto druhu. Byla považována za pohoršující a různí senátoři se ji pokoušeli prohlásit za trestnou, jenže prostí občané ji milovali, takže tribunové se zasadili o to, aby žádný takový zákon neprošel. Každý, kdo mohl, si Syra najímal, aby urážel a znevažoval jeho politické protivníky a nepřátele. Dříve či později si ho objedná někdo, aby podobně naložil i se mnou, a na to jsem se tedy netěšil.

„Jak pokračují zkoušky Agamemnona?“ zeptal jsem se ho.

Syrus se zatvářil, jako kdyby kousl do něčeho kyselého. „Není to Agamemnon od Aischyla, edile. Je to Antigona od Sofokla, jak si jistě vzpomenete.“

„Ach ano, já si tyhle dva staré prevíty vždycky pletu. Všichni mi znějí stejně, ale moje žena je má moc ráda. Zkoušky probíhají dobře, ne?“

Zavřel oči. „Báječně, edile. Slzy a lítost a hrůza budou na jevišti jako doma.“

Nezdálo se mi, že by na tom tolik záleželo, ale snažil jsem se být zdvořilý. Stejně na tragédie nechtěl chodit nikdo kromě učenců, jako byl Cicero, a vznešených dam, které s sebou vždycky dokázaly přitáhnout své protestující manžely. Dav miloval komedie a satyrská dramata, mímy a atellany, a ty jsem hodlal zajistit v dostatečné míře. Nicméně jsem se nechystal být tak extrémní jako Pompeius, abych pro jeviště obstaral velká zvířata a vojsko řinčící zbraněmi v simulované bitvě. Bylo to nebezpečné a jeho novinka stejně neuspěla, protože vyvolala jen děs a paniku. Takové činnosti správně patřily do arény, ne do divadla. Římské publikum bylo v těchto věcech nesmírně konzervativní.

Vyšli jsme na vnější ochoz užívaný stavěči kulis a jinými pracovníky divadla. Táhl se podél rovné strany půlkruhu a zaplňovaly ho hromady lan a kbelíků s barvou, části zvedáku používaného ke spouštění bohů na jeviště a další věci. Mně to připadalo jako naprostý chaos, ale ti, kteří tu pracovali, to vnímali jako pořádek na námořní lodi.

„Podívejte se, edile,“ řekl Syrus, naklonil se přes zábradlí a ukázal dolů.

Udělal jsem totéž a stejně tak Hermes. Divadlo se vzadu téměř dotýkalo říčního břehu a ochoz, na němž jsme stáli, vystupoval nad nánosem bahna rovným jako balkon. Pod námi četa dělníků podpírala budovu těžkými dřevěnými trámy. Kalná, zvířená voda Tiberu už dosahovala jen několik metrů od jejich nohou.

„Přijeli dnes ráno za rozednění, poslal je zástupce Aemilia Scaura. Zdá se, že budeme zaplaveni. Co mám dělat?“

„No přece pokračujte, pochopitelně! Za posledních pár let tato budova už několikrát přežila vysokou hladinu vody. Možná přežije i tuhle.“

„Ale dejme tomu, že ne!“ zvolal rozčíleně. „Vše bude zničeno! Co budeme dělat pak?“

Vzal jsem ho za paži. „Podívejte, Publilie Syre, nechte prostě všechny bezvýznamné detaily na mně. Jestli bude tohle divadlo zničeno, vždycky můžeme představení přestěhovat do Pompeiova, přestože by mě to velice bolelo.“ Zamířil jsem s ním k tunelu vedoucímu na jeviště. „Vraťte se zpátky a nacvičujte se svými herci. Ať se stane v příštích několika dnech cokoli, do Megaleských her voda ustoupí. Já na všechno dohlédnu.“

Vydal se zpět do nitra divadla, ale mumlal si pro sebe, potřásal hlavou a lomil rukama. Jako kdybych už takhle neměl na svých bedrech dostatek starostí, musel jsem se ještě zabývat náladovými umělci.

„Pojďme si promluvit s těmi muži,“ otočil jsem se na Herma. Z ochozu vedlo rozviklané schodiště až k nánosům bahna okolo řeky. Po levici po proudu řeky jsme měli most Sublicio. Řeka před námi dosáhla znepokojivé šíře a rychlosti proudu. Most, podobně jako nahoře proti proudu Aemiliův (postavený předkem Aemilia, který vystavěl divadlo), lemovali čumilové. Ukazovali na vodu, gestikulovali a bezpochyby všichni volali, jak oni osobně právě tohle předpovídali. Lidé už jsou takoví.

Ukázalo se, že většina dělníků jsou otroci, ale nebyli to nekvalifikovaní cizinci jako ta skupina, kterou jsme viděli bourat trosky insuly. Tito muži se ve svém řemesle vyznali a teď stavěli silnou podpěru pod ochozem obrovského divadla. Těžké trámy zasazovali horizontálně, vertikálně i diagonálně a opírali je o kvádry řezaného kamene. Mému necvičenému oku to připadalo jako velmi bezpečné zajištění. Znepokojovala mě ale skutečnost, že mé oko bylo vskutku necvičené.

Četě velel muž, který měl šaty z lepší látky, než ostatní dělníci. Jeho vlasy a pleť se zdály trošku tmavší, než tomu bylo u typických Římanů, i když měl na sobě prsten občana.

„Jsem plebejský edil Metellus,“ pověděl jsem mu. „Jaká je pravděpodobnost, že tato vaše činnost zachrání budovu před velkou povodní?“

Zlehka se uklonil. „Já jsem Manius Florus, propuštěnec Mania Flora. Společnost mého patrona byla najata správcem prokonzula Aemilia Scaura, aby se pokusila ochránit jeho divadlo před blížící se velkou vodou. Odpověď na vaši otázku, edile, zcela závisí na samotné záplavě. Pokud bude proud příliš rychlý, tento břeh může být podemlet tak vážně, že se celá stavba zřítí do řeky.

Nicméně,“ rozmáchl se a ukázal na oba mosty, „vzhledem k poloze tady mezi dvěma pěknými kamennými mosty doufám, že takového osudu bude ušetřeno. Z vlastní zkušenosti při takových záplavách vím, že most nahoře,“ ukázal na Aemiliův, „ubere hodně síly z proudu tady v zákrutě a nasměruje ho do středu koryta, kde nemůže napáchat mnoho škody. Ten most za staletí přežil mnoho, mnoho záplav.“

„Opravdu doufám, že máte pravdu,“ řekl jsem.

Přistoupil ke mně Hermes. „Myslím, že byste měl něco vidět,“ zamumlal. Hermes mumlal málokdy. Následoval jsem ho k bytelné konstrukci. „Podívejte se na tohle,“ ukázal. Do povrchu trámu bylo velkými hranatými písmeny vyryto HERMES.

„Chtěl jsi, abych se na tohle podíval?“ otázal jsem se. „Já vím, že umíš napsat své jméno.“

Popuzeně se na mě otočil. „To jsem neudělal dneska.“

„Co?“ Toho rána můj mozek nepracoval zrovna naplno.

„Koukejte.“ Rýpl nehtem do kapky mízy, jež vytekla z řezu. Byla měkká, ale na povrchu měla tenkou skořápku. „Tohle je jeden z těch trámů, do kterých jsem předevčírem vyryl své jméno. Byly naloženy na voze se sutinami. Není to nelegální?“

Pořádně jsem zanadával, což mi šlo dobře. „To je ohavnost! Zákon velmi jasně uvádí, že zabavené dřevo se nesmí v žádném případě použít ve stavebnictví či loďařství. Může sloužit pouze jako palivové dřevo nebo pro pohřební hranice!“

„Už by vás snad nemělo překvapovat, že lidi zákony porušují,“ podotkl Hermes.

„Ne, ale tentokrát se jedná o budovu, kterou potřebuji pro své hry! Manie Flore!“ zařval jsem.

Muž celý vyděšený přiběhl. „Edile? Je něco v nepořádku?“

„Něco je velmi v nepořádku.“ Ukázal jsem na inkriminovaný trám. „Odkud pochází toto dřevo?“

„Můj patron mi nařídil, abych ho vyzvedl ve sběrném dvoře u Flaminiova cirku. Odtamtud obvykle bereme trámy na podpěry, lešení, tribuny a tak dále, na cokoli, co není součástí stálých staveb.“

„Tento trám,“ prohlásil jsem, „byl ještě před dvěma nocemi součástí insuly, která se zřítila. Veškerý její materiál byl na můj příkaz zabaven.“

Nezdálo se, že by ho to nějak zvlášť šokovalo. „Nu, je to naprosto zdravé dřevo, to vás mohu ujistit. Jistě, je příliš čerstvé, aby bylo použito na insulu, ale pro tento účel zcela postačuje.“

„Kdo vlastní ten sběrný dvůr?“ chtěl jsem vědět.

„Nějaký Justus. Je to propuštěnec, ale netuším, kdo je jeho patronem.“

„Nu, hleď si zase své práce. Nechci, aby tohle divadlo uplavalo.“ Vrátil jsem se ke schodišti. „Pojď, Herme, musíme navštívit pár lidí.“

Prošli jsme zpátky divadlem, ale mé myšlenky přerušila Hermova dotěrná slova.

„Nebylo by legrační,“ prohlásil, „kdyby celé tohle místo,“ zaklepal klouby na zdánlivě pevnou zeď chodby, „postavil ten, kdo vystavěl tu insulu?“

Srdce mi sevřel chlad, když jsme vyšli do ohromné cavey, a já vzhlédl na sedadla, jež stoupala vzhůru, řadu za řadou, neuvěřitelně vysoko jako schodiště v paláci bohů. Nad nimi stály v řadě v zakřiveném šiku se zlatými špičkami zářícími v ranním slunci stožáry pro plátěnou střechu a zdálo se, jako by ta kopí drásala nebe. Divadlo mohli vidět poutníci na míle daleko od města. Teď jsem se na něj zadíval novýma očima, představil jsem si sedadla zcela zaplněná diváky, viděl jsem, jak všichni vstávají a formálně mě zdraví, když vejdu do divadla, abych zaujal místo jako pořadatel her. Představuji si…

„Nechť mě ochraňují všichni bohové!“ zasténal jsem. „Co když se celý tenhle rozviklaný dřevěný koš zřítí s osmdesáti tisíci římskými občany na sedadlech? Během mých her! Jméno Decius Caecilius Metellus mladší bude páchnout hůř než týden stará makrela tak dlouho, jak bude Řím existovat! Dostanu se do společnosti s Tarpeiou, Brennem a Hannibalem, až budou lidé přivolávat kletby na největší římské nepřátele a zrádce! Pokud si dost rychle nepodřežu žíly, nabodnou mě na hák a potáhnou ulicemi, aby mě ukřižovali za Kapenskou bránou!“

„Senátory nikdy neukřižují,“ namítl Hermes. „Na kříž se přibíjejí jen otroci a cizinci.“

„Schválí nový zákon jen pro mě! Tribunové lidu si ho vymůžou!“

„Tím se netrapte,“ ozval se znepokojeně Hermes. „Takhle stojí už nejméně pět let. Vydrží ještě další. Kéž bych byl nic neřekl.“

I já si přál, aby byl radši mlčel.

Vzpomněl jsem si, že Markus Aemilius Scaurus se jako edil podobal Caesarovi, utrácel obrovské sumy na veřejné stavby, aby si koupil přízeň davu. Opulentní divadlo bylo jen jednou z nich. Městu také věnoval luxusní lázně. Byly to první skutečně velké římské balnea a on poskytl volný vstup všem občanům na celý rok spolu s koupacím olejem a ručníky. Pořádal bezpočet veřejných hostin a zavedl pravidelné příděly chleba a oleje pro nejchudší občany, ačkoli nikdy nezašel tak daleko jako Caesar, že by každému platil nájem za celý rok.

Nebylo třeba říkat, že se jednalo o nesmírně oblíbené období a že prakticky získal úřad městského prétora, aniž by musel kandidovat. Poté, co odstoupil z kurulského křesla, dostal Sardinii, kde měl vládnout. Sardinie byla prokonzulární provincie, takže obdržel titul prokonzula, aniž by se nejprve musel stát konzulem.

Pro politiky bylo příznačné, že hned nato, co se zruinovali a vysoce zadlužili, ždímali svěřené provincie, aby mohli zaplatit za své veřejné úřady; a Scaurus vyždímal Sardinii natolik, že ho žalovali za korupci a vydírání okamžitě, jak se vrátil do Říma. Topil se v naloupeném bohatství a neměl tudíž potíže přesvědčit porotce, aby viděli záležitost v příznivém světle; nedávno byl zproštěn viny. V té době to byla celkem běžná kariéra. Potřebovali jste žalobce, jako byl Cicero, aby římská porota vynesla verdikt viny proti římskému úředníkovi ve prospěch obyvatel provincie.

Měli jsme sklony mhouřit oči nad tímto drobným, nezodpovědným jednáním našich promagistrátních úředníků. Museli jste prohrát válku, aby se římští občané začali zajímat o to, co jste dělal, když jste nebyl ve městě. Bohužel tento postoj spočíval na zcela mylných domněnkách, že muž může odejít do cizí země a počínat si jako chamtivý, zatvrzelý zločinec, pak se vrátit domů a chovat se jako čestný občan. Jenže takhle to prostě nefungovalo.

Naštěstí pro mě se dům Aemilia Scaura nacházel nedaleko od jeho divadla poblíž Flumentanské brány u starých městských hradeb. Byla to poměrně impozantní budova, ale postavená ještě v době, kdy v Římě neexistovaly módní čtvrtě. Jako většina starších sídel měla na sebe nalepené obchody a obydlí chudých a za ní se rozkládal maličký trh s čerstvým a nakládaným česnekem.

Dál mě pustil janitor a o několik minut později se objevil zavalitý člověk. Když mě uviděl, maličko vytřeštil oči. Byl plešatý, měl nevýrazný těstovitý obličej a na každém prstě prsten. Špičku nosu mu zdobila velká rudá bradavice.

„Vítejte, edile! To je zcela nečekané. Jsem Juventius, správce městského majetku mého patrona. Věřím, že v divadle je všechno v pořádku?“

„Prozatím ano,“ řekl jsem. S tím mužem jsem se předtím nikdy nesetkal, ale jeden z mých klientů zařizoval pronájem divadla na mé hry, takže tohle byl jistě člověk, se kterým jednal. „Právě teď dělníci zpevňují budovu, ale zbytek závisí na řece.“

„Už jsem obětoval otci Tiberinovi,“ ujistil mě. „Doufejme, že bude oběť považovat za vhodnou.“

„Vy jste vykonal oběť sám?“ zeptal jsem se. Obyčejně jsou všechny náboženské obřady pod kontrolou pána domácnosti, ne jeho podřízeného.

„Ano, prokonzul odjel včera z města, aby strávil nějaký čas na jednom ze svých venkovských statků.“

„Opravdu? Chtěl se dostat do vyšších poloh nebo se skrývá před sardinskými nájemnými vrahy?“

Mužův úslužný úsměv se vytratil. „Pane?“

„Potřebuji hovořit s vaším pánem a zjistím, že utekl z města. Většina z nás odjíždí na venkovské statky v těch nejparnějších letních dnech. Proč ten spěch, aby byl pryč?“ Pochopitelně jsem neměl žádnou pravomoc požadovat vysvětlení od muže jeho postavení, ale když zastáváte nějaký úřad, můžete toho spoustu dosáhnout jen tím, že jste energický a nepříjemný. Poskoci, jako byl tenhle, mají zakořeněný zvyk plazit se před lidmi, co mají moc.

„Tedy, edile, já… já…“ Vzchopil se a řekl: „Tedy vím, že odjel, aby dohlédl na vysazení nové vinice. Ano, je to tak, vinice. Na to nemohl čekat do léta.“ Ten muž nejspíš nikdy v životě nevyšel za městské hradby a já pochyboval, že by rozeznal vinici od chovného rybníka.

„Zanechal Aemilius příkazy, aby se uzavřela smlouva s firmou Mania Flora o zabezpečení divadla proti blížící se povodni?“

„Ach ano, pane. Florova rodina patří mezi klienty mého patrona. Poskytl jim velké zakázky na mnoha svých veřejných stavbách.“

„Pak se zdá, že při nepřítomnosti vašeho pána potřebuji hovořit s Maniem Florem,“ obrátil jsem se k odchodu.

„Ale pane, je něco v nepořádku?“ Toho starého hlupáka jsem řádně vylekal.

„Nic, čím byste se musel znepokojovat.“ Pak mě napadlo ještě něco a otočil jsem se. „Na který statek se vydal?“

„Tedy na ten blízko Bovillae, pane. Mám mu poslat vzkaz, že s ním potřebujete hovořit, edile?“

„Neobtěžujte se.“

Vyšel jsem z domu. Znovu Bovillae. Lucius Folius a jeho žena pocházeli z Bovillae. Domnělý dědic zmizel s jejich těly na pohřeb do Bovillae. Já na náhody nevěřím.

Prošli jsme městskými hradbami Flumentanskou bránou a dostali jsme se do rozrůstající se čtvrti kolem Flaminiova cirku. Podobně jako Zátibeří byla Flaminiova čtvrť mnohem méně přeplněná než město samotné. Domy a jiné stavby se mohly budovat na rozlehlých pozemcích neohraničených hradbami; v této čtvrti se nacházely mnohé podniky, jež vyžadovaly spoustu prostoru, jako sběrný dvůr, jejž jsme právě hledali, stejně jako ty, které využívaly oheň v nebezpečné míře. Proto tu také stály vypalovací pece několika hrnčířství a cihelen.

Díky poptávání v několika skladech dřeva jsme se dostali do sběrného dvora řízeného propuštěncem Justem. Celý podnik sestával pouze z malé budovy s jedinou místností postavenou v rohu rozlehlého pozemku, kde hory surového dříví, opracovaných trámů a prken dosahovaly do výšky dvou dospělých mužů. Před rozmary počasí je trochu chránily primitivní střechy posazené na vysokých tyčích. Čety otroků ve špinavých hnědých tunikách a s vlasy bledými od pilin nakládaly dřevo na vozy stavitelů, či vykládaly dřevo z vozů těch, co likvidují zbourané domy.

Našel jsem Justa, jak se potí spolu se svými dělníky a hází na vůz něco, co vypadalo jako dřevo tak zničené, že bylo dobré leda ke spálení. Dal se od otroků rozeznat pouze tím, že měl prsten občana vyrobený z obyčejného železa. Když mě zahlédl, kývl jsem na něj a on se ke mně vydal. Cestou si z rukou oprašoval drť.

„Vy jste edil Metellus, že?“ otázal se.

Na rozdíl od kurulského edila plebejský neměl žádné insignie svého úřadu: žádný liktor nesoucí fasces, žádné kurulské křeslo, žádný nachový pruh na tóze. „Ty jsi mě už viděl?“

„Při volbách. Někdo řekl, že dav kolem vás je největší shromáždění bývalých římských prétorů, konzulů a cenzorů.“

„Pro užitečnou podporu při hlasování není nic lepšího než význačná rodina,“ prohlásil jsem.

„Jak mohu být nápomocen, edile?“ Muž měl jasné oči a hleděl na mě zpříma; ani v nejmenším mi nepřipadal nervózní či vinný, ačkoli hovořil k muži, jenž ho mohl nechat tvrdě potrestat za porušení zákonů.

„Pátrám po několika vozech naložených zabaveným dřevem. Bylo posbíráno včera a předevčírem z insuly, když se předtím v noci zřítila. Podnikatel, který odvážel trosky, byl jistý Markus Kaninus.“

„Ach ano, pane. Všechno dovezli sem.“ Rozhlédl se. „Vlastně to vypadá, že většina ho tu stále ještě je.“

„To dřevo bylo zabavené,“ informoval jsem ho. „Měl jsem dojem, že veškerý takový odpad měl být dopraven na zavážku.“

„To platí pro cihly, maltu a tašky, ale slušné dřevo se vždycky zachrání pro jiné účely. Stejně jako dobrý opracovaný kámen, pokud budova, jejíž byl součástí, neshořela.“

„Tak takhle se vykládají stavební zákony?“ zeptal jsem se ho.

Pokrčil rameny. „Nevím. Nikdy jsem je nečetl. Ale bývalo vždycky zvykem, že pokud budova nebyla zničena ohněm nebo nespadla, protože byla postavena z nekvalitních materiálů, může se zachránit kámen pro opětovné použití. Slušné zemětřesení nás zásobí opracovaným kamenem na léta. Když se naskytne opravdu velká stavba, jako třeba Pompeiovo divadlo, můžete se vsadit, že zachráněný kámen byl použit všude, kde to staviteli prošlo. Jen vnější obklady bývají pro takovouhle stavbu zhotoveny nově.“

Pro muže, jako byl tento, měl prastarý zvyk mnohem větší váhu než jakýkoli zákon sepsaný v knize, kterou stejně nikdy neviděl.

„Ale tahle budova se zřítila, protože nebyla postavena podle zákona,“ prohlásil jsem, „a já jsem osobně zabavil všechen materiál. Tak jak se mohlo přihodit, že část tohoto materiálu dnes ráno používá podnikatel Manius Florus při zpevňování jedné strany divadla Aemilia Scaura, té, jež se dotýká řeky?“

„Ach tohle. Nu, víte, to dřevo se nepoužívá na stálou stavbu. Na dočasné konstrukce, podpěry a tak podobně to snad nevadí. Vždyť to bylo naprosto zdravé dřevo, i když trochu čerstvé.“

Stiskl jsem si dlaněmi čelo, které mě začalo bolet. Tak to máme další volnou interpretaci zákona. Rozhodl jsem se, že poručím vytáhnout z Tabularia všechny tyhle zákony a stavební předpisy, nechám je vytesat do kamene a vyvěsím na veřejném místě. Další výdaj nad mé možnosti.

Justus si podrbal kudrnatou hlavu a způsobil tím menší sněhovou bouři pilin. „Jak jste věděl, že dřevo pocházelo z té insuly, jestli vám nevadí, že se ptám?“

„Beru své povinnosti edila vážně,“ sdělil jsem mu. „Tajně si značím dřevo, abych mařil plány těch, kdo porušují zákony republiky.“

Obdivně přikývl. „Chytré řešení.“

„Tady je toho víc!“ vykřikl Hermes. Bloumal mezi hromadami dřeva a teď kopal do nějakých těžkých trámů. Přešel jsem k němu a Justus mě rychle následoval.

„Tohle jsou nosné trámy, které jsme viděli ve sklepě,“ řekl Hermes. „Vidíte, tady je jedna z těch datlích děr.“ Palcem u nohy strčil do těžkého trámu.

„Ano, to pochází z té insuly,“ přisvědčil Justus a zamračil se. „Kaninus to tady vyložil a pak řekl, že potřebuje nějaké stejně velké trámy, ale staré, slabé a shnilé. Ty se obvykle rozprodávají na pohřební hranice. Proč platit za dobré dřevo, když ho jen spálíte? A vůbec, poslední dobou nezemřel nikdo významný, takže jsem měl, co potřeboval. Ptal jsem se ho, na co to chce, a on řekl, že muži, co nekladou přihlouplé otázky, se nemusejí bát, že jim někdo vyřízne jazyk. Já tedy narážku pochopím.“

„Vím, kde to dřevo skončilo,“ řekl jsem a pomyslel na nádvoří Ceresina chrámu.

Justus si dřepl a podíval se na díru, do které Hermes kopl. Strčil do ní prst, pak ho vytáhl a pečlivě si prohlížel jeho špičku. „To není žádná díra od datla,“ prohlásil.

„Tak tedy od veverky?“ zeptal se Hermes.

Justus se rozesmál. „Moc o dřevě nevíš, že ne?“

„Pouč nás,“ řekl jsem.

„Nu, pane, někdo vyvrtal tuhle díru tak, jak se to dělá, když se chystáte spojit dva trámy dohromady mohutným čepem.“

Podívali jsme se s Hermem po sobě. „Vzpomínáte na to nářadí, které jsme viděli ve sklepě?“ zeptal se kluk.

„Juste, chci si pořádně prohlédnout všechny tyhle trámy,“ přikázal jsem mu.

Strčil si dva prsty do pusy a hvízdl. Přiběhli otroci a on vyštěkl rozkazy. Během pár minut ležely všechny trámy na pořádném světle pěkně uspořádané, takže jsme mohli chodit kolem nich. Stáli u nich otroci, aby je na můj pokyn otáčeli.

„Další otvory,“ řekl Hermes a ukázal na dva ne víc jak palec od sebe.

„Podívejte na tohle,“ ozval se Justus. Seděl na bobku u jednoho zničeného trámu. Na roztříštěném konci byly stále vidět tři rovnoběžné rýhy. „Tady ho někdo provrtal. Proto se v tomhle místě rozlomil. Ta insula se jen tak nezřítila, edile, někdo ji schválně poslal k zemi.“

Hermes držel v jedné ruce nůž a druhou oprašoval povrch trámu, kde spatřil kruhový otvor. Zarazil špičku nože do jeho okraje a pomalu, opatrně zapáčil vzhůru. Objevil se dlouhý bělavý váleček a o chvilku později měl Hermes šestipalcovou svíčku nabodnutou triumfálně na ostří. Její konec byl potřený sazemi či jinou tmavou látkou, aby splýval se dřevem.

„Vzpomínáte na všechny ty svíčky, které plavaly ve vodě dole ve sklepě?“ zeptal se Hermes.

„Juste,“ řekl jsem, „jsi odborník na dřevo. Co ti tohle prozradí o člověku, který to udělal?“

„Myslíte vedle toho, že to byl chladnokrevný vrah? Nu, nevěděl toho moc ani o dřevě, ani o stavění. Tohle bylo provedeno dost nahodile, tu a tam vyvrtal díry. Kdyby byl věděl něco o konstrukci, kde například dochází k hlavním tlakům, a tak dále, mohl budovu poslat k zemi s ne více než tuctem děr vyvrtaných blízko u sebe na správných místech na správných trámech. Tři až čtyři díry na trám.“

„Podařilo by se mu uniknout včas?“ zeptal jsem se.

„Nejspíš ano. Těžké trámy jako tyhle způsobí pořádný hluk, než prasknou. Kdyby byl věděl, co má poslouchat, a připravil si dobrou cestu ven, mohl mít na útěk pár sekund. Jak to vypadá,“ mávl rukou nad zničeným dřevem, „prasklo to všechno najednou na šesti nebo sedmi místech, prostě se celá insula zřítila do sklepa.“

„Juste,“ řekl jsem, „chci tyhle trámy schovat. Přikryj je nějakým smetím nebo něčím. Budu je chtít použít jako důkaz u soudu.“

Přes obličej mu přešel poplašený výraz.

„Neboj se, nemáš se čeho bát. Je mi jasné, že neneseš žádnou vinu.“

„Abych byl upřímný, pane, nejste to vy nebo soud, co mi dělá těžkou hlavu.“

„Hodlám okamžitě zatknout Marka Kanina,“ ujistil jsem ho, „když za nic jiného, tak za manipulaci s mými důkazy.“

„Udělám, jak přikazujete, edile.“

Něco mě napadlo. „Jméno Justus jsi měl jako otrok?“

„Ano, pane. Byl jsem propuštěn z otroctví spolu s padesáti dalšími na oslavu narození prvního vnuka mého pána.“

„A ty jsi nepřijal jméno svého bývalého pána?“ zeptal jsem se, protože to bývalo zvykem.

„Nu, pane, přijal, ale nikdy ho neužívám. Nejspíš to je jméno, které přijde na můj náhrobní kámen, ale Justus není cizí jméno a jsem na něj celý život zvyklý. A navíc,“ ostýchavě sklonil hlavu, „já jsem jen dělník, dělám tutéž práci, co jsem vykonával jako otrok. Cítil bych se hloupě, kdybych tu chodil a říkal si Markus Valerius Messala Niger.“

Když jsem opouštěl sběrný dvůr, měl jsem hodně o čem přemýšlet.

Kapitola 8

Zastavili jsme se v malém hostinci poblíž brány. Slunce už stálo vysoko na obloze a já potřeboval chvilku, abych mohl přemýšlet. Navíc byl čas něčeho se napít a něco pojíst. Kdo ví, kdy znovu dostanu příležitost? Našli jsme si stůl u bílé zdi pod rozložitým stromem, který byl takhle zkraje roku úplně holý. Světlo prostupovalo větve v kosočtverečných záplatách a díky tomu jsme my, stůl i podlaha vypadali jako obrázky mozaiky. Objednal jsem víno velmi lehce ředěné vodou a spláchli jsme jím olivy a chléb namáčený v oleji.

Hermes promluvil jako první. „Byl to ten velký otrok, že?“

„Musel to být on,“ souhlasil jsem. „Proto byl oblečený a proto byl uvězněný ve stoje. Nevím, proč mě to nenapadlo už dřív. Bylo za vlasy přitažené myslet si, že tam spadl, přistál na nohách a takhle ho to přišpendlilo. Vyvrtal o jednu díru víc a budova se zřítila moc rychle.“

„Proč to udělal?“ dumal Hermes. „Jen aby zabil pána a paní? Chápu, proč by to chtěl udělat. Viděl jste, jak se chovali ke svým otrokům. Ale proč zabíjet víc jak dvě stě lidí jen proto, aby se zbavil těch dvou?“

„Mám podezření, že je opravdu zabil, osobně,“ řekl jsem. „Snadno jim mohl zlomit vaz, pak sejít dolů do sklepa a vyvrtat posledních pár děr. Počítal s tím, že vraždu zamaskuje jako neštěstí, jenže se odtamtud nedostal dost rychle.“

Hermes potřásl hlavou. „Stejně to nedává smysl.“

„Ne, nedává. Odplata je dost dobrý motiv pro otroka, ale nevysvětluje to, jak se od té nehody chovají všichni ostatní. Sice mohl mít osobní ospravedlnění pro to, aby odstranil ze světa dva tyrany, ale někdo ho musel k tomu konečnému činu navést.“

V troše rozlitého vína jsem špičkou prstu nakreslil kruh a pak přes něj udělal lomítko. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, co jsem to mimoděk nakreslil: řecké písmeno „théta“. Ve zkratkách pro hry zastupuje Thanata, což znamená zabit. Po pohřebních hrách munera je tento symbol vyryt na zdi za jména gladiátorů, kteří v boji zemřeli.

„Pořád se tu objevují dvě jména,“ řekl jsem. „Markus Valerius Messala Niger a Markus Aemilius Scaurus.“

„To jsou dvě význačná jména,“ zdůraznil Hermes.

„Ano, a Valerius Messala se právě snaží vetřít do politického života mé rodiny. Rodina navíc důrazně naznačuje, že bych to vyšetřování měl nechat být.“

„Možná byste měl.“

„A dovolit, aby někomu prošel masakr svobodných lidí i otroků, kteří byli v insule?“

Hermes rozhodil ruce. „Já jsem jen otrok, dělám, co se mi řekne. Ale jestli je vaše rodina proti soudnímu stíhání lidí, co jsou za tohle zodpovědní, dost těžko něčeho dosáhnete.“

Dumal jsem téměř sám pro sebe: „Pořád dělají nějaké věci, s nimiž mám potíže souhlasit. Herme, víš, proč je moje rodina tak význačná?“

Moje otázka ho překvapila. „No, vaše jméno je jedno z nejstarobylejších urozených jmen…“

„Jistě. Ale Caesarovci jsou ještě starší a celá staletí se k ničemu nedopracovali. Gaius Julius je první, kdo dosáhl skutečného významu od chvíle, co měl Řím krále. Ne, my Metellovci jsme zásobovali Řím prétory, konzuly a cenzory ještě dřív, než se pořizovaly písemné záznamy, ale římskou politiku jsme za posledních třicet let ovládli z jednoho důvodu: podpořili jsme Sullu proti Mariovi. Když byl Sulla diktátor, muži, kteří jsou nyní staršími mé rodiny, a někteří, co jsou dnes už mrtví, byli jeho nejsilnějšími přívrženci: Celer, Pius, Kretikus, starý Numidikus a můj otec.“

Hermes se znepokojeně zavrtěl. „Já se o politiku ani o historii moc nezajímám. Otrokům do toho nic není.“

„Ty jsi ale lhář. A k tomu ještě špatný lhář. Tvoje obří plácačky, co máš místo uší, zachytí všechno, díky čemu bys mohl získat nějakou výhodu. A jako můj osobní otrok musíš vědět o politice víc než většina senátorů. No tak pokračuj, předstírej, že jsi hlupák. Možná se díky tomu dožiješ vyššího věku.“

Někomu může připadat zvláštní, že jsem s otrokem hovořil tak otevřeně. Skutečnost je taková, že Řím nikdy nebyl místem, kde by byl status otroka doživotním údělem. Schopný otrok nebo ten, který měl štěstí, jako třeba Justus, mohl očekávat, že bude propuštěn z otroctví a pak to někam dotáhne. Za jednu nebo dvě generace byla skvrna otroctví smazána. V senátu jsem seděl vedle mnoha mužů, jejichž dědové byli otroci. V případě nutnosti dokonce i tohle generační období bylo zapomenuto. Mnoho urozených mužů, kteří neměli syna, adoptovali obzvlášť váženého propuštěnce, aby dále nesl rodinné jméno se všemi výsadami naprosto stejně, jako kdyby se do rodiny narodil.

A já byl skálopevně rozhodnutý, že Herma propustím z otroctví hned, jak projeví nejslabší náznak smyslu pro zodpovědnost. Jako můj propuštěnec se mnou bude stále svázán poutem patronátu, ale bude svobodný muž s hlasovacím právem na shromážděních, bude vlastnit majetek a ožení se podle své vůle. A že jsem si vytrpěl svoje, když jsem ho chtěl na tuto budoucí roli připravit. Už jsem zmínil jeho zločinecké sklony, ale těch jsem měl několik i já. Kvůli tomu, jaký Řím býval v těch dobách, nebylo vůbec špatné, když měl muž v povaze špetku zločince a gangstera. Přežití pak bývalo mnohem pravděpodobnější. Řím se pochopitelně změnil. Od reforem Prvního občana jsou žádoucími rysy vlastnosti šplhouna, patolízala a udavače.

„Je jisté, že budu muset našlapovat opatrně a možná dokonce zase chodit ozbrojený. Od této chvíle se dá očekávat, že můžeme být kdykoli napadeni. V běžných časech se dokonce i gangy vyhýbaly násilí proti sloužícímu úředníkovi, jenže tohle nejsou běžné časy a navíc nejsem ani konzul ani prétor. Plebejský edil nemá tak vysokou cenu.“ V minulosti jsem ve městě většinou nosil zbraně ukryté a obcházel jsem tak zákon, abych si chránil vlastní kůži. Pošetile jsem doufal, že mi můj úřad propůjčuje jistou imunitu, ale tahle naděje se rychle vytrácela.

Hermes sebou neklidně šil.

„Chceš něco říct?“ zeptal jsem se.

„Proč si vždycky myslíte, že musíte jednat sám? Máte přátele, spojence, dokonce politické protivníky, kteří by vám s radostí pomohli.“

Zvážil jsem jeho slova. „V minulosti jsem využíval Milonovy pomoci, ale to by teď nevypadalo dobře. Je zodpovědný za pořádný díl krveprolití v ulicích a chce být příští rok konzulem. Mezi konzuly a prokonzuly je momentálně příliš mnoho tahanic, takže od nich nelze očekávat pomoc, a vypadá to, že z Messaly bude brzy interrex. Je to jako pokoušet se odtrhnout zápasící slony. Rozdupali by mě. A Milo byl navíc mezi prvními, kdo mě před tímhle vyšetřováním varoval. Jeho vlivní klienti si s tím dělají starosti.“

„A co Cicero? Hrozně rád vede žaloby a vždycky jste byl jeho oblíbenec.“

„Náklonnost je pomíjivá záležitost,“ podotkl jsem. „Já si Cicerona vážím a obdivuji ho, ale pomalu začíná být posedlý svým odporem k Caesarovi. Ví, že Caesar, ať už z jakkoli šíleného důvodu, si mě cení. A vzal jsem si jeho neteř. Právě teď tyhle věci převažují jakoukoli zbývající náklonnost, kterou ke mně cítí. Kdybych s tímhle za Ciceronem přišel, podezříval by mě, že Caesar hraje nějakou lstivou hru a využívá mě jako nastrčenou figurínu.“

„A co Kato?“ zeptal se Hermes popuzeně.

„Kato?“ vyjel jsem. „Já Katona nesnáším!“

„A co? Potřebujete pomoc, ne lásku! Byl skvělý tribun lidu. Všichni obyvatelé o něm pějí chválu jako o poctivém a nezkorumpovatelném člověku, nepříteli vší úplatnosti a bezbožnosti a, co je ze všeho nejlepší, nemá strach naprosto z ničeho! Víc než jednou se už postavil proti celému senátu. Zastal se Cicerona, když lidé volali po jeho vyhnanství, ne-li po jeho smrti. Odmítl úplatky, jež by zlákaly i faraona, a ani neví, jak moc ho nenávidíte, protože přes tu jeho hroší kůži mu vaše urážky vůbec nedojdou!“

Tolik o Hermově neznalosti politických záležitostí. Nelíbilo se mi ani přemýšlet o tom, že bych se obrátil na Katona o pomoc, jenže nelíbilo se mi ani být v Caesarově táboře, a byl jsem v něm. Vše, co Hermes řekl o tom muži, byla pravda. Spousta římských politiků vystavovala na odiv prastaré ctnosti a neúplatnost, pohrdání hrabivostí a cizím přepychem. Všichni to byli prolhaní pokrytci, až na Katona. Myslel vážně každé slovo a konal tak, jak kázal. Neměl jsem ho proto o nic víc rád. Rozumná uvolněnost morálky a příjemná povaha se mi vždycky líbily víc.

„Nech mě to zvážit,“ řekl jsem. „Nejdřív musíme vyzpovídat libitinarii. Pak si možná dodám odvahy, abych promluvil se slovutným Markem Porciem Katonem.“

Římští libitinarii měli čtvrť obklopující chrám Venuše Libitiny. Ztotožňujeme Venuši s řeckou Afroditou, ale krásná, rozpustilá řecká bohyně nemá žádný rys bohyně smrti. Naše Libitina je jiná. My Římané nevidíme nejmenší rozpor v tom mít jednu bohyni zasvěcenou jak kopulaci, tak smrti, protože zkrátka musíte mít nejdřív to první, než můžete mít to druhé.

Ani libitinarii, ani jejich sídla nejsou nijak ponurá, protože pohřby máme moc rádi. Počítáme s tím, že člověku se dostane jen jednoho pohřbu, a protože je to to poslední, co si o vás lidé budou pamatovat, tak by to mělo být pořádně okázalé. Libitinarii se svými bizarními etruskými ozdobami nahánějí hrůzu, ale to je především proto, že se zaobírají mrtvolami, jež jsou stále ještě v nebezpečném stádiu následujícím těsně po smrti. My Římané se téměř nebojíme smrti či mrtvých, ale děsí nás rituální contamination. Jakmile libitinarii vykonají lustrum, jež mrtvolu očistí, bereme celou záležitost mnohem uvolněněji.

Sídla libitinarii v této čtvrti byla postavena ne jako obchody, ani jako dílny, ale spíš jako domy vhodně upravené ke svému účelu. Trocha poptávání mě přivedla k domu Sexta Volturna. Libitinarii mají zalíbení v etruských jménech, i když nejsou tohoto původu. Vždy jsme spojovali Etrusky s podzemními božstvy, protože je mají tak rádi.

Sextův dům se skoro nelišil od mého až na to, že brána, která se otevírala do ulice, měla dvě křídla a byla mnohem vyšší. Bylo to proto, aby snadno prošli pohřební zřízenci nesoucí mrtvolu na nosítkách. Měla téměř dvojnásobek mužské výšky, protože někteří lidé stále dávali přednost tomu být odneseni k pohřební hranici vsedě na židli. Nádvoří bylo hodně velké, aby poskytlo dostatečný prostor těm, kteří jsou vystaveni v pohřebním domě místo ve svém vlastním. Vešlo se tam víc návštěvníků, než mohla pohodlně uspokojit většina obytných domů. Vše bylo natřeno zářivými barvami, objevovaly se mnohé rostlinné motivy i fresky znázorňující krajiny; nic, co by se týkalo smrti nebo podsvětí.

Když jsem vstoupil do prostorného nádvoří, vyšel mi naproti muž, který měl na sobě jediný symbol své profese, jenž tam byl k vidění: černou tógu. Nebyla to jen omšelá nahnědlá tóga, již většina z nás nosí při smutku, ale skutečně tóga černá jako noc. V jinak veselém prostředí vypadala dost zlověstně. Když mě uviděl, nasadil žalostný výraz.

„Zemřel význačný Říman!“ přednesl melodicky. „Běda!“

„Co?“ ozval jsem se. „Podívejte, jsem edil Metellus…“

Spráskl ruce a málem si z nich vymačkal všechnu krev. „Bohové chraňte! Váš otec, velký cenzor, nás opustil! Celý Řím bude štkát! Pane, pokud přenecháte veškeré zařizování mně, bude mi ctí…“

„Nic takového!“ prohlásil jsem. „Nikdo nezemřel. Tedy rozhodně ne nikdo v mé rodině. Potřebuji se zeptat na předání dvou mrtvol, jež jsem k vám nechal poslat včera ráno.“

„Aha.“ Spustil ruce podél těla a na jeho tvář se vepsalo bolestné zklamání. „To bude Lucius Folius a jeho žena.“

„Přesně tak.“ Začal jsem uvažovat, jestli ta žena vůbec měla nějaké jméno. „Na můj příkaz sem přišel lékař, aby vyšetřil známky vraždy, a on mě informoval, že mrtvoly byly odvezeny.“

„To je pravda. Pokud nejsou nějaké opačné instrukce, je zvykem vydat těla jakýmkoli dědicům či jiným osobám, kteří si je přejí odvézt na kremaci a pohřbení. Protože tyto obřady mají být provedeny ve městě jejich předků, v Bovillae, nebylo třeba je tu zdržovat.“

„A tento dědic byl jistý Gaius Folius?“

„Tak se představil.“

„Prokázal nějak svou totožnost?“ zeptal jsem se.

Muž se zatvářil zcela zmateně. „Existuje nějaký zákon, který to vyžaduje? Já jsem zcela jistě o ničem takovém neslyšel. Prokázání totožnosti? Co by to mělo být? A kdo by si vyžádal tělo bez důvodu? Tohle nebyly mumie faraonů vyzdobené zlatem a šperky. Byly to jen dvě mrtvoly, co s přibývajícím časem voněly čím dál hůř.“ Začínal být rozhořčený.

„Chápu vás,“ řekl jsem a zvedl ruku, abych ho zarazil. „Tvrdil tento Gaius Folius, že je synem zesnulého páru?“

„To ne. Vypadal starší než oni dva a já ho považoval za bratra nebo bratrance či nějakého jiného příbuzného.“

„Jak vypadal?“

„Plešatějící, při těle, měl spoustu prstenů. Nebylo na něm vůbec nic výrazného,“ na chvíli se zamyslel, „až na jeho nos.“

„Co bylo tak pozoruhodného na jeho nose?“

„Měl na něm velkou rudou bradavici. Kdybych ho připravoval na pohřební hranici, zapudroval bych ji, aby nebyla tak patrná.“

„Děkuji vám, Sexte Volturne,“ řekl jsem a popadl obě jeho lepkavé ruce do svých. „Velice jste mi pomohl!“

„Když to říkáte. Prosím vzpomeňte si na mě, pokud by některý z vašich význačných příbuzných zesnul.“

Odešli jsme z pohřebního domu a stočili kroky k Foru. Takže správce Aemilia Scaura Juventius si vyzvedl těla zesnulých Foliů a ta už byla se vší pravděpodobností na cestě do Bovillae se samotným Aemiliem. Proč? Tahle otázka spolu se spoustou dalších čekala na odpověď.

Nebylo těžké najít Katona. To nebylo nikdy.

Markus Porcius Kato byl nepřítelem všech věcí moderních a cizích. Ty zahrnovaly dlouhý spánek, dobré jídlo, koupání v horké vodě a radost z čehokoli krásného. Studoval filozofii a dokonce psal filozofické traktáty a pochopitelně ho přitahovali stoikové, protože byli nejprotivnější ze všech Řeků. Věřil, že veškeré ctnosti spočívají ve zvycích našich předků a že jediná cesta k velikosti závisí na úzkostlivém dodržování těchto zvyků. Ze všech svých předků si nejvíce cenil Katona cenzora, nejodpudivějšího muže mezi bezpočtem římských odporných osobností, z nichž většina se spokojila s tím, že byli krutí a zvrácení ve svém zájmu. Cenzor Kato chtěl, aby byl každý tak ohavný jako on.

To dopoledne probíhal v Opimiově bazilice soud a já si byl jistý, že se ho Kato bude účastnit, protože se jednalo o velmi vážný případ s možným rozsudkem smrti, a on si stěžoval, že římští soudci poslední dobou neudělovali dostatečně přísné tresty. Jistě u toho chtěl být, aby tlačil na co nejkrutější potrestání, jak by zajisté vyžadovali jeho ctění předci.

A samozřejmě tam seděl na lavici obklopený svými přáteli, z nichž mnozí napodobovali jeho „starobylou prostotu“. Navzdory chladnému počasí si nevzal tuniku a měl na sobě pouze staromódní tógu čtvercového střihu, jež ho podivně halila a ponechávala polovinu těla nahou. Místo aby si nechal vlasy upravovat a stříhat u holiče, přibližně každý měsíc si hlavu holil, takže na ní okázale nosil nestejnoměrné strniště.

Když mě uviděl, vyskočil na bosé nohy. Považoval sandály za změkčilý přepych nehodný našich bosých předků a obuv nosil jen v případě, že se účastnil vojenského tažení. Nebyl to velký či impozantní muž, a ani zvlášť silný, ale odmítal si přiznat jakoukoli slabost, a tak byl schopný výjimečných činů síly a vytrvalosti pouze díky čiré tvrdohlavosti.

„Buď pozdraven, edile!“ vykřikl jako voják při setkání se svým generálem imperatorem.

„Pěkné dopoledne i tobě, Marku Porcie Katone,“ odpověděl jsem. „Nechal jsi toho lotra rozpůlit vedví dřevařskou pilou či roztrhat na kusy molosskými psy, nebo snad padl jiný trest?“

„Jednalo se o ženu, jež otrávila svého manžela, a porota hlasovala pro vyhnanství jen proto, že ji muž pravidelně bil.“ Nevěděl jsem, zda se ušklíbl nad odporem k příliš mírnému trestu nebo nad mou vlastní lehkovážností, další věcí, kterou neschvaloval. Neměl vůbec žádný smysl pro humor.

„Nu, ať máš příště víc štěstí. Marku Porcie, je možné, že brzy budu potřebovat tvou pomoc v záležitosti, která přísluší k mé práci edila.“

Jeho trvalé zachmuření se prohloubilo. „V minulosti jsi zřídka vyhledal mou pomoc,“ řekl. „Vlastně nikdy, když o tom tak přemýšlím. Proč teď?“

„Protože moje obvyklé zdroje podpory se ke mně otočily zády a myslím si, že pro jednou budeš souhlasit s tím, co dělám.“

„To by byl vskutku zázrak,“ prohlásil se svým obvyklým těžkopádným sarkasmem. „Poslouchám.“

Tak jsem mu pověděl o vyšetřování i o tom, kam mě zavedlo. Během mého vypravování se jeho výraz nezměnil, ale věděl jsem, že hltá každé mé slovo a bude schopen je citovat i za deset let. Měl vzácný dar soustředění. Když jsem skončil, krátce přikývl.

„To je skutečně chvályhodné,“ prohlásil. „Jsi opravdu oddán povinnosti, Decie Caecilie, navzdory tvé politováníhodné lehkomyslnosti. Obzvlášť nesouhlasím s tím, jaký význam přikládáš divadelním představením v tvých nadcházejících hrách. Tak neřímská zábava činí lid slabým a pasivním. Potřebuješ víc zápasů, lovů zvířat a poprav. To jsou věci, které posilují a utužují obyvatele. A plátěné střechy jsou naprosto zbytečný luxus. Jen ať občané vydrží pár hodin na slunci, udělá jim to dobře. A další věc…“ a tak dále a tak dále. Pokud jste ovšem chtěli od Katona pomoc, museli jste takovéhle řeči vydržet. Počkej, pomyslel jsem si, až se dozvíš o mých polštářcích na sedadla. Nakonec se vrátil k naší záležitosti.

„Myslím, že už je to hrozně dlouho, co někdo podnikl důrazná opatření proti celé té bandě chamtivých stavitelů. Nevzpomínám si, že by kdo po Sullovi vedl proti nim opravdové tažení. Sulla je pokutoval, vyhnal z města a pár jich nechal pro výstrahu popravit. Přesně to teď potřebujeme.“

„Naprosto s tebou souhlasím,“ přisvědčil jsem, „ale uvědomuješ si, že to znamená rozzuřit několik nejvýznačnějších mužů v senátu, stejně jako ty nejbohatší z equites?“

„A co?“ odfrkl si. „Kdokoli, ať je jakkoli urozený nebo mocný, kdo staví bohatství nad veřejné blaho, by měl být svržen z Tarpejské skály, pak nabodnut na hák, tažen ulicemi města a dolů po tiberských schodech a nakonec vhozen do řeky, nejlépe stále ještě trochu při životě. Tak jsme kdysi jednali se zrádci! A zrádci to jsou, Decie! Už tak je dost zlé, že bohatí propuštěnci získali velkou moc, ale teď ještě podplatili své pány. Od našich nejranějších dnů bylo nečisté obchodování urozeným lidem zapovězeno. Používat peníze k vydělávání peněz je opovrženíhodné! Někteří hrabiví sofisté přišli s vytáčkou, že kámen, hlína a dřevo pocházejí z půdy, a proto s nimi majitelé statků mohou obchodovat legitimně jako s produkty řádného zemědělství.“

To byly Katonovy typické žvásty. Jako obvykle svaloval veškerou vinu za korupci na cizince a nižší třídy. Jeho vlastní třída byla nezkažená, starodávná a povznesená nad to všechno, než ji svedli ti, jež bohové milovali méně.

Můj vlastní výklad naší třídní historie se od toho Katonova trochu liší. Když pomineme půvabné mýty, jako je příběh trojského prince Aenea, bájného syna Venuše a jeho syna Jula, od něhož Caesar odvozuje své předky, stalo se to přibližně takhle:

Asi před sedmi sty lety tlupa banditů vedená dvěma bratry Romulem a Remem dorazila do střední Itálie. Okradli místní národy o půdu a ženy a utvořili vlastní malý loupeživý stát. Za nějaký čas Romulus zavraždil svého bratra a položil tak základ pěkné staré římské tradici. Kdyby to bývalo bylo naopak, nejspíš bychom teď žili ve městě jménem Reme.

Po období vlády králů, z nichž někteří byli Etruskové, založili naši předci republiku. Příslušníci rodin, které vše ovládaly a vlastnily veškerou hodnotnou půdu, se nazvali patriciji. Protože nebyli nic víc než bohatí farmáři, usnesli se, že pouze bohatí zemědělci mají nějaký nárok na čest a úctyhodnost. Peníze z jakéhokoli jiného zdroje kromě zemědělství byly nečisté, protože to byly peníze, ke kterým se nikdy nedostali.

Níže postavení lidé byli plebejci, kteří se sem dostali příliš pozdě na to, aby si vymohli lepší půdu, protože všechna přešla do rukou první tlupy banditů, a ti ji předávali svým potomkům. Plebejci měli výhodu v početnosti a patricijové je potřebovali, jestli měli mít nějakou armádu; a zbytek římské historie je boj o moc mezi těmito třídami. Plebejci chtěli vlastnit půdu a také získat vážnost a někteří z nich, mezi něž se počítá i moje rodina, toho také dosáhli. Je pravidlem, že dobrá půda je vždy rozebraná, takže jediný způsob, jak nějakou získat, bylo vzít ji někomu jinému a přesně tak započala naše cesta k impériu.

Z tohoto pravidla o bohatství z půdy, jež se rovnalo důstojnosti, existovala jedna výjimka: kořist získaná ve válce. Ta byla také považována za poctivou. Sestávala z čehokoli, co lidé, které jste zabili, nechali jen tak ležet, plus z lidí samotných, pokud stále dýchali a byli schopni nějaké práce. V případě, že jste zajali bohatší lidi, mohli jste je prodat zpátky jejich rodině. Bez obalu řečeno: krádež, zotročování a výkupné byly vedle farmaření jediným počestným způsobem, jak vydělat peníze.

Nechápejte mě špatně. Barbaři jsou obvykle mnohem horší než my a většinou jsou odporní, pokud se zrovna nechovají směšně. Lidé, kteří jsou zotročeni, si zpravidla tento osud přivodí sami tím, že prohrají války nebo jsou prostě hloupí; a pokud vůbec mají nějaké slušné vlastnosti, mohou se z tohoto stavu sami vypracovat.

Celý život jsem si užíval skutečnost, že jsem aristokrat zatížený privilegii a možností být nadřazený většině obyvatel. Je to tak, že na rozdíl od Katona nevidím žádnou zvláštní ctnost vrozenou k postavení nobilitas. Pokud mě můj dlouhý život něco naučil, pak je to skutečnost, že jediná podstatná životní přednost je mít štěstí. Někteří ho mají, a jiní ne, a nemá to nic společného s povahou či zděděnými ctnostmi. Můžeme obětovat a provádět všechny předepsané rituály, abychom usmířili nebo podplatili boha či bohyni, kteří jsou zodpovědní za nějakou stránku života, ale nakonec jediný, kdo je důležitý, je Fortuna, a neexistuje absolutně nic, co bychom mohli udělat, abychom ji ovlivnili.

Rozčilovala mě skutečnost, že jsem musel souhlasit s Katonem, přinejmenším když došlo na samotný problém a jeho řešení. Často jsem pozoroval, že ta nejvíc frustrující věc na životě není, když s vámi lidé nesouhlasí, ale spíš když s vámi souhlasí ze špatného důvodu. Vypadalo to, že Kato a já budeme v této záležitosti spojenci, přesto jsem toho muže nenáviděl – jeho nesmírnou umíněnost, jeho ohavnou licoměrnou surovost, jeho naprostý nedostatek smyslu pro míru, jeho samolibou pýchu na vlastní původ a bezpočet dalších vlastností a činů, jež jsem shledával odpornými.

„Tak nejdřív,“ spustil Kato, „musíme mít jména. Se jmény můžeme vznést obvinění před soudem městského prétora. Prozatím máme pouze Aemilia Scaura a jeho opovrženíhodného dodavatele Kanina. Ten prvý strávil v poslední době spoustu času u soudu a ten druhý je jen o málo víc než načančaný odstraňovač smetí. Potřebujeme více jmen, spoustu jmen, a význačných jmen. Nedostane se nám velké pozornosti, když poženeme před soud jen tyhle dva.“

„Pracuji na tom,“ pověděl jsem mu, „ale můžou se vyskytnout potíže.“

„Co? Jaké potíže?“

„No, moje minulé zkušenosti z podobných vyšetřování jsou rozsáhlé, jak jistě víš, a pokud se o ně můžeme opřít, je jisté, že se mě lidé brzy budou chtít zbavit.“

Zamračil se. „A co? Jsi dospělý muž. Měl by ses o sebe umět postarat. Já se osobně nikdy nevyhýbal bitkám, ať v cizích zemích, či přímo tady na Foru. Jestli tě někdo napadne, zabij ho první. Já to tak dělám vždycky.“

„Moudrá rada jako obvykle. Přesto mohou být tentokrát početnější než jindy. Mohou uspět.“

„Pak mi zkrátka nezbude nic jiného než pokračovat bez tebe. Buď si jistý, že se touto záležitostí budu zabývat do chvíle, dokud nebude poslední pachatel předán spravedlnosti. Za korupci jsou v knihách zaznamenané stále ještě nějaké pěkné staré tresty. Já je najdu.“

„Věřím, že to uděláš, Marku Porcie, a to vědomí mi poskytuje značnou útěchu.“

„Jaká útěcha je skutečnému Římanovi zapotřebí?“ Vážně takhle mluvil.

Odešel jsem od něj s velkou úlevou, že s ním nějakou dobu nebudu muset hovořit. Ač bylo to jednání nepříjemné, věděl jsem, že bude na případu neúnavně pracovat, své klienty pověří stejným úkolem, a že tedy mohu brzy očekávat nějaký pokrok. Přestože byl Kato příšerný člověk, byl dobrým spojencem.

Ve prospěch Marka Porcia Katona mohu říct pouze následující:

o mnoho let později zvolil v Utice nádhernou smrt.

Hermes a já jsme se vydali na opožděnou cestu do Ceresina chrámu. Já přitom promýšlel svůj další postup. Když jsem na nádvoří uviděl kupu starého dřeva, něco mě napadlo.

„Herme, běž za posly přidělenými k úřadu. Ať najdou Marka Kanina a vyřídí mu, aby se tu okamžitě hlásil.“

Hermes odklusal a já chvíli diskutoval se svými klienty a žadateli. Zatímco jsme hovořili, vyzval jsem je, aby mě všichni doprovodili na krátkou procházku k řece. Voda v přístavišti nám byla po kotníky a rychlá prohlídka odhalila, že dosahuje téměř k vrchu kanálů. Brzy budou všechny přetékat a podle toho, jak jsou ucpané vedlejší stoky, voda nejspíš zůstane ve městě celé týdny poté, co řeka ustoupí.

Vyslal jsem klienty, aby zkontrolovali níže položené oblasti města a nahlásili, jak jsou připravené a schopné čelit blížící se záplavě.

Vzpomněl jsem si, že při posledních povodních lidé zaplnili chrámy, baziliky a kolonády, zkrátka cokoli, kde našli střechu nad hlavou. Nicméně většina se prostě zbědovaně shromáždila na výše položených místech Martova pole a na kopcích za hradbami města. Tenkrát záplavy doprovázely mohutné deště, takže se hojně rozšířily nemoci a spousta lidí zemřela.

Napadlo mě, že bychom měli mít nějaký systém, který by poskytl dočasnou pomoc v obdobích přírodních katastrof. Měli jsme sice starou organizaci přidělování obilí, ale to bylo pro čas obležení, který je v posledních stoletích ojedinělý. Skladiště se stany či přenosnými stánky by hodně pomohla. Jenže kdo by to zaplatil a dohlížel na údržbu? Ach ne, další problém, který je třeba zvážit.

Odpoledne dorazil Markus Kaninus, a nebyl sám. Pět mužů, kteří ho doprovázeli, byli drsně vyhlížející, jemu podobní jedinci a všichni měli na sobě zelené tuniky. Jednalo se o uniformu stoupenců Plautia Hypsaea, vůdce gangu, jenž pro příští rok kandidoval na prétora. Když jsem je uviděl, pochopitelně mě napadlo, že by mohli všichni pracovat pro Zelenou závodní stáj, nebo si všichni v ten den náhodně vzali zelené tuniky. Jak jsem už řekl, já na náhody moc nevěřím.

„Nechal jste mě předvolat, edile, tak jsem tady,“ spustil Kaninus. Jeho předchozí podlézavou servilnost nahradila drzost. „Co teda chcete?“ Moje postavení za dva dny od našeho posledního rozhovoru zjevně značně pokleslo.

„Musíte odklidit tohle dřevo,“ prohlásil jsem a mávl rukou k hromadě shnilých trámů.

„Dovezl jsem ho sem teprve včera ráno,“ ohradil se. „Kam ho chcete teď?“

„Tak nejdřív chci vědět, proč jste zaměnil dřevo, které jste vzal u zřícené insuly, jež bylo zdravé, i když trochu moc čerstvé a poté záměrně poničené, za tyhle shnilé trámy.“

„Zaměnil?“ ozval se. „Tohle je dřevo, které jsem vzal ze sklepa, a kdo říká něco jiného, je lhář.“

„Dávejte si pozor na jazyk,“ poradil jsem mu. „Hovoříte se sloužícím úředníkem.“

„Časy nejsou takové jako dřív, edile. Lidé už nevzhlížejí k vám senátorům, aby je vedli, jako tomu bývalo. A edil stejně nemá žádné imperium. Nemáte kolem sebe žádné liktory ani zvláštní ochranu, jaké se těší tribun lidu.“

Jeho slova mi zněla podezřele, jako kdyby ho někdo poučil o detailech zákonů týkajících se sloužících úředníků. Většina občanů měla o těchto záležitostech žalostné znalosti a domnívala se, že jakýkoliv úředník sdílí moc a nedotknutelnost těch nejvyšších. Ve skutečnosti mnoho z nás nebylo o nic víc než státní služebníci bez jakékoli zvláštní ochrany a výsad. Ozdoby pojící se k úředníkům, kteří měli imperium – liktoři, kurulská křesla a nachové lemy na tógách – propůjčovaly mnohem víc než pouhou důstojnost. Stavěly držitele úřadu stranou jako někoho s výjimečnou mocí, s nímž nebylo radno si zahrávat, sic by vás to mohlo stát hlavu. Jako pouhý plebejský edil jsem nic z toho neměl.

Zeleně odění hrdlořezové se za Kaninem pochechtávali. Takoví muži si vždy vychutnají odpor jejich vůdce k autoritě. Z dlouhé hořké zkušenosti jsem muže, jako byl Kaninus, znal velmi dobře. Jsou jako přerostlá psiska, co vedou smečku vořechů, a když před nimi ukážete sebemenší slabost, je s vámi konec. Přistoupil jsem co nejblíže k němu, aby naše obličeje od sebe dělilo jen pár palců, a nasadil chladný majestátní výraz, kterým jsou římští úředníci známí po celém světě. Já v tom byl moc dobrý, protože jsem si tento pohled často trénoval. V soukromí.

„Publicane,“ prohlásil jsem nejopovržlivějším hlasem, „tvou nestoudnost toleruji pouze z úcty k zákonům republiky. Ještě jednou ji projev a já tě dotáhnu k soudu před městského prétora a obviním tě z maiestas. Jsi obeznámen s tímto obviněním?“ Způsob, jakým jsem ho oslovil, jsem zvolil záměrně. Pro většinu lidí byl výraz publicanus spojován s opovržením a odporem, protože jediní publicani, se kterými pravděpodobně přišli do styku, byli výběrčí daní, které nikdo nemiloval.

Chviličku mrkal a jeho sebevědomí začalo před mou povýšeností tát. „To slovo jsem slyšel. Co na tom?“

„Znamená to strašlivou urážku majestátu římského lidu a jejich posvátného státu. Trest je tentýž jako za vlastizradu.“

„To je nesmysl! Jen proto, že jsem…“

„Jako úředník státu,“ pokračoval jsem a nedal mu příležitost, aby si to jeho pomalý rozum přebral, „ztělesňuji společnou důstojnost římského lidu! Vztáhni ruku byť jen na nejnižšího kvestora a staneš se nepřítelem státu.“

„Kdo na koho vztahuje ruku?“ vztekal se. „Jen jsem se bránil, to je všechno!“

Ušklíbl jsem se stejně povýšeně jako Kato. „Urážka slovem či postojem je totéž jako osobní útok. Nejsi teď uprostřed davu, Kanine, kde můžeš anonymně hulákat urážky na výše postavené lidi na řečnickém pódiu. Tady stojíš sám, před svědky. Tohle je svatá půda chrámu bohyně Ceres, od založení republiky sídlo plebejských edilů. Nezhorši si svůj přečin ještě o svatokrádež!“

To bylo z mé strany pusté vyhrožování. Pokud je mi známo, mohl se úplně klidně bez nejmenších obav předklonit, vyhrnout si tuniku a vystrčit zadek na celé kolegium edilů, a nejspíš by se do toho mohla zahrnout i velekněžka bohyně Ceres. Jenže fyzická velikost a drsnost pouličních rváčů se nedají srovnat s gravitas urozeného římského úředníka od narození vychovávaného k tomu, aby zasedal u soudu a velel legiím. Být zastrašován takovou osobou, za níž stála moc státu, mělo daleko k řízení čety otroků.

„Takže,“ pokračoval jsem, „buď tak hodný a pověz mi, proč jsi nahradil tyhle trámy za dřevo, jež jsi odvezl z trosek zřícené insuly. A pečlivě si rozmysli, než mě nazveš lhářem.“

Byl vyděšený, ale nemohl jsem si být jistý, jak dlouho mu to vydrží. Muži za ním vypadali hrozně zklamaně. Zlost, že ztratil tvář před sobě rovnými, mohla snadno překonat jeho zakořeněnou podřízenost autoritě.

Zarazil se a přemýšlel, což pro něj byla zjevně neobvyklá činnost. „Tam je to dřevo. Tedy to, co jsem odvezl z insuly. Nemáte žádný důkaz, který by potvrzoval něco jiného.“

„Takže ty chceš přede mnou kličkovat v právních předpisech? Myslíš, že na to máš kvalifikaci? Já vedl mnoho žalob, Kanine.“

„A já byl svědkem mnoha soudů, edile. Vím, že pouhé obvinění neznamená skoro nic bez důkazů, jež by ho podpořily.“

To mě dostal. Neměl jsem žádného důvěryhodného svědka, který by potvrdil to, co jsme našli ve sklepě, pouze Herma, a jako otrok mohl vypovídat jen na mučidlech. I když se to provádí pouze formálně, jako třeba nalévání vody do nešťastníkova nosu, jedná se o ponižující záležitost a otrokovi stejně nikdo nevěří. Kdybych mu řekl, co jsem se dozvěděl od Justa, ten muž by byl do rána mrtvý. Rozhodl jsem se nechat si propuštěnce v zásobě.

„Marku Kanine, je mi jasné, že se tady jedná o zločinecké spiknutí, spiknutí zakrýt před vyšetřováním důkazy podvodných praktik. Pokud mi neprozradíš, co o této záležitosti víš, nezaváhám, poženu tě k soudu a budu požadovat to nejpřísnější potrestání.“

Neklidně se ošil a očima sklouzával k mužům v zeleném. Začínal litovat, že je přivedl s sebou. „Budete jednat s muži mnohem význačnějšími, než jsem já, edile.“

„Přesně. Je zvykem takových mužů, že když osnují zločinecké spiknutí, obětují nejníže postaveného muže, který je v tom zapletený, aby si zachránili vlastní kůži. Ten muž bys byl ty, Marku Kanine.“

Výraz obličeje mu ztuhl. „Pak mě tedy obětují význačnější muži. Nebylo by to poprvé.“

„Nemusíš trpět sám,“ pověděl jsem mu. „Vlastně není nutné, abys vůbec čelil žalobě. Nemám zájem dostat před soud pouhého publicana. Vyjmenuj mi muže, kteří jsou zapletení do nelegálního obchodu, jenž stál životy stovek občanů, buď připraven to odpřísáhnout před soudem a nestane se ti nic víc, než že ti propadne veřejná smlouva a zaplatíš minimální pokutu.“

„Nejsem udavač,“ prohlásil a narovnal se do své plné, impozantní výšky.

„Pochopitelně že ne,“ prohlásil jsem. „Jsi loajální stoupenec senátu a lidu. Promysli si to. Víš, kde mě najít. Teď ti dávám svolení odejít.“

Nenuceně jsem se otočil a kráčel pryč, ale svaly zad jsem napjal proti zpola očekávané ráně dýkou. Pomalu jsem se obrátil a viděl, jak odchází a své psy má v patách. „A Marku Kanine?“

Zmateně se otočil. „Edile?“

„Nezapomeň se vrátit a odvézt pryč všechno to dřevo. Velekněžka na to velmi naléhá.“

Kapitola 9

„To se vám povedlo,“ prohlásil Hermes, „jenže jak dlouho to vydrží? Sebere se, zjistí, že jeho rváči ho považují za zbabělce, protože ustoupil před slabším mužem, a půjde po vás.“

„Jenže byli to jeho muži? Když jsem s ním před dvěma dny mluvil, připadalo mi, že má spoustu práce. Musí se starat o svůj podnik. Určitě se v něm musí často ohánět bičem a občas nejspíš zabije otroka či dva jako odstrašující příklad pro ostatní; ale veřejná smlouva, kterou získal, ho jistě udržuje v činnosti od svítání do soumraku. Kdy má takovýhle člověk čas stát v čele gangsterů v ulicích?“

V Římě probíhala výstavba nových domů a demolice starých staveb nepřetržitě. V pozdějších letech Caesar změnil příležitostný zákon schvalovaný tribuny a zakazující během denních hodin kolovou dopravu v ulicích na trvalý a výslovně z něj vyjmul vozy přepravující stavební materiál či odklízející suť z demolic.

„Na to jsem nepomyslel,“ přiznal Hermes. „To byli Hypsaeovi muži. Myslíte, že je někdo poslal, aby na Kanina dohlédli a zajistili, že nic neprozradí?“

„To je moc dobrý odhad, ale také proto, aby mi dal na srozuměnou, že mám teď nepřátele, kteří nezaváhají zabít člověka, co se jim postaví do cesty. Určitě se už rozneslo, že v této konkrétní záležitosti nemůžu požádat o pomoc Milona.“

Pospíchali jsme ulicemi směrem k Subuře. Mířili jsme domů. Den ještě zdaleka nebyl u konce, ale já se chtěl podívat na dokumenty, které jsem si vyžádal z Tabularia. Ulice byly ucpanější než obvykle, protože lidé, kteří bydleli v zátopových částech města, se stěhovali do výše položených míst spolu s celým svým majetkem, který dokázali unést. To zahrnovalo psy a ptáky spolu s kuřaty a dalšími domácími zvířaty. V ulicích panoval takový hluk, že jsme na sebe s Hermem museli křičet.

„Pořád máte na své straně Caesara,“ řekl Hermes.

„Caesar je hrozně daleko,“ podotkl jsem. „A když se nechám zabít kvůli politické záležitosti a penězům, bude mít pro celou situaci pochopení. Člověk zodpovědný za tento čin bude zkrátka dlužit Caesarovi velkou politickou laskavost, aby svůj skutek vynahradil.“

Došli jsme k uličce, kde veškerý pěší provoz zastavila skupina mužů, co tahali truhly a další nábytek na střechu insuly. Věci, které lidé nemohli odnést, se všude stěhovaly do vyšších pater a na střechy, ale spousta z nich byla moc velká, aby se daly vynést po úzkých schodištích, tak se musely vytáhnout na lanech z ulice. Protože jen málo římských ulic bylo dost širokých, aby vedle sebe pohodlně prošli dva lidé a nemuseli se natáčet bokem, dalo se snadno předvídat, že propukne chaos.

„Co vaši sousedi?“ zeptal se Hermes. „Už dřív se spojili, aby vám pomohli.“

„Herme, mám neodbytný pocit, že nevěříš, že jsem schopen tuhle situaci zvládnout.“

„Tolik jsem se nebál, ani když nás věznili Germáni.“

Konečně se hromada rozvrzaného domácího vybavení vyhoupla do vzduchu, my pod ní prošli, ale moc bezpečně jsme se necítili. Podobná činnost probíhala ve všech údolích mezi kopci a čas od času bylo slyšet prasknutí lan doprovázené ránou tříštícího se nábytku spolu s občasnými výkřiky nešťastníka, který nestihl včas utéct.

„Jen co budu mít zbraně,“ prohlásil jsem, „budu připraven čelit celé hordě!“ Pohled, který na mě Hermes vrhl po takovém chvástání, byl příliš výmluvný, aby šel popsat.

Nakonec jsme dorazili domů. Ačkoli Subura ležela převážně v údolí mezi Kvirinalem a Eskvilinem, byla dost daleko od řeky a jen její malá část mohla očekávat vážné záplavy. I tak byly ulice chaotické jako kdekoli jinde – byly přecpané lidmi, jejichž počet se nyní zdvojnásobil, protože ti, co bydleli blízko řeky, hledali útočiště u přátel a příbuzných ve výše položených částech města, i když to znamenalo jen utábořit se na střeše suburských chudinských domů.

Kakofonie byla ještě barvitější díky rozmanitosti jazyků, jež se ozývaly ze všech stran. Snad polovina mých sousedů byli rodní občané, kteří hovořili svým vlastním suburským dialektem latiny. Zbytek představovali cizinci, buď přistěhovalci a usídlenci, či nově propuštění otroci. Ti všichni se stahovali do Subury, aby si našli nejlevnější bydlení uvnitř hradeb. Byli tu téměř černí Numiďané, Galové se žlutými kníry a zkroucenými vysokými náhrdelníky, Egypťané v parukách, Syřané s naolejovanými prstenci vlasů, mnoho Židů ve špičatých čapkách a pruhovaných kabátech a obyčejní Řekové vypadající jako Řekové. Když se rozčílili, všichni zapomněli na lámanou latinu s ohavným přízvukem a vrátili se ke štěkavým zvířecím zvukům svých mateřských jazyků.

Julie byla ve sloupoví obklopujícím impluvium a podle všeho poháněla do práce domácí služebnictvo. Když mě uviděla, vyvalila oči.

„Ty jsi doma a slunce ještě svítí. Děje se něco?“

„Otec Tiberinus se chystá spustit jedno ze svých občasných běsnění a mě možná brzy napadnou ozbrojení muži.“

„Jestli to napadení nepřijde hned teď, možná bys mohl promyslet, kam bychom mohli dát tohle.“

Ustoupila stranou, aby mi ukázala, co chtěla po otrocích. Páčili prkna z dřevěné bedny o něco nižší, než je výška muže. Tři prkna už odstranili, na dlaždicích ležela vyházená sláma a byla vidět překrásná socha z leštěného bílého mramoru. Jednalo se o Venuši, či spíš řeckou Afroditu asi v dvoutřetinové životní velikosti.

„Je nádherná,“ řekl jsem a v přítomnosti takové ušlechtilosti jsem na chvíli zapomněl na svoje starosti. Bohyně byla zobrazená nahá až na sandály, z nichž jeden si uvazovala, a zároveň se opírala o menší sochu Pana. Je to jedna z tradičních póz této konkrétní bohyně a je třeba vynikajícího mistra sochaře, aby ji zpodobnil půvabně. Tenhle odvedl svou práci skvěle. Bílý mramor byl zabarvený tak jemně, že jste se museli pozorně zadívat, abyste zjistili, jestli je vůbec zabarvený. Výsledkem byl dojem skutečného lidského těla, ale vytvořeného z materiálu tak čirého a nehmotného jako oblaka. Bradavky, rty a vlasy měla pozlacené, což na většině soch vypadá křiklavě, ale tady to bralo dech. Později jsem zjistil, že základní mramor na těchto místech byl nejprve obarven na tmavo a teprve pak na něj byly zlehka natupovány lístky zlata, spíš než že by se zlato kladlo v plátkách.

„Už jsem viděla pár kopií téhle sochy,“ řekla Julie, „ale žádná nebyla tak nádherná jako tahle.“

„To není práce římské dílny,“ souhlasil jsem. Dávno jsme vyrabovali Řecko a připravili ho o jeho nejlepší umělecká díla, ale nikdy jich nebylo dost, aby uspokojila rostoucí zámožnou třídu naší říše. Existovalo proto mnoho dílen, které vyráběly kopie vzácných originálů. Některé z nich se provedením originálům vyrovnaly, ale většina byla značně nekvalitní. Pak jsem překonal úžas nad tou věcí a pomyslel si, co musela stát.

„Julie, přivedla jsi nás pořízením té věci na mizinu?“

„Nekoupila jsem ji,“ namítla. „Dnes ráno ji sem přivezla skupina několika mužů. Je dobře, že tahle čtvrť je plná kovářů. Museli jsme si půjčit páčidlo, abychom to vůbec otevřeli.“

„Ale kdo to poslal?“ Už jak jsem otázku kladl, oddechl jsem si, že se Julie obtěžovala se sháněním páčidla, místo aby použila jeden ze svých obvyklých prostředků v nouzi, totiž některý z mých mečů.

„Ti, co to přinesli, řekli, že je najal muž jménem Farbus, aby to vyzvedli ze skladu blízko Fora. Moje babička má správce jménem Farbus. Možná je to dárek od ní.“ Myslela Aurelii, matku Julia Caesara. Ta stará dračice mě nesnášela, ale Julii milovala.

„To by bylo možné,“ připustil jsem. „Caesar zanechal několik objektů plných uměleckých děl z doby, kdy renovoval sídlo Pontifika Maxima a dům vestálek. Ví, kolik budeme muset pořádat večírků, až se budu ucházet o úřad prétora, a možná chce náš příbytek trochu vyzdobit.“ To se jí podobalo, dát mi najevo, jak nevalné mínění má o mém osobním vkusu. Julie odvrátila pozornost od nádherné sochy. „Myslíš to vážně s tím nebezpečím útoku?“ „Zřídka žertuji o osobním nebezpečí. Hodlám bránu vybavit druhou závorou a na střechu postavím hlídku.“ „Na mou duši, ty mluvíš vážně. Chystáš se být v domě po dobu nebezpečí?“

„Nedovolím nějaké bandě hrdlořezů, aby ze mě udělala vězně v mém vlastním domě. To jen kvůli bezpečí druhých, tvého a také domácího služebnictva. Mám tu nějakou práci, pak se hned vydám ven.“

Obrátila oči. „Zase si budeš hrát na hrdinu. Dej mi pokoj!“

Popadl jsem ji a políbil na ústa. „Nejsem žádný hrdina. V ulicích je teď takový zmatek, že bude snadné zmizet komukoli, kdo po mně půjde. Tohle dělám celý život, drahá. Věř mi.“

„Když jsem ti důvěřovala naposledy, skončil jsi s tou germánskou princeznou.“

Trhl jsem sebou. Bláhově jsem doufal, že se o tom Julie nedozví, ale takové štěstí jsem neměl. „Tehdy jsme nebyli manželé. A navíc se mě ta žena pokoušela zabít.“

Znechuceně potřásla hlavou. „Co se jen mužům líbí na barbarských ženách! Jen běž, hraj si se zbraněmi. Všechny upozorním, aby neotvírali dveře neznámým lidem.“

Uchýlil jsem se do pracovny, kde Hermes už odemkl truhlu se zbraněmi a její obsah vyložil. Zákon o zákazu nošení zbraní uvnitř pomeria měl utrpět malý šrám.

„Pro začátek byste si měl obléknout tohle,“ prohlásil Hermes a zvedl drátěnou vestu bez rukávů sahající až do pasu. Byla jednou z dvaceti takových ochran, jež dostal Caesar darem od galského náčelníka, a pak některé z nich předal svým oblíbeným důstojníkům. Galové vynalezli důmyslné brnění z navzájem spojených železných kroužků, které je poddajné jako látka a silnější než pláty bronzu. Moje běžná legionářská drátěná košile sahala až ke kolenům, měla krátké rukávy a náramenní pásy, které zdvojnásobovaly sílu na těchto zranitelných místech, a vážila víc jak patnáct kilo. Tuhle vestu tvořily spojené kroužky velikosti jedné pětiny těch na legionářském brnění a vážila méně než dvě a půl kila.

Kopí z tvrzeného železa by jí projelo, ale byla určena k tomu, aby jen zastavila dýku v pouliční potyčce. Dokonce by odolala i bodnutí krátkým mečem, pokud by útočník nepoužil veškerou svou sílu. Leskla se povlakem ze stříbra, které bylo stejně praktické, jako ozdobné. Nepotřebovala žádné ošetření olejem a mé šaty neznečišťovala rzí a nevyhnutelnou špínou, která se vždy lepí na železné brnění.

„Já nevím,“ řekl jsem pochybovačně. „Vždycky jsem odmítal chodit po ulicích tak, jako bych se bál svých spoluobčanů.“

„To jsou přesně ti, kteří vás můžou chtít zabít,“ podotkl Hermes. „Buďte rozumný. Noste vestu pod tunikou a nikdo nepozná, že ji máte na sobě, pokud vás nezabijí, a co vám pak bude po tom, kdo se to dozví?“

„Přesvědčil jsi mě.“ Svlékl jsem se, natáhl si tenkou tuniku, kterou obvykle nosím na cvičení, a na to jsem si přetáhl přes hlavu ocelovou vestu. Byla nádherně tvarovaná, zužovala se v pase a elegantně spočívala na kyčlích. Měl jsem pocit, že je lehčí, než ve skutečnosti byla. Pak jsem si oblékl běžnou tuniku a zbroj byla rázem neviditelná. Přepásal jsem ji několikrát úzkými koženými pásky a po vzoru vozatajů jsem je omotal sem a tam skrz masivní mosazné kroužky. To mi poskytlo bezpečné místo na zastrčení dýky v pochvě a mého caestu, bronzového pásku na klouby ruky s hroty, který nosí zápasníci. Já jsem ho ale měl bez toho komplikovaného zápasnického vázání.

„Chcete zabalit meč?“ zeptal se Hermes a zvedl lehký, u jílce se zužující meč vhodný do arén; občas jsem ho nosil raději než široký, těžký gladius.

„Ne, to by bylo příliš nápadné. Takhle si dýky ani caestu pod tógou nikdo nevšimne. Meč by objevil i slepec. A najdi mou nejstarší tógu. Nebude vypadat důstojně, ale ani mi jí nebude líto.“ Tóga je pro běžícího muže pouze přítěží. Pokud bych potřeboval utíkat, musel bych se jí zbavit a formální oděv, jenž nosím na veřejnosti od uvedení do úřadu, byl příliš drahý, abych ho jen tak zahodil.

Zvedl jsem pětistopý válcovitý kožený vak. Obsahoval půl tuctu lehkých oštěpů. Hodil jsem ho Hermovi. „Tumáš. Vezmi to na střechu a dávej pozor na všechny, kteří se přiblíží k bráně. Jestli se ti bude zdát, že ji chtějí vyrazit, propíchni jednoho či dva.“

Přehodil si vak přes rameno za nosný popruh. „Jak mi pořád připomínáte, můžou mě klidně ukřižovat, že jsem se uvnitř hradeb dotkl zbraní.“

„Když to nikomu neprozradíš ty, já taky ne. A krom toho, každý otrok se může chopit zbraně, aby bránil dům svého pána. Venku v ulicích je to něco jiného. Tak už tam mazej. Dej vědět, jestli se někdo bude motat kolem, i kdyby se tvářil přátelsky.“

Posadil jsem se ke stolu a začal procházet tabulky a svitky z Tabularia. Jednalo se o ty nejnudnější byrokratické záznamy, většinou kopie smluv vydaných cenzory různým publicani. Spousta z nich byla vystavena na práce, o nichž jsem ani netušil, že spadají do kompetencí jejich úřadu. V řadě těch, kdo měli uzavřené smlouvy, byli například podnikatelé, kteří odváželi mrtvé koně a voly z městských ulic a náměstí. Dále voňavkáři, kteří štědře platili, jen aby mohli zamést okvětní lístky po nějaké slavnosti. Valcháři dostali povolení, aby sbírali obsah veřejných nočníků. Ani jsem nechtěl vědět, jak tenhle posbíraný materiál používali při úpravě mých tóg.

Přehlédl jsem malý svitek napsaný úhledným rukopisem a už jsem se ho chystal odložit. Vtom můj zrak zachytil nečekané jméno. Chtěl jsem si ho proto hned podrobněji pročíst, když se ve dveřích objevil Hermes.

„U brány je skupina Milonových gangsterů,“ hlásil.

Na okamžik jsem pocítil osten zrady. Milo se ale jistě neobrátil proti mně! „Kolik jich je a co chtějí?“

„Je jich deset, ale vypadá to, že jen dělají cestu Faustě.“

„Aha. No tak upaluj zpátky na střechu.“ Odklusal a já dal malý svitek stranou, že ho prozkoumám později.

V atriu jsem zahlédl Milonovy chlapce, jak si dělají pohodlí. Na sobě měli nové bílé tuniky. V té době se ani nenamáhali zastírat své zaměstnání. Všichni měli předloktí omotané koženými pásky s cvočky, na nohou vojenské boty a na hlavě čapku ze železa, bronzu nebo tvrzené kůže. V drsných rukách svírali dubové hole pět stop dlouhé, někteří z nich měli i caesti s hroty. Zdálo se, že Milonovi muži vyhlásili válečný stav, pokud tohle nebylo nějaké zvláštní vybavení, na kterém trvala Fausta. Když cestovala ulicemi Říma ve svých neskutečně velkých nosítkách, vypadalo to jako válečná loď plující proti nepříteli. Buď jste uhnuli z cesty, nebo vás rozmačkala.

Našel jsem Julii s Faustou u bazénku, jak si prohlížejí sochu. Fausta seděla v podřepu bez jakýchkoli zábran a šaty měla vykasané až tam, kde začínala její dlouhá stehna. „Tohle není kopie,“ prohlásila. „Je to originál nejméně dvě stě let starý a je z města Afrodisias.“ V té řecké kolonii v Asii se v současné době dělají nejkrásnější sochy. „Pozná se to podle jemné práce. Už jsem viděla šikovné Řeky, kteří umějí udělat lesk, a toho jemného zlacení jsem si všimla na velmi kvalitních kopiích, ale podívejte se na tohle.“ Julie si přidřepla, aby viděla, na co ukazuje. „Podívejte se na Panův šourek. Je tu vytesaná i ta nejdrobnější vráska. Jen mistr dbá o tak pečlivé detaily v místech, kam se nikdo nejspíš nebude dívat.“ Spolehněte se, že si Fausta něčeho takového určitě všimne.

„A její nehty u nohou nejsou z mramoru. Jsou z plátků alabastru, zasunuté na své místo.“ Postavila se. „Pokud se nepletu, tohle je originál Afrodity zavazující si sandál od Aristobula druhého. Jestli si dobře vzpomínám, zakázku zadal jeden ze seleukovských monarchů, Antiochos Epifanes nebo někdo jiný.“

„Jak se dostala sem?“ zeptal jsem se. Nebral jsem její hodnocení zas tak vážně. Fausta se strašně ráda předváděla a předstírala, že má v oblasti umění rozsáhlé znalosti. Třeba si to celé vymyslela na místě.

„Když vezmeme v úvahu, v jaké části světa se nacházela, mohla skončit u starého Mithridata, jehož většinu majetku si přivezl domů Lukullus. Ale celé roky, od okamžiku, kdy jsme dobyli samotné Řecko, je Východ naším největším zdrojem řeckého umění. Třeba to ukořistil Gabinius nebo Pompeius. Rozhodně ji nezískal můj otec, protože by si ji byl určitě nechal. Ale možná si ji vymohl některý z našich správců, či to byl úplatek pro některého prokonzula. Kdo ví? Snad ji koupil nějaký obchodník jako investici.“ Prostá obchodní transakce bylo to poslední, co Sullovu dceru napadlo.

„Musím poslat vzkaz Aurelii,“ řekla Julie. „Nejspíš mi to vysvětlí.“

Fausta mě přehlédla očima plnýma tisíciletého patricijského cynismu. „No, to nevím. Edil má postavení, díky němuž může získat spoustu takovýchhle maličkostí.“

Nechal jsem tuhle urážku bez komentáře, protože mě kvůli ní začalo šimrat na dně mé mysli, a nechtěl jsem, aby mi antipatie k té ženě odvedly pozornost. Ona a Julie byly dávné přítelkyně navzdory tomu, že mnou Fausta pohrdala. Ale naproti tomu Julie nesnášela Milona, mého dlouholetého přítele. Všechno to do sebe hezky zapadalo.

„Tak kam ji postavíme?“ ozvala se Julie. Narovnala se a oprášila si z rukou několik lístků.

„Nehýbejte s ní ani o kousíček, dokud si ji neprohlédnete v různém světle,“ poradila Fausta. „Pak ji dejte tam, kam na ni bude dopadat nejpříznivější světlo, ale hlavně ať je pod střechou, aby se nezničil lesk. Něco tak nádherného nebylo nikdy zamýšleno pro vystavení pod širým nebem.“ To dávalo dokonalý smysl.

„Myslím, že by tady vůbec neměla zůstat,“ prohlásila Julie. „Měli bychom ji odvézt na venkovské sídlo u Fidenae a postavit pro ni malou kruhovou svatyni v italském stylu se štíhlými jónskými sloupy a s topoly kolem dokola.“ Otočila se ke mně. „Když to uděláme tohle léto, topoly už budou vzrostlé, až sídlo zdědíš.“

„Připadá mi to rozumné,“ přisvědčil jsem. „Promluvím si o tom s otcem. Jsem si jistý, že proti tomu nebude nic namítat.“ Jenže já už měl k tomuhle překrásnému uměleckému dílu s jeho nejasnou minulostí výhrady. Vůbec jsem si nebyl jistý, že mi to někdo poslal jako přátelské gesto.

Vrátil jsem se do pracovny a v mé už tak přetížené mysli začalo klíčit podezření. Znal jsem muže, kteří se tak nechali pobláznit podezřením, že viděli spiknutí a komploty všude kolem sebe, až se nedokázali pohnout k žádnému činu. Poprvé ve svém životě jsem cítil, že se blížím tomuto ochromujícímu stavu. Abych uklidnil svou mysl, vzal jsem svitek, který jsem předtím odložil, a pečlivě ho prostudoval.

Byl napsaný těžkopádnou rukou úředníka, který zjevně raději provedl tento úkol sám, než by jím pověřil tajemníka. Mladí Římané předurčení ke státní službě jsou trénovaní ve veřejných projevech, ne na to, jak psát uhlazeně. To většinou přenecháváme profesionálům. Přesto jsem byl schopen prokousat se špatně tvarovanými písmeny zprávy a nevhodnými formulacemi.

Obsah svitku byl adresován cenzorům Vatiu Isaurikovi a Messalu Nigerovi od plebejského edila Aula Lucilia, muže, o němž jsem nikdy neslyšel. Předmětem byl stav divadla Aemilia Scaura. Strohým, nemilosrdným stylem popisoval, co zjistil během svého vyšetřování. Zcela nové divadlo bylo pod nebývalou výzdobou celé postaveno ze syrového, shnilého a termity prožraného dřeva, naprosto nevhodného pro jakoukoli stavbu, o to méně pro stavbu, do níž se při slavnostech usadí velká část občanů, kteří tak vystaví svůj život v nebezpečí.

V pozoruhodných podrobnostech na tak krátký dokument pokračoval a detailně líčil cihly použité jako paty zdí orientovaných na pevninu, které byly vyrobené z podřadné hlíny, špatně vypálené a snadno se drolící v rukou silného muže. Na několika místech vyhloubil šachty a nenašel nic jiného než říční bahno, a tedy celá váha divadla spočívala buď na dalších podřadných cihlách, či, což bylo ještě horší, na vodou nasáklých kůlech, jež každým dnem chátraly.

Je tedy zázrak, zakončil Lucilius, že budova přežila hry pořádané Scaurem v roce svého vybudování, a pokračoval dál jmény těch,

o kterých věděl, že se v této kauze dopustili zločinu, a doporučil, aby byly výsledky jeho vyšetřování předány městskému prétorovi k soudnímu stíhání. Ta jména byla: Markus Aemilius Scaurus, stavitel; Lucius Folius, dodavatel stavebních materiálů; a – tady se mi žaludek zhoupl, zatímco vlasy na krku se zježily, což byl nanejvýš dezorientující pocit – Kvintus Caecilius Metellus Pius Scipio Nasika, majitel skladu dřeva a cihelny, odkud pochází téměř všechen stavební materiál divadla.

Dole na svitku byla připojená poznámka napsaná jinou rukou: „Od M. Valeria Messaly Nigera, cenzora, městskému prétorovi. Tento muž je nechvalně známý politický nepřítel Scaura a Pompeia. Jeho sprostá nařčení můžeme s klidem ignorovat.“

Dal jsem svitek stranou a schoval si obličej v dlaních. Svět kolem mě se bortil. Mé dlouho plánované hry se mají konat v budově, jež pro diváky představovala smrtelnou past. Pokud bych tuto skutečnost oznámil, což byla moje naprostá povinnost, způsobil bych strašlivou ostudu své vlastní rodině právě ve chvíli, kdy její členové domlouvají politický kompromis, který by mohl zachránit město před chaosem a celou říši před občanskou válkou.

To hodně vysvětlovalo, obzvlášť Scipionův náhlý názorový obrat při žalobě proti podvodným stavitelům i důrazné námitky mé rodiny. Scipio se stal Caeciliovcem Metellovcem díky adopci, ale mezi význačnými rodinami představovala adopce stejně pevné vazby jako pokrevní příbuznost. Nesl toto jméno a jméno znamenalo všechno. Adoptoval ho význačný Metellus Pius, Pontifex Maximus před Caesarem a muž vážený pro tu nejzákladnější římskou ctnost, pietas.

Když správce přístavu Ogulnius hovořil o Foliových lodích dovážejících stavební materiál ze zdrojů na dolním toku řeky, vůbec mě nenapadlo, že by do toho mohla být zapletená moje rodina, protože v té oblasti žádnou půdu nevlastníme. Zapomněl jsem, že Scipiovcům patří rozsáhlé pozemky mezi Římem a Ostií.

Lamentování nad tímto nepříjemným obratem nebylo nic platné. To, co jsem potřeboval, byly informace, jako ostatně vždycky.

Julie a Fausta stále obdivovaly bohyni. Nechaly úplně odstranit bednu a výplň a otroci sochu pomocí páky otáčeli, aby obě ženy mohly zkoumat, jak na ni z různých stran dopadá světlo.

„Zná některá z vás senátora jménem Aulus Lucilius? Před několika lety byl plebejským edilem, zatímco já jsem byl pořád ještě v Galii.“

„To jméno je mi povědomé,“ řekla Julie. Pak se obrátila na Faustu: „Nebyl s ním spojený nějaký skandál?“

„To je snad vždycky, ne? Ano, ten muž je mrtvý. Byl zavražděn v lupanariu dole u přístaviště, v jedné z těch opravdu vyhlášených děr, do kterých chodí lodníci. Víte, vždycky jsem toužila vidět nějaké takové místo zevnitř. Decie, mohl bys to zařídit? Pokud vím, vy edilové máte nevěstince na starosti.“

„Byl stále ještě edilem, když ho zabili?“ zeptal jsem se a zbytku její poznámky jsem si nevšímal.

„Tak počkej,“ zamyslela se, „vzpomínám si, že to bylo po prvním dnu v roce, takže musel právě odstoupit z úřadu. Obvykle bývá mnohem větší rozruch, když je zabit státní úředník. Povídalo se, že ho objevili v bordelu s proříznutým hrdlem a ta holka utekla.“ Opřela si prst o bradu. „Tedy alespoň jsem se domnívala, že to byla holka. Když o tom teď přemýšlím, klidně to mohl být kluk. Tyhle věci jsou čím dál oblíbenější i v elegantních kruzích.“

„Zůstala po něm rodina?“ zeptal jsem se.

„Proč to potřebuješ vědět?“ zajímala se Julie.

„Možná to má něco společného s vyšetřováním, na kterém pracuji,“ prohlásil jsem upjatě. Nechtěl jsem, aby o tom Fausta moc přemýšlela. Mohla by o tom později mluvit mezi Milonovými přáteli a pak by se to rozneslo po celém městě dřív, než bych byl připravený.

„Jeho žena byla Kuriova sestra,“ řekla Fausta. „Dům, ve kterém bydleli, byl její, a co jsem naposledy slyšela, pořád v něm žije a znovu se nevdala. Není odsud daleko, nahoře na Eskvilinu proti tomu starému Herkulovu chrámu – tomu se sochou malého Herkula škrtícího hady od Myrona.“

Věděl jsem, který myslí. „Vrátím se později,“ oznámil jsem Julii.

„Počkej!“ zavolala a dohonila mě v atriu. „Kam jdeš? Sám jsi řekl, že ulice jsou pro tebe teď nebezpečné.“

„To jsou, ale musím někoho vyslechnout.“ Chtěl jsem ji obejít, ale její natažená ruka mě zarazila.

„Ne tak rychle, jsi úředník, ne nějaký mizerný poskok! Pošli některého ze svých klientů, od toho jsou. Máš tucty schopných mužů, kteří touží získat tvou vděčnost, tak je využij!“

„Některé věci musím udělat sám, drahá. Neboj se, jsem naprosto v bezpečí. Vezmu si s sebou Herma.“ Zašel jsem do pracovny a pod tógu jsem si zastrčil zbraně.

„Naprosto v bezpečí?“ ozvala se. „Tak proto si na sebe bereš ten odrbaný starý hadr?“

„Zanedlouho bude tma. Člověk si snadno zničí pěknou tógu, když za tmy klopýtá ve špinavých uličkách.“ Políbil jsem ji a odstrčil stranou. Pak jsem křikl na Herma.

„Aspoň si s sebou vezmi pár Faustiných gangsterů!“ zavolala, ale já už byl venku ze dveří s Hermem v patách.

„Kam teď?“ zeptal se. Nesl dvě stopy dlouhou hůl z olivovníku na obou koncích pokrytou bronzem a po celé délce v pravidelných rozestupech opatřenou kovovými pásky. Bylo to naprosto legální a on s ní dokázal způsobit strašlivé škody.

„Jdeme navštívit jednu vdovu,“ oznámil jsem mu.

V ulicích panoval stále ještě zmatek a nebyl o nic menší, když jsme se vlekli do eskvilinského kopce. Na vyšších svazích stálo mnoho pěkných domů a lidé hledající únik před blížící se povodní pobíhali všude kolem a snažili se najít bohaté patrony, kteří by je vzali dovnitř, nebo dobré místo v nemnohých veřejných zahradách.

Náhodou jsem znal Kuria, bratra vdovy po Luciliovi. Patřil k těm skandálnějším členům mladé aristokracie, velký přítel Antonia a proslulý v celé společnosti nevázaným životem, přehnanými dluhy a spoustou milostných pletek. Není třeba dodávat, že byl skvělým společníkem, a já ho vždycky považoval za jednoho z nejsympatičtějších kumpánů pro pořádnou pitku. Jeho otec se k němu neznal, a tak strávil spoustu času škemráním o jídlo a ubytování u přátel, a často loudil i u mě. Je s podivem, že byl také činorodý a výkonný senátor, a není to dlouho, co se z něj stal přívrženec Caesara. Povídá se, že Caesar urovnal všechny jeho dluhy.

Dům zesnulého Aula Lucilia nebylo obtížné najít. Stál přímo proti rozpadlému Herkulovu chrámu, jeho brána byla otevřená a malý dav plnil nádvoří i atrium. Zdálo se, že se spousta klientů či chudých příbuzných z níže položených částí města snažila vnutit k vdově na ubytování, aby měli záplavu kde přečkat.

Nechal jsem Herma v atriu a našel paní na nádvoří, kde přidělovala místa prosebníkům a probírala jejich příděly jídla se svým správcem. Počínala si velmi zdatně a já měl pocit, že už to někdy dělala, a to mnohokrát. Přistoupil jsem k ní a počkal, až se podívá mým směrem.

„Mám tu čest oslovit vdovu edila Aula Lucilia?“ zeptal jsem se.

Správce se po mně pohrdavě podíval a věnoval nepatřičnou pozornost mé odrbané tóze. „Dokážu si představit, jaká čest to pro vás musí být,“ prohlásil muž.

„No tak, Priame, nech toho,“ vyplísnila ho jemně žena. „Pán je senátor a vypadá jako jeden z přátel mého bratra, tak bychom na něj neměli být moc přísní. Pokud hledáte suché místo, kde byste se mohl příštích pár dnů usadit, možná bych pro vás našla nějaký koutek na své střeše, i když ve spíži už není zásob na rozdávání.“

„Jste velice šlechetná a mnohokrát vám děkuji,“ řekl jsem. Už jsem slyšel mnohem horší věci ve svém životě, jenž se vyznačoval špatnou pověstí. „Náhodou mám střechu, jež mě ochrání. Jsem plebejský edil Decius Caecilius Metellus.“

Vyvalila oči. Byly to moc přitažlivé oči. „Vy jste státní úředník? Měla jsem za to, že držíte smutek, ale vypadáte, jako byste se dnes ráno holil.“

„Služba státu a lidu ze mě udělala žebráka,“ prohlásil jsem. „Omlouvám se, že vás obtěžuji ve chvíli, kdy máte tolik práce. A náhodou jsem přítel vašeho bratra.“

Téměř se usmála. „Nu, to poslední tedy není žádné doporučení. O čem by se mnou mohl chtít edil jednat?“

„Musím vám položit pár otázek týkajících se vašeho zesnulého manžela,“ pověděl jsem jí.

Úsměv zmizel dřív, než se mohl plně rozvinout. „Úřední zájem po takové době? To mi připadá zvláštní. Rozhodně jsem nedokázala nikoho přimět k nějakému činu či pouhému zájmu, když byl zavražděn.“

„Je mi to líto. Byl jsem v té době u legií. Momentálně vyšetřuji jisté vážné porušení zákona. Tuším, že Aulus Lucilius vyšetřoval totéž, a právě kvůli tomu byl zavražděn.“

„Priame, postarej se o tyto lidi. Můžeme vzít ještě tři nebo čtyři dospělé, pak zavři bránu. Budu v zeleném pokoji jednat s edilem Metellem.“

„Je od vás velice šlechetné, že poskytujete útočiště tolika svým klientům,“ prohlásil jsem uznale, když jsem ji následoval přes přeplněné nádvoří.

„Povinnosti se nesmějí zanedbávat,“ prohlásila, „a stav města je ostudný. Když se stane přírodní katastrofa, lidé jsou bezmocní.“

„Nemohu s vámi víc souhlasit.“ Zavedla mě do malé místnosti, jejíž světle zelené stěny zdobila proplétající se réva namalovaná tmavším odstínem stejné barvy. Kromě dvou židlí a malého stolku mezi nimi tam byl stůl a velká nástěnná skříň obsahující desítky svitků.

Žena kývla na služku. „Thisbe, přines víno a…“

„Ne,“ zvedl jsem ruku a zarazil ji. „Byl by ode mne zločin připravit vás teď o část zásob.“

Přikývla. „To je pozorné. Jak vám mohu pomoci?“

Vytáhl jsem malý svitek a podal jí ho. „Přečtěte si tohle.“

Vzala ho, a jakmile uviděla písmo svého mrtvého manžela, zbledla. List přečetla a položila na stůl.

„To vyšetřování si pamatuji. Je jedno z mnoha, která toho roku vedl. Častokrát mi říkal, že divadlo Aemilia Scaura představuje to největší ohrožení veřejné bezpečnosti od Katilinových žhářů a že Scaurus je zloděj, který by se neštítil masových vražd.“

„Co ty připojené poznámky cenzora? Byl váš manžel politickým nepřítelem Scaura a Pompeia?“

„Byl nepřítelem každého, kdo ohrožoval veřejné blaho kvůli osobnímu prospěchu, a tudíž Scaurus tomu jistě odpovídal. Chápu, že Sardiňané mají dobrý důvod se domnívat totéž. Co se týká Pompeia, ta poznámka nedává žádný smysl. V senátu obvykle Pompeia podporoval.“

„Zmínil nějaké konkrétní výhrůžky od stavitelů či obchodníků se stavebním materiálem?“

Její krásné oči potemněly. „Spoustu. Odehrávaly se v obvyklém pořadí: nejdřív výmluvy, pak nabídky úplatků, nato skryté výhrůžky a nakonec otevřené hrozby násilím. Můj manžel byl hrdý muž. Každý si myslel, že se chytí možnosti obohatit se, protože jeho úřad je velice nákladný.“

„O tom mně nemusíte povídat.“

„Asi ne. Takže očekával léta nedostatku, ale nenechal by se zkorumpovat. Dokonce chtěl vznést obvinění proti těm, kteří se ho snažili uplatit.“

„To není vůbec snadné,“ pověděl jsem jí. „Ze všech úředníků, co znám, uspěl jen Kato.“

Smutně přikývla. „To jsme zjistili. V každém případě ho postupně znechutili cenzoři, konzulové i kolegové edilové. Rozhodl se jít přímo na plebejské shromáždění. Byl si jistý, že přinejmenším dva nebo tři tribunové budou ochotní požadovat reformu zákonů a zvláštní soudy, před kterými by stavitelé stanuli.“

„Pak těm demagogům důvěřoval víc než já,“ řekl jsem. „Co se stalo?“

„Nikdy nedostal příležitost. Byl zavražděn noc předtím, než oslovil kolegium tribunů ve Flaminiově cirku.“ Pronesla to bez slz jako správná vznešená Římanka, ale celoživotní jednání s lidmi mé vlastní třídy mě naučilo všímat si nepatrných signálů těla a výrazů tváře, tónů a kadence řeči, jež nám slouží k vyjádření citů, které považujeme za nevhodné ukazovat před cizími lidmi. Tahle žena stále truchlila po svém manželovi a nenáviděla jeho vraha.

„A…“ začal jsem a přemýšlel, jak to vyjádřit jemně, „… mohla byste mi prozradit, jak se stalo, že byl…“

„Zavražděn v nevěstinci?“ zeptala se přímo. „Jak jste si bezpochyby vědom, nařízení o těchto podnicích spadá do kompetencí plebejských edilů.“

„Lidé mi to vždycky rádi připomenou,“ přikývl jsem.

Dokázala ze sebe dostat další, ještě slabší úsměv. „Aulus si stěžoval na totéž. Tohle ale nemělo nic společného s jeho povinnostmi. Stejně už odstoupil z úřadu a doufal, že se noví tribunové zhostí jeho případu dřív, než je někdo stihne uplatit.“

Soucitně jsem přitakal. Těžko jsem věřil, že ten muž strávil tolik let v politice, aniž by pochopil, že většina úředníků získá největší úplatky předtím, než se skutečně ujmou svého úřadu. Bezpochyby zvolil jemnou interpretaci kvůli své manželce. V té době byl jistě zcela znechucený.

„V každém případě,“ pokračovala, „ten večer, když si připravoval svůj projev před tribunát, dorazil posel. Můj manžel ho přijal a o chvilku později mi řekl, že musí jít ven, aby se sešel s mužem, jenž mu má předat rozhodující důkaz k jeho případu. Naléhala jsem na něj, aby si vzal nějaké otroky jako doprovod, protože se mělo brzy stmívat. Řekl, že si najme nosiče pochodně, aby ho doprovodil domů, a možná že zpátky se dostane teprve až po úsvitu. To bylo naposledy, co jsem ho viděla.“

„Řekl vám, kdo by ten člověk mohl být?“

„Ne, jen to, že záležitost je důležitá a nesnese odkladu.“

To bylo frustrující, ale věděl jsem, že mám neuvěřitelné štěstí, že jsem se od ní dozvěděl tolik. Většina římských úředníků neříká svým ženám o svých záležitostech vůbec nic. Obvykle vysvětlují, že je nepatřičné, aby se žena zajímala o takové věci a že jejich jediné vhodné zájmy a starosti jsou výchova dětí a vedení domácnosti. Pravda je, že málokdy důvěřují svým ženám, a z dobrého důvodu. Jedna z příčin Caesarova obrovského úspěchu bylo neustálé udržování milostných románků s manželkami svých protivníků, a tak byl vždy schopen předcházet manévrům jejich manželů proti němu a včas přijmout preventivní opatření.

„A co to bylo za, ehm, podnik, kde ho našli?“

Přivřela oči na známku nechuti. „Jmenuje se Labyrint.“

Nedokázal jsem se včas zarazit. „Byl nalezen na tom místě?“

Zatvářila se vskutku bolestně. „Dozvěděla jsem se, že je dost nechvalně známé.“

„Ta slova to sotva vystihují,“ zamumlal jsem a snažil se znovu nalézt duševní rovnováhu. Spěšně jsem dodal: „Nenechal po sobě náhodou projev, který si připravoval pro tribuny?“

„Jen několik stran poznámek. Měl ve zvyku si takhle třídit myšlenky, pak řeč přednést a poté ji se svým tajemníkem sepsat a publikovat.“

V té době to byla mezi římskými právníky běžná praxe. Cicero z toho udělal menší literární formu. Místo toho, aby řečník četl z připraveného textu (a existovali právníci staré školy, kteří se domnívali, že je nevhodné používat byť jen poznámky), držel se hrubých poznámek, dolaďoval svůj projev podle toho, jak odhadoval reakce posluchačů, a pak uveřejnil svůj proslov v opravené a vybroušené formě. Publikovaná podoba se velmi často nápadně lišila od pronesené řeči.

„Směl bych se na jeho poznámky podívat?“

Vstala a přešla ke stolu s přihrádkami na svitky. Po chvíli hledání jeden rozvinula a vzala z něj několik listů, které do něj byly uschovány. Ty mi podala. Hned jsem zahlédl pár známých jmen mezi záplavou slov, jež mi prozradila, že plánoval přednést svou řeč v květnatém asijském stylu, jenž tehdy už vycházel z módy, ale stále se ještě používal. Tohle si vyžádá trochu víc času.

„Smím si je vzít s sebou?“ zeptal jsem se. „Vrátím vám je hned, jak to bude možné. Vím, že chcete zachovat manželovy dokumenty pro své syny.“

„Nemám žádné syny,“ řekla. Stála, protože rozhovor byl u konce. „Pokud dokážete pohnat jeho vrahy před spravedlnost, můžete pro mě za mě spálit celou jeho knihovnu na jejich pohřebních hranicích.“

Vyprovodila mě ke dveřím davem lidí hledajících přístřeší a já se v rychlosti rozloučil. Už byla téměř tma, když jsme se s Hermem dostali ven do přecpané ulice.

„Zpátky domů?“ zeptal se Hermes.

„Ještě ne.“ Nasadil přehnaný výraz únavy, tak jsem mu pověděl: „Naše příští zastávka se ti bude líbit.“

„Kam jdeme?“

„Do bordelu.“

Obličej mu zalil široký úsměv. „Že už bylo na čase!“

Kapitola 10

Čekala nás další dlouhá cesta, a ačkoli hodina pokročila a roční období bylo ponuré, klidně mohly být saturnálie. Stěhování do výše položených míst bylo v plném proudu, ale panika zatím nepropukla. Na to je třeba mnohem víc, pouhá povodeň nepatřila mezi záležitosti, jež by Římany nějak zvlášť rozrušily. Dokonce ani z blížícího se nepřítele nejsou nijak přehnaně nervózní. Ochromí je velký požár či zemětřesení, ale máloco dalšího. Čas od času se ze zlosti vzbouří. Alespoň to tak bývalo, než První občan zavedl do všeho svůj nudný řád.

Ale tentokrát byla z chaosu mezi stěhujícími se obyvateli cítit podivná, téměř sváteční atmosféra. Aťsi ta událost hrozila jakýmikoli škodami či zničením, představovala narušení všedních dnů a takové narušení uvádí většinu lidí do lehkomyslně povznesené nálady. Muži věděli, že následující den nebudou muset jít do práce, pokud nějakou měli. Jejich manželky věděly, že nebudou muset vykonat dlouhou, namáhavou cestu k fontáně pro vodu a pak nést těžký džbán po příkrých schodech insuly. Děti věděly, že následujícího rána nebudou muset čelit žádnému učiteli.

Možná potom nebudou mít žádný domov, kam by se vrátili, ale to byla starost na později. Teď dělali něco jiného, potkávali se s přáteli a příbuznými, které už nějakou dobu neviděli, třeba stráví pár dnů v zahradě nebo na střeše s neznámými lidmi. Aby si nějak ukrátili čas, budou hrát hazardní hry a vyprávět si příběhy. Muže možná odvedou do pracovních čet, aby odvrátili škody či odklízeli trosky. Bude to změna v jejich jinak nezajímavých životech.

Nejlepší na záplavě bylo to, že na rozdíl od požárů nebo zemětřesení v tu chvíli zabíjela málo lidí. Bylo snadné stoupající vodě uhnout z cesty. Smrt uzavírá účet později a sčítá pobyt lidí v nepříznivých povětrnostních podmínkách, následné nemoci a to nejhorší, čeho jsem se velmi obával – zamořenou vodu. Už teď ucpané kanály roznesou při povodni po městě špínu. Každý, kdo někdy zažil obléhání, ví, že špína a znečištění plodí nemoci. Může to být proto, jak někteří věří, že zlí duchové obývají páchnoucí věci, nebo proto, že nečistota rozhněvá bohy, či ze zcela jiného důvodu, který s nadpřirozeným světem nijak nesouvisí, ale je to nezvratné. Je dobře, že se tihle lidé baví, pomyslel jsem si, protože v příštích týdnech a měsících spousta z nich zemře.

Forum jsme prošli už prořídlým davem. To, jak jsem dřív zmínil, bývala kdysi bažina, a už jsem viděl kalnou hnědou vodu vybublávající z pouličních kanálů a po nádherném místě se šířil zápach. Jen tak jsem přemýšlel, co se stalo starému Charonovi a jeho loďce. Pomyslel jsem si, že má bezpochyby nějaký úkryt. Za ty dlouhé roky pod městem musel přežít mnoho záplav.

Dobytčí trh a oblast kolem Cirku Maxima začaly být pořádně vlhké a já rád vystoupal na nábřeží a vyšel na most Sublicio, jenž by měl zůstat během záplav bezpečně vysoko nad hladinou vody. Most lemovali zvědavci, kteří vše pozorovali a důležitě komentovali stoupající běsnění otce Tiberina.

Na té scéně se zdálo něco nereálného a nebyla to jen absurdní sváteční nálada obyvatel. Usoudil jsem, že se jedná o vzájemné srovnání zvedající se řeky s jasným nebem a teplým počasím, tak netypickým pro toto roční období. Záplavy vždycky spojujeme se silným deštěm. Bylo stěží k uvěření, že tohle všechno je důsledek větru z Afriky a tajícího sněhu někde daleko.

„Jestli přejdeme řeku,“ prohlásil Hermes s obavami, „možná se celé dny nedostaneme zpátky do města.“

„Nicméně,“ ujistil jsem ho, „Labyrint je v Zátibeří a právě tam musíme jít. Nedělej si starosti. Most zůstane nad vodou. Jestli se voda převalí přes umělé nábřeží, zůstane na níže položených místech. Někde může být i hluboká, ale nebude tam skoro žádný proud. Podívej.“ Ukázal jsem na nábřeží, kde muži už táhli malé lodě a čluny stlučené z odpadního dřeva. „Říční rybáři a další podnikavci se připravují, že vydělají nějaké peníze převážením lidí přes zatopené oblasti. Možná, že se domů dostaneme jen lodí, ale dostaneme se tam.“

Zatímco jsem pronášel ta uklidňující slova, prohlížel jsem si obrovské divadlo Aemilia Scaura ležící jen kousek od mostu proti proudu řeky. Voda dosahovala až k podpůrným pilířům, jež jsme viděli usazovat na místo dnešního rána, které se teď zdálo tak vzdálené. Pomyšlením na tak dlouhý čas mi začalo kručet v žaludku a to mi připomnělo, že jsme nejedli nic od chvíle, kdy jsme se stavili v hostinci cestou z Justovy skládky dřeva.

„Pojď,“ řekl jsem Hermovi, „dost už téhle podívané. Musíme zařídit důležitou úřední záležitost.“

„V bordelu?“

„Náhodou ano.“

Oblast Zátibeří leží za hradbami, a proto mimo město samotné, ale pravomoc edilů se rozšířila až k prvnímu milníku na každé z cest vedoucích z Říma, a ty byly pořádně daleko od centra. V porovnání s rozlehlým územím metropolí jako Alexandrie a Antiocheia představoval Řím sevřené město, i když nepříjemně přecpané lidmi.

Za chůze jsem pověděl Hermovi, co jsem se dozvěděl v domě vdovy Kurie. „Proč se směješ?“ obořil jsem se na něj.

„No, ráno jsem měl pravdu! Divadlo opravdu stavěli stejní lidé jako tu insulu a použili stejně špatné dřevo!“

„Nemusíš se z toho tak radovat. Teď jsem se ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny. Moje hry by mohly skončit nebývalou katastrofou, nebo by se ke mně moje rodina mohla přestat znát. Je těžké si vybrat.“

„Smůla, že nemůžeme to místo zapálit,“ prohlásil.

„Takováhle zločinecká odpověď se ti přesně podobá. Nejenže je podle zákona žhářství nejohavnější zločin, ale na tom místě by vzplál větší, mnohem rozsáhlejší oheň, než když hořel Cirkus Maximus. Polovina města by lehla popelem.“

„Já jen tak planě dumal,“ řekl ten malý intrikán.

Poměrně nová čtvrť Zátibeří byla plná života. Během staletí se cenzoři a edilové jeden po druhém snažili vykázat z města živly, na něž se pohlíželo jako na parazitické či korumpující. To byli herci a gladiátoři, nevěstky, šarlatáni, věštci a vyznavači cizích kultů, zkrátka ti nejzajímavější a nejzábavnější lidé.

Nakonec se díky těmto očistným snahám stala ze Zátibeří nejzhýralejší čtvrť Říma, kam se soustředily zábavní podniky. Zde také žila většina rybářů, nebo tu alespoň pobývali, když zrovna byli v Římě. Scházela jí koncentrace bohatství, moci a politiky, jež se soustředěné nacházely kolem Fora, a nebyly tam ani žádné významné chrámy či jiná svatá místa, ale zdálo se, že obyvatelům nic z toho neschází. Místo bylo méně přecpané lidmi, ale zároveň tam víc pulzoval život.

A co bylo pro můj záměr toho večera nejlepší, většina Zátibeří ležela na výše položené půdě než východní břeh a netrápily ho potíže ucpaných stok a kanálů.

Ze všech lupanarií v Římě, ať už uvnitř hradeb, či za nimi, byl Labyrint nejproslulejší. Byl největší, měl nejvíc děvek, nabízel nejpestřejší škálu zábavy a zvráceností (pochopitelně záleží na vaší interpretaci toho slova) a těšil se nejširší a nejrozmanitější klientele. Lidé se sjížděli z celého světa, jen aby tenhle podnik viděli na vlastní oči. Žádné jiné místo, které by se s tímhle dalo srovnat, nebylo ani v Alexandrii, ani v Antiocheie, a pokud je mi známo, ani v Indii či Babylonu. Kdyby nevěstince byly chrámy, Labyrint by byl chrám Jupitera Optima Maxima.

Stál uprostřed velkého náměstí obklopený ovocnými stromy vysazenými v obrovských okrasných nádobách místo ve změti památníků, jež zaplňovaly každý veřejný prostor města uvnitř hradeb. Byla to třípatrová budova natřená oslňující červenou, zatímco většina budov v okolí byly malé hospody a hostince. Ty se staraly o lodníky, stejně jako o návštěvníky z ciziny, kteří chtěli uniknout vysokým cenám a všeobecné špíně protějšího břehu.

Symbol, jenž vám dával na srozuměnou, že jste našli to správné místo, byl neblaze proslulý po celém světě. Dům nesl název Labyrint po bludišti pod Minoovým palácem a znakem byla socha nechvalně známé královny toho paláce, neukojitelné Pasifae. Královnu, jak si vzpomenete, přiměl Poseidon vzplanout nepatřičnou vášní k výjimečně krásnému býku, jehož její manžel Minos odmítl obětovat bohu. Aby mohla Pasifae naplnit svůj neobvyklý chtíč, vyhledala Daidalovu pomoc. Ten vyrobil dřevěnou krávu v životní velikosti, královnu do ní schoval a býka tak oklamali. Královna se podle všeho uspokojila a výsledkem bylo narození Minotaura, člověka s býčí hlavou.

Socha zobrazovala bizarní kopulaci, ale umělá kráva byla znázorněna symbolicky párem rohů připevněných ke královnině čelu a rozpůlenými kopyty překrývajícími její ruce a nohy. Jinak byla smyslná královna vyobrazena nahá a býk byl víc než pouze realistický. Obě těla v životní velikosti skýtala ty nejjemnější detaily. Tento den se změnil v důkladnou lekci o umění.

„Pojďte dál, drahouškové, pojďte dál!“ vrkala žena v blonďaté paruce a rouchu barvy plamenů. V tlumeném světle jsem se musel pozorně zadívat, abych si uvědomil, že ona je ve skutečnosti muž. „Labyrint skýtá něco pro každého!“ Tato osoba to tedy bohatě předváděla. Připojili jsme se ke skupině mužů a žen jdoucích dovnitř. Tady si s nějakou bezvýznamnou záplavou nikdo hlavu nelámal.

Prošli jsme tunelem lemovaným nikami. V každé hořela svíčka a ozařovala malé sochy dvojic či skupin ponořených do extatické soulože. Nad každou nikou bylo napsané jméno té konkrétní polohy v latině a řečtině. Tak jste si mohli vybrat a pojmenovat své přání, když jste vyjednávali s vedením tohoto bezskrupulózního obchodního místa.

Z tunelu jsme se dostali na veliké nádvoří plné stolů, na něž shlížely ochozy tří horních pater. Mezi nimi a nádvořím probíhal neustálý provoz, když děvky obou pohlaví doprovázely své zákazníky, taky obou pohlaví, na vhodně zařízené pokoje. I když nutno podotknout, že zákazníci byli převážně muži.

Všude na stěnách plápolaly v držácích pochodně, na stojanech zářily lampy a svíčky hořely po stovkách. Tohle bylo jedno z míst, kde se svíčky, jinak v Římě vzácné, hojně používaly. V jejich světle jsem viděl, že výzdoba, podobně jako socha venku, odpovídala svým způsobem mýtu Thesea a Minotaura. Nástěnné malby zobrazovaly události v původním Labyrintu. Legenda vypráví, že Athéňané museli každý rok platit daň sedmi jinochy a sedmi dívkami, kteří byli předhozeni Minotaurovi. Legenda nijak nespecifikuje, co Minotaurus s těmi jinochy a dívkami dělal, ale kresby nenechávaly žádné pochyby. Minotaurus, přestože měl lidskou podobu, zdědil po svém otci víc než jen hlavu.

„Jak vás můžeme pobavit?“ optala se mladá děvka oděná do krásného úsměvu a sotva něčeho dalšího.

„Jestli máme mít sílu pokračovat,“ řekl jsem, „musíme se najíst. Pak můžeme pomýšlet na vydatnější zábavu.“

„Tudy.“ Následovali jsme její zářivý bílý zadek k malému stolu v rohu. Cestou jsem si prohlédl poněkud hlučný, ale celkově ukázněný dav. Mezi zákazníky nebyli jen rybáři a návštěvníci z ciziny, ale zahlédl jsem i několik kolegů senátorů, a žádný z nich se nijak nenamáhal, aby utajil svou totožnost.

Posadil jsem se k určenému stolu a Hermes si bez připomínek přitáhl stoličku za mě. Protože jsem tu byl z pověření své úřední funkce, nebylo ani pomyšlení, že bychom my dva seděli u jednoho stolu jako to odpoledne při obědě. V těchto záležitostech existuje nevyřčený, ale respektovaný protokol. Otroci začali na stůl okamžitě nosit jídlo a víno.

„Buď tak hodná a pošli sem majitelku,“ řekl jsem děvce.

Pochybovačně se na mě podívala. „A kdopak mám říct, že vznesl tu žádost? To je velmi neobvyklé.“ Hovořila jako rodilá Kypřanka. Její přízvuk byl mnohem melodičtější než u většiny ostatních cizinců.

„Plebejský edil Metellus,“ řekl jsem. Její umělé obočí ve tvaru křidélek maličko nadskočilo, ale dál se nevyptávala. Pomyslel jsem si, že ta omšelá stará tóga nebyl možná tak dobrý nápad.

Jak jídlo, tak víno bylo vynikající. Na stole jsme měli škeble v česnekové omáčce, chléb pečený s fenyklovými semínky, sýr a sušené ovoce. O většině těch potravin se věřilo, že stimulují sexuální apetit. Pro jednou jsem se mírnil s vínem, jež bylo kójské.

Odstrkoval jsem zrovna talíře stranou, když jsem zahlédl, jak ke mně přes nádvoří kráčí žena. Občas se zastavila, aby pohovořila se svými zákazníky usazenými všude kolem, usmála se, tady pohladila rameno, tam plešatou hlavu, bezpochyby se madam chtěla ujistit, že všichni její hosté jsou spokojení a je o ně dobře postaráno. Na tu vzdálenost a v porovnání se sedícími lidmi jsem její nápadně vysokou postavu zaznamenal, až když byla jen pár kroků od mého stolu.

S proslulou majitelkou Labyrintu Andromedou se výškou mohli rovnat jen ti nejvyšší muži v Římě, byla o dobrých šest palců vyšší než já a já rozhodně nebyl považován za malého. K její už tak impozantní postavě přidávala ještě ohromná paruka vyrobená z vlasů několika různých germánských a galských žen. Zlaté a rudé kadeře v ní byly smíchané dohromady a vysoko vyčesané. Neměla na sobě peplos slušných žen, ale spíš poženštělou tógu, jež prostitutkám ukládá nosit na veřejnosti římský zákon. Na rozdíl od prosté tógy občana tahle byla oslnivě akvamarínová s řeckým mřížkováním vyšitým na lemu zlatou nití. Její četné šperky měly hodnotu velkého venkovského statku.

Zastavila se u mého stolu, hřbet jedné ruky položila do dlaně druhé a půvabně se uklonila. „Edile, prokazujete nám nečekanou čest.“

„Jsem zde v úřední záležitosti,“ řekl jsem. „Prosím, posaďte se.“ Složila své dlouhé tělo na židli, naklonila se a zlehka mi přejela rukou po zádech. Myslel jsem, že jen flirtuje, ale pak se mi její prsty zarazily do pasu. Odtáhla ruku a narovnala se. Tvářila se vážně.

„Přišel jste připravený na boj,“ řekla. „Ludus je o tři ulice dál. Tohle je místo pro potěšení, pro zapomenutí na všední starosti. Přesto sem přicházíte se zbraněmi za opaskem, pancířem pod tunikou a s tógou, již odložil váš nejchudší propuštěnec.“

Zamnul jsem obnošenou vlnu mezi prsty. „Ale neříkejte, není přece tak hrozná. Nebudu se vytáčet. Panují nebezpečné časy a já mám nepřátele, podobně jako každá veřejně činná osoba v dnešní době. Možná se budu muset bít a možná budu muset utíkat.“

Přikývla. „To je pochopitelné. Ale ve svém podniku nestrpím žádné nepokoje.“ Naklonila hlavu směrem k výklenkům na pomalované zdi. V každém stál obrovský muž s těžkým kyjem přivázaným k širokému opasku pobitému cvoky. Gladiátoři z nedalekého ludu si tu přivydělávali jako vyhazovači. „Trvám na slušném chování a při prvním náznaku potíží vyprovodím výtržníka ven, ať je to námořník nebo senátor. Moje dívky jsou čisté, mé víno neředěné a mám spoustu vody a písku po ruce pro případ požáru, víc, než požaduje zákon. Všechny poplatky platím včas, a pokud vaši kolegové z úřadu myslí, že bych jim měla dát trochu víc, nic nenamítám.“ Dívala se vzdorovitě, ale mýlila se v tom, proč tam jsem.

„Z toho, co jsem se doslechl, tu není vždycky poklidně.“

To ji zarazilo. „Ale já jsem právě řekla… och, před nedávnem se tu stala vražda, ale to byla jediná vražda za šest let, co podnik vedu. Kromě toho se tu nepřihodilo nic víc než občas zkrvavený nos nebo nějaký ten monokl, snad ještě rozbitá hlava, když některý z mých chlapců přitvrdí, ale nic horšího.“

„Málokteré sídlo senátora se může pyšnit tak čistým záznamem,“ pověděl jsem jí, „ale právě tu jednu vraždu jsem s vámi přišel probrat. Edil jménem…“

Zvedla ruku, aby mě umlčela. „Ne! Soukromý občan jménem Aulus Lucilius tu byl nalezen mrtev. V té době už úřad nezastával. To, že byl předtím edilem, nic neznamená, a vy to dobře víte.“

„To nepopírám. Ale přesto chci slyšet o okolnostech obklopujících smrt toho muže. Buďte tak hodná a povězte mi o nich.“

„Ale kvůli tomu mě už hrozně dávno vyslýchal městský prétor,“ zaprotestovala Andromeda. „Proč si prostě nepřečtete jeho zprávu?“

„Nedůvěřuji zprávám druhých lidí,“ řekl jsem jí. „Tak především nekladou ty správné otázky, a pak dělají chyby, když vyvozují závěry. Poté, a to se děje opravdu velmi často, se zpráva založí na špatné místo nebo se ztratí nebo se zcela zničí. Tak proč mi zkrátka nepovíte, co se stalo?“

Usmála se a zamrkala zlatě nalíčenými víčky. „Vaše práce je mnohem větší bordel než ta moje, edile. Nu dobře, tu noc, kdy se to přihodilo, dorazil Lucilius krátce po západu slunce. Byla tma a lampy svítily právě jako teď. Přes hlavu měl přetaženou tógu, ale poznala jsem ho díky tomu, že rok předtím k nám dvakrát přišel na kontrolu.“

„Byl tu někdy jako zákazník?“

„Pokud je mi známo, tak ne, ale rozhlédněte se kolem sebe. Když je tu klid, máme stovku zákazníků za noc, tisíc i víc pak během velkých svátků. Snažím se všem věnovat osobně, ale nejde to. Ti, jež znám od vidění, jsou stálí zákazníci.“

„Aha. Prosím, pokračujte.“

„Nu, dívka Galatea se s ním sešla u dveří. Zavedla ho ke stolu tamhle do rohu,“ ukázala na jeden protější, proti kterému jsme seděli. „Už u něj seděl muž, měl plášť s kapucí přetaženou přes hlavu.“

„Je obvyklé, že vaši zákazníci skrývají svou totožnost například pod tógami nebo plášti? Řekl bych, že by to u vás vzbudilo jen podezření.“

„Stěží. Nezapomeňte, že se to stalo v prosinci mezi nóny a idy. Každý byl pořádně nabalený, protože to byla jedna z nejchladnějších zim, co kdo pamatuje. Vzpomínám si, že Galatea měla na sobě vlněné roucho. Dívky tu obvykle chodí nahé až od jara. Několik posledních nocí odložily šaty, protože je díky tomu africkému větru tak teplo.“

„Dobře. Takže dívka Galatea dovedla Lucilia ke stolu, u něhož seděl muž v plášti. Co bylo pak?“

Na jevišti uprostřed nádvoří pod ohromným lustrem ve tvaru Hydry s množstvím svíček na vrchu každé hlavy se jako přelud objevily tři iberské tanečnice, aby předvedly slavné tance z Cádizu na zběsilou hudbu fléten a rytmické zvuky maličkých dřevěných klapaček, jež držely v dlaních. Tyto ženy, stejně jako většina obyvatel Cádizu, byly řecko-fénického původu a měly ty nejerotičtější vlastnosti těchto národů.

Dívky z tanečních rodin byly od narození vychovávány k tomu, aby účinkovaly na veřejnosti, a jejich představení byla ta nejsmyslnější, jaká si dovedete představit. Vlastně také předváděly náboženské tance s dokonalou důstojností a slušností, ale netřeba dodávat, že ne v Labyrintu. Každá z nich byla nejen tanečnice, ale i akrobatka a hadí žena, a tuhle kombinaci jsem měl vždycky rád.

„Edile, posloucháte?“ Andromeda mi zamávala rukou před očima.

„Co? Samozřejmě. Jen jsem se nechal trochu rozptýlit, nic víc.“

Zasmála se. „Jsou pořádně rozptylující, to máte pravdu. To je Ešmunův soubor, nejstarší ze všech cádizských tanečních skupin. Jsou na cestě do Athén na slavnosti Velkých Dionýsií a pak zamíří na Ptolemaiův dvůr, než se vrátí do Hispánie. Ta kráska na vrcholu pyramidy je Jerozabel, prý nejlepší a nejhezčí tanečnice světa.“

„Tomu rád věřím,“ prohlásil jsem. V hrdle mi podivně vyschlo. Dal jsem si pořádný doušek vína, abych ho zvlhčil. Považoval jsem se za mnohem světaznalejšího člověka, než je většina lidí, a cádizské tanečnice už jsem viděl dřív, ale tyhle ženy předváděly ty nejskandálnější orgiastické věci, které jsem kdy spatřil. Nejpodivnější bylo, že vše se odehrávalo v pantomimě, ale ne s obsáhlými, směšnými gesty, která jsou k vidění, když toto umění předvádějí Italové. Obličeje žen zůstávaly tak poklidné jako tváře vytesaných Múz, jejich pohyby měly labutí grácii a nic se vlastně nedělo, pokud jste se dívali pozorně (což jsem dělal). Jen ve vás vzbudily dojem, že jste viděli něco, na co by mohli hledět jen bohové, aniž by na místě oslepli.

Když představení skončilo, vyskočil jsem a tleskal stejně hlasitě jako ostatní. I ty nejotrlejší děvky byly zasaženy tou nádherou a já přikázal Hermovi, aby šel a hodil pár mincí na pódium. Horlivě mě poslechl dřív, než stihly odejít.

Znovu jsem se posadil. „Tak kde jsme byli?“

„Chtěl byste se s Jerozabel setkat? Mohu to zařídit.“

„Bohužel mi to zakazuje moje povinnost, a to nemluvím o své manželce.“

„Většina mužů to nedělá,“ řekla.

„Co nedělají?“ Stále jsem byl z toho představení ještě trochu omámený. Vím, že vínem to nebylo. „Myslíte, že nezmiňují své ženy? Nejspíš ne. Nu, ta moje je Caesarova neteř a má s ním mnoho vlastností společných.“

Hvízdla. „U takové ženy bych se taky měla na pozoru. Caesar rovněž patří mezi mé pravidelné zákazníky. Vlastně je jedním z nejlepších.“

„To věřím,“ ujistil jsem ji. V přítomnosti té ženy jsem se naprosto uvolnil. Řekl bych, že být příjemná bylo součástí její profese.

„Vlastně sem obvykle chodíval, když měl pobavit význačné hosty z ciziny, pro které pořádal okázalé večírky. Dohlížel na jejich zábavu, ale jeho vlastní skutky nedělaly zrovna čest jeho pověsti, pokud chápete, co myslím.“

„Ach, domnívám se, že kvůli jeho výpravám k manželkám senátorů mu zbývalo jen málo energie.“ Měl jsem nějak pocit, že bych ho měl bránit.

„Myslím, že ho nevzrušuje skoro nic, jen to, co mu posiluje moc. Abyste věděl, vůbec se nezajímá o jídlo, víno ani pohodlí navzdory své pověsti prostopášníka.“

„Vím to lépe než kdo jiný,“ prohlásil jsem smutně. „Doprovázel jsem ho na vojenském tažení v Galii.“

„Totéž platí pro ženy a chlapce. Předstírá, že je přátelský, ale myslím, že vždycky plánuje příští volby nebo válku.“

„Muže hodnotíte bystře, Andromedo.“ I já jsem stále na pozoru a vyhledávám kontakty, které by mi mohly být užitečné. Napadlo mě, že tahle žena byla na tom pravém místě, aby vyslídila informace o důležitých mužích jak místních, tak cizích. Někteří považovali takové zprávy za nehodné důstojnosti římského úředníka. Já takový názor nikdy nezastával.

„Jak dlouho bych vydržela, kdybych to neuměla?“ Zdálo se, že přemýšlí o tomtéž jako já. Nu, oba jsme se pohybovali na špici svých profesí. „Muž jako vy, na cestě vzhůru, potřebuje takové věci vědět. Pochopte, k jistým zákazníkům musím být diskrétní, k těm stálým a k těm, kteří jsou na pozici, díky níž by mi mohli skutečně ublížit.“

„Ale vždycky můžete využít přítele či ochránce, ne?“

„Nikdy jich nemohu mít dost. Ale jsem profesionálka zvyklá brát za své služby peníze.“

„Rozumím. Nikdy se nezdráhám zaplatit za kvalitu. Ale ta záležitost, o které jsme hovořili, spadá do úředního vyšetřování.“

Vzdychla. „Říkám to jen proto, abyste si nezvykl očekávat informace zadarmo. Tedy ti dva muži spolu chvíli hovořili. V jednom okamžiku se začali hádat a vyhazovač přešel k jejich stolu a poklepal na něj kyjem. Utišili se a tím to skončilo.“

„Pošlete ke mně toho vyhazovače,“ požádal jsem ji. „Mohl něco zaslechnout.“

Na chvilku se zamyslela. „Nemáte štěstí. Byl to Astyanax a před čtyřmi měsíci ho zabili při pohřebních hrách za Terencia Lukana v Kapui.“

„Proč to jen musel být neobratný zápasník?“ zabručel jsem. „No, teď už se s tím nedá nic dělat.“

„Krátce nato se muž v plášti s kapucí zvedl a odešel.“

„On odešel?“

„Vyšel přímo hlavními dveřmi. A Lucilius šel nahoru s Galateou…“

„Počkejte. Galatea s nimi byla celou dobu?“

Chvilku o tom přemýšlela. „Ne. Zavedla Lucilia k zahalenému muži a pak šla pryč. Vrátila se k tomu stolu buď předtím, než ten muž v plášti odešel, nebo chvilku potom. Jistě chápete, že jsem je nesledovala nijak pozorně. Musela jsem se věnovat mnoha dalším zákazníkům, dokonce i v té roční době.“

„Dobře. Šla nahoru s Luciliem. Zavraždila ho?“

Andromeda pokrčila bílými rameny. „To nevím. Nahoře jsem s nimi nebyla. Pozdě večer se tu strhl zmatek. Další z dívek si vedla zákazníka do pokoje, zaklepala na dveře, ale nikdo neodpověděl, tak šla dál. Začala křičet, proto jsem vyběhla nahoru. Lucilius ležel na podlaze a umíral na bodné zranění. Nikdo jiný v pokoji nebyl.“

„Kde byla Galatea?“

„Nikde jsme ji nenašli ani tehdy, ani později.“

„Vy jste ji neviděla odcházet?“

„Tohle není vězení. Není těžké odsud zmizet. Mohla se klidně zahalit do palla a odejít.“

„Ve většině lupanarií,“ řekl jsem, „jsou dívky drženy pod zámkem, dokud nemají službu, a dveře se hlídají.“

Pohrdlivě si odfrkla. „A viděl jste, jaké vyděšené, zbité, vyčerpané dříčky to jsou, ne? Moji zákazníci sem přicházejí kvůli potěšení a příjemné společnosti a já jim obojí poskytuji. Platí tu víc, než kdekoli jinde, ale dívky a chlapci jsou zkušení, vypadají dobře a ochotně. S muži, kteří chodí kvůli sexu do vězení, není něco v pořádku.“

„To vám nebudu vyvracet. Takže byl stále naživu, když jste ho našli?“

„Už vypadal jako mrtvý, ale ještě dýchal. Poslala jsem pro lékaře, hned udělal, co mohl, ale bylo pozdě. Ten muž trochu něco blábolil, ale nic, čemu by bylo rozumět, a pak zhebnul.“

„Kdo byl ten lékař?“

„Ten z ludu, Asklepiodes.“

„Jestli jste poslala pro něj, Lucilius vydržel déle než jen pár minut.“

„Pro Asklepioda jsem nemusela posílat daleko,“ řekla. „Byl přímo tady dole na nádvoří, jako po většinu večerů.“

„Asklepiodes je tu stálým hostem?“ zeptal jsem se udiveně.

„Měl by být. Je to jediný muž v Římě, kterému tady pobavení poskytujeme zadarmo. Máme dohodu. Takovéhle místo potřebuje pravidelnou pozornost lékaře.“

Takže Asklepiodes měl s Andromedou zvláštní dohodu? Vida, vida. „Je tu dnes večer?“

„Není to dlouho, co jsem ho viděla. Najdu ho pro vás, jestli je pořád tady.“ Zvedla ruku k týlu paruky a po boku se jí objevil muž. Zjevně měla systém tajných signálů. Muž byl statný, s pořádnými vousy a na sobě měl ženské šaty. „Najdi řeckého doktora a pošli ho sem,“ přikázala. Podivný člověk zmizel.

„Co jste udělala hned potom, co zemřel?“ zeptal jsem se.

„Jak jsem řekla, poznala jsem ho, tak jsem poslala chlapce, aby našel jeho dům a informoval rodinu či toho, kdo tam bude, ale on jen celou noc někde bloudil. Zkoušel jste někdy ve tmě najít neznámý dům? Stejně se toho do rozednění moc dělat nedalo. Potom dorazili libitinarii a nato prétorův člověk, aby mě vyslechl.“

O chvilku později přišel k našemu stolu Asklepiodes a celý zářil. „Překrásná hostitelko,“ uklonil se Andromedě a pak se obrátil na mě. „Vznešený edile, jak vám mohu pomoci?“ Pořadí, v němž seřadil naši relativní důležitost, mi neuniklo.

„Posaď se, starý příteli,“ řekl jsem. „Právě jsme probírali vraždu.“

„Zřídkakdy mluvíš o něčem jiném,“ prohlásil.

„Jak vidím, vy dva se znáte,“ poznamenala Andromeda.

„Už dlouho,“ pověděl jsem jí. „Zjevně ses nechvástal naším přátelstvím, abys tu zvýšil svůj význam.“

„V téhle čtvrti mi důvěrná známost se slavnými šampiony arény získává víc vážnosti než přátelství s jakýmkoli počtem senátorů.“ Ani se za svá slova nezastyděl. „Pořád vyšetřuješ ta zabití, na kterých jsi pracoval včera?“

„Vyšetřuje smrt bývalého edila,“ informovala ho Andromeda.

„Náhodou si myslím, že smrt toho muže a zabití Lucia Folia a jeho ženy by mohlo…“

„Folia!“ Andromeda si odplivla na barevnou dlažbu. „Ten den, kdy on a ta jeho svině zemřeli, by měl být připomínán jako svátek s oběťmi a jásotem!“

„Vy jste znala Folia?“ zeptal jsem se překvapeně.

„A kdo ne?“ Trpce se usmála. „Když se přistěhoval nahoru do Říma z nějakého města, ze kterého ho jistě vykopli…“

„Mám za to, že to bylo Bovillae,“ řekl jsem.

„Tak Bovillae. Šťastné město bez toho páru. Hned jak se sem dostal se všemi svými penězi a zálibou v krvi a bolesti, vydal se na cestu všemi římskými lupanarii a začal u mě.“

„Říká se,“ ozval jsem se, „že uspokojíte každou představu.“

„Rozhodně ne každou,“ ohradila se. „Uvažte tohle: kdybyste pronajímal koně, pronajal byste ho muži, který by ho bil a honil ho, dokud by nepadl, a vrátil by vám ho napůl mrtvého?“

„Ty dívky a chlapce loni,“ zeptal se Asklepiodes, „měl na svědomí Folius?“

„Jak on, tak ta jeho žena,“ přikývla. „Mysleli si, že mě můžou podplatit několika mincemi a zase si sem přijít stejně užívat. Řekla jsem jim, že moji muži mají ode mě příkaz vzít je přes hlavu a hodit do řeky, jestli se někdy vrátí. Kdybych jim dovolila, aby se k mým dívkám takhle chovali, neudržela bych si tu ani jedinou, i kdybych je přivazovala řetězem. Nevadí mi trocha předstíraných hrátek, to nikomu neublíží, a mám tu na to speciálně vytrénované lidi. Ale tihle dva nechtěli jen předstírat.“

„Viděl jsem, jak se chovali ke svým otrokům,“ přiznal jsem. „V římském zákoně by opravdu mělo být nařízení, aby se takovým věcem zabránilo.“

„Později jsem se doslechla, že našli místa, kde jim vyšli vstříc,“ pokračovala chmurně. „Otroci umírají pořád. Nikdo se o to nezajímá.“

Napadlo mě, že vyšetřuji velmi příhodnou smrt dvou lidí, kteří možná patřili mezi nejproslulejší římské masové vrahy. Jen byli opatrní v tom, koho zabíjeli, a nikdy nesprovodili ze světa nikoho vyššího společenského postavení. Bohatí equites se jen zřídka tak moc znechutili tolika lidem za tak krátkou dobu. Všem, od prokonzula Antonia Hybridy až k madam Andromedě, a přesto jejich sousedé sotva věděli, kdo jsou!

„Chci vidět pokoj, kde byl Lucilius zabit,“ řekl jsem.

„A pročpak?“ zeptala se.

„Nikdy nevíte, co vám takové místo prozradí,“ odpověděl jsem.

„Můj přítel stvořil své vlastní odvětví filozofie,“ ujistil ji Asklepiodes, „nebo snad formu nekromantie. Občas se zdá, jako kdyby s ním hovořili duchové zavražděných.“

Andromeda přetřela slonovinový prsten, který nosila na ukazováčku a políbila ho. „Nechci tu žádné jednání s mrtvými, ale ten pokoj vám ukážu.“ Vstala do plné, udivující výše a já ji následoval s Asklepiodem po boku a Hermem za zády. Usoudil jsem, že si radši přepočítám peníze, až se dostanu domů. Ten kluk klidně mohl vyklouznout s jednou z dívek, když jsme si povídali.

Schodiště, jež spojovala horní chodby, byla vystavěna v párech. Ta nejblíže nádvoří sloužila pro cesty vzhůru, ta u zdi pro sestupování. Bylo to velice uspořádané, skoro jako v divadle. Některé místnosti, jež jsme míjeli, byly osvětlené, jiné temné. Ozývaly se z nich zvuky hudby a výkřiky vášně, i takové, jež se vzpíraly jakékoli interpretaci. Snad mohlo být zábavné zastavit se a jen tak pro pocvičení intelektu zkusit některé z nich vysvětlit, ale povinnost volala.

Andromeda nás zavedla ke dveřím a zaklepala na ně. Zevnitř se nikdo neozval, tak do nich strčila a otevřela je. Ven se rozlilo světlo z lampy se čtyřmi knoty postavené na podlaze. Místnost nebyla větší, než bylo nutné na činnost, jež se tam prováděla. Její zařízení sestávalo kromě lampy z malého stolku s umývadlem, džbánu a toaletních potřeb, bronzového kotlíku, v němž ten večer nehořelo žádné uhlí, a celkem prostorné pohovky s mnoha polštářky a zadním opěradlem.

„Větší místnosti jsou v přízemí,“ řekla Andromeda. „Některé z nich jsou pro skupinky a mají zvláštní vybavení. Tady není nic výjimečného.“

Přešel jsem místnost k jedinému oknu. Jeho rám byl z voňavého cedru, nádherný dotek luxusu. Vnitřní okenice, rovněž z cedru, byla vyřezaná spletitým mřížováním, aby dovnitř mohlo světlo a vzduch. Bytelná venkovní okenice byla z natřené borovice. Otevřel jsem obě okenice a vyhlédl ven. Hluboko pod sebou jsem spatřil vydlážděné náměstí. V místnosti jsem neviděl žádné příhodné místo na uvázání provazu. Vrah nebo vrahové museli odejít dveřmi.

„Jste si jistá, že tohle je ta místnost?“ zeptal jsem se. „Kromě těch v přízemí jsou si jistě podobné.“

Andromeda ukázala na dveře, které byly natřené červeně, a na nich byla nakreslená stylizovaná lyra. „Většina dívek a otroků neumí číst, tak nepoužívám čísla, ale barvy. Modrou pro první patro, žlutou pro druhé a červenou pro tohle. Každé dveře mají symbol pro některého z bohů, jež každý zná: blesk pro Jupitera, měsíc pro Venuši, kopí pro Marta, hůl obtočenou hady pro Merkura a tak dále. Řeknu otrokovi: ,Běž do žlutého Herkula,‘ a on ví, že má jít do druhého patra a najít dveře, na nichž je vyobrazený kyj.“ Klouby na ruce zaklepala na dveře. „Lucilius byl zabit v červeném Apollonovi, na to sotva kdy zapomenu.“

„Velmi logický systém,“ poznamenal jsem. Prohlížel jsem si kotlík. „Hořel v něm ten večer oheň?“

„Jistě. Vždyť přece víte, že byla zima. Ale viděl jste kbelíky s vodou a pískem před dveřmi. Já vždycky…“

„Prosím,“ ozval jsem se a pokynul, aby zmlkla. „Řekl jsem vám, že tu nejsem, abych kontroloval, zda dodržujete požární předpisy. Vaše bezpečnostní opatření jsou příkladná. Asklepiode, jak jsi našel oběť?“

„Lucilius dodýchával. Byl probodnut pod žebry na levé straně, což odpovídá pravorukému útočníkovi. Pokud jsem to mohl rozeznat ve světle svíce, jednalo se o rovnou dýku s oboustranným ostřím. Rána byla asi pět palců dlouhá, maličko zakřivená, jak ostří projelo kolem žeber. Vnitřnosti, také protržené, vylézaly z rány. Pro člověka jistá smrt.“

„Ale ne okamžitá,“ poznamenal jsem.

„Ne, s takovýmhle zraněním může člověk umírat několik dnů, ale záleží na tom, která vnitřní céva byla přeťata. Hned jsem viděl, že jeho krvácení je kritické. Tógu měl nasáklou…“

„On měl na sobě stále ještě tógu?“

„Ano, byl úplně oblečený.“

Znovu jsem se podíval na dveře a zahýbal jimi na pantech. Byly umístěné téměř uprostřed zdi a po obou stranách zbývaly asi tři stopy prostoru. Tenhle pokoj neměl žádný východ na balkon. Usoudil jsem, že mi místnost prozradila vše, co mohla.

„Pojďme,“ řekl jsem. Když jsme sestupovali na nádvoří, zeptal jsem se: „Nevzpomínáte si na nějaké další význačné osoby, které tu byly oné noci?“

Andromeda zavrtěla hlavou. „Ta vražda mi z paměti vyhnala všechno ostatní.“

„A ty?“ obrátil jsem se na Asklepioda.

„Já tady hostil nějaké přátele z Museia v Alexandrii. Byli v Římě na návštěvě a bydleli na Egyptském velvyslanectví. Jsem si jistý, že kdyby tu tenkrát byli nějací význační Římané, jistě bych je svým kolegům ukázal.“

„Tak k tomuhle je to tedy všechno. Andromedo, prosím, popište Galateu.“

„Pěkná dívka, ale to jsou u mě všechny. Bylo jí asi šestnáct, tmavé vlasy, hnědé oči. Pracovala tu jen několik dní. Nepocházela z Říma, ale ani z daleka, soudě podle jejího přízvuku. Dívka z malého města. Takových tu mám spoustu.“

„Došlo v té době ještě k nějakému dalšímu zmizení?“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Andromeda.

„Byl tu noc mezi vašimi zaměstnanci ještě někdo další, koho jste už potom nikdy neviděla?“

Podívala se na Asklepioda. „Na co váš přítel naráží?“

Šťastně se usmál. „Jen s ním mějte strpení. Jeho řeč dává často smysl až za nějakou chvíli. K pravdě dochází jako Sokrates, spíš kladením otázek než vyslovováním názorů.“

„Jak je libo. Teď když o tom přemýšlím, byl tu jeden vyhazovač, kterého jsem najala v tutéž dobu, kdy jsem přijímala Galateu. Řekl, že se jmenuje Antaeus, že je z jihu a přišel do Říma, aby zápasil na velkých hrách. Byl to hromotluk podobný těm ostatním a měl mohutný plnovous, jaký občané nosí jen zřídka.“

„A ten také zmizel po té vraždě?“

„Ano. Zápasníci z pohřebních her berou práci u nás jen jako vedlejší přivýdělek. Na jeho odchod mě upozornilo jen to, že si nevyzvedl plat za několik nocí. Ale nikdy jsem to nespojovala s tou vraždou. Tihle chlapci obvykle pracují během dne jako najatí rváči pro některého vůdce gangu, takže často končí mrtví nebo upoutaní na lůžko se zraněními, a proto si takových věcí moc nevšímám.“

Na nádvoří jsme se dostali až ke vchodu do tunelu. „Andromedo, v této záležitosti jste mi velice pomohla a já doufám, že se s vámi v budoucnu budu vídat častěji.“

Půvabně se usmála, což jí šlo dobře, protože se tím živila. „Edile, v Labyrintu budete vždy vítán, ať už budete v úřadu, či nikoli.“

Odešla a Asklepiodes se chtěl také rozloučit, ale já mu položil ruku na rameno. „Ještě chviličku tvého času, příteli.“

„Jistě, kolik si jen budeš přát.“

Vydali jsme se pomalu do tunelu a Hermes se držel za námi. „Je tu pár záležitostí, o kterých jsem si myslel, že by je naše hostitelka nemusela slyšet. Zmínila se, že Lucilius blábolil něco, čemu nerozuměla. Dokázal jsi něčemu porozumět ty?“

„Nejsem si jistý. Vypadalo, že je v deliriu, jež často předchází smrti, a jeho hlas nezněl zrovna nejlíp. Zdálo se mi, jako kdyby říkal ,prašivý pes, prašivý pes‘. Zuby měl pevně zatnuté, ale tohle bylo dost jasné.“

„Jsi si jistý, že používal mužský rod?“ zeptal jsem se. Myslel jsem si, že ten muž mohl nazývat tu proradnou děvku čubkou.

„Ano, to slovo bylo maskulinum.“

„A zranění, které jsi popsal? Nejenže dýka musela proniknout těžkou vlněnou tógou a jednou nebo dvěma vrstvami šatů pod ní, ale byla vedena několik palců vzhůru. Na to je třeba silného muže.“

„Ano, to asi ano,“ přikývl souhlasně.

„A nenapadlo tě na to tenkrát poukázat?“ zeptal jsem se podrážděně. „Děvka může snadno zabít muže, ale nejdřív ho svlékne a rozptýlí, aby nic netušil. Pak mu může vrazit malý nůž do krční tepny nebo tenkou dýku do srdce a on zemře, aniž by si toho v podstatě všiml!“

„Ano, to dává smysl. Ale, můj starý příteli, byl jsem přivolán, abych tomu muži poskytl co nejlepší péči, což vskutku bylo málo. Žádný vyšetřovatel se mě na nic neptal.“ Tím to pro Asklepioda končilo.

Vzdychl jsem. Občas jsem přemýšlel, jestli na světě uvažuje ještě někdo podobným způsobem jako já. „A vedl sis dobře, i když trochu opožděně. Děkuji.“

„Vždy jsem šťastný, když můžu posloužit senátu a lidu,“ ujistil mě a odešel, aby se znovu připojil ke své společnosti pro tento večer, nejspíš k nějakému namalovanému, pěknému chlapci. Koneckonců, byl to přeci Řek.

„Doufám, že jsi měl po celou dobu uši nastražené,“ obrátil jsem se na Herma. Právě kupoval od prodavače pár malých pochodní.

„Uši ano, ale oči jsem měl koukáním na ty tanečnice celé zmožené.“ Zapálil jednu pochodeň o svícen připevněný na zdi a šel přede mnou zpátky k mostu. „Připadá mi, že děvka Galatea by mohla být ta ubohá, zbičovaná dívka, kterou jsme viděli v insule.“

„Přesně moje řeč. Andromeda řekla, že její přízvuk zněl jako místní, ale ne římský. Bovillae je asi jen třicet mil jižně po via Appia. Lidé tam hovoří skoro jako Římané. A vyhazovač Antaeus…“

„Ten velký otrok. Schovával se za dveřmi. Byla tam spousta místa a žádné okno ve zdi směrem na nádvoří, kterým by někdo mohl zahlédnout, co se děje uvnitř.“

„Vyučil jsem tě dobře, Herme!“ pochválil jsem ho. Občas ten kluk stál za to, co snědl, vypil a ukradl. „Lucilia museli napadnout a probodnout, jakmile se zavřely dveře. Pak ten velký otrok a dívka opustili místnost každý zvlášť, krátce po sobě. Pořád tam někdo přichází a odchází, tak kdo by si jich všiml?“

„Proto tam přišli pracovat několik dní před vraždou!“ prohlásil Hermes vzrušeně. „Museli tam být dost dlouho, aby si jich nikdo nevšímal, a potřebovali si vybrat vhodný pokoj, kde to mohli provést. Domluvili se, že to udělají v místnosti v posledním patře se spoustou místa za dveřmi a žádným oknem na čelní zdi! Ten hromotluk tam vyšel dřív, takže kdyby někdo klepal, zařval by, že je pokoj obsazený.“

„Pomalu začínáš uvažovat jako kriminálník, Herme, ale hádám, že ti to jde samo sebou od přírody. Teď přemýšlím, kdo mohl být muž v plášti s kapucí a proč šel Lucilius nahoru do pokoje s Galateou.“

„Ten muž v kapuci byl nejspíš Folius,“ řekl Hermes. „Ta holka a velký otrok byli jeho majetek. A co se týče toho, proč šel nahoru s Galateou, já vím, proč bych s ní šel nahoru.“

„O tom není pochyb. Ale neměl by ses vždycky spokojit jen s tou nejsnadnější odpovědí. Do tohohle případu je zapleteno příliš mnoho lidí.“

„Co myslíte?“

„Přemýšlel jsem o Luciliových posledních slovech.“ Před námi na mostě Sublicio jsem viděl pochodně zářící podél zděného hrazení s prolukami, ve kterých stáli lidé a stále pozorovali zlověstný vzestup řeky.

„Myslíte ,prašivý pes‘? Co… aha, už mi to došlo.“

Ten kluk se musel ještě hodně učit. Právě ho napadlo totéž, co mě ve chvíli, kdy to řekl Asklepiodes. Řecký lékař, jehož ucho pro latinu nebylo tak dokonalé, jak si rád myslel, zaslechl skřípající slova umírajícího Lucilia špatně.

Neříkal canis, tedy latinsky pes. Říkal Kaninus.

Kapitola 11

„Počkej,“ zarazil jsem Herma, když se chystal vstoupit na most.

Otočil se. „Co?“

„Běž proti proudu. Přejdeme most Cestiův.“

„My jdeme na Ostrov?“

„No, klidně bychom mohli místo toho skočit do řeky, ale obyčejně, když přejdeš Cestiův most, dojdeš na Ostrov.“ Dlouhý, vyčerpávající den plný nejasností mě přiměl až k druhořadému sarkasmu.

„Jak poroučíte.“ Otočil se doleva a šel přede mnou podél nábřeží, které bylo na této straně řeky vysoko nad hladinou vody. Jak mi pověděl Ogulnius, proud byl mnohem pomalejší a méně ničivý tady ve vnitřním ohybu řeky než na protějším břehu. Nevím, proč tomu tak je, ale snad se to podobá zdání, že se střed kola otáčí celkem pomalu, zatímco obruč, jež je součástí téhož kola, se točí jako splašená. Řekl jsem si, že se na to budu muset jednou zeptat nějakého filozofa.

Ať už byl důvod jakýkoli, voda kolem nás proudila téměř klidně, zatímco uprostřed řeky byla rozbouřená. Světlo měsíce a pochodní na mostech odhalovalo spoustu trosek ze záplav na horním toku. Neviděl jsem žádné vzrostlé stromy, ale zato dost křoví a zřejmě i utopená zvířata. Zahlédli jsme i slaměnou ovčáckou chatrč, jak pluje kolem dnem vzhůru jako nějaká prapodivná loď.

Člověk by očekával, že takovou podívanou bude provázet spousta hluku, ale nebylo tomu tak. Otec Tiberinus dosahoval svého mysteriózního záměru celkem potichu. V místech vlnolamů, jež chránily mosty na straně proti proudu, se ozývalo jemné, příjemné zurčení proudící vody a občas skřípění, jak plující kláda narazila do mostu či nábřeží; jinak byla noc téměř stejně tichá jako obyčejně.

Ujít vzdálenost mezi mosty Sublicio a Aemiliovým nám trvalo jen několik minut. Celou cestu jsme míjeli zvědavce a rybáře, kteří stále tahali lodě do bezpečí. Obvykle chodila většina obyvatel spát se setměním, ale ne téhle noci.

Za Aemiliovým mostem se řeka prudce stáčela doleva na západ. Tady se dvě ramena Tiberu slévala poté, co se kolem Ostrova řeka rozdělila. K Cestiovu mostu, který spojoval Ostrov se západním břehem, jako ho nový Fabriciův spojoval s východním, to bylo celkem daleko. Tenhle úsek byl opuštěnější a po naší levici jsme měli téměř jen pole, protože tahle oblast teprve čekala na zastavění. Farmáři tam v té době stále pěstovali zeleninu.

Ostrov zasvěcený bohu uzdravování se vznášel jako příliš velká loď uprostřed povodně, a to není jen vymyšlené přirovnání. Gigantické protipovodňové zdi a vlnolamy na koncích jeho elipsovité délky byly vystavěny ve tvaru galéry s přídí směřující proti proudu. Tiber se teď pěnil přes ohromné mramorové beranidlo a vyvolával neuvěřitelný dojem, že Ostrov od nás rychle odplouvá.

Zdálo se, že tajuplná podívaná naplnila Herma pověrčivou hrůzou. „Máme tam jít?“

„To je jen klam,“ ujistil jsem ho, i když sám jsem byl maličko neklidný. „Ostrov nikam neodplouvá. Byl na tomhle místě dřív, než se objevil Romulus, pochopitelně bez vší té pěkné kamenické práce. Kdyby se doopravdy hýbal, táhl by za sebou ty mosty, ne?“ Plácl jsem na hrazení mostu, abych ujistil jeho skoro stejně jako sebe. „Vidíš? Dokonale pevný. Tak pojď.“

„Nemyslel jsem doopravdy, že se hýbá,“ zamumlal si pro sebe.

Když jsme vystoupali do schodů chrámu, obdivoval jsem oheň plápolající před dveřmi v nových bronzových kotlících. Podle jasných plamenů a tenkého kouře jsem poznal, že se pálí velmi kvalitní dřevo. Jak jsme kolem procházeli, starší otrok přihodil rozštípnuté polínko do jednoho z nich a poslal k nebi sloup zářících jisker.

Uvnitř chrámu stála socha blahodárného boha Aeskulapa a bděla nad malým hloučkem trpících. Většina z nich ležela na slamnících položených na podlaze, i když několik zámožných pacientů si přineslo skutečné postele a obsluhovali je otroci. Někteří nemohli usnout a seděli na pokrývkách schoulení do nejubožejších klubíček. Všichni tito nešťastníci budou spát před bohem v naději, že jim sešle sny, v nichž jim ukáže lék na jejich neduhy. Doufali, že kněží jsou odborníky na výklad těchto snů.

Našel jsem velekněze Gavia, jak se s několika dalšími radí před sochou. Všichni měli na sobě plné kněžské roucho, jako kdyby se chystali na noční obřad. Aeskulap byl bůh spojovaný s nadzemním světem přes svého otce Apollona i s tím podzemním přes svého ochranného hada, takže obřady byly prováděny jak za denního světla, tak v noci, a byla mu obětována bílá i černá zvířata, obvykle kohouti. Všude po stěnách visely modely rukou, nohou, očí a různých dalších údů a orgánů většinou vyrobené z hlíny. Ty byly věnovány bohu jako poděkování za vyléčení příslušných částí těla. Každých pár let se všechen tenhle nepořádek musel uklidit a obětiny pak byly vhozeny do zvláštní posvěcené jámy.

„Edile!“ zvolal Gavius, když mě zahlédl. „Nečekali jsme, že vás v tuto hodinu uvidíme.“ Byl to velmi důstojný starý muž, jehož neznámá, ale patricijská rodina dodávala kněze tomuto chrámu po celou dobu od jeho založení. Ještě dřív než Aeskulap dorazil do Itálie, byli kněžími předchozího boha léčení. „Právě jsme se radili, jaká přijmout opatření, pokud řeka stoupne do té míry, že zaplaví Ostrov.“

„Už se to někdy stalo?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, ale kdo jsme my, abychom říkali otci Tiberinovi, jak vysoko smí vystoupat?“

„To je svatá pravda.“

Smutně potřásl hlavou. „Mnozí z nás cítí, že bohové už nás dávno měli potrestat za to, kolik je ve městě svatokrádeží a nečistoty. A který bůh je blíž Římu než Tiberinus? Byl prastarý, když tu Romulus vystavěl první hradby. Ostatní bohy uctívá mnoho věřících po celé Itálii i ve světě. Otec Tiberinus je pouze náš.“

„Velmi přiléhavá poznámka,“ přisvědčil jsem. „Vlastně jsem tu, abych si promluvil s otrokem knězem Harmodiem. Mohl byste ho přivolat?“

„S radostí.“ Kývl na pomocníka a něco mu zašeptal do ucha. Bosý chlapec tiše odběhl. „Smím vědět, čeho se to týká?“

„Nechal jsem v jeho péči jednoho otroka. Ten muž přežil zřícení insuly před třemi dny.“

„Ach ano, o té záležitosti jsem slyšel. Pokud vím, tak ten nešťastník zemřel a byl odvezen pryč.“

„Přesně. Kolem jeho smrti jsou jisté nejasnosti, které musím vyšetřit.“

Zdálo se, že budeme muset chvilku počkat, a něco, co ten svědomitý starý kněz řekl, mi začínalo klíčit v mysli. „Ctihodný Gavie, před chviličkou jste hovořil o obřadním znečištění města.“

„Jistě, převelice vážná záležitost.“

„Souhlasím s vámi a myslím, že se s tím musí něco udělat. Kdybych šel do senátu a navrhl, aby se ustavil zvláštní soud, který by stíhal ty, kdož jsou zodpovědní za tento otřesný stav, byl byste vy a ostatní vysocí kněží a flamines ochotní mě v této záležitosti podpořit?“

„Myslím, že je to báječný nápad. Jenže Pontifex Maximus je mimo Řím…“

„Domnívám se, že Julius Caesar, můj vyženěný strýc,“ dodal jsem pro efekt, „s tím bude souhlasit. Hned za rozbřesku k němu vypravím posla.“

„Pak jakmile to podmínky města dovolí, svolám schůzku představitelů kněžských kolegií, abychom tuto záležitost prodiskutovali. Stejně je zvykem uspořádat po katastrofách taková jednání, protože musíme zjistit, čím jsme bohy urazili.“

„Ctihodný Gavie, moje zpráva podrobně sdělí, proč jsme rozhněvali otce Tiberina.“

Kluk se vrátil a Gavius se hodně předklonil, aby mu pomocník mohl zašeptat do ucha. V tomhle chrámu všichni mluvili tiše. Starý muž se narovnal. „To je zvláštní. Bylo mi řečeno, že se Harmodias vydal na pole na západním břehu, aby nasbíral nějaké léčivé byliny, které potřeboval. Od té doby ho nikdo neviděl.“

„Kdy to bylo?“

„Včera odpoledne.“

„To je velice podivné,“ přisvědčil jsem, ale pomyslel jsem si, že to není podivné ani v nejmenším. Utekl hned, jak jsem se ho vyptával, protože se bál, že přijdu na to, jakou roli sehrál při vraždě toho otroka. Rozloučil jsem se se starým mužem a vyšel ven širokými hlavními dveřmi.

Chvilku jsem postál v pěkném sloupoví u vchodu na vrcholu schodiště. Bývaly chvíle, kdy mi přišlo zatěžko věřit v bohy, kdy se zdáli jako dětinská stvoření vyděšených venkovanů, kteří se zoufale snažili ovládat síly, jimž nerozuměli. A jindy mi zas připadalo, že bohové jsou velmi blízko. Jako by je tahle řeka doopravdy přiblížila.

Přemýšlel jsem, co po nás bohové chtějí a jestli je skutečně těší úplatky, jež jim nabízíme. Opravdu je uspokojovali všichni ti býci a kanci, berani, koně a ptáci, občas i psi, nebo to byla jen krev, peří a kouř?

Každý květen házejí vestálky dvacet čtyři slaměných panáků z mostu Sublicio jako oběť Tiberinovi a prosí ho, aby nepřinesl záplavy. Kdysi to bývaly lidské oběti. Možná bychom se k nim měli vrátit, pomyslel jsem si. Napadlo mě několik kandidátů, kteří by mohli jít do první skupiny čtyřiadvaceti.

Ze snění mě vytrhl náhlý zvuk. Starý otrok přihodil další polínko do bronzového koše. K nebi opět vylétl oblak jisker.

„Proč pálíš tolik drahého dřeva, starče?“ zeptal se ho Hermes. „Není tu skoro nikdo, kdo by to viděl.“

„Muž, který opravil chrám a věnoval tyhle pěkné kotlíky, zaplatil, aby v nich každou noc následujících pět let hořelo prvotřídní dřevo.“

„To je ale marnotratnost,“ poznamenal jsem. „Je to k uctění boha Aeskulapa? Poskytli jste tomu muži ve zdejším chrámu péči?“

Starý otrok mě obdařil bezzubým úsměvem. Byl to naprosto cynický úsměv pravého Římana. „Jestli chcete znát můj názor, ten bohatý neřád si chtěl jen zajistit, aby si každý mohl přečíst jeho jméno, ať už je hodina jakákoli.“

Trhl palcem vzhůru a my dva jsme tím směrem zvedli pohled. Na dlouhém a nízkém trojúhelníkovém štítu obklopeném zdobnou sochařskou prací a menšími nápisy plameny nádherně ozařovaly jméno. Bylo napsáno velkými písmeny, což je právo každého muže, který nechal opravit veřejnou budovu:

M. VAL. MESSALA.

Tohle pár věcí vysvětlovalo. Messala, velký dobrodinec chrámu, v něm mohl dělat, co se mu zlíbilo. Neměl potíže podplatit tolik níže postavených kněží, kolik potřeboval, aby provedli vraždu v chrámu a poté se zbavili těla.

Zastavili jsme se na Ostrově u kraje Fabriciova mostu.

„Co měla znamenat ta poznámka o zvláštním soudu?“ chtěl vědět Hermes.

„Jestli je nedokážu dostat před soud prétora, tedy pokud korupce zasahuje příliš hluboko, abych je mohl úspěšně žalovat před porotou, pak je obviním před církevním soudem. Žaloby jsou stejně vážné jako v kterékoli civilní záležitosti a tresty dokonce mnohem horší, žádné mírné pokuty nebo dočasná vyhoštění. Katonovi milovaní předci zavedli jisté vskutku barbarské tresty za přečiny, jež by mohly poštvat rozhněvané bohy proti všemu římskému lidu.

Tahle záplava bude skutečně ničivá a shromáždění si jistě vynutí krev, jež by zaplatila za jejich utrpení.“

„To přímo volá po nějakých proslovech, jež uchlácholí dav,“ prohlásil Hermes pochybovačně. „V tom je dobrý Caesar. Stejně tak Klodius. Ale váš styl to není.“

„Kato byl oblíbený tribun lidu a je to demagog, který se může rovnat těm nejlepším. On mě podpoří. Takové věci miluje.“

Hermes přikývl a od pohasínající pochodně zapálil další. „To by mohlo vyjít. Ale jednu věc musíte udělat jako první.“

„Co je to?“

„Žít dost dlouho, abyste to mohl provést.“

„Ten drobný problém tu jistě je,“ připustil jsem.

„Možná bychom se dnes v noci neměli vracet k vám domů. Už tam určitě čekají, aby vás zabili. Kladete příliš mnoho otázek o příliš mnoha důležitých lidech. Neexistuje způsob, jak to v takovém městě, jako je Řím, utajit. Nejlepší místo, kde vás můžou přepadnout, je v ulici vedoucí k vašim dveřím.“

Mluvil s jistým oprávněním. Už jsme si probojovali cestu v nejednom takovém přepadení v ulicích. „Možná máš pravdu,“ uznal jsem. „Pojďme se podívat, jak to vypadá na druhém konci mostu, třeba potkám nějakého přítele, u kterého pro nás vyškemrám nocleh, někoho, komu nedlužím moc peněz.“

„To ten seznam dost zkracuje,“ prohlásil. Z jeho hlasu byla cítit poťouchlost.

„Dávej si pozor na pusu. Poslední dobou ti promíjím příliš mnoho familiárností. Je na čase, abych ti trochu přitáhl otěže.“ Další chytrou odpověď si nechal pro sebe, tak jsem usoudil, že mu to došlo.

Vršek nábřeží na východní straně řeky byl stále ještě suchý, ale o několik kroků dál směrem dolů k pevnině už začínala voda. Buď se řeka vylila z břehů někde nahoře proti proudu, snad na Martově poli, a pak natekla sem, nebo, což jsem považoval za pravděpodobnější, se všechny stoky naplnily a voda vytékala ven odpadními kanály.

„Potřebujete svézt, sousedé?“ Promluvil na nás převozník, který postrkoval své plavidlo směrem k nám. Z lodní přídě trčela dlouhá tyč, na jejímž konci hořela pochodeň. Díky ní jsme poznali, že muž je noční rybář. Obvykle by byl v tuhle hodinu na řece, kde by pochodeň vábila ryby k hladině, a on by je chytal do vrhací sítě.

„Ano, ale ještě s jistotou nevíme, kam jdeme,“ řekl jsem mu. „Co je pořád nad vodou?“

„Celý Dobytčí trh je zaplavený,“ řekl. „Stejně jako Murcijské údolí,“ což byl starý název prolákliny, ve které ležel Cirkus Maximus. „Před chvílí bylo na Foru vody tak k vašim kotníkům, ale teď už může hladina dosahovat výš.“ Okolí Fora bylo hustě osídlené, i když ne tolik jako Subura, kde jsem žil já.

Podíval jsem se vlevo, kde se v celé nádheře tyčil Kapitol korunovaný skvostným Jupiterovým chrámem. Po naší pravici na nižším svahu Aventina stál Ceresin chrám, kde jsem jako edil měl to, co se sarkasticky nazývalo hlavním sídlem. Ukázal jsem k němu.

„Mohli bychom jít tam. Mám právo to místo užívat v jakoukoli hodinu. Otroci nám najdou pohovky. Pořádají se tam hostiny, tak tam musí být nějaký nábytek.“

„Jenže nejspíš žádné jídlo ani nic na posílení,“ zaskuhral Hermes. „Tamhle na Palatinu máte přátele.“ Kývl na kopec, jenž se tyčil východně nad Cirkem Maximem. „Není to tak daleko.“

„Potíž je,“ zašeptal jsem, „že nevím, kdo je ještě můj přítel.“

Vyjednával jsem s převozníkem, dokud jsme se neshodli na jízdném, a pak jsme nastoupili na loď.

Byl to podivný, skoro snový zážitek pomalu se nechat unášet na jih v místech, kde jsem celý svůj život chodil pěšky. Míjeli jsme ztichlé budovy a voda se hemžila krysami vyplavenými ze sklepení. Projížděli jsme kolem jiných lodí a bárek, kterými se lidé nechávali převážet sem a tam. Převozníci na sebe volali a užívali zvláštní žargon svého řemesla. Měsíc jasně zářil a rozléval stříbrné světlo po prapodivné scéně. Mohlo to být docela příjemné, až na jednu věc.

„To je smrad!“ dávil se Hermes. Protože bylo naprosto klidné ovzduší, byl zápach z vrcholu nábřeží téměř neznatelný, ale tady, jen několik stop od hladiny byl odporný puch téměř viditelný, až se mi rozslzely oči. Měl jsem pravdu. Byly to ty ucpané stoky, které za letitou lhostejnost vyvrhly do města nastřádanou zkázu.

„Je pořádný,“ souhlasil bárkař. Zdálo se, že ho zápach ani nastalá situace nijak nevyvádějí z míry. „Kéž by byly nějaké peníze z lovu krys. Rozhodil bych svoje sítě a do svítání by ze mě byl boháč. Ryby se dnes v noci v řece rozhodně chytat nebudou, a ani v mnoha příštích.“ Setřásl pár krys ze svého bidla, aby dodal důraz svým slovům. Když ho zastrčil zpátky, viděl jsem, že voda by mi sahala nejvýš ke kolenům. Ale co se mě týkalo, klidně mohla být hlubší než Okeanos, v žádném případě bych se totiž touhle vodou nebrodil.

Proplouvali jsme přes Dobytčí trh, teď zbavený svých obyvatel, stejně jako tomu bylo před příchodem našich prapředků. Bárkař vedl loďku kolem brány Cirku, kterou projížděly závodní vozy, a já usoudil, že bude třeba dost práce, než tu budu moct uspořádat své závody. Po téhle spoušti bude trať jistě v příšerném stavu.

Nakonec jsme přídí narazili na souš u úpatí Aventina. Ještě než jsme s Hermem stihli vystoupit, dva lidé už běželi z kopečka a volali na bárkaře, aby počkal. Měl před sebou rušnou, výnosnou noc i přesto, že nevydělá nic na krysím rybolovu.

„Hned nás odvezte k Palatinu, dobrý muži!“ ozval se povýšený ženský, trochu povědomý hlas. Přistoupil jsem nezdvořile blízko, sklonil se a zamžoural na patricijské rysy pod šálem, jenž halil ženě hlavu. Světlo z lodní pochodně a i z té mnohem menší, již nesl Hermes, ozářilo nezaměnitelný obličej hledící na mě jako Gorgona.

„Jakže, ctihodná dáma Kornelie! Jaké překvapení, že vás tu vidím tak pozdě.“

„Proč jste zde, edile Metelle?“ vyštěkla. „Bezpochyby jste zase někde hýřil jako obyčejně, i když se město nachází ve stavu nebezpečí!“

„Starám se o celé město a ve službě senátu a lidu nikdy neustávám. Chtěl jsem zajít do chrámu, a koho tu nenajdu – dámu co do vážnosti hned po manželce Flamena Dialis a kněžce Virgo Maxima, doprovázenou jedním ze svých eunuchů.“ Nebylo možné, abych si spletl zavalitého společníka s oholenou hlavou a vzteklým výrazem obličeje.„Á, omluv mě Marku Porcie, myslel jsem, že jsi jedním z chrámových trubců! To je tedy setkání! Přesně s tebou si potřebuju pohovořit!“

„Metelle,“ řekl Kato, či spíše zavrčel, „jestli se toužíš dožít rána, měl by sis dát pozor!“ Kornelie mu položila ruku na paži a on zmlkl jako neposlušný pes, který se uklidní, když se ho dotkne jeho pán. Tohle byla noc odhalení.

„Decie Caecilie,“ řekla Kornelie úplně novým hlasem, „jak vám můžeme pomoci?“

„Ach, náhodou se dnes večer nemůžu vrátit domů a jsem si jistý, že všichni moji přátelé ubytovávají klienty z níže položených částí města, tak jsem si myslel, že zajdu do kanceláře plebejských edilů a schoulím se někam do koutku.“

„V žádném případě,“ prohlásila. „Řekněte otrokům, aby vás zavedli do části pro hosty. Je celkem dobře vybavená. Povězte jim, že vám musí poskytnout všechny služby, nebo riskují mou vážnou nelibost.“

„Tedy to je od vás převelice laskavé, má paní. A Katone, potřebuji se s tebou sejít zítra hned po rozednění.“

„Proč bych měl…“

„Jedná se o tu záležitost, kterou jsme dnes probírali.“

Zúžil oči. „Ty ses něco dozvěděl, co?“

„Spoustu věcí. Budou se ti líbit. A velmi brzy se může přihodit nějaký násilný čin.“

Trhl hranatou hlavou v důrazném přikývnutí. „Budu tu, i kdybych sem měl doplavat!“

„Tys po té vodě ještě nejel. Nedávej sliby, které nemůžeš dodržet.“

Pomohl jsem Kornelii na palubu loďky. „Decie,“ zašeptala, „máte pověst člověka, který umí držet jazyk za zuby. Říká se, že proto vám Caesar svěřuje důležité záležitosti. Mohu se také spolehnout na vaši diskrétnost?“

Položil jsem si ruku na srdce. „Až za hrob, překrásná Kornelie.“

Bárkař je odvážel směrem k Palatinu a já se smál, když jsme s Hermem stoupali k nádhernému chrámu. „Kato a Kornelie! Kdo by si to byl pomyslel? Nejúlisnější muž v senátu a nejhrůzostrašnější dračice ze strany Caesarovy matky! Kato přeci jen bude mít nějakou tu lidskou slabost!“

„Není to jeho jediná slabost,“ poznamenal Hermes. „Moc pije, to ví každý.“

„To není slabost,“ podotkl jsem, „to je známka charakteru. Ne že bych ho kvůli tomu měl radši, ale aspoň se mi o trochu míň hnusí.“ Dal jsem palec a ukazováček nepatrně od sebe, abych mu ukázal, o jak málo. Vyšli jsme chrámové schody. „Máme štěstí, Herme! Já vůbec netušil, že Ceresin chrám má nějakou část pro hosty!“

Jak se ukázalo, v chrámu byly skutečně velmi pěkné prostory pro hosty, a když jsem vyburcoval otroky z jejich odpočinku a pohrozil jim Korneliiným hněvem, zavedli nás tam a postarali se o naše pohodlí.

„Ach ano, pane!“ zašveholil hlavní eunuch, když hrdě předváděl pokoje, jež se nacházely za skvostnou hlavní lodí chrámu. „Často bavíme velekněžku a nejvyšší správce velkých chrámů z Řecka a z oblasti Magna Graecia, kde se Ceres uctívá jako Demeter.“

Prohlížel jsem si přepychové pokoje. „Necháváte si tohle pro sebe, co? Zatímco se my, ubozí edilové, potíme v maličkatých kancelářích dole! Nu, už toho nechme. Přines nám nějaké jídlo, co máš po ruce, a slušné víno. Ne! To nejlepší!“

Muž se podlézavě poklonil. „Hned, edile!“ Během pár minut jsme se cpali nejlepším studeným jídlem, jaké bylo té noci v Římě k dispozici. Večeřeli jsme už předtím, ale přesto jsme se ládovali jako vyhladovělí. Voják ví, že se musí pořádně najíst, když má příležitost, protože další jídlo dostane třeba až za několik dnů a do té doby může projít mnoha bitvami. Měl jsem neodbytný pocit, že záležitosti velmi brzy dostanou rychlý spád a já bych se na ně měl posilnit.

Dlouho jsem uvažoval, jestli to, co jíme, jsou zbytky večeře připravené pro onen podivný pár, a při tom pomyšlení jsem se málem udusil vínem.

Brzy jsem byl sytý a Hermes vypadal jako tele zasažené řezníkovou palicí a vsedě téměř vrávoral. Bylo pozdě, ale nechtělo se mi ještě spát na pohovce plné polštářů.

„Pojď, Herme,“ řekl jsem a vstal. „Nadýcháme se trochu čerstvého vzduchu, než zalehneme.“

„Když myslíte,“ vzdychl a zvedl se. Prošli jsme chrámovou lodí kolem sochy majestátní sedící bohyně. Jen jeden otrok obsluhoval lampy, které hořely před bohyní a podél zdí, všichni ostatní z personálu se vrátili zpátky do svých postelí. Vyšli jsme ven do sloupoví a zadívali se na město. Pohled v jasném měsíčním svitu bral dech. Voda se třpytila v místech, kde většinou bývá jen špinavé přítmí, a na kopcích, kde se lidé shromáždili na otevřených prostranstvích a na střechách, hořelo mnohem více pochodní než obvykle. Při pohledu na západ se řeka zdála neuvěřitelně široká.

„Myslíte, že se z toho dokážete dostat?“ zeptal se Hermes, když jsme se posadili na horní schod. Mezi nás postavil džbán a dva poháry.

„Musím,“ pověděl jsem mu. „Nejen že je žádoucí, abych zůstal naživu, ale je třeba tuhle záležitost vyřídit co nejrychleji. Mám příliš mnoho práce a tohle pohlcuje veškerou mou pozornost. Jakmile se ráno rozbřeskne, chci, abys doběhl domů se vzkazem pro Julii.“

„Jsem si jistý, že si o vás dělá starosti.“

„Ano, ano, ale toto je naléhavé. Chci, aby tu sochu zabalila a okamžitě odvezla z města. Bude si muset najmout vůz a poslat ji na venkovský statek. Ať ji tam schová, dokud se všechno tady nepřežene.“

„Schová?“ zarazil se. „Venuši? Proč?“

„Protože je to úplatek.“

„A moc pěkný. Proč vás uplatili? Co po vás chtějí?“

„Nic, hlupáku! Já jsem v životě úplatek nevzal! Teda ne velký. Rozhodně ne kvůli něčemu důležitému.“

Zadíval se na dno poháru. „To víno mi určitě zpomalilo myšlení. O čem to mluvíte?“

„Mělo mi to dojít hned, ale záležitost s insulou odvrátila mou pozornost. Podívej, Herme, naučil jsem tě, jak to v úřadu chodí: nemůžu být žalován či obviněn z nějakého zločinu, dokud úřad zastávám, jasné?“

„Tomu rozumím.“

„Ale ve chvíli, kdy odstoupím, obviněn být mohu. Je to běžný zvyk. Politický protivník, osobní nepřítel nebo mladší právník tě z něčeho obviní a ty se musíš bránit. Obyčejně se jedná o úplatkářství nebo vydírání, ale může to být cokoli. Když začínal Caesar, vytáhl na starého Rubiria vraždu spáchanou o pětadvacet let dříve!“ Nastavil jsem pohár a Hermes mi dolil. „Důležité je, že obvinění může být zcela falešné. Všechno záleží na tom, jak chytří a mocní jsou právníci. Důkazy jsou druhořadé.

Ale přemýšlej o tomhle: z ničeho nic se v mém majetku objeví nádherné umělecké dílo, originál Venuše, ať už je jejím autorem kdokoli. To je poklad, který bych si sám nikdy nemohl dovolit, i když připočítám Juliino věno. Odkud se ta věc vzala? Sázel bych na Messalu nebo Scaura. Oba jsou bohatí a vládli provinciím, kde se takovéhle kousky daly z místních lidí vymáčknout.“

„Proč socha?“ chtěl vědět Hermes. „Proč ne peníze?“

„Peníze se snadno schovají a dají se uspokojivě vysvětlit; jsou anonymní. Ale viděl jsi, jaký rozruch Julie a Fausta – ne, tys byl na střeše, viď? Nu, vrkaly kolem toho, jako kdyby to byli prvotřídní koně do závodního vozu. Ten, kdo to poslal, věděl, že se Venuší budeme chlubit každému, koho známe. Kdyby nebylo záplav, Julie by už sezvala na velký večírek všechny, kteří v Římě něco znamenají, aby na ni mohli obdivně zírat! Obviní mě ze zaprodání mého úřadu a bude to vypadat důvěryhodně. Vím, že bych měl potíže tohle vysvětlit.“

„Možná bychom ji měli rozbít na kousky a ty schovat,“ navrhl Hermes.

„Ne, to by mi Julie nikdy neodpustila. A navíc je moc cenná. Prostě ji pošleme na venkovský statek a schováme ji třeba v chatrči pasáka koz.“

„Vy si ji necháte?“

„Samozřejmě že si ji nechám! Myslíš snad, že jsem blázen? Za dva nebo tři roky ji můžeme vytáhnout a dát do svatyně, kterou pro ni chce Julie postavit. V tu dobu už si na tuhle záležitost dávno nikdo nevzpomene; objeví se nové skandály a zločiny, jež lidi rozptýlí. Není žádná hanba přijmout úplatek, za který nikdo nic nekoupí.“

„Stojí to tak v zákoně?“

„Myslím, že ano. Vyhledám si to. A teď do postele. Za úsvitu chci mít přichystané psací potřeby. Musím napsat dopis Caesarovi. A zjisti, který z edilských poslů je nejlepší jezdec.“

Vstal. „Zařídím to. Vy se taky radši vyspěte. Jestli zítřek bude stejně dlouhý a náročný jako posledních pár dnů, budete odpočinek potřebovat.“

„Hned půjdu za tebou,“ pověděl jsem mu. Přikývl a zašel zpátky do chrámu. Ten malý zlodějíček a intrikán pomalu dospíval v muže s mnoha slibnými vlastnostmi.

Potřeboval jsem trochu času pro sebe, abych si uspořádal myšlenky. Hermes měl pravdu, když řekl, že mě zítra čeká rušný den. Zlehčoval jsem to, ale bylo mi naprosto jasné, že mi budou usilovat o život přinejmenším jednou, možná několikrát, a kterýkoli pokus by mohl být úspěšný.

Zdálo se mi, že jsem se ještě nikdy nepotýkal s problémem, jenž by se objevil tak náhle, týkal se činnosti, o které jsem téměř nic nevěděl, a lidí, se kterými jsem se vůbec neznal. Byl jsem zvyklý, že je můj život v ohrožení kvůli politice, majetku nebo ženám. Nikdy jsem ale nečekal, že budu bojovat o svůj život kvůli dřevu. Přesto tato zdánlivě triviální záležitost způsobila smrt stovek Římanů stejně jistě, jako kdyby byli povražděni cizí armádou. Byl jsem plebejský edil a mojí povinností bylo dohlédnout, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Spokojeně jsem vstal a následoval Herma zpátky do chrámu. Ceres se netvářila, že by ji moje problémy zajímaly, ale ona vlastně nebyla skutečnou římskou bohyní. Možná bych se mohl zalíbit Junoně nebo Minervě, ale Ceres pocházela z Řecka.

V jejím hostinském pokoji se mi však spalo moc dobře.

Kapitola 12

Už před východem slunce bylo ráno plné horečnaté činnosti.

Docela mě překvapilo, když jsem ještě za šera spatřil přicházet ostatní edily v doprovodu otroků a davů klientů. Ukázalo se, že téměř všechny části Říma jsou snadno dostupné, jen se někdy muselo jít oklikou nebo použít loďku. Zatímco se scházeli, já seděl za stolem před chrámem a u světla z několika lamp, jež jsem vytáhl ven, jsem tvořil zprávu pro Caesara.

Můj styl byl tentokrát formálnější než obvykle, protože jsem psal Caesarovi v jeho funkci Pontifika Maxima, soudce ve všech záležitostech týkajících se římských náboženských zvyků, a navíc jsem si přál, aby se tento dopis přečetl v senátu a na různých kněžských kolegiích. Nebylo pro mě snadné vybavit si všechny ty neznámé pády a časy, jež do mě v mládí nahustili. Navíc něco z toho byly jen zbytky zastaralé latiny, které se běžně neužívaly, vyjma náboženských záležitostí a jistých druhů poezie.

Když jsem měl pocit, že můj dokument je obstojný, podal jsem ho svým asistentům s příkazem, aby ho opisovali tak dlouho, dokud je nezastavím. Dorazili teprve před několika minutami, stále ještě zívali a protahovali se.

„Jupitere, ochraňuj nás!“ zakvílel hlas z příšeří. „Metellus dře u světla lamp! Tohle je jistě znamení seslané bohy!“ Výrok zavdal příležitost pro pořádně hlučný smích. Hovořil Markus Aemilius Lepidus, kurulský edil. Došel k mému stolu následovaný bandou svých poskoků.

„Ale, Lepide, málem bych tě nepoznal, když nemáš ten svůj tlustý zadek usazený ve skládacím křesle.“

„Dneska není žádný trh,“ prohlásil rozzářeně. „Rozhodl jsem se, že sem přijdu pomoct ubohým, upoceným dříčům. Jistě jsi mě očekával.“

„Proč?“

„Cožpak tě včera večer nenavštívil senátní posel?“

„Byl jsem celou noc tady.“

„Decie! Tvoje oddanost povinnosti je ohromující! Tedy interrex svolal mimořádné zasedání senátu, jež se má konat v Jupiterově chrámu dnes večer před západem slunce. Všichni edilové mají zhodnotit stav města a předložit zprávu.“

„Pěkný nápad,“ řekl jsem, „ale všechno se to dá přehlédnout odsud.“ Pomyslel jsem si, že senátní zasedání je přesně to, co potřebuji.

„Podivná záplava, že?“ prohlásil Lepidus. Přibývající světlo tu nebývalou podívanou postupně odhalovalo. „Všechna voda tam jen tak stojí, podobá se víc jezeru než zuřící řece. Viděl jsem povodně, co vyrvaly celé budovy ze základů. Myslím, že tahle nebude tak hrozná. Třeba voda prostě ustoupí a bude stačit jen zbylou vodu vybrat a zamést.“

„Tahle povodeň,“ řekl jsem mu, „proměnila celou níže položenou část Říma na ohromný nočník. A ten tam zůstane tak dlouho, dokud ho Helios nevysuší.“

„Je to pravda? Můj dům je naštěstí na samém vrchu Kvirinalu, dost daleko od toho všeho.“

„Lepide, občanská ctnost, jako je ta tvoje, je to, co z Říma učinilo největší velmoc světa.“

„Přichází Kato,“ prohlásil a nevšímal si mé poznámky. „Bude zábava. Proč myslíš, že sem jde?“

„Mám s ním tady jednání,“ pověděl jsem mu.

Znovu mě probodl očima plnýma údivu. „Kato na jednání s tebou? Vážně, tohle je den plný překvapení! Kéž to není zlé znamení!“ Doprovodil tuto prastarou formuli proti zlu důkladným tradičním gestem rukou. Jeho poskoci se znovu rozesmáli.

Kato doopravdy dorazil a nebyl sám. Měl s sebou přinejmenším dvacet mužů, většinu z nich tvořili mladí equites nebo služebně mladší senátoři. Znal jsem jich pár jen od vidění, protože nebyli členy seskupení, se kterými se nejvíc stýkám. Všichni to byli muži s vážným výrazem ve tváři a s nakrátko ostříhanými či úplně vyholenými hlavami. Do jednoho ctitelé předků, pomyslel jsem si, stoikové a obhájci starých římských ctností. Jejich kyselé obličeje byly zjizvené, klouby na rukou oteklé a zlámané a ústa zdobená mezerami tam, kde jim chyběly vyražené zuby. Tohle byli muži, kteří tvrdě trénovali na Martově poli a nelítostně se rvali v ulicích. Na večírek bych si je asi nepozval, ale byl to přesně ten typ mužů, které jsem toho dne chtěl mít za zády.

Kato odstrčil ramenem Lepida stranou. „Buď pozdraven, edile!“ zvolal. Lepidus a jeho pomocníci odešli, culili se a ťukali si na čela, aby ukázali, co si myslí o Katonově rozumu.

„Musím tuhle zprávu hned odeslat, Katone. Co si o ní myslíš?“ Stručně jsem ho seznámil se stavem stok, a jak hodlám použít jejich hrozný stav, abych svolal náboženský soud.

„Znesvěcené mrtvoly ve stokách! Jak hanebné!“ zahřímal Kato. „Není divu, že se k nám bohové obrátili zády!“ Pak dodal tišším hlasem: „Takže ty je hodláš žalovat za svatokrádež, když je nemůžeš dostat za korupci? To je naprosto geniální, Decie Caecilie.“

„Mám své světlé chvilky. Co si myslíš o tom dopise?“ podal jsem mu kopii a on začal mumlat, jak si pro sebe slova předčítal. Nedostal se dál než do poloviny, když list odhodil. „Ty pitomče! Cožpak ses od svých učitelů stylu a kompozice nenaučil vůbec nic?“

„Lepší muži než ty můj styl prózy chválili!“ ohradil jsem se uraženě.

„Tohle není nějaký bezvýznamný dopis plný drbů a politiky! Tohle je dokument dotýkající se církevních záležitostí, jenž si má přečíst Pontifex Maximus! Radši mi dovol, ať ti ukážu, jak se to dělá.“ Bouchl ztvrdlou dlaní do stolu a ozval se zvuk, jako když praskne prkno. Kato tvrdě trénoval s mečem, štítem a kopím téměř každý den. „Dávejte pozor!“ zařval na písaře. „Napište to přesně tak, jak diktuji, nebo vám stáhnu kůži ze zad!“ Při té ráně vyskočili, popadli čisté listy, namočili si rákosová pera a sledovali ho se zaujatou, uctivou pozorností. Takhle se ke mně nikdy nechovali.

Pomalým, zvučným hlasem začal Kato překládat můj dopis do starobylé latiny, kterou zbožňoval, používal tvary, jež byly archaické už i v dobách Numy Pompilia, a také zpěvné samohlásky a řinčivé souhlásky, jež znějí jako bojový chorál. Dav shromážděný kolem chrámu se utišil, aby slyšel to představení, dokonce i ti, kteří nevěděli, o co jde, a stěží rozuměli zastaralým slovům. Slyšet tenhle výstup téměř stálo za brzké vstávání. Když Kato skončil, dostalo se mu nemalého potlesku.

Rychle jsme prohlédli kopie, zda v nich nejsou chyby, a pak jsem ty nejlepší zapečetil do měděného pouzdra a podal ho poslovi na koni. Přikázal jsem mu, aby letěl jako vítr do Caesarova zimního tábora v Galii, kde, jak jsem počítal, bude Caeasar se svou armádou ještě nejméně deset dnů, pokud jsem znal galské počasí. Se štěstím, slušnými cestami a dobrými, obilím krmenými koňmi by mohl být zpátky s Caeasarovou odpovědí za osm dní. Caesarův systém stanic na výměnu koní byl neuvěřitelně rychlý a výkonný. To nebylo proto, aby udržel spojení se senátem, kterým pohrdal a ignoroval ho, ale aby mohl na Foru vytrubovat zprávy o svých nejnovějších vítězstvích.

Pak jsme vyslali pěší posly s kopiemi pro hlavy různých kněžských kolegií, tribunovi lidu a jednou i pro interrexe. Dal bych nevím co, abych viděl Scipionův obličej, až ji dostane.

„Teď si musíš přečíst tohle. Bylo to mezi záznamy, jež jsem si vzal z Tabularia před dvěma dny. Objevil jsem to až včera pozdě odpoledne a od té doby se mi podařilo vypátrat hodně dalších věcí. Vzpomínáš si na edila jménem Lucilius?“

Vzal srolovaný papyrus. „Moc dobře. Myslel jsem, že má před sebou slibnou budoucnost. Takový typ zásadového a svědomitého úředníka se dnes už skoro nevidí. Ale zklamal mě. Zemřel dost nechutně.“ Začal číst hodně zvučně, ale jeho hlas se tišil, jak zděšení vystřídalo jeho obvyklý výraz. Podal mi ho zpátky. „Tak dobře. Pověz mi o tom.“

Pak si Kato sedl vedle mě a začali jsme pečlivě plánovat další postup. Stručně jsem ho seznámil s tím, co jsem za několik posledních dnů odhalil. Má slova nekomentoval, ale podle různých přikývnutí a zamručení u událostí a jmen jsem poznal, že dává pozor a alespoň něco na něj pořádně zapůsobilo.

„Možná nebyl úplně nejlepší nápad poslat Metellovi Scipionovi kopii dopisu,“ řekl, když jsem skončil. „Nejenže je do toho zapletený, ale je interrex. Pravomoci tohoto úřadu nejsou zcela jasné. Rozhodně se nerovnají pravomocem diktátora, nemá žádné imperium, nemůže velet armádě a neodjede vládnout provincii, ale v občanských záležitostech je v lepší pozici než jakýkoli pár konzulů. Nemá žádného kolegu, který by mu v něčem bránil, a někteří vlivní lidé si myslí, že interrex má právo anulovat veto tribunů. Může na tebe podat žalobu.“

„Myslím, že to neudělá.“

„Nespoléhej na rodinnou loajalitu,“ varoval mě Kato. „ Metellem je díky adopci, ne rodem.“

„Toho jsem si naprosto vědom. Myslím, že se podrobí ze tří důvodů. Za prvé, je pyšnější na svůj původ Scipiovce než na adopci jako Caeciliovec…“

„To je zcela pochopitelné,“ přisvědčil Kato.

„… a každý čeká, že jako Scipio se bude chovat jako spasitel republiky. Za druhé, stejně brzy skončí v úřadu a není pravděpodobné, že by zneužíval moc svého postavení takhle pozdě. Za třetí, myslím, že do toho stejně nebyl zapletený přímo.“

„To rád slyším, ale proč se domníváš, že není jedním ze spiklenců? Zdá se, že Lucilius měl jiný názor.“

„Ráno poté, co se insula zřítila, se Scipio přišel na místo podívat a tehdy na mě velmi důrazně naléhal, abych proti stavitelům vedl žalobu. Dokonce to viděl jako dobrý případ pro svého syna, který si na začátku právnické kariéry potřebuje budovat pověst. Teprve druhý den, až na něj vyvinul nátlak Messala, ke mně přišel a snažil se mi to rozmluvit. Domnívám se, že si nebyl vědom toho, že podřadný materiál zakoupený na jeho statku dole na jihu se ilegálně používá tady v Římě. Bude to znamenat potíže, ale může se z toho dostat. Třeba požene před soud nějakého intrikánského správce, který prodává zboží a nepřiznává všechny zisky, a nechá ho veřejně popravit.“

„To by mohlo být pěkné polední rozptýlení při tvých hrách,“ poznamenal Kato.

„Na to jsem nepomyslel. Možná bychom se takhle mohli zbavit všech kriminálníků: postavit v aréně velkou falešnou insulu bez zdí, aby byli lumpové vidět, nechat ji spadnout a všechny rozmačkat. Ryzí poetická spravedlnost. Diváci budou nadšení.“

„To stojí za úvahu. Nezemřeli by ale moc rychle? Zaslouží si delší muka.“

„Nejsem takový tradicionalista jako ty, Katone. Je třeba jen najít viníky, dostat je před soud, odsoudit je a popravit, tak to dělám já. A navíc, nejdřív je potřebujeme zatknout, pak můžeme přidělovat tresty, tak se toho držme. Musíme jednat rychle, jestli je máme dostat. Chci, abys popadl toho propuštěnce Justa a schoval ho u sebe doma. Je to náš zdaleka nejlepší svědek a já jen doufám, že ho ještě nezabili. Možná se mu nebude chtít svědčit proti vlastnímu patronovi, ale udělá to, aby se zachránil před popravou.“

„Stane se.“ Kato kývl na dva ze svých urozených rváčů, aby je přivolal, a já jim vysvětlil, jak mají najít sběrný dvůr.

„Měl by být nad vodou,“ pověděl jsem jim, „a on tam skoro jistě bude, protože lidé nakupují dřevo, aby si postavili bárky nebo aby podepřeli ohrožené budovy. Pokud ne, bezpochyby jistě bydlí někde poblíž. Najděte ho a zatkněte z mé pravomoci. Už ví, že chci jeho svědectví.“

„Vezměte ho do mého domu,“ řekl jim Kato, „a seďte u něj s meči v rukou, dokud vás nepropustím. Nenechte ho odejít a nedovolte nikomu, aby se k němu přiblížil.“ Zasalutovali a odběhli.

„Chci, aby se Zátibeří a západní strana pročesaly kvůli knězi Harmodiovi. Může identifikovat vrahy velkého otroka, jehož jsem svěřil do jeho péče, a může s tímto skutkem spojit Messalu.“

Kato si odfrkl. „Buď si jist, že si Messala udržel ruce čisté.“

„Pokud se mi podaří obvinit dostatek jeho přátel, otroků a propuštěnců, bude mít hodně co dělat, aby se z toho vykroutil. Ale ty jsi zmínil ten největší úkol: přesvědčit soud o vině aristokratů, jako jsou Valerius Messala Niger a Aemilius Scaurus.“

„Scaurus!“ ušklíbl se opovržlivě Kato. „Když jsem byl před dvěma roky prétorem, u mého soudu byl obviněn a souzen pro ohromnou korupci při správě Sardinie. Pochopitelně byl osvobozen, protože podplatil porotu, ale o jeho vině nebylo sporu. Vydíral částky vysoko převyšující požadované daně, přijímal úplatky za veškerá svá rozhodnutí u soudu, popravoval bohaté muže, jen aby se dostal ke krásným uměleckým dílům, jež vlastnili! Vzpomínám si zvlášť na jednoho, kterého Scaurus obvinil ze zrady a rychle popravil jen proto, že vlastnil proslavenou Venuši zavazující si…“

„Vlastně,“ ozval jsem se, protože jsem chtěl přerušit tyto jeho myšlenky, „jelikož už byl zproštěn viny za tyto skutky, myslím, že bychom se měli soustředit na smrtelnou past, kterou představuje jeho divadlo.“

„A to je další záležitost!“ zvolal Kato, jenž se propracovával až k té nejvyšší míře spravedlivého rozhořčení. „To divadlo je hanbou Říma!“ Ukázal směrem k obrovské stavbě, jež byla jasně viditelná z místa, kde jsme stáli. „V Římě se nikdy nemělo dovolit žádné divadlo! Jsou to bezbožné, zvrhlé, cizí instituce, co oslabují a kazí římskou mládež. I když se musejí stavět pro určitou řadu her, mají být ihned poté strženy. A přesto tu máme divadlo Aemilia Scaura léta po jeho vystavění, a to jen proto, že ho ten hamižný zlosyn může pronajímat za špinavý zisk!“ Jeho tiráda dostoupila vrcholu.

„V roce, kdy jsem byl prétorem, jsem proti té ohavnosti protestoval u cenzorů…“

„Z nichž jedním byl Valerius Messala,“ podotkl jsem.

„Ano, máš pravdu.“ Přejel si rukou po obličeji. „Bohové Řím zpustoší a dobře nám tak.“

„Vraťme se k projednávání našeho případu, jestli ti to nevadí,“ řekl jsem. „Zdá se, že by nemělo být obtížné dostat se přes řeku, když použiješ nábřeží jižně od mostu Sublicio a pak po něm přejdeš. Skupina jezdců a pěších mužů by měla Harmodia najít. Jako všichni ostatní i on možná očekává, že po dobu záplav se všechno zastaví.“

„Zajistím to.“ To bylo na Katonovi dobré. Věci vyřizoval a neztrácel čas nicotnými námitkami. Svou tvrdohlavost si schovával pro veřejné debaty.

„Náš nejtěžší nepřítel, jehož musíme porazit, bude Messala. Je bohatý, je vlivný, je to blízký stoupenec Pompeia. Svědectví mužů velmi nízko postavených, jako jsou Justus a Harmodias, nebude proti takovému muži znamenat mnoho, ale jako cenzor měl určit publicani, aby vyčistili stoky a kanály. A to neudělal a já ho za to hodlám obvinit ze svatokrádeže.“

„Výborně.“

„Naposledy jsem viděl Kanina právě tady,“ řekl jsem, „ když přišel s bandou mužů Plautia Hypsaea. Hypsaeus byl prétorem v tomtéž roce jako ty, ne?“

„Ne, o rok dřív. Jmenovali ho prétorem cizinců, takže nikdy nebyl ve městě. Byl pryč a bezpochyby vybíral úplatky od barbarů. Je blízkým přítelem Scaura.“

„Víc než blízkým,“ řekl jsem. „Tohle mám od Luciliovy vdovy. Podívej se.“ Podal jsem mu poznámky, které mi žena předala. Zachmuřil se a mumlal, jak těžko luštil záplavu slov a nečitelné písmo.

„Asijský styl. Ten se mi hnusí. No, samotná řeč se mohla ukázat jako dostatečná, ale tenhle seznam jmen je nedocenitelný. Vidím na něm našeho přítele Hypsaea. Vůbec jsem netušil, že vlastní cihelnu, ale nemělo by mě to překvapovat. Kolik senátorů si dnes vydělává peníze mravně, z úrody a nájmů?“

Vzdychl jsem. „Naneštěstí příliš málo. Hypsaea chrání jeho gang, ale můžeme ho dostat. Už nezastává úřad a jeho gangsteři ho opustí, až na ně zatlačíme. Zbytek jmen jsou hlavně stavitelé, veřejní dodavatelé a tak dále, nízko postavení lidé, se kterými se snadno vypořádáme.“

„Tvůj přítel Milo bude šťastný,“ poznamenal Kato. „Nejen že jeho jméno není na seznamu, ale Hypsaeus je jeho rival jako uchazeč o konzulát v příštím roce.“ Vzhlédl jsem. „Obávám se, že oba budou zklamaní.“ „Co?“ Vrhl na mě podezřívavý pohled. „Co tím myslíš? Ty něco víš?“

„Dejme tomu, že mám jistou předtuchu, kdo bude příští rok konzulem.“

„Vy Metellovci si myslíte, že jste tajnými vládci Říma,“ zavrčel.

„Přejděme k práci,“ řekl jsem. „Slunce už vyšlo. Když budeme jednat rychle, můžeme tenhle případ předložit dnes večer před shromážděným senátem. Bude z toho pozdvižení, ale kvůli záplavě se budou bát, jak zareagují obyvatelé, až se zjistí, že by došlo jen k minimálním škodám, kdyby to senátoři nezanedbali.“

„Budou mít chuť předhodit pár svých kolegů vlkům,“ souhlasil.

„Dostaví se tam všichni tribunové. Chci, abys s nimi promluvil. Donuť je, aby svolali zasedání plebejského shromáždění. Chci, abys ke shromáždění pronesl plamennou řeč a přiměl je, aby pro mě odhlasovali pravomoc nařizovat veškerou práci a vybírat zdroje a peníze, které potřebuji k důkladnému vyčištění každého palce kanalizačního systému. A chci, aby se to zaplatilo ze státních peněz. A chci jmenovat stálou komisi pro pomoc při katastrofách se zdroji, jež by zabezpečily dočasné přístřeší a potraviny pro vystěhované osoby.“ Najednou mi v hlavě vířily nápady. „Tuhle práci by mohlo zajišťovat jedno z kněžských kolegií či bratrství. Politici a úředníci se každý rok mění, ale kněžství trvá věčně.“

„Zařídím to.“ Hleděl na mě s výrazem, který jsem v jeho obličeji nečekal: s respektem. „Decie Caecilie, tvůj edilát bude tím nejrušnějším, co kdo pamatuje, pokud ho přežiješ.“ Otočil se a odkráčel a začal na své pomocníky štěkat rozkazy jako generál připravující se na bitvu. Svým způsobem to vlastně bitva byla.

Na několik minut se kolem mě shromáždili ostatní edilové, protože chtěli vědět, co se děje. Najednou a nečekaně, jak se zdálo, ke mně vzhlíželi jako ke svému vůdci. Tu příležitost jsem nepromrhal. Popadl jsem kus papyru od písaře a načmáral hrubou mapu svého milovaného, nádherného a hrozně starého města. Tu jsem rozdělil na části, z nichž každou jsem přidělil jednomu edilovi, aby ji dále rozdělil mezi své pomocníky. Opodál stál Acilius se svými muži a já mu přikázal, aby připravil podrobnou zprávu o stavu každé stoky, přítokového kanálu a vypouštěcího otvoru ve městě a měl ji hotovou do odpoledne.

Státní propuštěnec se usmál a pokynul jednomu ze svých otroků. Muž vytáhl z vaku tlustý svitek, který mi Acilius podal. „Co myslíte, že jsem poslední dva roky dělal?“

„Vidíte?“ zavolal jsem stejně hlasitě jako Kato. „Někdo tu plní své povinnosti! Přikazuji vám všem, abyste činili také tak! Setkáme se na terase před Jupiterovým chrámem jednu hodinu před západem slunce a mějte své zprávy připravené!“

„Spolehněte se, edile!“ ozvali se sborem a rychle se vzdálili, aby konečně jednou dělali něco užitečného, namísto svého věčného mudrování nad herci a závody vozatajů a veřejnými hostinami.

Chvilku jsem tam jen tak stál a vychutnával si ten okamžik. Cítil jsem se lépe než generál se šesti vítěznými legiemi zabíjejícími barbary někde v cizině.

O několik minut později dorazil Hermes. Oddechoval a potil se jako olympijský běžec.

„Nechali jsme ji zabalit,“ zafuněl, když popadl dech. „Starý Burrus ji odváží na venkovské sídlo a říká, že dohlédne na to, aby se někde dobře ukryla a nikdo ji ani nezahlédl.“

Posadil se, a zatímco lapal po dechu, pověděl jsem mu, odkud se socha vzala. „Byla Scaurovým bezpečnostním opatřením,“ řekl jsem. „Chtěl, aby to vypadalo, že jeden darebák obviňuje druhého. Klidně to mohlo vyjít.“

„Povězte mi něco,“ řekl Hermes. „Proč zabili Folia a jeho ženu? Byli v tom všichni společně, ne? Vzájemně si dohazovali kšefty, obchodovali s podřadným stavebním materiálem, všichni díky těm druhým víc a víc bohatli – kdo se obrátil k Foliovi zády, a proč? Pro nás všechno začalo, když se zřítila ta insula, a my jsme pod ní našli ty dva. Vedli si tak dobře. Proč se pohádali?“

Chrámoví otroci sami od sebe přispěchali ven se snídaní. Na stůl přinesli chléb, med a kousky ovoce spolu s vínem ředěným vodou. Posadil jsem se a pokynul Hermovi, aby si přisedl ke mně.

„To je velmi chytrá otázka.“ Nějak jsem vytušil, že nastal pravý čas, abych se pustil do nejcitlivějšího tématu, které mezi námi leželo. „Herme, jednoho dne, a bude to už brzy, tě propustím na svobodu. Místo pána a otroka z nás budou patron a klient. Budeš mít všechna práva a výhody občana kromě toho, že nebudeš moci zastávat úřad.“

Své ohromení zakryl tím, že spolykal pár doušků vína a namazal si koláč medem. „Vždycky jsem to čekal, tedy jednou.“

„V několika posledních dnech jsi mi udělal velkou radost. V budoucnu budu zastávat vyšší a vyšší úřady a hodlám si tě udržet blízko u sebe. Jestli naplníš moje očekávání, což jsi poslední dobou prokazoval, můžeš se těšit, že se staneš jedním z význačných mužů republiky.“

Teď byl skutečně na rozpacích. „Já nikdy… teda, já…“

„Znáš Tirona, který byl kdysi Ciceronovým otrokem a teď je propuštěnec? Skládají mu hold senátoři i cizí králové. To by mohlo potkat i tebe. A vůbec, říkám ti to, abych tě varoval. Jen tak dál, ale chovej se rozvážně. Příliš mnoho mužů využívá otrocký původ jako výmluvu pro to, že jsou neschopní. Dávej pozor, poslouchej, mysli a jednej moudře. Možná tě čeká slavná budoucnost.“

Pečlivě jsem ho sledoval. Polkl, hrál si s pohárem, ale neřekl nic. Spokojeně jsem přikývl. „Mlčíš. Další dobré znamení. Dobře, nějakou dobu o tom nebudeme mluvit, ale chci, abys to měl stále na paměti.“

„Na to stěží zapomenu,“ ozval se.

„Ptal ses na Folia a jeho manželku. Je možné, že to nikdy nebudeme vědět s jistotou, ale já o tom přemýšlel. Vzpomínáš, jak jsem tě učil předvídat jednání nepřítele tím, že se pokusíš myslet jako on?“ Hermes přikývl. „Funguje to i v takovémhle vyšetřování. Uvažuji asi takhle: dejme tomu, že bych byl zločinný spiklenec a našel jsem užitečný nástroj, řekněme nějakého muže z Bovillae, třeba souseda, jenž má velké ambice a žádné zábrany. Zajistil bych mu kariéru a sám z ní těžil. A předpokládejme dál, že přivedu tohoto bezskrupulózního člověka do Říma a usadím ho do jednoho ze svých výnosných podniků. Nato po vzájemně výhodné spolupráci zjistím, že je to blázen, vrah schopný nejen zkompromitovat mě samotného, ale zničit celý náš úžasný obchod. Co pak?“

„Chtěl byste se ho zbavit,“ řekl Hermes. „Máte na mysli ten zvyk, co měli Foliovi, mučení a zabíjení otroků? To by pro aristokraty mohlo být přeci jen trošku moc. Ale je to legální.“

„K naší hanbě je. Ale myslím, že to zašlo dál. Napověděla nám Andromeda. Folius a jeho žena své zalíbení v krvi a bolesti pomalu dostávali mimo kontrolu.“

Opřel jsem se na židli a podrbal si neoholenou bradu. Stará jizva nepříjemně svědila jako vždycky, když jsem se nějakou dobu neholil. „S takovými lidmi není něco v pořádku. Většina z nás má přirozenou touhu být svědky boje a zápasu a tu nám umožňují naplňovat cirky a arény, kde se tyto záležitosti mohou ukazovat v řádné, zákonné podobě, kde krev, jež je prolita, patří zločincům a dobrovolníkům, kteří si přejí bojovat pro vlastní uspokojení, zisk nebo slávu.“

Potřásl jsem hlavou. „Ale některým lidem to nestačí. Musí mučit nevinné, bezmocné lidi. Takové osoby se nikdy neuspokojí a musí postupovat od zvěrstva k ještě většímu zvěrstvu. Myslím, že zvrácenost Foliových dospěla do bodu, kdy se chystali udělat něco neodvolatelně neomluvitelného. A přestali se vyplácet. Buď Scaurus nebo Messala rozhodl, že musejí zmizet.“

„Ale nechat spadnout celou insulu a zabít víc jak dvě stě lidí?“ zapochyboval Hermes. „Proč? Zabít dva lidi přece není tak obtížné!“

„Právě to hodlám zjistit, ještě než uplyne dnešní den,“ řekl jsem mu. Pak jsme chvíli procházeli plány na večerní setkání. Byl jsem zrovna připravený vyrazit na obhlídku zaplavených oblastí, když za chrámem z aventinského svahu seběhl posel a zastavil se před mým stolem.

„Edil Metellus?“ zeptal se muž.

„Ano, to jsem já.“ Zprávu, kterou mi podal, jsem si rychle přečetl. Po formálním pozdravu následoval krátký vzkaz:

Musíme probrat stav mého divadla, které nyní prohlížím, abych zjistil škody způsobené povodní. Prosím ihned přijďte. Nezdržím vás dlouho, ale musím s vámi hovořit. Pod tím bylo připojené jméno:

M. Aemilius Scaurus.

„Co se přihodilo s jeho cestou do Bovillae? Cožpak se nezajímal o fíkovníky?“

„Byla to vinná réva,“ opravil jsem Herma a podal drobnou minci poslovi, který zasalutoval a odběhl. „Buď se tam vypravil a tryskem se vrátil, nebo tam vůbec nejel.“

„Ať je to jakkoli, je blázen, když si myslí, že byste skočil na tak průhlednou past.“ Zachechtal se, ale já neřekl nic. Hermes se na mě podíval se vzrůstajícím znepokojením. „Je blázen, když si to myslí, ne?“

„Za běžných okolností by byl, ale já sám se teď cítím trochu jako blázen.“

„Tak počkejte! Zrovna před chvilkou jste mě poučoval jako řecký učitel o ctnostech, jako prozíravost, rozvážnost a tak dále. Přece si to pamatujete, nebo ne?“

„To,“ pověděl jsem mu, „jsou žádoucí vlastnosti muže nízkého postavení, který to někam dotáhne a získá úctu svých spoluobčanů. Já se naproti tomu narodil jako aristokrat. Já se tak chovat nemusím. Podívej se na mladého Marka Antonia. Je to velmi schopný voják z urozené rodiny, takže je předurčený stát se význačným mužem, ačkoli je to nezodpovědný blázen a tak trochu šílenec. U tebe by to nefungovalo.“

„Cožpak neberete žádné ohledy na svůj vlastní život?“

„Přiměřené ohledy. Ale žijeme v době, jež odměňuje troufalost, která hraničí se ztřeštěností. Myslím, že půjdu zjistit, co má Scaurus na srdci.“

Hermes dobře věděl, že nemá cenu se přít. „Tak si nejdřív seženeme posily.“ Podíval se přes řeku. „Most je pořád schůdný. Můžu přes něj přeběhnout do Zátibeří a dostat se do ludu. Statilius vám rád na celý den půjčí pět nebo šest svých chlapců. Můžu s nimi být zpátky za hodinu nebo o něco dřív.“

„To by k ničemu nebylo,“ pověděl jsem mu. „Nechci žádné vyrovnané počty. Sice by mě nenapadl, ale ani by nic nepřiznal. Potřebuji veškeré důkazy, které je možné získat, pokud mám usvědčit muže, jako je Aemilius Scaurus.“ Podíval jsem se, kde stojí slunce. Ráno začínalo být příjemně teplé. „Nu, alespoň bude pěkný den na náš malý výlet lodí po kanále přeplněném fekáliemi. Pojďme se podívat, jestli seženeme odvoz.“

Kapitola 13

Tentokrát byla naším plavidlem bárka s plochým dnem, jež přídí přirazila k úpatí Aventina. Před naloděním jsme počkali, až dva nebo tři pasažéři vystoupí. Jedním z nich, jaká náhoda, byla velekněžka bohyně Ceres.

„Ctěná Kornelie!“ pozdravil jsem a pomohl jí vystoupit na břeh suchou nohou. „Bude se dnes ráno obětovat?“

„Ne, edile, jde jen o to, že do mého domu přišlo mnoho klientů z níže položených částí města a je velice přeplněný. Rozhodla jsem se prozatím přestěhovat do hostinských místností chrámu. Věřím, že jste si v noci odpočinul.“ Mile se usmála.

„Vaše ubytování si nemohu vynachválit.“

„V tak chmurný den vypadáte výjimečně šťastně,“ řekla.

„Jsou dny, kdy je služba senátu a lidu uspokojivější než jindy. Dnešek je jedním z nich,“ ujistil jsem ji.

„Asi to tak bude. Prosím neostýchejte se kdykoli využít pohostinnosti chrámu, edile.“

„Buďte ujištěna, že tak učiním, ctěná dámo.“

Hermes i já jsme nastoupili na loď a pozdravili ostatní pasažéry, většinou lidi, kteří dali přednost cestě loďkou před dlouhou chůzí, aby se vyhnuli vodě. Někteří z nich byli kněží, již měli provést ranní obětování.

„Kam pane?“ zeptal se bárkař. Dva jeho pomocníci tyčí postrkovali těžkopádné plavidlo na zádi, zatímco další stál na přídi s připraveným bidlem, aby nás odrážel od zdí a odstrkoval plující trosky.

„K divadlu,“ řekl jsem a ukázal na mohutnou budovu.

„Celá spodní část je zaplavená, pane,“ pověděl mi muž.

„Jsem plebejský edil a obhlížím škody způsobené povodní,“ prohlásil jsem. „Prostě mě tam vysaďte.“

To ráno brázdila ulice, prostranství a náměstí spousta plavidel. Díky jasnému slunci a bezvětří to mohlo být příjemné téměř jako plavba po zátoce Baiae, kdyby nebylo strašlivého, všeprostupujícího puchu. Zdálo se, že je ještě silnější než noc předtím. Tu a tam jsem viděl řetízky bublinek deroucích se k povrchu, kde praskaly a šířily mnohem větší zápach. Můj nos a zvedající se žaludek mi prozradily, že to jsou plyny vzniklé rozkladem a stoupající pouličními kanály.

Bárka několikrát zastavila, aby pasažéři mohli vystoupit, a pak už jsme se ocitli blízko divadla. Fasáda se třemi řadami oblouků s velkými sochami v každém z nich čněla nad vším v okolí a tyčila se jako palác bohů postavený mezi smrtelníky, aby jim připomínal jejich bezvýznamnost.

Bárkaři nasměrovali své plavidlo přímo do hlavního vchodu a zajeli do něj snad na dvojnásobnou délku bárky, než začala dřít o dno. Nebylo mi příjemné, že musím vstoupit do té vody, ale řekl jsem si, že tady tak blízko řeky je snad čistá. Přinejmenším ten malý tunel byl celkem prost silného zápachu, tak jsem v to mohl doufat.

Zul jsem si sandály, Hermes je uložil do vaku a ještě jsem mu dal sbalit svou tógu. Nato jsem stiskl zuby a na přídi vystoupil z loďky. Studená voda mi dosahovala asi do půli lýtek.

„Nemůžu na vás čekat, edile,“ řekl bárkař. „Musím rozvézt ostatní. Chcete, abychom se vrátili?“

„Nevím, jak dlouho tu budu,“ pověděl jsem mu. „Na někoho si mávnu z vyššího patra, až budu potřebovat loď.“

Hermes vskočil do vody, aniž by ji moc rozstříkl, a my viděli, jak bárkaři couvají s plavidlem z průchodu a tyčemi se odrážejí od zdí. Na tom výjevu bylo rozhodně něco podivného, a nebyla to jen nepatřičnost lodě v divadle. Symetrické dekorace na stěnách odhalily, že voda je na jedné straně výš než na druhé.

Hermes si toho také všiml. „Vypadá to, jako kdyby ta voda byla nahnutá.“

„To není voda,“ pověděl jsem mu, „ale budova nestojí rovně. Měl jsem to tušit. Víme, z čeho je postavená. Pojď.“

Brodili jsme se kalnou vodou a dávali jsme pozor na plavající krysy, kterých jsem pár zahlédl. Něco vyskočilo a pláclo sebou do vody.

„Co to bylo?“ zeptal se polekaně Hermes.

„Nevím, ale doufám, že to byla ryba.“ Sotva jsem ta slova plná naděje vyřkl, budova vydala ohromný skřípající sten, jenž, jak se zdálo, trval celé minuty. „Nenech se vyděsit,“ obrátil jsem se na Herma, sám naprosto ochromený, „byl jsi už v cirku krátce poté, co vyjde slunce, ne? Dřevo si kvůli horku stěžuje.“

Vstoupili jsme do hlediště tvarem připomínajícího naklopenou polovinu obrovské misky a rozhlédli se. Nad námi byla jasně modrá obloha, vysoké stožáry stály jako obvykle a sedadla vypadala připravená přijmout diváky. Za jevištěm se tyčila tři patra scaeny. Tuto obdélníkovou budovu zdobily zlacené pilíře, umělé věnce zkrášlovaly balkony a vše zářilo díky novému nátěru.

Ale pod sedadly a na pódiu nebylo nic než voda. Uvažoval jsem, jestli vidím další světelný klam, protože tahle voda, místo aby byla hnědá jako ta venkovní, měla tmavě rudou barvu zasychající krve.

„Kéž to není zlé znamení!“ pronesl jsem starou formuli, již před pár hodinami použil Lepidus.

„Proč to vypadá takhle?“ zeptal se Hermes. „Je to barva, kterou používají?“

„Myslím, že ne.“ Vystoupil jsem mezi přední křesla, kde během představení sedávají senátoři, sehnul se a nabral plnou hrst bláta. Byl to vlhký červený písek plný větších zrnek a nepravidelných kousků, vše v rudé barvě.

„Co je to?“ zeptal se Hermes. Přes rameno nesl mou srolovanou tógu a druhou rukou svíral okovanou hůl přesně v jejím středu.

„Jsou to rozpuštěné cihly,“ pověděl jsem mu. „Po několika letech chátrání tahle povodeň stačila, aby se základy budovy proměnily v bahno.“ Ozval se další, ještě delší a hlasitější sten a zdálo se, že se celé divadlo chvěje.

„Edil Metellus!“ Zavalitý muž se vykolébal z umělé konstrukce scaeny na jeviště. „To je od vás laskavé, že jste přišel!“ Zamířil na jeho konec a bez zaváhání sestoupil tři čtyři schody do přední řady. „To je hrůza, co? Nu, konečně se setkáváme.“ Dočvachtal rovnou ke mně a obě mé ruce popadl do svých. Hermes stál připravený a očima pátral v nedalekých chodbách. Ukázalo se, že Scaurovi je asi čtyřicet, má sice hustou kštici, ale vlasy už mu zbělaly. Na tučných lících mu při úsměvu naskákaly hluboké vrásky. Nad tvářemi hleděly stejně ocelově chladné oči jako Caesarovy.

„Ano, přál jsem si s vámi hovořit, Aemilie Scaure,“ řekl jsem. „Já…“

„Prosím, edile, obávám se, že na zdvořilosti máme málo času. Pojďte na chvilku se mnou, musím vám něco ukázat.“ Otočil se a vešel do chodby, kterou jsme provázeli herce a dramatika Syra jen ráno předtím. Následoval jsem tlustý zadek před sebou s jednou rukou na jílci své dýky, zatímco Hermes šel za mnou a většinu cesty pozpátku, aby hlídal vchod, který jsme právě použili.

Vyšli jsme na ochoz, z něhož byla vidět řeka, a mně se zhoupl žaludek, když jsem zjistil, že stojíme na něčem, co připomíná potápějící se loď. Řeka vystoupala až na úroveň patra, ve kterém jsme stáli. Na straně divadla směrem k městu byla voda klidná, ale tady, v nejostřejším říčním ohybu byl Tiber rozbouřený a ochoz se chvěl jako přetržená struna lyry. Přede mnou se otevřel tak nervy drásající pohled, jaký jsem snad ještě nikdy nezažil.

Scaurus se otočil, usmál se a uvolněně se opřel o zábradlí. „Vidíte, edile? Obávám se, že na pořádání vašich her tady není ani pomyšlení. Budu muset tuto budovu určit k demolici a nechat strhnout, což tolik staromódních senátorů stejně požadovalo. Škoda, bylo to nejhezčí divadlo, jaké Řím kdy měl. Teď už se s tím ale nedá nic dělat, viďte?“

Takže z toho hodlal udělat zkoušku nervů, opíral se tam, jako kdyby stál na břehu jezírka u svého domu a spoléhal se na svou patricijskou sebejistotu, jež přemůže můj plebejský cynismus. Já už jsem se kolikrát ocitl v úzkých, o jakých se mu ani nesnilo. Jenže tomuhle se nic nepodobalo.

„Nu,“ pokračoval, „pochopitelně vám vrátím peníze, které jste zaplatil za roční pronájem divadla, a souhlasím, že bych vám měl dát o trochu víc za potíže, které vám tím vznikly.“ Předstíral, že počítá na prstech, pak vzhlédl, jako kdyby sčítal cifry v hlavě. „Řekněme desetkrát tolik, co jste zaplatil?“

„Pěkný pokus, Scaure,“ řekl jsem mu, „ale dostali jsme se za stádium úplatků. A ta socha byl chytrý tah, ale ani ten vám nevyjde.“

„Není nádherná?“ spustil a v jeho slovech zazněl chlípný tón, jako když muž popisuje svou oblíbenou sexuální praktiku. „Mám jich mnohem víc a vy si můžete vybrat. Jistě se shodneme, že umění je mnohem důstojnější než pouhé peníze.“

„Zapomeňte na to, Scaure,“ prohlásil jsem a moje slova téměř přehlušil další sten zkoušené budovy. Maličko jsem se natočil a viděl, že most Sublicio je teď přecpaný lidmi, a o něco dál vzhůru po řece jsem zahlédl podobný dav na mostě Aemiliově. Otec Tiberinus jim dnes poskytoval skutečnou podívanou.

„Nehrajte si přede mnou na ctnostného služebníka lidu, Metelle!“ vyštěkl Scaurus a zapomněl na bodré chování. „Potřebujete, co vám mohu nabídnout! Vím, kolik vás úřad stojí! Pokryji všechny vaše dluhy, když se mnou budete prostě spolupracovat. Mnozí vaši přátelé nejsou tak hrdí, aby nepožádali o tutéž laskavost Pompeia, Krassa nebo Caesara.“

„To není to, po čem toužím, Scaure,“ prohlásil jsem.

„Tak co opravdu chcete?“ vykřikl vskutku popuzeně a zmateně.

„Chci vaši hlavu nabodnutou na kůlu na řečnické tribuně rostra hned vedle hlavy Valeria Messaly Nigera. Zbytek vaší bandy může být pověšen či ukřižován nebo předhozen býkům či medvědům, to je mi úplně jedno, ale párek patricijů jako vy a Messala si zaslouží mít hlavy vystavené na Foru k pořádnému posměchu veřejnosti.“ Pro muže z jeho rodiny byl takový osud nekonečně horší než jakýkoli způsob smrti, ať by byl sebebolestivější.

„Za co?“ zeptal se. „Za porušení nějakých zastaralých zákonů? Za porušení nějakých stavebních předpisů? Polovina senátu dělá mnohem horší věci!“

„Polovina senátu není zapletena do výstavby insul, které se zřítí a zabijí najednou stovky lidí.“

„Za zřícení Foliova domu nenesu žádnou odpovědnost!“ ohradil se. „Ten špinavý darebák možná neprovedl stavbu, jak měl, ale zamýšlel v ní bydlet, vy hlupáku! Myslíte, že by postavil dům tak, aby mu spadl na hlavu?“

Pokud jsem ho odhadl správně, myslel svá slova vážně. „I když je to pravda, za poslední tři čtyři roky spadl tucet jiných domů a jejich sutiny pohřbily víc jak dva tisíce lidí. Spojím vaše jméno s každým z nich a také prokážu Messalovu spoluvinu.“

„Nu tedy,“ řekl a znovu nabyl vyrovnanosti, „to musí rozhodnout porota, ne? Já už jsem v minulosti poroty naklonil na svou stranu, to není nijak obtížné.“

Budova se znovu zachvěla a zasténala. „Zapomínáte na Luciliovu vraždu.“

Pokrčil rameny. „Senátory pořád někdo vraždí. Tohle jsou drsné časy, Metelle, to přece víte. Toho muže probodli nožem v nevěstinci. Nezemřel ani při boji s nepřáteli na Foru. Každý, kdo by mohl vypovídat o jeho smrti, je už stejně mrtvý.“

„Přiznáváte, že jste věděl o velkém otrokovi a té dívce, Galatee?“

S pochechtáváním potřásal hlavou. „Metelle, je vám přece jasné, že nepřiznávám vůbec nic. Vím, že ten sviňák a jeho čubka zemřeli, když spadl jejich dům. Prodal jsem Foliovi toho hromotluka asi před třemi nebo čtyřmi lety. Ta mrcha chtěla osobního strážce a Antaeus byl zápasník z jednoho mého venkovského statku v Bruttii. Myslím, že ta dívka byla z jejich městského domu v Bovillae. Asi před měsícem za mnou zápasník přišel a žadonil, abych koupil jeho i tu holku. Neměl jsem pro něj žádné využití, tak jsem ho poslal pryč, a to bylo naposledy, co jsem ho viděl. Takže ať se stalo cokoli, jednalo se o činy Lucia Folia.“ Začínal jsem chápat, co se v té insule stalo. Bylo to trochu zklamání, ale stále jsem měl proti Scaurovi spoustu důkazů.

„Na tom nezáleží. Vy a Messala můžete zkusit hodit veškerou vinu na Folia, jenž pro vás dva nebyl nikým jiným než zprostředkovatelem, ale každý bude znát pravdu, ať bude verdikt poroty jakýkoli. Přinejmenším budete vyloučen ze senátu, zbaven patricijského statusu, veškerý váš majetek propadne státu, a co je vůbec nejlepší, každý chudý člověk v Římě bude toužit vás zabít, jakmile vás uvidí. I když utečete, skončíte v chudobě v nějakém mizerném barbarském městě a budete litovat, že jste nezemřel, když jste měl příležitost.“

Vzdychl. „Jste si opravdu jistý, že nemůžeme dojít k nějaké domluvě?“

„Zapomeňte na to,“ prohlásil jsem a otočil se. „Nejlépe odsud co nejdřív zmizet. Nechci zemřít v další z vašich budov, jež jsou smrtelnými pastmi.“

„Obávám se, že to bude nevyhnutelné,“ prohlásil. V té chvíli muži, kteří čekali na ochozu nad námi, seběhli po schodech s noži v rukou.

Tedy, ne že bych to nečekal. Stáli jsme mezi dvěma schodišti a oni nás hezky obklíčili, dva muži na každém schodišti. Už jsem jednou rukou svíral dýku, na druhé jsem měl navlečený caestus a rozhodl jsem se, že než se vypořádám s ostatními, zabiju nejdřív Scaura. Vyčerpal totiž veškerou mou shovívavost, kterou jsem pro něj měl ten den k dispozici.

Nečekal, že se pohnu tak rychle, a když jsem se vrhl vpřed, zaječel a uskočil. Na tlustého člověka se pohyboval velmi rychle. Byl bych ho dostal, ale budova se hrozivě zachvěla, já klopýtl stranou a jen jsem mu způsobil dlouhý škrábanec na hrudi a rameni. Otočil se a proběhl kolem dvou mužů, co stáli za ním. Museli počkat, aby ho kolem sebe nechali proletět, a to mi poskytlo chvilku, abych se znovu postavil do střehu.

Hermes se už vypořádával s prvním mužem na své straně. Protože byl ochoz úzký, mohl útočit vždy jen jeden, což bylo štěstí, které jsme si snad ani nezasloužili. Muž měl dlouhou rovnou dýku a zaútočil odspodu. Hermes shodil mou starou tógu z ramene, ta se rozvinula a zabalila útočníka jako síť, s níž bojovali v arénách gladiátoři zvaní retiarii. Vykročil vpřed a vymrštil hůl jako zkrácený trojzubec a omotaný muž se kolem ní složil, až mu vzduch ušel z plic. Hermes ho popadl kolem pasu, narovnal se a poslal ho vzduchem přes rameno rovnou do řeky, kde přistál s ohromným šplouchnutím. Provedl to tak hezky jako v zápase, který pravděpodobně uvidíte při hrách, ale neměl jsem se tím nechat rozptýlit.

První útočník se ke mně přihrnul jako pouliční rváč a moje rána, místo aby mu rozdrtila čelist, mu jen roztrhla tvář až na kost. Zařval, ovinul paži kolem mě a vrazil mi dýku do žeber. Nenamáhal jsem se jeho ránu blokovat a místo toho ho bodl dýkou pod bradu. Měl jsem pocit, jako kdyby mě někdo silně kopl do boku, ale drátěná košile pod mou tunikou vydržela. Naproti tomu jeho brada mé ostří ani nezpomalila. Zajelo do ní až po jílec a proniklo mu až do mozku. Byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.

Za sebou jsem slyšel zazvonit ostří o Hermovu hůl a věděl jsem, že tentokrát stojí proti klukovi zdatnější soupeř, ale neměl jsem pozornosti nazbyt, protože Markus Kaninus byl už téměř nade mnou a já se stále snažil vytáhnout svou dýku z jeho přítele, jenž, jak se zdálo, ji odmítal pustit.

Nechal jsem jílec být a použil klouby kryté bronzovými plátky, abych odrazil stranou Kaninovo první krátké strašné bodnutí. Viděl, co se stalo s ránou jeho komplice, takže se nenamáhal mířit mi na tělo. Zkoušel to na můj krk, jako by mě chtěl připravit o hlavu. Svíral velkou dýku sica, jejíž ostří bylo zahnuté jako kly divočáka, a pro tento účel se zdála jako stvořená. Druhou rukou mě popadl za pravé rameno stiskem připomínajícím kovářovy kleště.

Volnou rukou jsem se snažil zadržet zápěstí jeho ruky svírající dýku a zároveň ho kolenem kopnout do rozkroku, ale byl to starý rváč a příliš mazaný, aby něco takového neprokoukl. Otočil se a zachytil moje koleno vlastním stehnem. Uhodil jsem ho do žeber caestem, on zachroptěl, jak mu jedno nebo dvě praskla, ale na ránu plnou silou mi chyběla vzdálenost a pevný postoj. Zápěstí jsem mu svíral pravou rukou, ostří se však neustále přibližovalo. Znovu jsem ho uhodil do žeber, jenže teď mě tiskl na zábradlí tak mocně, že rána neměla žádnou sílu. Obličej nade mnou vypadal, jako by byl vytesán z kamene, krutý a bezcitný jako krokodýlí.

Zaslechl jsem nezaměnitelný zvuk tříštící se kosti a doufal jsem, že to Hermes vyřídil dalšího protivníka, a ne naopak. Já si rozhodně nevedl nijak dobře. Dupl jsem Kaninovi na nohu a ten bolestí zasténal, jenže já jsem byl bos, takže rána způsobila jen minimální škodu. Věděl jsem, že mu mohu zasazovat slabé rány do těla celý den, ale já celý den neměl. Odtáhl jsem se a povolil stisk. Ruka s jeho nožem vystřelila vzhůru, aby mě zasáhl, a loket mu vyletěl nahoru. S celou silou, která mi zbývala, jsem mu vrazil caestus do podpaží. Snažil jsem se zasáhnout bod, který, pokud je správně trefený, paralyzuje paži, občas celou polovinu těla, a dokonce může člověku způsobit bezvědomí. Pochopitelně všechno záleží na umístění. Kdybych se jen o kousíček minul, v příští sekundě bych zemřel.

Oči mu vylezly z důlků a zařval. Široké ostří mu vypadlo z ochromených prstů a já ho přirazil k zábradlí. Byl moc těžký, abych ho zvedl, ale chviličku nato mi pomohl další pár rukou a Markus Kaninus šplouchl do vody ještě mohutněji. Hermes a já jsme si chtěli vzájemně poblahopřát, když se zachvěla podlaha a něco pod námi povolilo.

S hrůzou jsme se chytili zábradlí jako opory a viděli jsme, že podpěry, jež Manius Florus se svou četou usadil den předtím, se uvolnily, strhla je povodeň a velké trámy vystřelovaly k povrchu hladiny jako hrající si delfíni. Lidé lemující most Sublicio křičeli údivem. Takovéhle věci nevídali každý den. Uvažoval jsem, jestli sledovali bitku, nebo jestli jsme byli jen nepatrnou součástí podívané, totiž Říma stiženého katastrofou.

Málem jsme spadli, jak se celá jedna strana divadla začala naklánět.

„Utíkejme pryč!“ zakřičel Hermes. „Začíná se to rozpadat!“

„Ne,“ zavolal jsem. „Je tu ještě jeden!“ Položil jsem nohu na tvář muže, jehož jsem probodl, popadl jsem jílec a trhnutím dýku vytáhl. „Zmiz odsud. Já se o něj postarám a za chvilku jsem za tebou.“

Vrávoravě jsem se vydal k bláznivě nakloněným schodům a zpola se na ně pomocí zábradlí vysoukal. Vypadalo to, že divadlo se teď hýbe nepřetržitě. Přemýšlel jsem, jestli se Scaurus dostal ven, ale pochyboval jsem o tom. Boj vždycky jako by trval déle, než tomu je ve skutečnosti. Celá ta bitka nezabrala víc než pár minut. Vyšel jsem na ochoz v prvním patře, ale nikoho jsem neviděl. Zahlédl jsem jen třepotající se látku a nohu mizející na dalším schodišti, jak někdo stoupal nahoru. Vydal jsem se za ním.

Na ochozu ve druhém patře jsem ho dostihl. Scaurus se opíral o zeď a rukou si svíral čelo, ze kterého mu crčela krev. Při jednom záchvěvu divadla do něčeho narazil hlavou, což ho zpomalilo tak, že jsem ho dohonil.

„Marku Aemilie Scaure,“ zavolal jsem, „pojďte se mnou k prétorovi!“ Nevěřícně vytřeštil oči, když uslyšel prastarou formulaci pro zatčení.

„Proč vás ti pitomci nezabili? Byli čtyři! A vůbec, jak si dovolujete někoho zatýkat? Musíme odsud pryč! Naplnění zákonů můžeme vyřešit jindy.“

„Promiňte, musí to být hned,“ prohlásil jsem a vydal jsem se k němu. Na nakloněných prknech podlahy mi podkluzovaly nohy. „Odejdete odsud pouze jako můj vězeň a teď mám proti vám ještě další hrdelní obvinění, osnování vraždy římského úředníka během jeho…“

V té chvíli divadlem otřásl zdaleka největší záchvěv a začalo se hroutit. Upustil jsem dýku a rukama objal dřevěný sloup, abych nespadl. Žaludek mi zvedal nepopsatelný pocit nepřirozených pohybů doprovázený nejmohutnější kakofonií zvuků, jež kdy zaútočily na mé uši. Byla to směsice skřípění, štípání dřeva, praskání, tříštění, pukání a drcení a tomu všemu dominoval strašlivý řev valící se vody.

Pokles jako by trval věčně, pak se proměnil na jistý vířící, kolébající, poskakující pohyb a já viděl protilehlý břeh řeky, jak se zvedá a klesá jako při zemětřesení. Po chvíli jsem si uvědomil, co se stalo: divadlo se nebortilo, ono plulo!

Před mýma užaslýma očima se výjev začal otáčet a most Sublicio se zleva pomalu dostával do mého zorného pole. Téměř jako bych se nacházel v nehybném středu dění a svět se točil kolem mě. Na mostě se lidé s otevřenou pusou radovali a tleskali, vyskakovali do výšky a výskali, jako kdyby celé to představení bylo uspořádáno pro ně.

Vedle sebe jsem zahlédl pár rukou, jež se vynořily z otvoru v podlaze. Byl to Hermes, který se vyvlekl nahoru po posledních schodech. Doškrábal se po podlaze a vytáhl se vedle mě.

„Vidíte, co jste udělal!“ vykřikl. „Mohli jsme se dostat pryč!“

„Kde je Scaurus?“

„Koho to zajímá! Za pár okamžiků se roztříštíme o most, a jestli máme přežít, musíme být lepší akrobaté než ty Řekyně ze včerejška!“

„Byly to Hispánky!“ Bezpochyby měl pravdu. Pomalu a majestátně mířilo divadlo Marka Aemilia Scaura k mostu jako loď chystající se do něčeho narazit. Lidé na mostě si to začali uvědomovat a oběma konci prchali pryč. Ale všichni na nábřežích a nedalekých střechách vesele pokřikovali a hulákali, jako kdyby stáj Zelených měla v cirku nečekaně zvítězit.

„Zkusme se dostat na zábradlí,“ navrhl Hermes, „ale držte se tohohle sloupu do poslední chvíle.“

Zdálo se to jako dobrý nápad, takže jsme oba dva stáli bosí na zábradlí, zatímco se most přibližoval. Byl jsem si jistý, že plujeme příliš rychle a že budeme vystřeleni ze zábradlí čelem k našim značně nepěkným koncům, ale zapomněl jsem na vlnolamy, jež chránily mostní opory. Byly ponořené pod hladinou, a když do nich narazila část divadla, jež byla pod vodou, pohyb vpřed se zpomalil a přes chodidla jsem cítil, jak se trámy budovy tříští jako kosti drcené v ochromené končetině.

Chviličku předtím, než průčelí divadla narazilo na vlastní most, jsem zakřičel: „Teď!“ Odrazili jsme se ze zábradlí a přistáli na mostě deset stop pod námi. Porazili jsme několik občanů, kteří se stále snažili protlačit si cestu pryč z mostu mezi lidmi zachvácenými panikou. Před obličejem se mi roztančily hvězdičky, jak jsem téměř ztratil vědomí.

Ale neměl jsem čas omdlévat, protože jsem věděl, co přijde. Našel jsem Herma a vytáhl ho na nohy. „Dělej!“ zahulákal jsem. „Musíme se odsud dostat!“ Chvilku potřásal hlavou, zadíval se na divadelní budovu a okamžitě přestal plýtvat časem. Razili jsme si cestu davem prchajícím z mostu. Hermes vytáhl hůl ze svého opasku a já měl na levé ruce stále svůj caestus. To dost pomáhalo.

Když jsme se dostali na podpěrný pilíř mostu, zastavili jsme se a ohlédli. Divadlo vrazilo do mostu a hroutilo se. Mezi silou otce Tiberina a nehybnou masou starého kamenného mostu vypadalo jako ptačí hnízdo drcené rukou obra. Obklad se rozlámal a odloupal, velké trámy vylétávaly, stavěly se jeden na druhý, kupily se a odskakovaly. Jak se ohromná budova bortila, její kusy se zvedaly a téměř se valily přes most a vše doprovázel hluk slyšitelný na míle daleko.

Právě když se zdálo, že most musí povolit, nebo ho zavalí už skoro nepoznatelné divadlo, roztříštěná hora začala klesat, padala zpátky do vody a plující trámy vylétaly zpod oblouků po proudu na druhé straně mostu.

Trosky klesaly pod mostní hrazení a my jsme se pomalu vrátili zpátky na most Sublicio. Než jsem došel do jeho poloviny, divadlo, jež před několika minutami bylo tak ohromné a impozantní, se změnilo na hromadu dřeva. Kupa se každým okamžikem s odplouvajícími částmi zmenšovala. Z vířící vody pode mnou na mě najednou hleděl bílý, vyděšený obličej obklopený roztříštěným dřevem. Pak jsem uviděl Marka Aemilia Scaura, jak mizí v otci Tiberinovi, protože se mu kusy jeho pošetilosti zavřely nad hlavou.

Všude kolem sebe jsem slyšel dav skandovat něco stále dokola, opět jako by sledovali závody vozatajů nebo zápas mezi šampiony. Zvedl jsem oči k východnímu břehu, který vyhlížel jako čelist s vyraženým zubem. Postupně jsem porozuměl tomu, co lidé vyvolávají: „Ti-be-ri-nus! Ti-be-ri-nus! Ti-be-ri-nus!“ Ano, první a věčný vítěz otec Tiberinus znovu vyhrál.

Julie mě našla v dočasném sídle edilů, jež jsem zřídil na terase před chrámem Jupitera Optima Maxima. Poslouchal jsem zprávy svých kolegů z úřadu i ve chvíli, kdy mi Asklepiodes obvazoval mnohá drobná poranění. Kato držel Justa v bezpečí, jeho pátrači měli dobré vodítko k Harmodiovi, a proto čekal, že ho brzy přivedou. Jeho muži navíc hlídali všechny budovy lidí zbývajících na Luciliově seznamu. Rozhodně ne nejmenší uspokojení jsem cítil z toho, že očistím jméno dobrého člověka.

Julie mi přinesla nejlepší tógu a přivedla holiče, aby mě upravil. Už jsem se dokázal trochu umýt ve žlabu pro koně.

„Proč musíš dělat tyhle věci, miláčku?“ zeptala se, když jí Hermes pomáhal s tím, abych vypadal slušně. Objala mě a já zaprotestoval.

„Víš, jak se naši spoluobčané pohoršují nad veřejným předváděním citů,“ prohlásil jsem.

„Usmála se. „Ano, starého Katona skolí záchvat mrtvice.“

„Nu, v tom případě…“ Popadl jsem ji a vlepil jí pořádně hlasitý polibek k strašlivému úžasu poloviny senátu.

„Nejpodivnější je skutečnost,“ řekl jsem, když se pokoušela učesat mi vlasy, „že přes všechny zločiny, podvody a nenasytnost, které tito odporní muži spáchali, to byla láska otroka, jež je všechny dostala.“

Zarazila se. „Co tím myslíš?“

„Láska a zoufalství,“ řekl jsem. „Ten otrok si říkal Antaeus. Když jsme ho našli, stěží dokázal mluvit. Nakonec řekl něco jako ,Gala… Gala,‘ a pak ,prokletý‘. Pokoušel se vyslovit jméno té ubohé dívky Galatey. Vypadá to, že ji miloval. Jeden z těch mužů, Scaurus, Messala nebo Folius – nebo všichni tři – navedli Antaea a Galateu, aby zavraždili Lucilia, a potom tu dívku drželi jako vězně ve Foliově domě. Musela se pokusit utéct, protože měla na krku obojek uprchlíka, když jsme našli její tělo.

Antaeus se snažil přimět Scaura, aby je dva z toho domu vykoupil, ale on se k tomu neměl. Galatea se pak stala poslední hračkou při krutých praktikách manželského páru. Proto se ten otrok rozhodl, že je zavraždí a zamaskuje to zřícením insuly. Navrtal díry v podpěrných trámech, nacpal do nich svíčky pro případ, že by snad někdo přišel do sklepa, než dílo dokončí. Možná Messala slíbil muži volnost, pokud se zbaví Foliových. Všechny uváděli do trapných situací. Nebo to udělal sám od sebe. Možná plánoval, že dívku stihne vynést dřív, než se budova zřítí.

Jenže té noci zašly jejich hrátky trochu moc daleko a dívka zemřela pod ranami biče. Antaeus se rozhodl, že to skončí. Nejdřív jim zlomil vaz, aby nezbyla ani nepatrná možnost, že přežijí. Jako zápasník dobře věděl, jak to provést účinně. Pak už jen vrtal, dokud nebylo po všem. Musel být hodně překvapený, když zjistil, že je naživu.“

„To je příšerné!“ zvolala a zatvářila se zděšeně. Pak praktičtěji dodala: „Rozejdeš se proto se svou rodinou?“

„Nevím a moc mě to ani nezajímá. Jejich plán s Pompeiem vyjde s Messalou i bez něj. Jestli se ukáže, že je někdo z nich do toho zapletený, je to smůla. Nikdy se nezdráhali využít mě ke svému prospěchu, nehodlám, aby se mi do cesty stavěly city.“

Právě v té chvíli dorazil Kato a oběma nám zasalutoval. „Máme je, Decie Caecilie. Dopadneme je všechny. Valerius Messala bude tvrdý oříšek, vyžádá si to čas, ale i jeho dostaneme. Škoda, že Scaurus nebude mít proces, ale byla to ta nejlepší ukázka boží vůle, jakou jsem kdy zažil.“

„Ano,“ řekl jsem a vstal, jak se senátoři začali hrnout do chrámu, „otec Tiberinus je jediný bůh, jehož vídáme každý den. Přehlížíme ho na vlastní nebezpečí.“ Zapadající slunce zářilo ze shluku bílých budov daleko na Martově poli. Objal jsem svou ženu kolem ramen. „Julie, zdá se, že nakonec přeci jen budu muset na své hry použít Pompeiovo divadlo.“

Kato se zamračil nejdřív nad neslušným projevem citů a pak nad divadlem tam na Martově poli. „A to je další věc: ta budova je ohavnost! Pompeius se propůjčil ke všem nestoudným a drzým úskokům, jen aby v Římě postavil stálé divadlo! Ach, jistěže ho postavil za hradbami a na jeho vrchol umístil chrám, ale přesto…“

Tak to byl Kato, neuvěřitelně nudný člověk. Nicméně zemřel nádherně. Jsou chvíle, kdy si přeji, abych před mnoha lety zahynul v Utice s ním.

Toto jsou události čtyř dnů roku 701 od založení města Říma během interregna Kvinta Caecilia Metella Pia Scipiona Nasiky.